11/22/63

Stephen King

severijan, forster (2013)

Tags:
Fantasy

Dana 22. novembra 1963. godine tri pucnja odjeknula su u Dalasu. Džon Kenedi je ubijen i svet je zauvek izmenjen. Šta bi bilo kada bi to moglo da se promeni?

Šta ako jedan čovek ima mogućnost da se vrati kroz vreme i izmeni tok istorije? Džejk Eping je tridesetpetogodišnji nastavnik engleskog jezika u američkoj državi Mejn. Jednog dana, prijatelj Al će mu otkriti neverovatnu tajnu: u njegovoj ostavi nalazi se vremenski portal koji vodi u 1958. godinu. Al ubeđuje Džejka da krene u neverovatnu misiju – koja je odjednom nestvarno stvarna – da pokuša da spreči Kenedijevo ubistvo. Tako počinje Džejkova avantura, u kojoj kao Džordž Amberson dospeva u svet Elvisa i Džona Kenedija, upoznaje osobenjaka Lija Osvalda i lepu bibliotekarku Sejdi Danhil, koja postaje ljubav njegovog života. Džejkov novi život prevazilazi sve zakone fizike i normalne granice prostora i vremena, ali da li će to biti dovoljno da ostvari svoju misiju? 

Oda jednom jednostavnijem vremenu i napeta misterija koja će vas ostaviti bez daha. Dalas ’63 je još jedno Kingovo remek-delo epskih razmera.

balkandownload.org

severjan & forster

Za Zeldu

Zdravo, lutkice, dobro došla na zabavu.

Naš um jednostavno ne može da poveruje da je sitni, usamljeni čovek oborio džina usred limuzina, legija, svite i obezbeđenja. Ako je takav nikogović uništio vođu najmoćnije nacije na svetu, mi živimo u apsurdnoj vaseljeni, zaglibljeni u nesrazmernom svetu.

Norman Mejler ♦♦♦

Gde ima ljubavi, ožiljci od velikih boginja su lepi kao jamice na obrazima.

Japanska poslovica ♦♦♦

Igra je život

Nikad nisam važio za plačljivka.

Moja bivša žena tvrdila je da je moj „nepostojeći emocionalni vektor“ bio glavni razlog zbog kog me je ostavila (kao da tip kog je srela na sastancima AA{1}, ni na koji način nije na to uticao). Kristi mi se poverila kako mi je navodno oprostila što nisam plakao na pogrebu njenog oca; upoznao sam ga tek pre šest godina i nisam mogao da shvatim koliko je divan i nesebičan čovek bio (mustang kabriolet, poklonjen posle maturiranja, dobar je primer njegove darežljivosti). Konačno je pojmila odsustvo vektora, kad nisam pustio suzu ni na pogrebima svojih roditelja. Umrli su u razmaku od dve godine, tata od raka u stomaku, a mama od iznenadnog i razornog srčanog udara na plaži u Floridi. Bio sam „nesposoban da osećam osećanja“, na slengu AA.

„Nikad te nisam videla da si pustio suzu“, rekla je ravnim tonom, kakvom ljudi pribegavaju pri konačnom raskidu veze. „Nisi zaplakao ni kad si rekao da moram da idem na odvikavanje, ako ne želim da me napustiš.“ To mi je saopštila nekih šest nedelja pre nego što se spakovala, odvezla stvari na drugi kraj grada i preselila kod Mela Tompsona. „Dečak sreće devojčicu u AA kampu“ česta je uzrečica na njihovim sastancima.

Nisam plakao kad je odlazila. Nisam zaplakao ni kad sam se vratio u kućicu za koju sam plaćao pozamašan kredit. U njoj se nije rodila beba, niti će. Samo sam se izvalio na postelju, koja je sad samo meni pripadala, pokrio oči rukama i tugovao.

Tugovao sam bez suza.

Ali nisam bio emocionalno obogaljen. Kristi je grešila u tom pogledu. Majka me je jednog dana, kad sam imao devet godina, dočekala na vratima, po dolasku iz škole. Rekla mi je da je moj škotski ovčar Regs stradao pod točkovima kamiona i da se kamiondžija nije ni zaustavio. Nisam plakao kad smo ga sahranili, iako mi je tata rekao da mi niko neće prebaciti ako to učinim. Zaplakao sam tek kad mi je predočila šta se dogodilo. Učinio sam to zato što je to bio moj prvi susret sa smrću, ali ponajviše zato što sam bio dužan da brinem da pas ne napusti zadnje dvorište.

Zaplakao sam i kad me je majčin doktor pozvao da mi kaže šta se dogodilo kobnog dana na plaži. „Žao mi je, ali nije imala šanse“, rekao je. „Srčani udar ponekad nastupi bez ikakve najave. Lekari misle da je takva smrt božji dar.“

Kristi nije bila tu kad sam zaplakao - tog dana je ostala duže u školi, da bi porazgovarala s majkom koja je došla zbog sinovljevih ocena. Otišao sam do sobice za pranje veša. Uzeo sam peškir iz košare s prljavim vešom i zario lice u njega. Nisam plakao dugo, ali sam pustio neku suzu. Mogao sam da joj to kažem, ali nisam video svrhu, delom zato što bi mogla pomisliti da pecam sažaljenje (to nije AA izraz, ali bi mogao biti), a delom i zato što ne mislim da bi plakanje u za to predviđenim trenucima trebalo da bude preduslov za uspešan brak.

Koliko me pamćenje služi, nikad nisam video tatu da plače. U najtežim trenucima bi teško uzdahnuo, ili bi se kratko, kiselo nacerio. Duhovno snažni i tihi Vilijam Eping nije se treskao po grudima, niti se grohotom smejao. Moja mati se najčešće slično ponašala. Možda je nesklonost plaču nasledna. Da li sam bio emocionalno obogaljen? Nesposoban da osećam osećanja? Ne, nikad nisam bio takav.

Ako izuzmem vest o maminoj smrti, u odraslom dobu sam samo još jednom zaplakao, kad sam pročitao priču o domarovom ocu. Bio sam sam u zbornici Lizbonske srednje škole. Pregledao sam radove učenika iz odeljenja za odrasle. Iz prizemlja je dopiralo treskanje lopte, otegnuti vrisci sirene za prekid igre i bučno navijanje, zvuci košarkaške utakmice između srednjoškolskih sportskih zveri „Lizbonskih Hrtova“ i „Tigrova“ iz Džeja.

Ko zna kad mu je život na prekretnici, i zašto?

Zadao sam im temu „Dan koji mi je promenio život“. Radovi su uglavnom bili iskreni, ali grozni: srceparajuće pripovesti o dobroj tetki koja je prihvatila trudnu tinejdžerku, prijatelju iz vojske koji je na delu pokazao šta znači hrabrost, slučajnom susretu sa slavnom ličnošću (voditeljem čuvenog kviza ili glumcem). Samo profesori koji bi se polakomili na tri ili četiri hiljade zelembaća više na godišnjem nivou za podučavanje odraslih za sticanje svedočanstva o Opštem obrazovnom razvoju{2}, znali su koliko je zamorno čitanje takvih pisanija. Što se mene tiče, ocenjivanje jedva da je bilo ozbiljan deo posla. Puštao sam sve, pošto nikad nisam naleteo na odraslog učenika koji nije davao sve od sebe. Ko god da je predao rad Džejku Epingu, profesoru engleskog u Lizbonskoj srednjoj školi, mogao je da računa na trojku. Dobili bi najmanje četiri minus, ako bi tekst podelili u smislene pasuse.

Pregledanje mi je teško padalo, zato što je crvena olovka postajala glavno nastavno sredstvo, umesto mojih usta. Trošio sam je nemilice. Znao sam da će veoma malo lekcija datih crvenom olovkom naći put do učenika, što je posao činilo obeshrabrujućim. Ako ste dogurali do dvadeset pete ili tridesete, a niste naučili da pišete (zološki, umesto zoološki vrt) ili muku mučite s velikim slovima (Engleski, umesto engleski), ili vam teško ide sa sldapanjem rečenice koja sadrži imenicu i glagol, verovatno nećete nikad naučiti da to radite. Revnosno sam rintao, zaokružujući pogrešno upotrebljene reči u rečenicama kao što su Suprug meje previše brz osuđiva, ili precrtavao plivo i dopisivao plivao u rečenici Posle toga sam često plivao do splava.

Eto kakvim zaludnim, mučnim poslom sam se bavio te večeri, dok se, nedaleko od mene, u svetu bez kraja, amin, još jedna košarkaška utakmica kotrljala ka poslednjem zvuku sirene. Kristi se nedavno vratila s odvikavanja. Gajio sam samo jednu nadu, da ću je zateći treznu kad se vratim kući (tako je i bilo; držala se trezvenjaštva, ali nije mogla da zadrži muža). Sećam se da sam imao blagu glavobolju i da sam trljao slepoočnice da bih sprečio da potočić bola preraste u reku. Mislio sam. Još tri komada, još samo tri pa ću zbrisati odavde. Otići ću kući, poćastiću se velikom šoljom instant kakaoa i zaroniti u novi roman Džona Irvinga. Izbaciću iskrene, ali nevešto napisane pripovesti izglave.

Nije bilo violina ili zvona za uzbunu kad sam podigao domarov rad s vrha gomile. Nisam ni slutio da će mi nepovratno izmeniti život. Čovek nikad ne zna, zar ne? Život se začas preokrene.

Pisao je jeftinim penkalom i pošteno izmrljao pet stranica dug sastav. Rukopis mu je bio neuredan, ali čitljiv. Mnogo je pritiskao, doslovce je urezivao reči u papir, iscepan iz jeftine sveske. Mogao sam da sklopim oči i prstima prelazim preko izbočina na zadnjoj strani papira, kao da čitam azbuku za slepe. Na kraju svakom malog/bila je sićušna žvrljotina, slična cvetiću. Dobro sam je zapamtio.

Nisam zaboravio ni početak rada. Nepovratno mi se urezao u pamćenje.

Nije bio dan, već noć. Noć koja mi je promenila život bilaje ona u kojojje moj otac ubio moju majku i dva brata, a mene teško povredio. Povredio je i moju sestru, tako strašno dajepala u komu. Za trigodineje umrla, a da se nije probudila. Zvala se Elen. Mnogo samje voleo. Volelaje da bere cveće i da ga meće u vaze.

Odložio sam pouzdanu crvenu olovku na polovini prve strane, kad su me oči zapekle. Zaplakao sam tek kad sam stigao do dela u kom je opisivao kako se zavukao pod krevet, dok mu je krv curila u oči (curila mije i u grlo; imalaje grozan ukus). Kristi bi se tako ponosila mnome. Pročitao sam sastav do kraja, bez ijednog poteza crvenom olovkom. Brisao sam oči da nijedna suza ne bi kanula na stranice, nesumnjivo napisane po cenu strašnog duševnog napora. Zar nisam mislio da je gluplji od ostalih, možda samo na korak dalje od onog što smo zvali „retard koji se da obrazovati“. Mili bože, postojao je razlog za to, zar ne? Postojao je i razlog za njegovo hramanje. Pravo je čudo kako je ostao živ, ali ostao je. Bio je divan čovek, s večitim osmehom. Nikada nije povisio glas na decu. Bio je divan čovek, iako je prošao kroz pakao. Sad se trudio - skromno i s mnogo nade, kao i većina mojih učenika - da dođe do srednjoškolske diplome. Trudio se, iako je znao da će čitavog života ostati domar, gurati metlu ili strugati žvakaće gume britvom, koju je vazda nosio u zadnjem džepu. Možda je nekad mogao postati i nešto drugo, ali mu se život jedne noći začas preokrenuo. Postao je momak u radničkom kombinezonu, kog klinci zbog karakterističnog hoda zovu Ćopavi Hari.

Zbog svega toga sam plakao. Behu to istinske suze, iz dubine duše. Iz hodnika su dopirali zvuci pobedničke pesme školskog orkestra - domaći su izborili još jednu pobedu. Blago njima. Ćopavi će, kad se gomila raziđe, s nekoliko kolega, izvesti mašine i pokupiti sva sranja koje su klinci ostavili za sobom.

Napisao sam golemu peticu na vrhu njegovog rada. Posle kraćeg oklevanja dodao sam i veliko crveno +. Učinio sam to zato što je rad bio zbilja dobar i zato što je pobudio snažnu reakciju u meni, njegovom čitaocu. Zar se to ne očekuje od pismenog s ocenom 5+? Da pobudi snažnu reakciju?

Što se mene tiče, iskreno sam žalio što bivša Kristi Eping nije bila u pravu. Požalio sam što nisam emocionalno obogaljen, zato što je sve što je iz toga usledilo - svi grozni događaji - proisteklo iz tih nekoliko prolivenih suza.

DEO 1
Razvodni trenutok

Prvo poglavlje

1.

Hari Daning je diplomirao. Prisustvovao sam skromnoj svečanosti dodele diploma u školskoj fiskulturnoj sali, po njegovom pozivu. Rado sam se odazvao, pošto nije imao nikog svog.

Nakon blagoslova (iz usta oca Bandija, koji je retko propuštao nastupe u srednjoj školi), probio sam se kroz gomilu prijatelja i rođaka do Harija, koji je stajao sam u širokoj, crnoj odori, s diplomom u jednoj i iznajmljenom četvorougaonom kapom u drugoj ruci. Uzeo sam mu četvrtastu kapu, da bih se rukovao s njim. Nacerio se, otkrivši mnogo šupljina i nekoliko krnjutaka. Osmeh mu je i pored toga bio topao i veseo.

„Hvala vam što ste došli, gospodine Eping. Veliko vam hvala.“

„Bilo mi je zadovoljstvo. Slobodno me zovi Džejk. Smeta mi kad mi se učenici godišta mog oca obraćaju sa vi.“

Zbunjeno se nasmejao. "Po godinama bih mogao da vam budem otac, zar ne? Ko bi reko!“ I ja sam se nasmejao. Bilo je mnogo smeha oko nas. Bilo je i suza, naravno. Meni plakanje ne ide, ali velikom broju ljudi ne predstavlja problem.

„I to 5+! Nikad u životu nisam dobio 5+! Nisam ni sanjao da će mi se tako nešto dogoditi!“

„Zalužio si najvišu ocenu, Hari. Šta ćeš prvo da uradiš nakon sticanja srednjoškolske diplome?“

Osmeh mu se načas povukao - o tome nije razmišljao. „Pretpostavljam da ću se vratiti kući. Znate, živim u iznajmljenoj kućici u Ulici Godard.“ Raspoloženo je podigao diplomu. Pažljivo ju je stiskao vrhovima prstiju, kao da strepi da će se mastilo zamrljati. „Uramiću je i okačiti na zid. Zatim ću nasuti čašu vina, sesti na kauč i uživati u pogledu na nju, dok ne odem na spavanje.“

"To zvuči kao dobar plan. Da li bi voleo da pre toga pojedeš hamburger i nešto krompirića sa mnom? Predlažem da svratimo do Ala.“

Očekivao sam da će se gadljivo trgnuti na moj predlog, ali je takva reakcija izostala. Pogrešio sam, zato što bi tako reagovala većina mojih kolega, da i ne pominjem većinu klinaca kojima sam predavao; izbegavali su Ala kao kugu. Skupljali su se u Deri kvinu, preko puta škole ili u Haj-hetu, na 196. ulici, nedaleko od nekadašnjeg auto-bioskopa.

"To je sjajna ideja, gospodine Eping. Hvala vam!“

„Zovi me Džejk, molim te.“

„Džejk, nego kako.“

Odbacio sam ga do Ala. Bio sam jedini stalni gost iz redova nastavnog osoblja. Vlasnik kafančeta nas je lično poslužio, iako je tog leta zaposlio kelnericu. Imao je neizbežnu cigaretu u uglu usana, uprkos totalnoj zabrani pušenja na svim mestima na kojima se služi hrana. Zakon nije mogao da zaustavi Ala. Večito je treptao okom iznad cigarete, zbog ljutog dima. Nije hteo da naplati (račun nije bio veliki; zbog jeftinoće su kolale glasine o nestajanju domaćih životinja oko njegovog svratišta), kad je video savijenu matursku odoru i shvatio razlog naše posete. Fotografisao nas je i obesio fotku na ono što je zvao Gradskim zidom slavnih. Našli smo se pored "velikana“ poput pokojnog Alberta Dantona, osnivača Dantonove juvelirnice; Erla Higinsa, nekadašnjeg direktora srednje škole; Džona Kraftsa, osnivača „Džon Krafts auto-pijace“ i naravski, oca Bandija iz Svetog Ćirila (otac je stajao pored pape Pavla XXIII - koji istina nije bio domorodac, ali ga je Al Templton, koji se smatrao „dobrim katolikom“, poštovao.) Hari Daning se, na tek snimljenoj fotografiji, široko osmehivao. Stajao sam pored njega. Držali smo njegovu diplomu. Malčice je olabavio kravatu. Sećam se toga zato što me je to podsetilo na žvrljotinu na vrhu malog y. Sve sam zapamtio. Vrlo dobro sam se sećao tog dana.

2.

Dve godine kasnije, poslednjeg dana školske godine, sedeo sam u istoj zbornici i čitao gomilu sastava članova književne sekcije. Klinci su otišli. Odjezdili su put dugog letnjeg raspusta. Uskoro ću poći njihovim tragom. U očekivanju tog trenutka, uživao sam u neobičnoj i blagoslovenoj tišini. Bio sam toliko opušten da sam razmišljao o čišćenju svog ormana za užinu, pre odlaska. Neko to mora učiniti, pomislio sam.

Hari Daning je u prvoj polovini dana dohramao do mene, posle velikog odmora (koji je bio izuzetno bučan, kao što svi odmori i hodnici obično budu poslednjeg školskog dana), da bi mi pružio ruku.

„Hteo bih da vam se na svemu zahvalim“, rekao je.

Osmehnuo sam se. "Da li si zaboravio da si to već učinio.“

„Jašta sam, ali mi je ovo poslednji dan na poslu. Idem u penziju. Nisam hteo da odem a da vam se ponovo ne zahvalim.“

Protresao sam mu ruku. Klinac koji je prošao pored nas - druga godina, maksimum, ako je suditi po prvim bubuljicama i smešno oskudnom kozjom bradicom u nastajanju - promrmljao je: „Ćopavi Hari ćopa niz u-li-cu.“

Hteo sam da ga ščepam i da ga nateram da mu se izvini. Hari me je sprečio, s veselim osmehom. „Nemoj da se trudiš. Navikao sam na to. To su samo klinci.“

„U pravu si, ali naš posao je i da ih pravilno vaspitamo.“

„Znam, kao što znam da to dobro radite. Ali nije moj posao da budem, kako vi to kažete, nečiji vaspitač. Pogotovo ne danas. Nadam se da će s vama biti sve u redu, gospodine Eping.“ Možda je bio dovoljno star da mi bude otac, ali će Džejk, po svoj prilici, zauvek ostati van njegovog domašaja.

„I ja tebi isto želim, Hari.“

„Nikad neću zaboraviti 5+. Da znate da sam uramio i taj rad. Okačio sam ga pored diplome.“

„Izuzetno mi je drago.“

I bilo mi je drago. Njegov esej je bio primitivna umetnost, ništa manje moćna ili istinita od slika Bake Mozes{3}. Bio je sigurno bolji od svega što sam upravo čitao. Ljubitelji književnosti su uglavnom pisali bez greške, s jasnom dikcijom (iako je „nameračena na fakultet neću ništa da rizikujem“ ekipa, imala neugodan običaj da se vraća na pasiv), i bledunjavim sadržajem. Bili su dosadni. Meni su pripali talentovani mlađi đaci. Šef odseka Mak Steđman radio je sa starijima. Pisali su kao matorci i matorke, koji nabranih usana govore ooo, pazi na taj led, Mildred. Hari Daning je, uprkos gramatičkim nekorektnostima i teško čitljivom rukopisu, pisao kao junak. To mu je bar jednom pošlo za rukom.

Interfon na zidu je upozoravajuće zakrčao, dok sam razmišljao o razlici između ofanzivnog i defanzivnog pisanja. "Da li je gospodin Eping u zbornici u zapadnom krilu? Da li si nekim slučajem još tu, Džejk?“

Ustao sam, pritisnuo dugme i rekao: „Još sam ovde, Glorija. Ispaštam zbog svojih grehova. Kako mogu da ti pomognem?“

„Imaš telefonski poziv. Zove te neki Al Templton. Prebaciću ti ga, ako želiš. Hoćeš li da mu kažem da si danas ranije izašao?“

Al Templton je vlasnik i upravnik Alovog kafančeta, u koje niko od nastavnog osoblja srednje škole, izuzev moje malenkosti, nije zalazio. Čak je i uvaženi šef jezičkog odseka - koji se i nadomak penzije trudio da govori kao profa s Kembridža - zvao specijalitet kuče Alov čuveni mjauburger, umesto Alov čuveni slasburger.

Ma naravno da ne služi macje meso, govorili su ljudi, ili verovatno nije mačetina, ali ne može biti ni govedina za dolar i devetnaest centi.

„Džejk? Da li si zadremao?“

„Nisam, budan sam.“ I radoznao da saznam zašto me je Al zvao na posao. Ako ćemo pravo, nije mi bilo jasno zašto me je uopšte zvao. Negovali smo odnos stalne mušterije i kuvara. Cenio sam njegovu klopu, on je cenio moju vernost. „Poveži me s njim.“

„Zašto si još na poslu?“

„Upravo se bičujem kamdžijom po leđima.“

"Opa!“, reče Glorija. Zamišljao sam kako trepće dugim trepavicama. „Volim kad govoriš gadosti. Sačekaj ringi-dingi.“

Ućutala je. Podigao sam slušalicu kad je aparat zazvonio.

„Džejk? Da li si to ti, ortak?“

U prvi mah sam pomislio da Glorija nije dobro čula ime čoveka koji me je pozvao. Taj glas nije mogao biti Alov. Čak ni najgora prehlada na svetu ne bi mogla proizvesti takvo krkljanje.

„Ko je to?“

„Al Templton, zar ti cura nije rekla? Hriste, ova elektronska muzika je zbilja ogavna. Šta se desilo s Koni Frensis{4}? Zakašljao se toliko glasno da sam morao da pomerim slušalicu od uva.

„Zvučiš kao neko ko je zaradio prehladu.“

Nasmejao se i nastavio da kašlje. Kombinacija smeha i krkljanja bila je zbilja grozna. „Nešto sam navukao.“

„Mora da te je brzo uhvatilo.“ Juče sam bio kod njega, nešto pre večere. Maznuo sam slasburger, krompiriće i milkšejk od jagode. Držim da je za samca neophodno da ima bogat i raznovrstan jelovnik.

„Moglo bi se reći, dok bi neki rekli da čudo nije odjednom naišlo. I jedni i drugi bi bili u pravu.“

Nisam znao kako da odgovorim na taj komentar. Često sam razgovarao s Alom. Šest ili sedam godina sam redovno svraćao kod njega. Ponekad bi prolupao - na primer, uporno je zvao Nju Ingland Patriotse Boston Patriotsima i o Tedu Viiijamsu{5} govorio kao o rodu rođenom - ali nikad nismo vodili ovako otkačen razgovor.

„Džejk, moram da te vidim. Veoma je važno.“

„Mogu li da te pi...“

„Očekujem kišu pitanja. Odgovoriću ti na njih, ali ne preko telefona.“

Nisam znao koliko odgovora ću dobiti od njega pre nego što ga glas ne izda, ali sam mu obećao da ću ga obići za nešto više od sat.

„Hvala ti, ali gledaj da stigneš što pre. Vreme je, kako to kažu, od najveće važnosti u ovom poslu.“ Prekinuo je vezu, bez propisane i očekivane učtivosti.

Pregledao sam još dva ambiciozna eseja. Ostala su još četiri, ali sam ispao iz fazona. Potrpao sam sve radove u aktovku i požurio napolje. Palo mi je na pamet da se popnem do kancelarije i poželim prijatno leto Gloriji, ali sam odustao. Biće tu i sledeće nedelje. Dovršavaće administrativne poslove. Svratiću do škole u ponedeljak da bih počistio ormarić - obećao sam to sebi. Bube će ogaditi život kolegama koji budu koristili zbornicu preko leta, ako to ne učinim.

Neizostavno bih se popeo na sprat da je vidim, da sam mogao da znam šta me čeka. Možda bih joj poklonio poljubac koji je već nekoliko meseci lepršao u vazduhu između nas. Ali nisam mogao znati da će mi se život preokrenuti začas.

3.

„Alovo kafanče“ nalazilo se u srebrnkastoj prikolici, s druge strane šina u Glavnoj ulici, u senci stare predionice "Vorumbo“. Slična mesta ponekad izgledaju otrcano, ali je Al ljupkim cvetnim lejama sakrio neugledne betonske blokove na kojima je restoran počivao. Odnegovao je i majušni travnjak. Lično ga je kresao staromodnom kosačicom na mišićni pogon. Kosačica je bila besprekorno održavana, baš kao i cvetne leje i travnjak. Na mašini i oštricama nije bilo ni trunke rđe. Reklo bi se da je pre nedelju dana kupljena u obližnjoj radnji „Vestern auto“... da je takva još postojala. Nekada je tu bila, ali nije izdržala konkurenciju ogromnih tržnih centara koji su, na prelazu stoleća, nikli u okolini.

Prišao sam restoranu po betonskoj stazi. Popeo sam se uza stepenice i zastao pred vratima. Namrštio sam se, zato što nije bilo poznatog natpisa DOBRO DOŠLIU ALOVO KAFANČE, DOM SLASBURGERA! Na njegovom mestu stajao je komad kartona s natpisom ZATVORENO. NEĆE SE OTVORITI ZBOG BOLESTI. HVALA VAM NA DUGOGODIŠNJOJ VERNOSTI. BOG VAS BLAGOSLOVIO.

Još nisam zašao u nestvarnu maglu koja će me uskoro progutati, ali su se njeni prvi, vazdušasti pipci već šunjali oko mene. Naslućivao sam ih. Al nije promukao, niti je krkljao zbog letnje prehlade. Nije se radilo ni o gripu. Ako je suditi po natpisu, stvar je bila daleko ozbiljnija. Ali, koja ozbiljna bolest može da se razvije za dvadeset četiri časa? Manje od toga, ako ćemo precizno. Sad je bilo pola tri. Napustio sam Alov restoran juče u pet i četrdeset pet, a on nije loše izgledao. U stvari, izgledao je veoma zdravo i čilo. Dobro se sećam da sam ga pitao da li je preterao s konzumiranjem sopstvene kafe. Rekao mi je da nije i da razmišlja o odmoru. Da li ljudi koji se razbole - toliko da reše da prekinu posao koji su više od dvadeset godina sami nosili na plećima - govore o odlasku na odmor? Neki, možda, ali ne mnogo njih.

Vrata su se otvorila kad sam posegnuo za kvakom. Al je stajao na pragu. Gledao me je bez osmeha. Osvrnuo sam se za sobom. Osećao sam kako se nestvarna magla zgušnjava oko mene. Dan je bio topao, ali je magla bila hladna. U tom času sam mogao da se okrenem i odšetam iz te priče, da se vratim na junsko sunce. Jedan deo mene je baš to hteo. Ukočio sam se u mestu, zahvaljujući radoznalosti i zbunjenosti. Moram priznati da sam osećao i izvestan užas. Pomisao na ozbiljnu bolest izaziva užas, a Al jeste bio ozbiljno bolestan. To se videlo na prvi pogled. Smrtonosna bolest bila bi pravi opis onog što ga je snašlo.

Nisam to pomislio zato što su se, njegovi inače obli i rumeni obrazi, sveli i smežurali, ni zbog nekad oštrih, a sad ispranih i izbuljenih plavih očiju, kao kod kratkovidih ljudi bez naočara. Nisam to pomislio ni zbog njegove nekad gotovo crne, a sad gotovo sede kose - naposletku, možda je koristio jedan od onih proizvoda za sujetne, pre nego što je naprečac odlučio da ga spere šamponom.

Zbunilo me je to što mi se činilo da je Al Templton, od našeg poslednjeg susreta pre manje od dvadeset četiri časa, izgubio više od petnaest kilograma. Možda i svih dvadeset, što bi predstavljalo četvrtinu njegove uobičajene telesne težine. Niko ne gubi dvadeset kilograma za manje od jednog dana, niko. A opet, dokaz da se upravo to dogodilo bio mi je pred očima. Mislim da me je nestvarna magla u tom trenutku nepovratno i sasvim progutala.

Al se osmehnuo. Zapazio sam da je ostao i bez zuba, kao i bez kilograma. Desni su mu izgledale bledo i nezdravo. „Kako ti se dopada moje novo izdanje, Džejk?“ Zakašljao se. Iz dubine njegovog bića dopirali su iskidani, mukli zvuci.

Otvorio sam usta, ali nijedna reč nije izašla iz njih. Ideja o begu ponovo se javila u nekom uplašenom, zgađenom delu mog uma. Ne bih mogao da pobegnem, čak i da je taj deo mene postao dominantan. Nisam mogao da se mrdnem.

Al je ukrotio kašalj i izvukao maramicu iz džepa. Obrisao je usta, a za njima i dlan. Video sam da je crvena, pre nego što ju je pospremio.

„Uđi, imam toliko toga da ti kažem. Mislim da si jedini koji će znati da me sasluša. Hoćeš li da me saslušaš?“

"Ale“, govorio sam toliko tiho i prigušeno da sam jedva čuo samog sebe. „Šta ti se desilo?“

„Hoćeš li da me saslušaš?“

"Naravno.“

„Postavićeš mnogo pitanja. Potrudiću se da odgovorim na najveći broj, ali ću pokušati da ih svedem na minimum. Glas me neće još dugo služiti. Dođavola, ostalo mi je vrlo malo snage. Uđi.“

Ušao sam. Restoran je bio mračan, hladan i prazan. Na sjajnom šanku nije bilo ni trunke prljavštine. Hrom na barskim stolicama se blistao; ispolirani termos za kafu se caklio; znak na kom je pisalo AKO NE VOLITE NAŠ GRAD, POTRAŽITE VOZNI RED bio je na uobičajenom mestu, pored švedske kase. Samo su mušterije nedostajale.

Nedostajao je i kuvar - vlasnik restorana Al Templton. Zamenila ga je stara izmoždena utvara. Brava na vratima je iznenađujuče glasno škljocnula kad je zaključao restoran iznutra.

4.

„Imam rak pluća“, saopštio je bezličnim tonom, nakon što me je doveo do separea na drugom kraju restorana. Potapšao se po džepu na košulji. Video sam da je prazan. U njemu nije bilo vazda prisutne paklice kamela. „Pojava bolesti me nije iznenadila. Počeo sam kad sam imao jedanaest i pušio sve dok nisam dobio dijagnozu. Čurio sam preko pedeset godina. Trošio sam tri paklice dnevno, sve dok 2007. cene duvana nisu otišle nebu pod oblake. Potrudio sam se da smanjim na dve paklice dnevno.“ Hripavo se nasmejao.

Hteo sam da mu skrenem pažnju da je njegova matematika pogrešna, zato što sam znao koliko ima godina. Kad sam ga jednog dana, krajem zime, pitao zašto radi na roštilju, s kapom za dečje rođendane na glavi, rekao je: Zato što sam danas napuniopedeset sedmu, ortak. To me činipravim Hajncom{6}. Zamolio me je da ga ništa ne pitam, sem ako baš moram. Pretpostavio sam da se to odnosilo i na ispravke očiglednih grešaka u računu.

"Da sam na tvom mestu - a voleo bih da jesam, ali ne ovakav kakav sam sad - razmišljao bih: ’Nešto ovde nije kako treba, niko ne dobija poodmakli rak pluća preko noći’ Jesam li u pravu?“

Klimnuo sam. Bio je u pravu.

„Odgovor je veoma jednostavan. Nije se razvio preko noći. Počeo sam da kašljem ko lud u maju, pre sedam meseci.“

Ovo je bila novost za mene; ako je kašljao, nije to činio u mojoj blizini. To nije sve, opet je pogrešio u računu. „Ale, čoveče? Sad je jun. Pre sedam meseci je bio decembar.“

Samo je odmahnuo rukom, kao da hoće da kaže Pusti sad to, samo pusti. Prsten marinskog korpusa visio mu je na mršavom prstu, s kog juče nije mogao da se mrdne.

„Isprva sam pomislio da imam tešku prehladu. Ali nisam imao temperaturu. Kašalj nije prestajao, već se pogoršavao. Počeo sam da gubim težinu. Nisam budala, oduvek sam znao da bi bolest s velikim R mogla da me dokači... iako su mi otac i majka pušili kao dimnjaci i doživeli osamdeset i neku. Lako nalazimo opravdanja za neodustajanje od loših navika, zar ne?“

Ponovo se zakašljao i izvukao maramicu. Nastavio je kad je kašljanje prestalo: "Ne mogu da priuštim luksuz da skrećem s teme, ali radim to celog života, pa mi je teško da prestanem. To mi teže pada od odustajanja od cigareta. Molim te da, kad sledeći put skrenem s glavnog toka pripovedanja, pređeš prstom preko grla. Hoćeš li?“ "U redu“, rekao sam najpristojnije što sam mogao. Palo mi je na pamet da sve ovo sanjam. Ako je tako, nalazio sam se u veoma živopisnom i neprirodno detaljnom snu. Gledao sam kako senka ventilatora na tavanici kruži preko tepiha s natpisom VISTE NAŠ NAJVREDNIJIKAPITAL!

"Da skratim priču. Otišao sam kod lekara i snimio pluća rendgenom. Na snimku su se pojavila dva đavolski velika tumora. Odmakla nekroza. Neoperativna.“

„Rendgen', pomislio sam - da ligajoš koriste za dijagnostifikovanje raka? „Ostao sam neko vreme tamo, ali sam na kraju morao da se vratim.“

„Odakle? Iz Luistona? Iz Centralne mejnske opšte bolnice?“

"S odmora.“ Posmatrao me je ispranim očima, koje su iščezavale u tamnim udubljenjima. „Izuzev što to nije bio odmor.“

„Ništa ne razumem. Juče si bio ovde i izgledao si dobro.“

„Pažljivo pogledaj moje lice. Kreni od kose, pa idi nadole. Pokušaj da zanemariš dejstvo raka - ne sumnjam da može da poružni svoju žrtvu - pa mi reci da li sam isti čovek kog si juče video.“

"Pa, očigledno je da si sprao boju iz kose...“

„Nikad je nisam koristio. Ne bih da gubim vreme skretanjem pažnje na zube koje sam izgubio dok sam bio... daleko. Znam da si video da mi nedostaju. Misliš li da mi se to desilo zbog rendgenskog aparata? Ili zbog stronicijuma 90 u mleku? Ja i nepijem mleko, izuzev poneku kap u poslednjoj šolji kafe.“

„Kakav stronicijum pominješ?“

„Nije važno. Stupi u kontakt sa svojom, znaš, ženskom stranom. Pogledaj me onako kako žene posmatraju druge žene kad procenjuju njihovu životnu dob.“ Pokušao sam da uradim ono što je tražio. Ono što sam video ubedilo me je da je u pravu, iako se takav zaključak nikad ne bi održao na sudu. Uočio sam mrežu bora sa žarištima u uglovima očiju i tanke, nabrane očne kapke, kakve imaju oni koji više ne moraju da pokazuju kartice za popust starijim licima kad prilaze blagajni bioskopa. Na čelu su mu se mreškale duboke bore koje juče nisu bile tu. Još dve bore - mnogo dublje - oivičavale su mu usta. Vilica mu je bila izraženija, a koža na vratu opuštenija. I jedno i drugo moglo je biti posledica katastrofalnog gubitka težine, ali bore... i ako nije lagao za kosu...

Blago se smeškao. Bio je to tužan osmeh, s mrvicom veselosti, zbog koje je bio još nepodnošljiviji. „Sećaš li se mog rođendana, prošlog marta? Rekao si mi: ’Ne brini, Ale, ako ti se taj glupi šešir za zabave zapali, kad se nagneš iznad roštilja, zgrabiću aparat za gašenje požara i srediti stvar’ Sećaš li se?“

Sećao sam se. „Rekao si da si pravi Hajnc.“

"I bio sam. A sad imam šezdeset dve. Znam da me rak čini još starijim, ali ove... i ove...“ Dodirnuo je čelo, a zatim i ugao usana. „One su verodostojni znaci starosti, neka vrsta medalja časti.“

„Ale... mogu li dobiti čašu vode?“

„Naravno. Šokantno, zar ne?“ Sažaljivo me je odmerio. „Misliš: ’lli sam ja lud, ili je on lud, ili smo obojica poludeli’ Znam, zato što je i meni isto to palo na pamet.“

S naporom je ustao i zavukao desnicu ispod levog pazuha, kao da nešto pridržava. Poveo me je iza šanka. Dok je to činio, uočio sam još jedan element ovog nadrealnog susreta: nikad nisam video Ala bez kuvarske kecelje, izuzev nekoliko puta u Crkvi Svetog Ćirila (a retko sam u nju svraćao, nisam bio neki katolik, iako sam odgajan u religioznom duhu), ili nekoliko puta na ulici.

Dohvatio je blistavo čistu čašu. Napunio je vodom iz sjajne, hromirane česme. Zahvalio sam mu se i okrenuo da bih se vratio za sto, ali me je on kucnuo po ramenu. Voleo bih da to nije učinio. To je ličilo na dodir Kolridžovog starog pomorca koji je zaustavio jednog od tri.

„Želeo bih da nešto vidiš, pre nego što ponovo seđnemo. Tako će biti brže. Samo što videti nije odgovarajuća reč. Pretpostavljam da je iskusiti mnogo bolja. Popij tu vodu, ortak.“

Ispio sam polovinu čaše. Voda je bila hladna i prijatna. Ni za trenutak nisam skidao pogled s njega. Uplašeni deo mene očekivao je da ću svakog časa biti zaskočen, kao prva nesvesna žrtva, iz onih „manijak na krvavom pohodu“ filmova, koji uvek imaju brojeve u naslovima. Al je mirno stajao, oslonjen rukom na šank. Šaka mu je bila izborana, a zglobovi izraženi. Nije ličila na šaku pedesetogodišnjaka, čak i obolelog od raka, i...

"Da li ti je radijacija to učinila?“ pitao sam.

„Šta to?“

„Imaš taman ten. Da i ne pominjemo tamne mrlje na spoljnjoj strani dlana. Dobijaju se od radijacije ili prevelike izloženosti suncu.“

"Pa, pošto nisam dobio terapiju radijacijom, ostaje sunce kao uzročnik. Poslednje četiri godine sam se mnogo sunčao.“

Al je, koliko je meni poznato, poslednje četiri godine proveo uglavnom okrećući pljeskavice i mućkajući milkšejkove pod fluorescentnim svetiljkama. Nisam to pomenuo. Iskapio sam svu vodu. Primetio sam da mi ruka blago drhti kad sam spustio čašu na šank.

„Dobro, šta si hteo da vidim? Ili iskusim?“

„Dođi ovamo.“

Poveo me je duž uskog hodnika, pored dvokrilnog roštilja, kadica s uljem, sudopere, velikog frižidera i bučnog zamrzivača sandučara. Stao je pored mašine za pranje suđa i pokazao ka niskim vratima na drugom kraju kuhinje. Morao bi da se sagne da bi prošao kroz njih, iako je bio tek rnalo viši od sto sedamdeset centimetara. Ja imam preko sto devedeset. Neki klinci su me zvali Helikopter Eping.

„Tamo je, iza tih vrata.“

„Zar to nije tvoja ostava?“ To je bilo krajnje retoričko pitanje. Godinama sam gledao kako odatle izvlači gomilu konzervi, džakova krompira i kesa sa svakojakom robom. Dobro sam znao čemu ta prostorija služi.

Nastavio je kao da me nije čuo. „Da li znaš da sam prvo otvorio restoran u Obernu?“

"Ne znam.“

Klimnuo je, što je bilo đovoljno da pokrene novi napad kašlja. Suzbio ga je sve ogavnijom maramicom. Kad je napad konačno uminuo, bacio je maramicu u kantu za đubre. Zgrabio je nekoliko salveta iz kutije na šanku.

„Prikolica je ’Aluminerov’ proizvod iz tridesetih, art deko u najboljem izdanju. Hteo sam jedan takav, otkad me je tata kao klinca odveo u ’Prezalogaji i popričaj’ u Blumingtonu. Kupio sam ga kompletno opremljenog i otpočeo posao u Ulici Pajn. Gotovo godinu dana sam ostao na tom mestu. Postalo mi je jasno da ću do sledeće godine propasti ako tu ostanem. U susedstvu je bilo previše svratišta s brzom hranom, boljih i lošijih, ali su sva imala redovne mušterije. Bio sam kao momak s diplomom pravnog fakulteta koji izveša firmu u gradu u kom već ima đesetak advokata s razgranatom klijentelom. U to doba se Alov čuveni slasburger prodavao za dva i po dolara. Ni 1990. godine nisam mogao da ga ponudim po nižoj ceni.

„Kako dođavola sad možeš da ga prodaješ za mnogo manju sumu novca? Izuzev ako zbilja nije od mačjeg mesa.“

Zafrktao je, što je izazvalo potmuli odjek u bolesnim grudima. „Ortak, prodajem samo stopostotno čistu američku govedinu, najbolju na svetu. Da li znam šta narod priča? Naravno da znam. Ne obraćam pažnju. Šta bih drugo mogao? Da sprečim ljude da me ogovaraju? Lakše bih sprečio vetar da duva.“

Prešao sam prstom preko grla. Al se osmehnuo.

„Jašta, skrenuo sam na sporedni put. Ovaj je bar bio deo priče.“

„Mogao sam da nastavim da udaram glavom o zid na Ulici Pajn, ali Ivona Templton nije rađala budale. ’Bolje je pobeći i boriti se nekog drugog dana’, govorila je deci. Pokupio sam preostali kapital, ubedio banku da mi pozajmi još pet hiljadarki - ne pitaj me kako - i prešao u Fols. Posao nije bio bogzna kakav, ne u ovakvoj ekonomiji i s tim glupim pričama o Alovim mjauburgerima, avavburgerima, tvorburgerima i svim što ljudima može pasti na pamet. Kunem se na tri metra visokoj gomili Biblija da nije bila tu kad sam počeo da radim u Obernu. Pojavila se tek ovde.“

„O čemu govoriš?“

Pogledao me je vodnjikavim, odskora ostarelim očima. „Gotovo je s pričom. Moraš da se lično uveriš. Hajde, otvori ih.“

Sumnjičavo sam ga odmerio.

„Smatraj to ispunjenjem samrtnikove poslednje želje. Hajde, ortak. Ako si uopšte moj ortak. Otvori ta vrata.“

5.

Lagao bih ako bih rekao da mi srce nije prešlo u viši stepen prenosa kad sam okrenuo i povukao kvaku. Nisam znao s čim ću se suočiti (iako se sećam da mi je kroz glavu načas prošla slika mrtvih mačaka, oguljenih i spremnih za putovanje kroz električnu mašinu za mlevenje mesa). Kad je Al pružio ruku preko mog ramena i uključio svetlo, video sam...

Pa, ostavu.

Bila je mala i uredna, kao i ostatak kafančeta. Na oba zida su bile police pune velikih, restoranskih konzervi. Na drugom kraju prostorije, ispod spuštenog krova, bio je pribor za čišćenje. Metla i otirač su ležali položeni, delom i zbog činjenice da tavanica na tom mestu nije bila viša od metra. Na podu je bio isti tamnosivi linoleum kao i u restoranu. U ostavi se nije osećao slabi vonj mesa, već kafe, povrća i začina. Osetio sam još jedan miris, neodređen i ne tako prijatan.

„Dobro. Ovo je ostava. Uredna je i dobro snabdevena. Dobio si peticu iz upravljanja zalihama, ako tako nešto postoji.“

„Šta si namirisao?“

„Uglavnom začine. Kafu. Možda i osveživač vazduha, ali nisam siguran.“ "Hm-hm, koristim glejd. Zbog drugog mirisa. Hoćeš li da kažeš da ništa drugo nisi namirisao?“

„Jesam, namirisao sam još nešto, sumporasto. Liči na zadah spaljenih šibica.“ Podsećao me je i na otrovne gasove koje smo ja i moja porodica proizvodili u subotu uveče, posle pasuljčine, ali to nisam rekao. Da li terapije protiv raka izazivaju gasove?

"To je sumpor. Ima tu i drugih stvari, od kojih nijedna nije šanel 5. To je vonj predionice, ortak.“

To je zvučalo ludo. Sve što sam rekao (učtivim tonom, karakterističnim za apsurdnu koktel zabavu) bilo je: "Zaista?“

Ponovo se osmehnuo, otkrivajući šupljine na kojima su do juče bili zubi. „Previše si dobro vaspitan da bi mi rekao da je ’Vorumbo’ zatvoren otkad je Hektor bio štenac. I da je najveći deo predionice izgoreo sredinom osamdesetih i da je sad tamo“, pokazao je pakem preko ramena, „samo velika radnja za prodaju konfekcije, glavna turistička atrakcija, pored ’Voćne kompanije Kenebek’ tokom Dana moksija{7}. Takođe misliš da je vreme da zgrabiš mobilni i pozoveš čike u belim mantilima. Jesam li pogodio, ortak?“

„Neću zvati nikoga, zato što nisi lud“, u šta nisam bio nimalo siguran. „Ovo je samo ostava. Istina je da ’Vorumbo predionica i tkačnica’ nije izbacila ni metar platna u poslednjih četvrt stoleća.“

„Imaš pravo kad kažeš da nikog nećeš zvati, zato što hoću da mi istreseš mobilni telefon, novčanik i sav novac iz džepova, uključujući i kovanice. Ovo nije pljačka. Vratiću ti sve to. Hoćeš li me poslušati?“

„Koliko će ovo trajati, Ale? Moram da pregledam radove učenika iz književne sekcije, pre nego što zaključim ocene za ovu školsku godinu.“

„Trajaće koliko god ti budeš hteo, zato što će sve biti gotovo za dva minuta. Uvek traje dva minuta. Potroši čitav sat i razgledaj okolinu, ako hoćeš, iako ja to ne bih radio prvog puta, zato što je iskustvo previše šokantno. Videćeš. Da li si spreman da mi poveruješ na reč?“ Nešto što je video na mom licu nateralo ga je da stisne usne preko proređenih zuba. „Molim te. Molim te, Džejk. To je želja umirućeg.“

Bio sam siguran da je poludeo, ali sam bio jednako siguran da govori istinu o svom zdravstvenom stanju. Oči su mu potonule još dublje, od početka razgovora. Takođe, bio je vidno iscrpljen. Ljuljao se na nogama posle dvadesetak koraka od separea na kraju restorana do ostave. Podsetio sam sebe na krvavu maramicu. Ne zaboravi krvavu maramicu.

Takođe... ponekad je lakše prepustiti se, zar ne? „Prepusti se i pripusti Boga“, često su govorili na sastancima koje je posećivala moja bivša supruga. Odlučio sam da se u ovom slučaju prepustim i pripustim Ala. Do izvesne mere, naravno. Čoveče, prekorio sam sebe, u današnje vreme Ijudi prolaze kroz žešće šikaniranje da bi se ukrcali u avion. Nije tražio da izujem cipele i da ih postavim na pokretnu traku.

Skinuo sam mobilni telefon s pojasa. Stavio sam ga na vrh kartonske kutije s konzervama od tunjevine. Pridodao sam mu novčanik, tanki svežanj novčanica, dolar i po sitnine i privezak s ključevima.

„Zadrži ključeve, oni nisu važni.“

Pa, meni su važni. Oćutao sam i to.

Al je izvadio svežanj novčanica iz džepa, mnogo deblji od onog koji sam stavio na kartonsku kutiju. Pružio mi je novac. "To je džeparac. U slučaju da poželiš da kupiš suvenir, ili tako nešto. Hajde, uzmi ga.“

„Zašto da kupujem tvojim parama, kad imam svoje?“ Mislio sam da zvučim prilično razumno. Kao da je čitav razgovor imao smisla.

"To sad nije važno. Proživljeno iskustvo će ti odgovoriti na većinu pitanja, daleko bolje od mene, čak i da sam u punoj formi. Jasno ti je da sam na suprotnoj strani sveta, od dobre forme. Uzmi novac.“

Uzeo sam podeblji svežanj. Pregledao sam novčanice, one na vrhu su dobro izgledale. Naleteo sam na petice. Izgledale su kako treba i ne baš kako treba. Iznad slike Ejba Linkolna pisalo je SREBRNI SERTIFIKAT. Levo od njega je bila velika plava petica. Podigao sam je prema svetlu.

„Nije falsifikat, ako to misliš.“ Al je zvučao umorno i malčice veselo.

Možda i nije - na prvi pogled je delovala ispravno - ali nisam zapazio vodeni žig.

„Ako je prava, stara je“, zaključio sam.

„Samo gurni pare u džep, čoveče.“

Poslušao sam ga.

„Nosiš li digitron? Neku elektronsku spravicu?“

"Jok.“

"U tom slučaju si spreman za put. Okreni se prema zadnjem delu ostave.“ Udario se po čelu pre nego što sam stigao da to učinim i rekao: „O, bože, gde mi je mozak? Zaboravio sam Čoveka sa žutom karticom.“

"Koga?“

„Čoveka sa žutom karticom. Tako ga zovem. Ne znam njegovo pravo ime. Uzmi ovo.“ Preturao je po džepu. Dodao mi je novčić od pedeset centi. Godinama ga nisam video. Možda od detinjstva.

Odmerio sam ga u šaci. „Mislim da ne bi trebalo da mi ga daješ. Ko zna koliko vredi.“

„Svakako da vredi, i to čitavih pola dolara.“

Zakašljao se. Napad kašlja ga je ovog puta protresao kao divlji vetar. Odgurnuo me je od sebe kad sam prišao da mu pomognem. Nagnuo se preko kutije s mojim stvarima i pljunuo u svežanj salveta. Pogledao me je, namignuo i stisnuo šaku. Znoj mu je oblio izmučeno lice.

„Vrela krv, tako nešto. Prokleti rak mi sjebava termostat, pored ostalih sranja. Što se Čoveka sa žutom karticom tiče, on je ispičutura. Bezopasan je, ali je drugačiji od svih. Kao da nešto zna. Mislim da je u pitanju samo slučajnost - što uvek ispliva nedaleko od mesta na kom ćeš se pojaviti - ali želim da te pripremim za susret s njim.“

„Znaj da ti to ne polazi za rukom. Nemam jebenog pojma o čemu govoriš.“

„Reći će ti: ’lmam žutu karticu iz zelenog izloga. Daj mi zelembać, zato što novac danas dvostruko vredi’ Da li si zapamtio?“

„Zapamtio sam.“ Gazio sam po sve dubljim govnima.

"On ima žutu karticu, zataknutu za traku šešira. To je verovatno samo posetnica taksi-kompanije ili kupon za ’Red end vajt’, pronađen u slivniku, koji njegov jeftinim vinom natopljeni um smatra zlatnom kartom Vilija Vonke. Ti ćeš mu reći: ’Ne mogu da vam dam zelembać, ali evo vam polovnjak’ Daćeš mu novčić. On će ti možda reći...“ Al je podigao koščati prst. „Možda će ti reći ’Šta ćeš ti ovde’ ili ’Otkud si došao’. Možda će ti reći nešto kao ’Nisi onaj odranije’. Ne verujem da će ti to reći, ali je moguće. Toliko toga u vezi s ovim ne razumem. Šta god da ti kaže, samo ga ostavi pored sušare - gde obično sedi - i izađi na kapiju. Verovatno će povikati za tobom: ’Znam da možeš da mi daš zelembać, škrti kopilane’, ali nemoj da obraćaš pažnju. Ne osvrći se. Pređi šine, pa ćeš izbiti na raskrsnicu Glavne i Lizbona.“ Ironično se osmehnuo. „Posle toga, ortak, čitav svet je tvoj.“

„O kakvoj sušari govoriš?“ Nejasno sam se sećao nečeg pored restorana, verovatno stare sušare predionice "Vorumbo“. Šta god da je bila, odavno nije postojala. Da je na kraju prijatne ostave postojao prozor, gledao bi na ciglom popločano dvorište i prodavnicu konfekcije „Tvoje mejnske krpice“. Nedugo posle Božića u njoj sam se častio zimskom jaknom, po bagatelnoj ceni.

„Pusti sad sušaru i zapamti moja uputstva. Sad se ponovo okreni - tako je - i napravi dva-tri koraka napred. Sitne korake. Dečje korake. Pretvaraj se da tražiš početak stepeništa, u mraku - koračaj krajnje pažljivo.“

Poslušao sam ga, iako sam se osećao kao najgluplji čovek na svetu. Koraknuo sam... spustio sam glavu da ne bih zagrebao po aluminijumskom krovu... drugi korak... sad sam već blago čučnuo. Još nekoliko koraka, pa ću morati da kleknem na kolena. Neću to učiniti, makar i ne ispunio želju umirućeg.

„Ale, ovo je glupo. Ne vidim šta ću ovako postići, ako ne želiš da ti donesem kutiju voćne salate ili pakovanje kečapa...“

Noga mi je propala, kao da se spustila niza stepenice. Propala je, iako sam mogao da vidim da čvrsto stoji na linoleumom prekrivenom podu.

„Samo napred“, reče Al. Glas mu se bar na neko vreme smirio. Govorio je sa osetnim zadovoljstvom. „Pronašao si ga, ortak.“

Šta sam pronašao? Šta mi se dešava? Moć sugestije je bio najverovatniji odgovor, zato što sam, uprkos svemu što sam osećao, video stopalo na podu. Izuzev...

Znate li kako u sunčanom danu možete da zažmurite i vidite odjek prizora koji ste do malopre posmatrali? Ovo je veoma podsećalo na to. Kad bih pogledao stopalo, počivalo je na podu. Ali kad bih trepnuo - milisekundu pre ili posie zatvaranja očiju, zbilja ne bih mogao reći kada - ugledao bih isto to stopalo na stepenici. Ne u oskudnom svetlu sijalice od šezdeset vati već na jarkom suncu. Ukočio sam se u mestu.

„Samo napred“, reče Al. „Ništa ti se neće deseti, prijatelju. Samo napred.“ Oštro se zakašljao pre nego što je nastavio. Glas mu je podsećao na otegnuto režanje: „Učini to mene radi.“

Poslušao sam ga.

Bog nek mi je u pomoći, tek poslušao sam ga.

Drugo poglavlje

1.

Načinio sam još jedan korak napred. Spustio sam se za još jedan stepenik. Oči su mi govorile da stojim na podu ostave Alovog kafančeta, iako sam stajao pravih leđa, ne grebući glavom po krovu ostave. To je bilo nemoguće. Stomak mi se nezadovoljno grčio, zbog protivrečnih čulnih signala. Sendvič sa salatom od jaja i parče pite od jabuka, pojedeni za ručak, spremali su se da pritisnu dugme za izbacivanje.

Iza mene - a ipak s izvesne razdaljine, kao da stoji petnaest, a ne dva metra od mene - oglasio se Al. „Zažmuri, ortak, tako je lakše.“

Čula su prestala da prave zbrku čim sam zatvorio oči, kao da sam stavio trodimenzionalne naočari u bioskopu. Pomerio sam desnu nogu. Spustio sam se za još jedan stepenik. Gazio sam po stepeništu. Telo, privremeno lišeno vida, nije sumnjalo u to.

"Još dva koraka, pa možeš otvoriti oči“, poručio mi je Al. Činilo mi se da govori iz velike daljine, da je na drugom kraju restorana, umesto na vratima ostave.

Spustio sam levu, a za njom i desnu nogu. Najedanput mi je nešto prasnulo u glavi, kao da se nalazim u avionu, nakon nagle promene pritiska. Tamno polje ispod kapaka je pocrvenelo. Osetio sam toplotu na koži. Obasjala me je sunčeva svetlost. To se nesumnjivo događalo. Slabi sumporasti miris se zgusnuo. Uzrastao je od jedva osetnog do vrlo neprijatnog. I to se nesumnjivo događalo. Otvorio sam oči.

Više nisam bio u ostavi, niti u Alovom kafančetu. Bio sam napolju, iako vrata na ostavi nisu vodila u spoljašnji svet. Bio sam u dvorištu. Više nije bilo popločano ciglom, niti su ga okruživale radnje s odećom na stalnoj rasprodaji. Stajao sam na trošnom, prljavom cementu. Na mestu „Tvojih mejnskih krpica“ bio je belo okrečeni zid ispred kog je stajalo nekoliko velikih metalnih kontejnera. Bili su puni nečega i pokriveni smeđim šatorskim krilima, veličine brodskih jedara.

Okrenuo sam se oko sebe da bih bacio pogled na Alovo kafanče, veliku srebrnu prikolicu, ali nje nije bilo.

2.

Umesto nje sam ugledao dikensovsku zgradurinu, „Vorumbo predionicu i tkačnicu“. Radila je punom parom. Čuo sam tutnjavu farbara i sušača i sv-UUŠ, sv-UUŠ golemih razboja koji su nekad ispunjavali drugi sprat (video sam fotografije tih mašina i žena s maramama i bluzama, u sićušnoj zgradi Lizbonskog istorijskog društva, u gornjem delu Glavne ulice). Sivkastobeličasti dim purnjao je iz tri visoka dimnjaka, koji su se srušili osamdesetih godina, posle snažne orkanske oluje.

Stajao sam pored velike, zeleno obojene kockaste zgrade. Pretpostavio sam da je to sušara. Ispunjavala je pola dvorišta. Sezala je do visine od sedam metara. Spustio sam se niza stepenice, kojih nije bilo. Nisam mogao da se vratim. Uspaničio sam se.

"Džejk?“ To je bio Alov glas. Dopirao je iz velike daljine. Imao sam utisak da do mojih ušiju stiže samo zahvaljujući nekom akustičnom triku, posle kilometarskog putešestvija kroz dugi, uski kanjon. „Možeš da se vratiš isto kao što si i otišao tamo. Potraži stepenište nogama.“

Podigao sam levu nogu. Spustio sam je i napipao stepenicu. Još više sam se uspaničio.

„Samo napred.“ Jedva sam ga čuo, kao najslabiji odjek. „Razgledaj okolinu, pa se vrati.“

Isprva nisam nigde išao. Stajao sam na mestu i brisao usta dlanom. Mislio sam da će mi oči iskočiti iz duplji. Žmarci su mi puzali po kosi i niz leđa. Plašio sam se, tačnije bio sam užasnut. Potiskivao sam paniku i kontrolisao strah (privremeno), samo zahvaljujući snažnoj radoznalosti. Posmatrao sam svoju senku na betonu, jasnu kao da je precizno isečeni komad debelog, crnog platna. Video sam mrlje rđe na lancu između sušare i ostatka dvorišta. Upijao sam snažni vonj koji je kuljao iz tri fabrička dimnjaka. Bio je tako jak da je štipao za oči. Inspektor Agencije za zaštitu životne sredine zatvorio bi fabriku posle samo jednog udisaja. Izuzev... što u blizini nema njenih inspektora. Agencija verovatno nije ni osnovana. Znao sam gde sam; u Lizbon Folsu, Mejn, duboko u srcu okruga Androskogin.

Pravo pitanje nije bilo gde sam, već u kom kada.

3.

Na lancu je visila tabla. Bila je okrenuta na pogrešnu stranu, pa nisam mogao pročitati natpis. Krenuo sam prema njoj. Okrenuo sam se i zatvorio oči. Zaputio sam se napred sitnim, dečjim koracima. Udario sam stopalom o dno stepeništa koje se pelo ka Alovom kafančetu (najusrdnije sam se nadao da je tako). Zavukao sam ruku u zadnji džep i izvukao savijeno parče papira, dopis uzvišenog šefa jezičkog odseka: „Lepo se provedite na letnjem raspustu i ne zaboravite julski dan za sređivanje školskih prostorija.“ Pokušao sam da zamislim kako bi reagovao kad bi Džejk Eping iduće školske godine održao šestonedeljni niz predavanja pod nazivom Literatura o putovanju kroz vreme. Otcepio sam traku s vrha dopisa. Spustio sam je na prvi stepenik nevidljivog stepeništa. Papir je pao na tlo, razume se, ali je ipak označavao početak stepenica. Popodne je bilo toplo i bez vetra. Pronašao sam komad betona. Iskoristio sam ga kao pritiskač za papir, za svaki slučaj. Spustio sam ga na stepenicu, ali i na papirnu traku. Zato što nije bilo stepenice. Setio sam se odlomka stare pop pesmice: Prvo beše planina, pa ne beše planine, zatimje bilo{8}.

Razgledaj okolinu, rekao mi je Al. Odlučio sam da ga poslušam. Zaključio sam da ću još neko vreme vladati sobom, ako dosad nisam poludeo. Izuzev ako ne ugledam paradu ružičastih slonova ili neidentifikovani leteći objekat iznad auto-pijace Džona Kraftsa. Zalud sam pokušao da ubedim sebe da se ovo ne događa, da ne može da se događa. Filozofi i psiholozi mogu da raspravljaju o tome šta je stvarnost, a šta nije, ali većina ljudi koji vode običan život prepoznaje i prihvata strukturu okolnog sveta. Ovo se dešava. Ako bih sve drugo zanemario, okolina je bila isuviše smrdljiva da bi bila plod moje mašte.

Prišao sam lancu. Visio je u visini butina. Provukao sam se ispod njega. Neko je crnom bojom napisao ZABRANJEN PROLAZ IZA OVOG ZNAKA DO POPRAVKE KANALIZACIJE. Osvrnuo sam se preko ramena. Nisam video tragove radova na kanalizaciji. Obišao sam oko sušare. Zamalo što nisam pao preko čoveka koji se sunčao, bez nade da će pocrneti. Nosio je stari crni kaput, koji je padao oko njega kao bezoblična senka. Na oba rukava je bilo tragova osušenih slina. Telo ispod kaputa je bilo mršavo do nepostojanja. Gvozdenosiva kosa mu je neuredno padala oko bradatih obraza. Bio je slika i prilika ispičuture.

Na glavi je imao prljavi šešir, fedoru iz gangsterskih filmova pedesetih godina, u kojima sve žene imaju velike grudi, a muškarci govore brzo, s cigaretom na kraju usana. Opazio sam je. Zuta kartica, nalik staromodnoj novinarskoj legitimaciji, virila je ispod trake šešira. Nekada je verovatno bila sjajnožuta, ali je potamnela od brojnih dodira masnih prstiju.

Čovek sa žutom karticom se okrenuo kad mu se moja senka pružila po krilu. Odmerio me je plavim očima.

"Ko si sad pa ti?“, pitao je, bolje reći nerazgovetno progunđao.

Al mi nije rekao šta da mu odgovorim. Igrao sam na sigurno. „Gledaj svoja posla.“

,Jebi se.“

„Baš fino“, rekao sam. „Složili smo se.“

„Ha?“

„Želim ti prijatan dan.“ Zaputio sam se ka otvorenoj kapiji, na čeličnim šinama. Levo od nje je bilo parkiralište koje nikada ranije nije bilo tu. Bilo je puno, uglavnom ulubljenih automobila. Svi su bili dovoljno stari da budu eksponati u muzeju automobilizma. Video sam bjuike s otvorima za vazduh i fordove s torpedastim nosevima. Pripadaju radnicima predionice, pomislio sam. Pravim radnicima, koji su sad u njoj. Zarađuju nadnicu.

„Dobio sam žutu karticu iz zelenog izloga“, reče ispičutura. Zvučao je okrutno i uznemireno. „Daj mi zelembać, zato što novac danas dvostruko vredi.“

Pružio sam mu novčić od pedeset centi. Osećao sam se kao glumac koji ima samo jednu repliku u komadu. Rekao sam: "Ne mogu da vam dam zelembać, ali evo vam polovnjak.“

Zatim mu ga daj, rekao mi je Al, ali nije morao. Čovek sa žutom karticom ga je zgrabio i prineo licu. Na trenutak sam pomislio da će ga zagristi. Sklopio je duge prste oko njega. Novčić je nestao u njegovoj pesnici. Ponovo se zapiljio u mene, s komičnim nepoverenjem.

"Ko si ti? Šta ovde radiš?“

„Proklet da sam ako znam“, rekao sam pre nego što sam se okrenuo prema kapiji. Očekivao sam još pitanja, ali ih nije bilo. Prošao sam kroz kapiju.

4.

Plimutfjuri je bio najnoviji automobil na parkiralištu. Cenio sam da je načinjen polovinom ili krajem pedesetih. Tablice su ličile na nemoguće drevnu verziju one na zadnjem delu mog subarua, oivičene ružičastom trakom s oznakom borbe protiv raka dojke, po želji moje žene. Na onoj koju sam gledao pisalo je ZEMLJOODMORIJA, ali je bila narandžasta, umesto bela. Oznake na tablicama Mejna su, kao i u većini država, sadržale slova. Na tablicama subarua je pisalo 23383 IY. Na onima na zadnjem delu jjurija je pisalo 90-811. Bez slova.

Dodirnuo sam prtljažnik. Bio je tvrd i topao. Stvaran.

Pređi preko šina, pa ćeš se naći na raskrsnici Mejna i Lizbona. Posle toga, ortak, čitav svetje tvoj.

Ispred stare predionice nije bilo železničkih šina, ne u moje vreme. Ovde ih je bilo. I nisu bile napuštene. Uglancane metalne zmije su se blistale. Iz daljine sam čuo ćuf-ćuf, zvuk pravog voza. Kad je poslednji voz prošao Lizbon Folsom? Verovatno nisu ovuda prolazili od zatvaranja predionice i otkad je S. A. Džipsim (lokalni živalj ga je zvao S. A. Džipsm) prestao da radi dvadeset četiri časa dnevno.

Izuzev što sad radi dvadeset četiri časa dnevno, pomislio sam. Smem da se kladim da radi, baš kao i predionica. Zato što ovo više nije druga decenija dvadeset prvog veka.

Nastavio sam da hodam, a da to nisam ni znao - kao čovek u snu. Stajao sam na uglu Glavne i Puta 196, zvanog Stari put za Luiston. Samo što sad na njemu ništa nije bilo staro. Dijagonalno, na raskrsnici, na suprotnom uglu...

To je bila „Voćna kompanija Kenebek“, grandiozno ime za prodavnicu na rubu propasti. Tako je bar izgledala poslednjih deset godina, otkad sam predavao u Lizbonu. Moksi, to najčudnije od svih osvežavajućih pića, bilo je razlog njenog postojanja i sredstvo opstanka. Vlasnik „Voćne kompanije“, postariji dobroćudni čovek po imenu Frenk Aniseti, jednom mi je rekao da se svi ljudi na svetu prirodno (i verovatno po genetskom nasleđu) dele na dve grupe: majušnu, ali blagoslovenu, izabranu grupu koja ceni moksi više od svih pića... i na sve ostale. Frenk je sve ostale zvao „žalosno hendikepiranom većinom“.

„Voćna kompanija Kenebek“ mog vremena bila je izbledela žuto-zelena kutija s prljavim i praznim izlogom... U njemu se pokatkad mogla videti mačka, koja nije bila na prodaju. Tavanica zapuštenog zdanja se ugnula pod teretom brojnih zimskih snegova. Unutra je bilo samo nešto moksi suvenira, drečavonarandžastih majica s natpisom IMAM MOKSI!, drečavonarandžastih šešira, starih kalendara, limenih natpisa koji su izgledali staro, iako su verovatno prošle godine napravljeni u Kini. Mesto je najvećim delom godine zvrjalo prazno. Većina polica je bila bez robe... iako ste mogli da dobijete neke slatkiše i čips (ako volite onaj s ukusom slanog sirćeta). Frižider s gaziranim pićima je nudio samo moksi. Onaj s pivom bio je prazan.

Lizbon Fols je svakog juna bio domaćin Mejnskog moksi festivala. Bilo je orkestara, vatrometa i parade, na kojoj je učestvovala - kunem se da je ovo sušta istina - moksi pokretna platforma s lokalnim kraljicama lepote odevenim u kupaće kostime boje moksija, što će reći toliko drečavonarandžastim da su mogli oštetiti rožnjače. Šef parade se uvek odevao kao Moksi Doca, što znači da je imao beli kaput, stetoskop i jedno od onih moćnih ogledalaca na traci oko glave. Stela Lengli, direktorka srednje škole, pre dve godine postala je šef parade. Čvrsto je rešila da ni za živu glavu ne ispušta to mesto.

„Voćna kompanija Kenebek“ oživela bi tokom festivala. Tada je sjajno poslovala. Mušterije su najčešće bile turisti na putu ka odmaralištima u zapadnom Mejnu. Ostatak godine je bila samo ljuštura, ispunjena blagim vonjem moksija. Taj miris me je vazda podsećao - možda zato što pripadam žalosno hendikepiranoj većini - na musterol, čudesno smrdljivi melem koji mi je majka utrljavala u gušu i grudi kad bih se prehladio.

S druge strane Starog puta za Luiston sad je bio cvatući biznis, u zamahu. Iznad vrata je visio znak (OSVEŽI SE 7-APOM, ispod toga je pisalo, DOBRO DOŠLIU VOĆNU KOMPANIJU KENEBEK), tako sjajan da je odbijao sunčeve zrake pravo u moje oči. Boja je bila sveža. Krov se nije klanjao pred vremenskim prilikama. Ljudi su ulazili i izlazili. U izlogu je umesto mačke...

Pomorandže, bože dragi. „Voćna kompanija Kenebek“ je nekad prodavala pravo voće. Ko bi rekao?

Krenuo sam preko ulice. Ustuknuo sam kad sam ugledao međugradski autobus. Iznad podeljenog vetrobranskog stakla bio je natpis LUISTON EKSPRES. Autobus je zakočio pre prelaska preko pruge. Mogao sam da vidim da većina putnika puši. Vazduh u autobusu je sigurno bio sličan onom na Saturnu.

Kad je autobus produžio svojim putem (ostavivši za sobom miris sagorelog dizela, koji se pomešao sa zadahom ustajalih jaja izriganim iz Vorumbovog dimnjaka), prešao sam ulicu. Načas sam pomislio šta bi se desilo ako bi me pregazila kola. Da li bih zatreperio i nestao? Da li bih se probudio na podu Alove ostave? Verovatno ni jedno ni drugo, već bih jednostavno ispustio dušu na ulici, u prošlosti koje se veliki broj ljudi s nostalgijom priseća. Moguće je da su zaboravili kako je mirisala, ili nikad nisu razmišljali o tom aspektu otmenih pedesetih.

Neki klinac je stajao ispred „Voćne kompanije“, oslonjen čizmom na drveni zid. Podigao je okovratnik košulje i začešljao kosu u stilu ranog Elvisa (prepoznao sam frizuru iz starih filmova). Nije puštao kozju bradicu, kao dečaci koje sam viđao na svojim predavanjima. Shvatio sam da bi u svetu koji sam posetio (nadam se da sam samo u prolazu), bio izbačen iz Lizbonske srednje škole ako bi se pojavio makar i s jednom dlačicom na licu. Izbacili bi ga istog trenutka.

Klimnuo sam. Džejms Din mi je uzvratio i rekao: "Haj-ho, dekice!“

Ušao sam. Zvono iznad vrata je zazvonilo. Namirisao sam pomorandže, jabuke, kafu i duvan, umesto prašine i suvog drveta. Desno od mene je bila stalaža sa stripovima bez korica - Arči, Betmen, Kapetan Marvel, Plastični Čovek, Priče iz kripte. Iznad ovog blaga, zbog kog bi svaki Ijubitelj Ibeja dobio žestok napad, bio je rukom ispisani znak s porukom STRIPOVI 5 CENTI KOMAD TRI ZA 10 CENTI, DEVET ZA ČETVRT DOLARA, MOLIMO VAS DA IH NE DIRATE AKO NE MISLITE DA IH KUPITE.

Levo je bila stalaža s novinama. Nije bilo Njujork tajmsa, ali sam opazio nekoliko Portland pres heralda i jedan jedini Boston glob. Globova naslovnica je objavljivala: DALAS NAJAVLJUJE USTUPKE AKO SE CRVENA KINA ODREKNE UPOTREBE SILE PROTIV FORMOZE. Obe novine su imale isti datum, utorak, deveti septembar 1958. godine.

5.

Odabrao sam Glob. Platio sam ga osam centi i prišao aparatu s gaziranim pićima s mermernim poklopcem, koji nije postojao u mom vremenu. Iza njega je bio Frenk Aniseti. To je bio on. Imao je i prepoznatljive sedine iznad ušiju. Samo što je ova verzija - nazvaćemo je Frenk 1.0 - bila mršava, a ne zdepasta. Nosio je naočari bez okvira. Bio je viši. Seo sam na jednu barsku stolicu. Osećao sam se kao stranac u sopstvenom telu.

Klimnuo je ka novinama. "Da li je to sve, ili želite neko osvežavajuće piće?“

„Bilo šta hladno, samo da nije moksi“, čuo sam samog sebe.

Frenk 1.0 se osmehnuo. „Nemamo ga, sinko. Šta kažete na đumbirovo pivo?“

"To dobro zvuči“, što je bila istina. Grlo mi se osušilo, a glava gorela, kao da imam temperaturu.

„Pet ili deset?“

"Oprostite?“

„Hoćete li pivo od pet ili deset centi?“ Govorio je s primetnim lokalnim naglaskom.

„O. Deset, rekao bih.“

"Pa, nadam se da znate šta pričate.“ Otvorio je frižider sa sladoledom i izvadio ledenu kriglu, veličine bokala za limunadu. Natočio je đumbirovo pivo. Do mojih nozdrva je dopro njegov bogati i snažni miris. Odsekao je penu s vrha krigle drškom drvene kašike. Napunio ju je do vrha i spustio na šank. „Evo ga. Dugujete mi osamnaest centi za piće i novine, kao i cent za guvernera.“

Gucnuo sam malo đumbirovog piva kroz penu na vrhu. Zaprepastio sam se. Ukus je bio... tako pun, divan od početka do kraja. Ne znam kako bih to bolje objasnio. Svet koji je nestao pre pedeset godina mirisao je mnogo gore nego što sam očekivao, ali je bio nemerljivo ukusniji.

„Ovo je divno“, rekao sam.

"Da li je? Drago mi je što vam se sviđa. Niste odavde, zar ne?“

"Nisam.“

„Dolazite iz druge države?“

"Iz Viskonsina.“ To nije bila potpuna laž. Ziveli smo u Milvokiju, do moje jedanaeste. Tad je otac dobio posao profesora engleskog na Univerzitetu južnog Mejna. Odonda se seljakam po ovoj državi.

„Izabrali ste dobro vreme za posetu“, reče Aniseti. „Najveći broj letnjih dođoša je otišao. Cene padaju odmah posle toga. Uzmimo za primer vaš napitak. Posle Dana rada{9}, pivo od deset centi košta samo pet.“

Oglasilo se zvono iznad vrata. Podne daske su prijatno zaškripale. Kad sam poslednji put ušao u „Voćnu kompaniju Kenebek“, da bih kupio kutijicu bombona (i izašao razočaran), daske su cvilele.

Dečko od nekih sedamnaest godina kliznuo je iza šanka. Imao je crnu kosu, podšišanu kratko, ali ne vojnički. Veoma je ličio na čoveka koji me je uslužio. Shvatio sam da je to moj Frenk Aniseti. Tip koji mi je odsekao penu s đumbirovog piva bio je njegov otac. Frenk 2.0 me nije ni pogledao, za njega sam bio samo još jedna mušterija.

„Tajtus je podigao kamion“, rekao je ocu. „Kaže da će biti gotov do pet.“ "Pa, to je dobro“, reče Aniseti Senior. Zapalio je cigaretu. Prvi put sam primetio da je mermerni poklopac aparata za gazirana pića načičkan malim keramičkim pepeljarama, s natpisom VINSTONIMA UKUS PRAVE CIGARETE! Pogledao je u mom pravcu i nastavio: „Hoćete li sladoled od vanile u pivu? Kuća časti. Volimo da ugađamo turistima, pogotovo onim okasnelim.“

„Hvala, ovako je dobro“, rekao sam, i bilo je. Mislim da bi mi glava eksplodirala od još slatkog. Napitak je bio jak kao gazirani espreso.

Dečak mi je uputio osmeh sladak poput pića u ledeno hladnoj krigli. U njemu nije bilo nimalo plitkog prezira kojim je zračio Elvis u pokušaju, pred vratima. „Čitali smo priču u školi“, rekao je, "u kojoj meštani jedu turiste koji se pojave po okončanju sezone.“

„Frenki, to je đavolski pogrešan način saobraćanja s gostima“, oglasio se gospodin Aniseti. Smešak mu je titrao u uglovima usana.

"U redu je. I ja pominjem tu priču na predavanjima. Širli Džekson{10}, zar ne? ’Letnji dođoši’?“

„To je ta“, složio se Frenk. „Nisam je baš ukapirao, ali mi se dopala.“ Gucnuo sam još malo đumbirovog piva. Spustio sam kriglu (slatko je zveknula o mermerni šank), nisam se iznenadio kad sam video da je gotovo prazna. Mogao bih da se navučem na ovo, pomislio sam. Kolikoje samo bolje od moksija.“ Stariji Aniseti je uputio pramen dima prema tavanici. Veliki ventilator ga je povukao ka lenjim plavičastim gredama. "Da li predajete u Viskonsinu, gospodine...“

"Eping“, rekao sam. Bio sam previše zatečen da bih se setio da ponudim lažno ime. „Predajem, sad sam na sedmoj godini.“

"To znači da je uzeo godinu dana odsustva“, reče Frenki.

„Znam ja šta to znači“, reče Aniseti. Pokušao je da zvuči ljutito, ali bez mnogo uspeha. Shvatio sam da mi se obojica dopadaju koliko i đumbirovo pivo. Dopadao mi se i tinejdžerski delinkvent u pokušaju, ispred radnje, ponajviše zato što nije znao da je već kliše. Ovde je postojao osećaj bezbednosti, osećaj - ne znam kako da objasnim - predodređenosti. Bio je lažan. Ovaj svet je jednako opasan kao bilo koji drugi, ali sam posedovao saznanje koje je, do ovog popodneva, bilo rezervisano samo za Boga: znao sam da će dečak sa slatkim osmehom, koji je uživao u priči Širli Džekson (iako je nije "ukapirao“) preživeti ovaj dan i još pedeset godina posle njega. Neće stradati u saobraćajnom udesu, doživeti srčani udar ili dobiti rak pluća zbog udisanja dima iz očeve cigarete. Frenk Aniseti će trajati.

Pogledao sam sat na zidu,(ZAPOČNITE DAN SA OSMEHOM, poručivalo mi je razdragano lice, POPIJTE ORASPOLOŽITE SE KAFICU). Na njemu je bilo 12.22. To mi nije ništa značilo, ali sam se pretvarao da sam zaprepašćen. Ispio sam ostatak piva i ustao. „Moram da krenem, ako mislim da stignem da se vidim s prijateljima u Kasl Roku.“

"Pa, vozite polako po Putu 117“, reče Aniseti. „Taj pravac je zeznut.“ Odavno nisam čuo tako težak mejnski naglasak. Zamalo što se nisam nasmejao kad sam shvatio koliko je u pravu.

"Hoću“, odvratio sam. „Hvala vam. Sinko, što se tiče priče Širli Džekson...“ "Da, gospodine?“ Gospodine, ipak. Bez imalo sarkazma. Zaključio sam da je 1958. bila prilično dobra godina. Izuzev smrada iz predionice i duvanskog dima, naravno.

„Nema tu šta da se ukapira.“

„Nema? Gospodin Marčant nije tako rekao.“

„Uz sve poštovanje za gospodina Marčanta, recite mu da mu Džejk Eping poručuje da je ponekad cigara samo dim, a priča samo priča.“

Nasmejao se. „Hoću! Reći ću mu to već sutra ujutru, na trećem času!“ "Dobro.“ Klimnuo sam ocu. Hteo sam da mu kažem da će zahvaljujući moksiju (koji još nije imao), njegov lokal stajati na uglu Glavne ulice i Starog puta za Luiston i kad njega više ne bude. „Hvala na đumbirovom pivu.“

„Navratite kad god hoćete. Mislio sam oborim cenu.“

"Na pet centi?“

Osmehnuo se, opušteno i iskreno, baš kao i njegov sin. "E, ta ti valja.“ Zvono je zazvonilo. Tri dame su ušle u lokal. Nije bilo pantalona. Nosile su haljine do pola listova. A tek šeširi! Dva su imala nabrane, bele velove. Počele su da preturaju po sandućima voća, tragajući za savršenstvom. Udaljavao sam se od aparata za gazirane napitke. Okrenuo sam se kad sam se nečeg setio. „Možete li mi reći šta je zeleni izlog?“

Otac i sin su izmenjali vesele poglede, koji su me podsetili na staru šalu. Turista iz Čikaga s gizdavim sportskim kolima se zaustavio ispred seljačke kuće duboko u poljoprivrednoj oblasti. Stari seljak sedi na verandi i puši lulu od kukuruzovine. Turista pruži glavu iz jaguara i zapita: „Starče, možete li mi reći kako da stignem do Ist Makijasa?“ Stari seljak dvaput otpuhnu dim iz lule i reče: "Da se nis’ mrdno ni za pedalj.“

„Stvarno niste iz naše države, zar ne?“, pitao je Frenk. Njegov naglasak nije bio tako izražen kao očev. Verovatno više gleda televiziju, pomislio sam. Ništa ne izjeda naglasak kao televizija.

"Nisam“, odvratio sam.

"To je neobično, zato što bih se mogao zakleti da sam čuo nešto jenkijevskog tona.“

"To je joperski.{11} Znate, Gornje poluostrvo?“ Izuzev što je - prokletstvo! - i Gornje poluostrvo u Mičigenu.

Izgleda da to nisu znali. U stvari, mladi Frenk se okrenuo i počeo da pere sudove. Rukama, naravno.

„Zeleni izlog je prodavnica pića“, reče Aniseti. „Odmah preko puta, ako ćete nešto da kupite.“

„Mislim da mi posle đumbirovog piva više ništa ne treba. Samo sam hteo da znam šta je. Želim vam prijatan dan.“

"I mi vama isto želimo, prijatelju. Obiđite nas kad god uzmognete.“

Prošao sam pored izbiračica voća. Promrmljao sam „Moje dame“ u prolazu. Poželeo sam da imam šešir, da bih dodirnuo njegov obod. Možda fedoru.

Onakvu kakva se može videti u starim filmovima.

6.

Žestok momak u pokušaju napustio je stražarsko mesto. Hteo sam da se prošetam Glavnom ulicom, da bih video šta se još promenilo. Ta želja me je brzo prošla. Ovo nije dobar trenutak za izazivanje sreće. Šta ako me neko pita za odeću? Sportski sako i pantalone su, po mom mišljenju, delovali pristojno, ali kako sam mogao da budem siguran? Tu je i moja kosa, koja je sezala do kragne. U moje vreme bi se to smatralo savršeno prihvatljivim za srednjoškolskog profesora - čak, pomalo konzervativnim - ali bi moglo izazvati neželjenu pažnju u deceniji u kojoj se brijanje vrata smatralo obaveznim delom frizerske usluge, a kratki zalisci bili rezervisani za rokabili buntovnike poput onog koji me je nazvao dekicom. Naravno, mogao sam reći da sam turista, da svi u Viskonsinu nosimo malo dužu kosu i da je to najnovija moda, ali kosa i odeća - osećaj da odudaram od okoline, kao svemirski putnik pod manjkavom maskom ljudskog bića - behu samo deo problema.

Bio sam krajnje uznemiren. Nisam izgubio kontrolu nad sobom. Mislim da ljudski mozak s prosečnom mogućnošću prilagođavanja može da upije veliku količinu neobičnosti dok se ne uspaniči. Stalno sam mislio na dame u dugim haljinama i šeširima, dame koje bi se postidele kad bi javno pokazale makar i delić brusa. Onespokojavao me je i ukus đumbirovog piva. Bio je tako pun.

Na drugoj strani ulice je bio skromni izlog iznad kog je bio natpis MEJNSKA DRŽAVNA PRODAVNICA ALKOHOLNIH PIĆA, ispisan ispupčenim slovima. I da, fasada je bila svetlozelena. Ugledao sam pajtaša kog sam upoznao kod sušare. Dugi crni kaput mu je visio s mršavih ramena. Skinuo je šešir. Kosa mu je padala oko glave kao da je lik iz crtaća koji je upravo gurnuo prst A u električnu utičnicu B. Obema rukama je gestikulirao u pravcu prodavca. Video sam dragocenu žutu karticu u jednoj od njih. Bio sam siguran da je polovnjak Ala Templtona, u drugoj. Prodavac je nosio kratku belu bluzu, koja je ličila na onu koju je Moksi Doca nosio na godišnjoj paradi. Nije izgledao impresionirano.

Odšetao sam do ugla i sačekao povoljan trenutak da pređem ulicu. Našao sam se na strani Starog puta za Luiston na kojoj je bio "Vorumbo“. Dva čoveka gurala su kolica s balama platna preko fabričkog dvorišta. Smejali su se i pušili. Pitao sam se imaju li najblažu predstavu o dejstvu mešavine duvanskog dima i zagađenja iz fabrike na unutrašnje organe. Pretpostavio sam da nemaju. To je verovatno bila neka vrsta blagoslova, iako je to bilo pitanje za profesora filozofije, a ne za tipa koji zarađuje hleb nasušni upoznavajući šesnaestogodišnjake sa čudesima Šekspira, Stajnbeka i Širli Džekson.

Prišao sam lancu s natpisom ZABRANJEN PROLAZ IZA OVOG ZNAKA, kad su radnici ušli u fabriku, gurajući kolica s balama kroz zarđale metalne čeljusti tri sprata visokih vrata. Govorio sam sebi da ne hodam prebrzo, niti da se osvrćem - da ne radim ništa što bi moglo privući pažnju - ali je to bio težak zadatak. Nagon za žurbom postao je gotovo neodoljiv nadomak cilja. Usta su mi se osušila, a đumbirovo pivo bućkalo po stomaku. Šta ako ne budem mogao da se vratim? Šta ako oznaka nije na svom mestu? Šta ako je nađem, ali stepenice ne budu tamo?

Polako, govorio sam sebi. Polako.

Nisam odoleo da ne bacim brz pogled oko sebe, pre nego što sam se sagnuo ispod lanca. Bio sam potpuno sam u dvorištu. Negde izdaleka, kao zvuk u snu, dopiralo je prepoznatljivo ćuf-ćuf. Podsetilo me je na stih iz druge pesme: Ovaj vozje žrtva iščezavajućeg železnićkog bluza.

Hodao sam duž zelene sušare. Srce mi je žestoko tuklo u grudima. Papirna traka, pritisnuta komadom betona, bila je na svom mestu. Zasad je sve išlo kako treba. Nežno sam je pomerio, misleći: Molim ti se, bože, da ovo upali, molim ti se, bože, da me pustiš da se vratim.

Vrhom cipele sam šutnuo komad betona - gledao sam kako poskakuje - ali i nevidljivi stepenik. Te stvari su se međusobno isključivale, ali su se dogodile. Još jednom sam se osvrnuo oko sebe, iako me niko u dvorištu nije mogao videti u uskom sokaku, izuzev ako ne bi prošao ispred ili iza mene. Nikog nije bilo.

Popeo sam se uz jedan stepenik. Osećao sam ga ispod noge, iako su mi oči govorile da još stojim na ispucaloj površini dvorišta. Ðumbirovo pivo se upozoravajuće zatalasalo u mom stomaku. Zatvorio sam oči, pa mi je bilo malo bolje. Načinio sam još dva kratka koraka. Letnja vrućina je nestala sa zadnje strane vrata kad sam načinio četvrti. Mrak iza spuštenih kapaka je bivao sve gušći. Pokušao sam da napravim i peti, ali petog stepenika nije bilo. Umesto toga udario sam glavom o nisku tavanicu ostave. Zamalo što nisam vrisnuo kad sam osetio nečiju ruku na nadlaktici.

„Smiri se“, reče Al. „Smiri se, Džejk. Vratio si se.“

7.

Odmahnuo sam glavom kad mi je ponudio šolju kafe. Stomak mi je podivljao. Sipao je kafu u svoju šoljicu. Vratili smo se u separe u kom je ludačko putovanje i počelo. Moj novčanik, mobilni telefon i novac bili su na stolu. Al je seo s uzdahom bola i olakšanja na usnama. Izgledao je malo manje iscrpljeno i malo više opušteno.

"Pa“, rekao je. „Otišao si i vratio si se. Šta misliš?“

"Ne znam šta da mislim. Potresen sam do temelja. Ovo si slučajno pronašao?“

„Naravski. To mi se desilo nepunih mesec dana po doseljenju. Verovatno sam još imao nešto prašine s Ulice Pajn na cipelama. Mislio sam da sam poludeo kad sam prvi put pao niz te stepenice, kao Alisa u zečju rupu.“

Mogao sam da zamislim kako se osećao. Ja sam imao neku, ma koliko neodgovarajuću pripremu. I zaista, postoji li odgovarajući način pripreme za putovanje u prošlost?

„Koliko sam odsustvovao?“

„Dva minuta. Rekao sam ti da put uvek traje dva minuta. Nije važno koliko dugo si se tamo zadržao.“ Zakašljao se i pljunuo na svežu gomilu salveta. Sklonio ih je u džep. „Kad god se spustiš stepenicama, tamo je uvek 11.58 ujutru, devetog septembra 1958. godine. Svako putovanje je prvo. Gde si bio?“

„Posetio sam ’Voćnu kompaniju’. Popio sam đumbirovo pivo. Bilo je fantastično.“

„Jašta, tamo je sve ukusnije. Koriste manje hemije ili nešto slično.“

„Poznaješ li Frenka Anisetija? Video sam ga kao momčića od sedamnaest godina.“ Nekako sam, uprkos svemu, očekivao da će se Al nasmejati, ali je hladno prešao preko toga. „Razume se. Video sam ga mnogo puta. Ali me je samo jedanput sreo - mislim u to doba. Za njega je svaki put prvi put. Dolazi kasnije, zar ne? Iz Ševrona.’Tajtus je podigao kamion’, kaže svom ocu. ’Rekao je da će biti gotov do pet.’ Čuo sam to najmanje pedeset puta. Ne svraćam uvek u ’Voćnu kompaniju’, ali, kad god sam tamo, čujem istu rečenicu. Zatim se pojave dame, da biraju voće. Gospođica Sajmonds s prijateljicama. To je kao da mnogo puta gledaš isti iilm.“

„Svaki put je prvi put.“ Izgovorio sam to polako, sa osetnim razmakom između reči. Pokušavao sam da pronađem neki smisao u njima.

„Tako je.“

„I svako ko te sretne, sreće te prvi put, bez obzira na broj prethodnih susreta.“

„Tako je.“

„Mogao bih da se vratim i obavim isti razgovor s Frenkom i njegovim ocem, a da oni to ne znaju.“

„Još jednom, tako je. Mogao bi da nešto promeniš, da naručiš sladoled s bananom umesto đumbirovog piva. Razgovor bi od tog trenutka krenuo drugačijim tokom. Čovek sa žutom karticom je jedini koji nešto sumnja. Mozak mu je previše oštećen pićem da bi shvatio šta se dešava. Ako nešto i oseća, to je samo zato što sedi blizu zečje rupe ili ko zna već čega. Možda stvara neko energetsko polje. On...“

Zakašljao se i nije mogao da nastavi. Bolelo me je da gledam kako se presavija i pokušava da ne pokaže koliko se muči i koliko ga bolest razdire iznutra. Neće moći još dugo, pomislio sam. Ostalo mujejoš nedelju dana do odlaska u bolnicu, verovatno i manje od toga. Zar me nije zato i zvao? Morao je da nekom prenese ovu čudesnu tajnu pre nego što mu rak zauvek ne zatvori usta.

„Mislio sam da ću ti ovog popodneva predstaviti čitavu priču, ali ne mogu“, saopštio mi je kad je ukrotio kašalj. „Moram da odem kući, da bih se nakljukao lekovima i digao sve četiri uvis. Čitavog života nisam uzimao ništa jače od aspirina. Ovo sranje protiv bolova me ugasi kao sveću. Odspavam šest sati. Posle toga mi bude malo bolje. Vrati mi se nešto snage. Možeš li da me obiđeš oko pola deset?“

„Mogao bih kad bih znao gde živiš.“

„Stanujem u kućici u Ulici Vining. U broju devetnaest. Prepoznaćeš je po baštenskom patuljku ispred verande. Ne možeš da ga promašiš. Maše zastavicom.“

„O čemu ćemo razgovarati, Ale? Hoću reći...pokazao si mi. Sad ti verujem.“ I jesam... ali koliko dugo? Sećanje na kratku posetu 1958. godini već je bledelo kao san. Za nekoliko sati (ili nekoliko dana) moći ću da ubedim sebe da sam sve sanjao.

„Imamo mnogo tema za razgovor, ortak. Hoćeš li da dođeš?“ Nije mi rekao da je to molba samrtnika, ali sam mu to pročitao u očima.

"U redu. Hoćeš li da te odvezem do kuće?“

Oči su mu sevnule. „Imam kamionče. Stanujem pet blokova odavde. Toliko mogu da pređem i sam.“

„Siguran sam da možeš“, rekao sam. Nadao sam se da zvučim sigurnije nego što sam se osećao. Ustao sam i počeo da vraćam stvari u džepove. Napipao sam Alov svežanj novčanica. Izvadio sam ga. Sad sam razumeo razlike na novčanici od pet dolara. Verovatno ih je bilo i na drugim novčanicama.

Pružio sam mu novac. Odmahnuo je glavom. „Jok, zadrži ga, imam ga dovoljno.“

Spustio sam ga na sto. „Ako je svaki put prvi put, kako možeš da sačuvaš vraćeni novac? Kako je moguće da ne iščezne na sledećem putovanju?“

„Nemam pojma, ortak. Mnogo toga mi nije jasno. Postoje pravila. Prokljuvio sam tek nekoliko.“ Lice mu se ozarilo zahvaljujući nepatvoreno veselom osmehu. „Doneo si đumbirovo pivo, zar ne? Još ti se ljeska po stomaku, imam li pravo?“

Imao je pravo.

„Eto toliko. Videćemo se večeras. Odmoriću se, pa ćemo dovršiti posao.“

„Imam još jedno pitanje.“

Odmahnuo je rukom, kao da hoće da mi kaže da je vreme da krenem. Primetio sam da su mu uvek pažljivo podsečeni nokti požuteli i ispucali. To je bio još jedan zlokoban znak. Nije bio tako rečit kao gubitak petnaestak kilograma telesne težine, ali je bio jednako zloslutan. Tata mi je govorio da se o zdravlju neke osobe može mnogo saznati po izgledu njegovih noktiju.

„Čuveni slasburger.“

„Šta hoćeš da znaš o njemu?“ Izdajnički osmeh zaigrao mu je na krajevima usana. „Prodavao si jeftino, zato što si kupovao jeftino, zar ne?“

„File iz ’Red end vajta. Dolar i osam centi po kilogramu. Išao sam u nabavku svake nedelje. Bolje reći, išao sam sve do poslednje avanture, koja me je odvela daleko od Folsa. Trgovao sam sa gospodinom Vorenom, mesarom. Rekao bi: ’Stiže očas posla’, kad bih mu naručio pet kilograma najbolje govedine. Kad bih tražio šest ili sedam kilograma, rekao bi: ’Dajte mi malo vremena da sameljem još mesa. Imate porodično okupljanje?’“

„Uvek ista priča.“

Tako je.“

„Zato što je svaki put prvi put.“

„Zaista. To dosta podseća na priču o veknama hleba i ribama iz Biblije. Iz nedelje u nedelju sam kupovao isti file. Nahranio sam stotine ili hiljade uprkos glupavim glasinama o mjauburgerima. Meso se vazda obnavljalo.“

„Uvek si kupovao isto parče.“ Pokušavao sam da utuvim to u glavu.

„Isti komad mesa, svaki put, od istog mesara, koji bi uvek rekao iste stvari, ako ja ne bih promenio ploču. Priznajem da mi je nekoliko puta došlo da mu priđem i da mu kažem: ’Kako je, gospodine Voren, stari ćelavi kopilane? Da li si ga u poslednje vreme umoćio u neku vrelu rupicu?’ Sledećeg puta se ne bi sećao. Nisam to učinio, zato što je veoma fin čovek. Većina ljudi koje tamo srećem veoma su fini.“ Ovo poslednje je izrekao s izvesnom čežnjom.

"Ne shvatam kako si mogao da kupuješ meso tamo... a da ga poslužuješ ovde... da bi ponovo kupio to isto meso.“

„Dobro došao u klub, ortak. Ne mogu da ti kažem koliko mi je drago što si još ovde - mogao sam da te izgubim. Kad smo već kod toga, mogao si da ne prihvatiš poziv kad sam te nazvao u školi.“

Deo mene je želeo da nisam, ali sam to prećutao. Verovatno nisam morao. Bio je bolestan, a ne slep.

„Večeras dođi kod mene. Reći ću ti šta mi je na pameti. Uradićeš ono što budeš smatrao najboljim. Moraćeš da se odlučiš prilično brzo, zato što mi je ostalo malo vremena. To je pomalo ironično, s obzirom na mesto na koje vode nevidljive stepenice u mojoj ostavi.“

Izgovorio sam sporije nego ikad: „Svaki... put... je... prvi put.“

Ponovo se osmehnuo. „Mislim da si savladao taj deo. Videćemo se večeras, važi? Ulica Vining, broj 19. Potraži baštenskog patuljka sa zastavicom.“

8.

U pola četiri sam napustio Alovo kafanče. Šest časova od tada do pola deset uveče nisu bili tako uvrnuti kao poseta Lizbon Folsu od pre pedeset tri godine, ali nisu bili daleko od toga. Činilo mi se da vreme istovremeno teče sporo i žuri. Odvezao sam se do kuće koju sam kupio u Sabatusu (Kristi i ja smo prodali zajednički dom u Folsu i podelili novac nakon propasti bračne zajednice). Hteo sam da odremam, ali nisam mogao oka da sklopim. Ležao sam na leđima, prav kao pritka i zurio u tavanicu. To mi je dosadilo posle dvadeset minuta. Otišao sam u toalet da piškim. Gledao sam kako mokraća završava u šolji, misleći: To je prerađeno đumbirovo pivo iz 1958. godine. Istovremeno sam mislio kako je to sve veliko sranje, i kako me je Al nekako hipnotisao.

Kako objasniti ono sa dvostrukom vizijom?

Pokušao sam da pregledam poslednje radove članova književne sekcije. Nisam se iznenadio kad sam shvatio da ne mogu. Da mahnem gosn Epingovim zastrašujućim perom? Da ispišem kritične opaske? I sama pomisao na to me je zasmejavala. Nisam mogao ni da čitam kako treba. Uključio sam lampaš (bio je to povratak na sleng iz otmenih pedesetih; televizori odavno nemaju lampe) i neko vreme skitao po televizijskoj ponudi. Na kanalu za stare filmove puštali su Propalu curu{12}. Posmatrao sam starinska kola i gnevom ispunjene maloletnike sve dok me glava nije zabolela. Ugasio sam televizor. Spremio sam večeru, ali nisam mogao da jedem, iako sam bio gladan. Sedeo sam, posmatrao tanjir i mislio o Alu Templtonu, koji služi istih pet kilograma hamburgera iz godine u godinu. To je zbilja ličilo na biblijsko čudo s ribama i veknama hleba. Zašto bi ga bilo briga za glasine o mjau i av-av burgerima. Kad se obračuna nabavna cena mesa, debelo je zarađivao na svakom prodatom slasburgeru.

U neko doba sam shvatio da se šetkam po kuhinji, nesposoban da zaspim, čitam, gledam televiziju. Večera mi je bila u kanti za đubre. U četvrt do sedam seo sam u kola i krenuo prema gradu. Na Glavnoj ulici je bilo mnogo mesta za parkiranje. Zaustavio sam se preko puta „Voćne kompanije Kenebek“. Sedeo sam za upravljačem i zurio u oljuštenu fasadu nekada razvijenog palanačkog biznisa. Radnja je bila zatvorena. Činilo se da je zrela za rušenje. Nekoliko moksi reklama u prašnjavom izlogu bilo je jedini znak poslovne aktivnosti. Na najvećoj je pisalo PIJ MOKSI AKO ŽELIŠ DA BUDEŠ ZDRAV! Izgledale su tako staromodno da su mogle biti izvešane pre ko zna koliko godina.

Senka „Voćne kompanije“ protezala se preko ulice, sve do mog auta. Desno od mene, na mestu prodavnice pića, uzdizala se nova zgrada od cigle, podružnica „Ki banke“. Kome treba zeleni izlog, kad možete da kupite džek danijels ili unuče u svakoj bakalnici u državi? Nećeš izneti piće u šuškavoj papirnoj kesi, u modernim vremenima koristimo plastiku, sinko. Ona traje hiljadama godina. Kad već govorim o bakalnicama, nikad nisam čuo za neku koja se zove „Red end vajt“. Ako ste hteli da kupite hranu u Folsu, išli ste u IGA, malo dalje niz 196-icu, preko puta stare železničke stanice, preobražene u prodavnicu majica i centar za tetovažu.

Kako bilo da bilo, prošlost mi se činila veoma bliskom. Možda zbog zlatnog sjaja, umirućeg sunca, koji mi se uvek činio malčice natprirodnim. Imao sam utisak da je 1958. godina još uvek tu negde, skrivena ispod tankog sloja nataloženih godina. To je bila istina, ako ono što mi se desilo ovog popodneva nije bila halucinacija.

Hoće da nešto učinim. Nešto štoje hteo sam da uradi, dokga rak u tome nije omeo. Rekao je da se vratio i ostao četiri godine (bar mislim da je to ispričao), ali da četiri godine nisu bile dovoljne.

Da li sam voljan da se spustim tim stepenicama i ostanem četiri ili više godina u prošlosti? Da se u suštini u njoj naselim? Da bih se vratio dva minuta kasnije... u ranim četrdesetim, s prvim sedinama u kosi? Nisam mogao to da zamislim, ali nisam mogao da zamislim ni šta je Al tamo pronašao, što bi moglo da bude toliko važno. Znao sam da ne bih poklonio četiri, šest ili osam godina života nikome, čak ni samrtniku.

Ostala su mi puna dva sata pre zakazanog sastanka s Alom. Odlučio sam da se vratim kući i spremim još jedan obrok, koji ću i pojesti. Posle toga ću još jednom pokušati da ocenim radove članova književne sekcije. Postao sam jedan od malobrojnih ljudi koji su putovali u prošlost - ako ćemo pravo, možda smo Al i ja jedini koji su to učinili otkad je sveta i veka - ali će moji đaci svejedno tražiti ocene.

Nisam upalio radio dok sam se vozio u grad. Sad sam ga uključio. I on je, baš kao i televizor, dobijao signal od kompjuterski vođenih svemirskih putnika, koji su se vrteli oko planete na visini od sedam hiljada kilometara. Mladi Frenk Aniseti bi, kad bi to čuo 1958. godine, razrogačio oči od čuđenja (iako to ne bi primio s potpunom nevericom). Potražio sam stanicu Šezdeset šest i ulovio Denija i Juniore. Praštali su „Rokenrol je došao da ostane“ - tri-četiri prodorna vokala su se nadmetala s moćnim klavirom. Zamenio ih je Litl Ričard. Urlajući je zazivao "Lusil“. Nije žalio vazduh u plućima. Zatim je Erni K. Dok manje-više otcvileo "Taštu“: Misli da su njeni saveti korisni, a ne vidi da bi njen odlazak bio najkorisniji. Sve je zvučalo sveže i slatko, kao pomorandže koje je oko podneva gospođa Sajmonds birala s prijateljicama.

Pesme su zvučale kao noviteti.

Da li bih želeo da proživim nekoliko godina u prošlosti? Ne bih. Ali želeo bih da se vratim. Ako ništa drugo, da bih čuo kako je Litl Ričard zvučao kad je bio na čelu hit parade. Ili da bih se ukrcao na avion „Trans vorld erlajnsa“, bez skidanja cipela, skeniranja čitavog tela i prolaska kroz detektor metala.

Hteo sam da popijem još jedno đumbirovo pivo.

Treće poglavlje

1.

Baštenski patuljak je zbilja držao zastavicu, ali ne američku. Nije držao ni zastavu države Mejn, s irvasom. Stiskao je onu s vertikalnom plavom i dve debele horizontalne pruge. Gornja je bila bela, a donja crvena. Imala je i jednu zvezdicu. Potapšao sam baštenskog patuljka po vrhu šiljatog šešira, u prolazu. Popeo sam se uz nekoliko stepenika do ulaznih vrata Alove kuće u Ulici Vining. Po glavi mi se vrtela vrcava pesmica Reja Vajlija Habarda: „Jebi se, mi smo iz Teksasa.“

Vrata su se otvorila pre nego što sam zazvonio. Al je bio u kućnom ogrtaču i pidžami. Preko noći osedela kosa se zamrsila - delovala je zbilja neuredno. San mu je koristio (i sredstva protiv bolova, naravno). Još je izgledao bolesno, ali su mu bore oko usana bile nešto pliće. Hodao je osetno pouzdanije, dok me je vodio kratkim hodnikom do dnevne sobe. Više nije gurao desnicu ispod levog pazuha, kao da nešto pridržava.

„Izgledam malo pristojnije, zar ne?“, pitao me je zagrobnim glasom kad je seo u fotelju ispred televizora. Nije seo, već se namestio i sručio u fotelju.

„Izgledaš. Šta su ti doktori rekli?“

„Onaj iz Portlanda mi je rekao da za mene nema nade, čak ni s hemoterapijom i zračenjem. Saopštio mi je u osnovi isto što i doca u Dalasu, 1962. Lepo je znati da se neke stvari ne menjaju, zar ne?“

Otvorio sam i zatvorio usta. Ponekad su reči suvišne. Ponekad jednostavno zanemiš.

„Nema razloga za okolišanje. Znam da smrt ume da bude neprijatna, pogotovu kad onaj koji umire za ono što ga je snašlo ne može da krivi nikog izuzev svojih loših navika. Ne mogu trošiti dragoceno vreme na izlive samosažaljenja. Uskoro ću završiti u bolnici. Moraću da odem tamo kad više ne budem mogao da sam odem do kupatila. Nek sam proklet ako dozvolim da sedim ovde, iskašljavajući mozak, zaglibljen u sopstvenom izmetu.“

„Šta će biti s restoranom?“

„Gotov je, ortak. Zatvorio bih ga krajem meseca i da sam zdrav ko dren. Valjda znaš da iznajmljujem taj prostor?“

Nisam to znao, ali je imalo smisla. Iako smo taj kraj još zvali Vorumbo, bivša predionica je sad bila pomodni šoping-centar, što je znaćilo da Al plaća kiriju nekoj korporaciji.

„Ugovor mi je pred produženjem. ’Mil asošijejtid’ želi da na tom mestu napravi neki - ovo ime će ti se svideti - L. L. Bin ekspres. Sem toga, tvrde da moja prikoličica štipa otmenu klijentelu za oči.“

"To je smešno!“, rekao sam, s tako iskrenim negodovanjem da se Al zacerekao. Pretila je opasnost da to preraste u novi napad razornog kašlja. U privatnosti svog doma nije koristio maramice ili salvete da bi se izborio s kašljem. Držao je nekoliko kutija papirnih ubrusa pored fotelje. Pogled mi je stalno stremio ka njima. Pokušavao sam da gledam fotografiju na zidu, na kojoj je moj domaćin grlio zgodnu ženu. Pogled mi se neumitno vraćao na ubruse, na još jednu veliku istinu ljudskog bitisanja: ako ti zatrebaju da bi prikupio izlučevine izmrcvarenog tela, to znači da si jebeno nagrabusio.

„Hvala ti na tim rečima, ortak. Mogli bismo da popijemo jednu u to ime. Završio sam s alkoholom, ali imam ledenog čaja u frižideru. Možda bi mogao da ga poslužiš.“

2.

U restoranu je koristio jednostavnu, neupadljivu staklariju. Bokal s ledenim čajem delovao je kao otmeni proizvod. Čitav limun plivao je po osvežavajućem piću. Bio je oljušten, da bi oslobodio sokove. Napunio sam par čaša ledom. Sipao sam čaj i otišao u dnevnu sobu. Al je potegao dug, dubok gutljaj i zahvalno sklopio oči.

„Čoveče, baš je dobar. U ovom trenutku je sve u Alovom svetu cakum-pakum. Ova droga je đavolski fina stvar. Stvara zavisnost, ali je divna. Čak malo smiruje kašalj. Bol će mi se opet prišunjati oko ponoći. To znači da ćemo imati dovoljno vremena za razgovor.“ Gucnuo je još malo čaja. Pogledao me je s izvesnom veselošću. „Nisam ni pretpostavljao da stvari mogu biti sjajne sve do samog kraja.“

„Ale, šta će se desiti s tom... s tom rupom koja vodi u prošlost, ako izmeste prikolicu i na tom mestu izgrade novu prodavnicu?“

„Ne znam, kao što ne znam kako mogu da iznova kupujem isto meso. Mislim da će nestati. Cenim da se radi o čudu prirode, kao što je onaj gejzir u Jeloustounu, ili ona neobična ljuljajuća stena u zapadnoj Australiji, ili reka koja teče unazad, posle izvesnih mesečevih mena. Takve stvari su osetljive, ortak. Sitno pomeranje u Zemljinoj kori, promena temperature, nekoliko štapina dinamita i odoše.“

„Znači da ne misliš da će doći... ne znam kako bih to rekao... do nekakve kataklizme?“ Zamišljao sam pukotinu u trupu putničkog aviona koji leti na visini od dvanaest kilometara, procep koji usisava sve, uključujući i putnike. Gledao sam to jednom u bioskopu.

„Mislim da neće biti nikakve katastrofe, ali ko bi ga znao? Siguran sam da ništa ne mogu da učinim povodom toga. Izuzev ako ne želiš da ti zaveštam restoran. To je izvodljivo. Mogao bi da posetiš Društvo za zaštitu nacionalne istorije i da im kažeš: ’Hej ljudi, ne možete im dozvoliti da podignu tu radnjetinu u dvorištu predionice Vorumbo. Tamo je vremenski tunel. Znam da će vam biti teško da mi poverujete. Dopustite da vam ga pokažem.’“

Neko vreme sam razmišljao o tome, zato što je Al verovatno imao pravo: pukotina koja vodi u prošlost je gotovo sigurno osetljiva. Možda će eksplodirati kao mehur od sapunice, čim neko jače zatrese prikolicu. Pomislio sam na ono što bi federalne vlasti učinile kad bi saznale da mogu da šalju agente u prošlost da izmene šta god im se ćefne. Nisam znao da li je to moguće, ali, ako jeste, momci koji su nam darivali divne stvari poput biološkog oružja i kompjuterski navođenih bombi poslednji su kojima bih omogućio pristup živoj, nebranjenoj istoriji.

Čim sam to pomislio, iste sekunde sam shvatio šta je Al imao na umu. Samo su mi detalji nedostajali. Spustio sam čašu ledenog čaja i ustao.

„Ne. Apsolutno ne. Nikako.“

Mirno je primio moju reakciju. Pomislio bih da je bio takav zbog lekova, da nisam bio pametniji. Video je da neću otići, uprkos glasnom negodovanju. Moja radoznalost (da i ne pominjem opčinjenost), verovatno se nakostrešila poput ježevih bodlji. Jedan deo mene hteo je da zna više.

„Vidim da mogu da preskočim uvod i da se bacim na posao“, rekao je Al. "To je dobro. Sedi, Džejk. Upoznaću te s jedinim razlogom zbog kog još nisam progutao čitavu zalihu ružičastih pilula.“ Nastavio je kad je video da stojim: „Znam da želiš ovo da čuješ, i kakve bi štete mogao imati od toga? Čak i kad bih mogao da te nateram da nešto uradiš ovde u 2011. godini - što ne mogu - ne bih mogao da te nateram da uradiš bilo šta u prošlosti. Kad se jednom tamo vratiš, Al Templton će biti četvorogodišnji klinac u Blumingtonu, Indijana. Juriće po zadnjem dvorištu maskiran u Usamljenog Rendžera. Biće malčice neuredan u pogledu upotrebe toaleta. Zato sedi. Znaš kako kažu u reklamama, saslušaj me bez obaveza.“

Dobro. A opet, majka je uvek govorila đavolji glasje sladak.

Seo sam.

3.

"Da li shvataš značaj fraze razvodni trenutak, ortak?“

Klimnuo sam. Ne moraš da budeš profesor engleskog da bi ga znao i ne moraš da budeš pismen. To je jedno od dosadnih lingvističkih pomagala koje se iz dana u dan mogu čuti na televizijskim programima. Poveži tačkice i u ovom trenutku su slični izrazi. Najneprijatniji od svih je (žestoko sam se obrušavao na njega, ako bih ga primetio kod svojih dosadom ophrvanih učenika) sasvim besmisleni neki Ijudi kažu ili veliki broj Ijudi veruje. „Znaš li od kuda je? Odakle potiče?“

"Jok.“

"Iz kartografije. Razvođe je oblast, obično planinska ili šumovita, koja stvara reku. Istorija je reka. Imam li pravo?“

"Da. Pretpostavljam da bi se to moglo reći.“ Otpio sam nešto čaja. „Ponekad su razvodni istorijski događaji rašireni - kao teške, duge kiše koje padaju po čitavom razvođu i koje izazivaju izlivanje reke. Reka može da poplavi čak i u sunčanim danima. Potrebna je samo obilna, duga kiša u jednoj maloj oblasti, razvođu. Iznenadne poplave koje nose sve pred sobom dešavaju se i u istoriji. Hoćeš li primere? Šta misliš o 11. septembru? Ili o Bušovoj pobedi nad Gorom 2000. godine?“

"Ne možeš porediti izbore za predsednika SAD sa iznenadnom poplavom, Ale.“

„Možda ne mogu većinu njih, ali su predsednički izbori iz 2000. bili klasa za sebe. Šta bi bilo kad bi mogao da se vratiš na Floridu u jesen dve hiljadite i da potrošiš dve stotine hiljada dolara u korist Ala Gora?“

"To je povezano s izvesnim problemima. Kao prvo, nemam dve stotine hiljada dolara. Kao drugo, ja sam profesor. Mogu da ti ispričam sve o opsednutosti majkom Tomasa Vulfa. U politici se snalazim kao beba u šumi.“

Nestrpljivo je odmahnuo rukom. Pobojao sam se da će mu prsten marinskog korpusa svakog časa sleteti s prsta. „Novac nije problem. Veruj mi na reč. Poznavanje budućih događaja je moćan adut. Razlika između predsedničkih kandidata na Floridi je navodno bila manja od šest stotina glasova. Misliš li da bi mogao da kupiš šest stotina glasova na dan izbora s dve stotine hiljadarki, ako bi se sve svelo na to?“

„Možda bih. Verovatno bih. Pretpostavljam da bih pronašao zajednicu u kojoj je vladala velika apatija i u kojoj je odziv na glasanje tradicionalno slab - lako bih je pronašao - zatim bih je posetio punih džepova.“

Al se nacerio. Otkrio je nedostajuće zube i nezdrave desni. „Zašto da ne bi? To je godinama palilo u Čikagu.“

Ćutke sam razmišljao o kupovini predsedničkih izbora po ceni dva mercedesa.

„Kad govorimo o reci istorije, razvodni trenuci najpodložniji promenama su atentati - uspešni i neuspešni. Mentalno nestabilni dečak po imenu Gavrilo Princip je ustrelio austrijskog nadvojvodu Franca Ferdinanda. To ubistvo je pokrenulo Prvi svetski rat. Drugi svetski rat se produžio posle neuspelog atentata na Hitlera 1944, koji je izvršio Klaus fon Štaufenberg. Milioni su izginuli.“ I ja sam gledao taj film.

Al je rekao: „Ništa ne možemo učiniti povodom nadvojvode Ferdinanda i Adolfa Hitlera. Oni su van domašaja.“

Nisam hteo da ga ispravljam. Pomalo sam se osečao kao čovek koji čita veoma neveselu knjigu, neki roman Tomasa Hardija. Znate kako će se završiti, što samo povećava, umesto da vam smanjuje očaranost štivom. Osećao sam se kao da gledam dete koje sve brže tera električni vozić i čekam da ispadne iz šina na nekoj od krivina.

„Što se 11. septembra tiče, ako budeš želeo da se pobrineš za njega, čekaćeš četrdeset tri godine. Imaćeš preko osamdeset, ako uopšte dotle doguraš.“ Zastava u rukama baštenskog patuljka je najedanput imala smisla. Bila je suvenir s Alovog poslednjeg boravka u prošlosti. "Ne bi mogao da izdržiš ni do šezdeset treće, zar ne?“

Na ovo pitanje mi nije odgovorio. Kad me je tog popodneva dočekao u restoranu, imao je reumatični i neusredsređeni pogled. Sad je bio bistar, gotovo mladalački.

„Zato što o tome govoriš, zar ne? O Dalasu 1963. godine?“

„Tako je. Morao sam da odustanem. Ali ti nisi bolestan, ortak. Zdrav si, i u najboljim si godinama. Možeš da se vratiš i da to sprečiš.“

Nagnuo se napred. Pogled mi nije bio samo bistar, plamteo je.

„Možeš da promeniš istoriju, Džejk. Shvataš li šta govorim? Džon Kenedi može da preživi atentat.“

4.

Dobro poznajem osnovne sastojke kriminalističkog i špijunskog književnog žanra - kako i ne bih, posle hrpe pročitanih trilera - i osnovno pravilo je da morate navesti čitaoca da do kraja nagađa. Ako ste na osnovu današnjih čudesnih događaja bar donekle shvatili moj lik, znate da bih želeo da budem ubeđen. Kristi Eping je postala Kristi Tompson (dečak sreće devojčicu u AA kampu, sećate li se?), dok sam ja postao samac. Nismo imali dece oko koje bismo se svađali. Imao sam posao. Bio sam dobar profesor, ali bih lagao ako bih rekao da sam taj posao doživljavao kao izazov. Stopiranje po Kanadi s pajtašem posle poslednje godine fakulteta bilo je nešto najbliže avanturi u mom dosadašnjem životu. Ko god poznaje veselu, predusretljivu i dobroćudnu prirodu Kanađana, zna da o nekoj avanturi na tom putu nije moglo biti ni govora. Najedanput mi se pružila prilika da postanem značajna ličnost ne samo u američkoj već i u svetskoj istoriji. Da, da, da, želeo sam da budem ubeđen.

Takođe sam se plašio.

„Šta ako nešto pođe po zlu?“ Ispio sam ostatak ledenog čaja u četiri duga gutljaja. Kockice leda su me udarale po zubima. „Šta ako, bog te pita kako, uspem da sprečim da se to desi, a situacija postane još gora, umesto da se poboljša? Šta ako se vratim i otkrijem da je u Americi uspostavljen fašistički režim? Ili da je zagađenje dostiglo takve razmere da svi idu okolo s gas-maskama?“

„U tom slučaju češ se vratiti u dva minuta do dvanaest devetog septembra 1958. Poništićeš sve prethodno učinjeno. Zar si zaboravio, svako putovanje je prvo putovanje?“

"To lepo zvuči, ali šta ćemo ako promene budu tako krupne da tvoj restoran ne bude na svom mestu?“

Nacerio se. "U tom slučaju ćeš morati da živiš u prošlosti. Da li bi to bilo tako strašno? Ti si profesor engleskog. Imaš zanimanje od kog ćeš moći da živiš, iako ti neće biti neophodno. Proveo sam četiri godine u prošlosti i zaradio malo bogatstvo. Znaš li kako?“

Odmahnuo sam glavom. Nisam bio raspoložen za nagađanje.

„Klađenjem. Pazio sam da ne budem alav. Nisam hteo da izazovem sumnju, pa da neki kladioničarski kostolomac krene mojim tragom. Nije mi bilo teško da budem pažljiv kad sam znao rezultate svih većih sportskih priredbi od leta 1958. do jeseni 1963. godine. Neću ti reći da ćeš živeti kao kralj, zato što bi to bio opasan život. Ali nema razloga da ne živiš dobro. Mislim da će restoran biti na svom mestu. Uvek me je dočekivao, iako sam promenio mnogo toga. To sam stalno činio. Prošetaj se iza ćoška da bi kupio veknu hleba i četvrt litra mleka, pa ćeš promeniti budućnost. Da li si čuo za efekat leptira? To je prestižna, hipsterska naučnofantastična teorija koja se svodi na ideju da...“

Ponovo se zakašljao. Spopao ga je prvi duži napad kašlja od mog dolaska. Dograbio je ubrus iz kutije i pokrio čitava usta, pre nego što se presamitio u struku. Iz grudi su mu se otimali grozni, iskidani zvuci. Činilo mi se kao da mu je polovina utrobe napustila svoje mesto i da se organi sudaraju kao automobili u zabavnom parku. Konačno je napad uminuo. Trgnuo se kad je pogledao ubrus. Zgužvao ga je i bacio.

„Izvini, ortak. Ova oralna menstruacija zna da bude prava kučka.“

„Isuse, Ale!“

Slegnuo je ramenima. „Čemu sve, ako više ne možeš da se šališ? Nego, gde sam ono stao?“

„Kod efekta leptira.“

„Dobro. To znači da sitan događaj može imati velike, kako se ono kaže, posledice. Otprilike, ako je neki tip ubio leptira u Kini, pre nekih četrdeset godina - ili četiri stotine - desiće se zemljotres u Peruu. Da li to i tebi zvuči blesavo koliko i meni?“

Zvučalo je. Setio sara se dobrog starog paradoksa putovanja kroz vreme. Morao sam da ga potegnem. „Jašta, ali šta bi se desilo ako bih se vratio u prošlost i ubio svog dedu?“

Zbunjeno me je odmerio. „Zašto bi, pod milim bogom, neko to učinio?“ To je bilo dobro pitanje. Zamolio sam ga da nastavi.

„Ovog popodneva si na mnogo načina promenio budućnost kad si ušao u ’Voćnu kompaniju’... ali su stepenice koje vode u ostavu iz 2011. još bile tamo, zar ne? I Fols je onakav kakvog si ga ostavio.“

„Reklo bi se, samo što si ti govorio o nečem za nijansu krupnijem, o spasavanju Kenedijevog života.“

„O, govorio sam o nečem mnogo značajnijem, zato što ovo nije nikakav leptir iz Kine, ortak. Govorio sam i o spasavanju života Roberta Kenedija. Ako bi Džon preživeo Dalas, Robert se verovatno ne bi kandidovao za predsednika 1968. Zemlja ne bi bila spremna da zameni jednog Kenedija drugim.“

"Ne možeš biti siguran u to.“

"Ne mogu, ali slušaj. Da li misliš da će, ako Džonu Kenediju spaseš život, njegov brat Robert još biti u Hotelu ’Ambasador’ u dvanaest i petnaest ujutru, petog juna 1968? Ako i bude bio, da li će Sirhan Sirhan još raditi u kuhinji?“ Možda, ali bi verovatnoća bila vrlo mala. Rezultat će se neizostavno promeniti ako uvedete milion promenljivih u jednačinu.

„Šta ćemo s Martinom Luterom Kingom? Da li će biti u Memfisu aprila 1968? Čak i ako bude bio, da li će stajati na balkonu Motela ’Loren’ u pravo vreme da ga Džejms Erl Rej upuca? Šta misliš?“

„Verovatno neće, ako je ta leptirska teorija tačna.“

„Tako i ja mislim. Ako Martin Luter King ostane živ, neće doći do rasnih nemira koji su eruptirali posle njegove smrti. Možda ni Fred Hempton{13} neće biti ustreljen u Čikagu.“

"Ko?“

Nije ni pokušao da mi odgovori. „Kad smo već kod toga, možda neće biti Simbiotičke oslobodilačke vojske. Bez SOA{14}, neće biti otmice Peti Herst. Bez kidnapovanja Peti Herst, možda će doći do malog, ali značajnog smanjenja straha od crnaca, među pripadnicima bele srednje klase.“

„Gubiš me. Ne zaboravi da sam diplomirao engleski.“

„Gubim te zato što više znaš o građanskom ratu u devetnaestom veku nego o onom što je iskidalo ovu zemlju nakon Kenedijevog ubistva u Dalasu. Siguran sam da bi znao da mi odgovoriš da sam te pitao ko je igrao u Diplomcu. Da sam te pitao koga je Li Osvald pokušao da ubije samo nekoliko meseci pre nego što je upucao Kenedija, ti bi ispustio samo muklo ’Uh’. Zato što su sve te činjenice nekako potisnute.“

„Osvald je pokušao da ubije nekogpre Kenedija?“ To je za mene bila novost. Većina mog znanja o Kenedijevom ubistvu poticala je iz filma Olivera Stouna. Al mi ni ovog puta nije odgovorio. Bio je u zaletu.

„Šta bi bilo s Vijetnamom? Džonson je započeo bezumnu eskalaciju. Kenedi je nesumnjivo bio bojovnik hladnog rata. Imao je isti ’moj je veći od tvoga’ kompleks koji je pokazao Dabja{15} kad je stao pred kamere i rekao: ’Da vidim šta imate’ Kenedi bi se možda predomislio. Džonson iNikson subili nesposobni za to. Njima zahvaljujući, izgubili smo šezdeset hiljada američkih vojnika u Namu. Vijetnamci, Severni i Južni, izgubili su milione. Možda gubici u toj klanici ne bi bili toliki da Kenedi nije ubijen u Dalasu?“

"Ne znam. A ne znaš ni ti, Ale.“

"To je istina. Postao sam poznavalac novije američke istorije. Mislim da bi naše šanse za boljitak bile mnogo veće da je predsednik preživeo atentat. Ako bolje razmisliš, shvatićeš da nema opasnosti da stvari pođu nagore. Ako svet postane zbilja usrano mesto, moći ćeš da ga vratiš u pređašnje stanje. To će biti lakše od brisanja školske table.“

„Možda neću moći da se vratim. U tom slučaju neću ni znati šta se dogodilo.“

„Sereš. Mlad si. Zivećeš dovoljno dugo da saznaš šta se dogodilo, ako te ne pregazi taksi ili ne doživiš srčani udar.“

Ćutke sam razmišljao, pogleda uperenog u krilo. Al me nije prekidao. Konačno sam podigao glavu.

„Sigurno si mnogo čitao o ubistvu i Osvaldu.“

„Pročitao sam sve čega sam se dočepao, ortak.“

„Koliko si siguran da ga je on ubio? Pitam te, zato što postoji bar hiljadu teorija zavere. Čak i ja to znam. Šta ako se vratim i zaustavim Osvalda, a neki drugi tip smakne Kenedija s Travnatog brda, ili ko zna odakle?“

„Travnatog brežuljka. Skoro sam siguran da ga je ubio Osvald, bez ičije pomoći. Teorije zavere su odreda prilično otkačene. Većina je u proteklim decenijama osporena. Uzmimo za primer onu po kojoj ubica nije bio Osvald, već neko ko liči na njega. Leš je 1981. godine ekshumiran. Ispitana je DNK. Dokazano je da je to on. Mali pokvareni nitkov.“ Dodao je, posle kraće pauze: „Znaš, upoznao sam ga.“

Zurio sam u njega. "Sereš!“

„O, da. Obratio mi se. To se desilo u Fort Vortu. On i Marina - njegova supruga, Ruskinja - posetili su njegovog brata u Fort Vortu. Ako je Li ikada nekog voleo, to je bio njegov brat Bobi. Stajao sam ispred niske ograde oko dvorišta Bobija Osvalda, naslonjen na telefonski stub. Pušio sam, pretvarajući se da čitam novine. Mislim da mi je srce pičilo dvesta na sat. Li i Marina su išli zajedno. Nosila je njiljovu kći Džun. Majušna beba je imala manje od godinu dana. Spavala je. Ozi je nosio kaki pantalone i do grla zakopčanu košulju izlizanog okovratnika, s oznakom prestižnog fakulteta. Pantalone su imale oštre, ispeglane ivice, ali su bile prljave. Nije imao frizuru marinca, ali ga niko ne bi mogao uhvatiti za kosu. Marina je, sveti bože, obarala s nogu! Imala je tamnu kosu, blistave plave oči i besprekornu kožu. Ličila je na filmsku zvezdu. Videćeš je, ako se prihvatiš posla. Rekla mu je nešto na ruskom, nadomak kuće. Odgovorio je. Smešio se dok je pričao, ali ju je odmah zatim gurnuo. Zamalo što nije pala. Detence se probudilo i zaplakalo. Osvald nije skidao osmeh sa usana.“

„Video si to. Stvarno si to učinio. Video siga.“ Bio sam sklon da poverujem da je ovo bila samoobmana ili bezočna laž, iako sam, koliko malopre, otputovao u prošlost.

„Jesam. Izašla je na kapiju i prošla pored mene, oborene glave, s bebom na grudima, kao da nisam bio tu. On je prošao veoma blizu mene, dovoljno blizu da osetim losion za posle brijanja, kojim je pokrivao miris znoja. Bubuljice su mu pokrivale nos. Po njegovoj odeći - i iskrzanim cipelama, istanjenih đonova - zaključio sam da kuče nema za šta da ga ujede. Da si mu video lice, znao bi da to nije važno. Tačnije, da on za to nije mario. Smatrao se velikim čovekom.“ Nakratko je zastao i odmahnuo glavom.

„Povlačim poslednje reči. Znao je da je veliki čovek i da će ostatak sveta to kad-tad shvatiti. Našao sam se licem u lice s njim. Bio mi je dovoljno blizu da ga zadavim. Nemoj da misliš da mi to nije palo na pamet...“

„Zašto nisi pokušao da ga zadaviš ili, još brže i lakše, da ga upucaš?“

„Ispred žene i bebice? Da li bi ti to mogao, ortak?“

Nisam dugo razmišljao. „Verovatno ne bih.“

"Ni ja nisam mogao. Imao sam i druge razloge. Jedan od njih je averzija prema državnom zatvoru... ili električnoj stolici. Ne zaboravi da se sve dešavalo nasred ulice, u po bela dana.“

"Ah.“

„Baš tako. Prošao je pored mene s karakterističnim osmejkom, istovremeno nadmenim i uobraženim. Imao je taj osmeh na gotovo svakoj fotografiji. Imao ga je u dalaskoj policijskoj stanici kad ga je saobraćajni policajac uhapsio pri pokušaju bekstva, nakon ubistva predsednika. Rekao mi je: ’U šta gledate, gospodine?’ Odvratio sam: ’Ni u šta, ortak’ Brecnuo se: ’Onda gledaj svoja posla.’“

„Marina ga je čekala nekih sedam metara odatle. Pokušavala je da ponovo uspava bebu. Tog dana je bilo vrelo kao u paklu, ali je ona svezala maramu, poput većine evropskih žena tog vremena. Prišao joj je i stisnuo za lakat, grubo kao policajac. Rekao joj je: ’Pohoda! Pohodal’ Šetaj, šetaj. Nešto mu je rekla, možda ga je zamolila da malo ponese bebu. To je moja pretpostavka. On je odgurnuo i rekao: ’Pohoda, cukal' Šetaj, kučko. Poslušala ga je. Pošli su ka autobuskoj staniei. To je bilo to.“

„Govoriš ruski?“

"Ne, ali imam valjan sluh i pouzdan kompjuter. Imam ga u ovom vremenu, naravno.“

"Da li si ga još neki put video?“

„Samo izdaleka. Tada sam već bio bolestan.“ Nacerio se. „Nema teksaskog roštilja koji se može meriti s onim iz Fort Vorta, a nisam mogao da jedem. Ovaj svet ume da bude veoma okrutan. Otišao sam do lekara i dobio dijagnozu koja mi je i bez njega bila poznata. Vratio sam se u dvadeset prvi vek. Ionako nisam imao razloga da ostanem. Mogao sam samo da gledam mršavog, neuglednog zlostavljača supruge koji čeka trenutak slave.“

Nagnuo se napred.

„Znaš li kakav je bio čovek koji je promenio američku istoriju? Bio je klinac koji gađa drugu decu kamenicama i onda šmugne. Nakom stupanja u marince - da bi bio što sličniji bratu Bobiju, kog je obožavao - živeo je u dvadesetak mesta, od Nju Orleansa do Njujorka. Imao je velike ideje i nije mogao da shvati zašto niko ne želi da ih čuje. Bio je besan zbog toga. Kipteo je od besa, ali nikad nije gubio taj usrani, uobraženi osmejak. Znaš li kako ga je Vilijam Mančester nazvao?“

"Ne znam.“ Nisam znao ni ko je Vilijam Mančester.

„Nazvao ga je kukavnom huljom. Mančester je razmatrao brojne teorije zavere koje su procvetale nakon ubistva... i nakon što je Osvald ustreljen. Valjda znaš o čemu govorim?“

„Naravno“, rekao sam s blagom nervozom. „Ustrelio ga je tip po imenu Džek Rubi.“ Pretpostavljam da je imao pravo da me pita, nakon toliko rupa u mom znanju.

„Mančester kaže da ako na jedan tas vage staviš ubijenog predsednika, a na drugi Osvalda - kukavnu hulju - ne dobijaš ravnotežu. Dobijaš nešto daleko od ravnoteže. Ako želiš da Kenedijevoj smrti daš odgovarajući značaj, moraš da na tas staviš nešto teže. To objašnjava obilje teorija zavere. Neki tvrde da je to učinila mafija - Karlos Marčelo je naredio ubistvo. Po nekima je to delo KGB-a ili Kastra koji je hteo da vrati CIA milo za drago, zato što je pokušala da ga smakne otrovanim cigarama. Neki ljudi do dana današnjeg veruju da je to učinio Lindon Džonson, da bi postao predsednik. Ali, na kraju...“ Al je odmahnuo glavom. „Gotovo je sigurno da je Osvald to sam učinio. Čuo si za Okamovu oštricu, zar ne?“

Evo prilike da pokažem da i ja nešto znam. Lep osećaj. "To je jedno od osnovnih pravila, ponekad zvano zakonom škrtosti. ’Kad se sve uzme u obzir, najjednostavnije objašnjenje je obično ono pravo.’ Zbog toga hoću da te pitam zašto ga nisi ubio kad nije bio na ulici sa ženom i detetom? I ti si bio marinac. Zašto nisi ucmekao mamojepca, kad si znao koliko si bolestan?“

„Zato što sam bio devedeset pet posto siguran, što nije sto posto. Zato što je, usran ili ne, Osvald bio porodičan čovek. Zato što je, nakon što je uhapšen, rekao da je žrtveni jarac. Hteo sam da budem siguran da je lagao. Mislim da niko ne može biti sto posto siguran u nešto u ovom zlom i naopakom svetu, ali bih želeo da stignem bar do devedeset osmog procenta. Nisam hteo da čekam do dvadeset drugog novembra da bih ga zaustavio u teksaskom skladištu školskih knjiga - iako bi to otklonilo sve nedoumice. Imao sam dobar razlog za to.“

Pogled mu se malčice zamutio. Bore na njegovom licu su se nanovo produbile. Uplašio sam se kad sam shvatio da raspolaže oskudnim rezervama životne snage.

„Sve sam stavio na papir. Hoću da pročitaš moje zabeleške. U stvari, želim da ih proždereš. Potraži ih na vrhu televizora, ortak. Hoćeš li?“ Počastio me je umornim osmehom i dodao: „Ulenjio sam se.“

Na televizoru je bila debela plava sveska. Na koricama je bila odštampana cena. Koštala je dvadeset pet centi. Nisam prepoznao oznaku proizvođača. „Sta je ’Kresgi’?“

"To je lanac robnih kuća koji se danas zove ’Kmart’. Mani se korica i obrati pažnju na ono što je između njih. To je detaljni pregled Osvaldovog kretanja, kao i svi dokazi protiv njega... koje ne moraš da čitaš ako mi veruješ, zato što ćeš zaustaviti malog nitkova aprila 1963, pola godine pre Kenedijeve posete Dalasu.“

„Zašto baš u aprilu?“

„Zato što je tada neko pokušao da ubije generala Edvina Vokera... koji tada više nije bio general. Kenedi ga je iskaširao iz aktivne vojne službe 1961. godine. General Edi je delio rasističku literaturu trupama i naređivao da je čitaju.“

„Osvald je pokušao da ga ubije?“

"To moraš da doznaš. Balistički je dokazano da je pucano iz iste puške. Hteo sam da sačekam da vidim kako puca. Nisam morao da se mešam, zato što je tada promašio. Metak je zakačio drvenu gredicu nasred generalovog kuhinjskog prozora. Skrenuo je malo, ali dovoljno. Zrno mu je doslovce razgrnulo kosu. Iverje s prozora ga je malo poseklo. To mu je bila jedina ozleda. Neću da kažem da je zaslužio da umre - veoma mali broj ljudi je toliko zao da zaslužuje da skonča od metka iz zasede - ali bih u svako doba trampio Vokera za Kenedija.“

Nisam pažljivo slušao Alovu priču. Listao sam knjigu o Osvaldu, brojne stranice ispunjene zbijenim rukopisom. U početku su bile lako čitljive. Kvalitet rukopisa se postepeno pogoršavao. Poslednjih nekoliko su bile pune žvrljotina veoma bolesnog čoveka. Zalupio sam korice i rekao: „Prestao bi da sumnjaš kad bi utvrdio da je Osvald pucao na generala Vokera?“

„Tako je. Bilo mi je neophodno da se uverim da je sposoban za to. Ozi jeloš čovek, Džejk. On je ono što su ljudi u 1958. godini zvali vašljivko. Ipak, to što je tukao ženu i što ju je držao kao zatvorenicu samo zato što nije govorila engleski, ne opravdava ubistvo. I još nešto. Znao sam da možda neću imati šansu da ispravim stvar, čak i da nisam zaradio rak, ako ubijem Osvalda, a neko drugi ustreli predsednika. Kad čovek počne da krcka šezdesete, odavno je prešao zenit i oštro i nepovratno krenuo nizbrdo. Nadam se da shvataš šta hoću da kažem.“

„Zar je ubistvo bilo jedini način? Zar nisi mogao... ne znam... da mu nešto smestiš?“

„Možda sam mogao, ali sam se već razboleo. A nisam siguran da bih bio sposoban da tako nešto izvedem i da sam bio zdrav. Sve u svemu, bilo mi je jednostavnije da ga ubijem kad se uverim da je kriv. To je kao da ubiješ osu pre nego što te ubode.“

Ćutke sam razmišljao. Sat na zidu je pokazivao pola jedanaest. Al je na početku razgovora procenio da će mu biti dobro do ponoći. Jedan pogled na njega bio je dovoljan da shvatim da je to bilo suviše optimistički.

Pokupio sam i oprao čaše u kuhinji. Obrisao sam ih i ostavio da se suše. Tornado mi je besneo u glavi. Nije nosio krave, direke za ogradu i papire. Usisavao je i razbacivao imena: Li Osvald, Bobi Osvald, Marina Osvald, Edvin Voker, Fred Hempton, Peti Herst. U tom vrdogu su bile i sjajne skraćenice, kružile su kao ukrasi na haubama luksuznih limuzina: DŽFK, RFK, MLK, SOV Ciklon je imao i ime, od dve ruske reči izgovorene otegnutim južnjačkim naglaskom. Pohoda, cuka. Šetaj, kučko.

5.

„Do kada moram da se odlučim?“, pitao sam.

„Nemaš mnogo vremena. Ukloniće restoran krajem meseca. Pitao sam advokata da li može da nam obezbedi još vremena, možda i nekom parnicom. Nije zvučao optimistično. Da li si ikad video znak na izlogu prodavnice nameštaja ISTEKAO NAM JE ZAKUP, SVE MORA DA IDE?“

"Jesam.“

"U devet od deset slučajeva radi se o izmišljotini, zarad bolje prodaje, ali je moj onaj deseti. Nemam posla s nekim lancem radnjica sve za dolar, već s Binsom. Kad govorimo o maloprodaji u Mejnu, L. L. Bins je najveći majmun u džungli. Restoran će prvog jula da nestane kao ’Enron’. To i nije tako bitno. Do prvog jula ću i ja možda otići. Možda ću dobiti upalu pluća i umreti za tri dana. Mogao bi da me strefi šlog ili srčani udar. Mogao bih se slučajno ubiti prevelikom količinom lekova protiv bolova. Medicinska sestra koja me svakodnevno posećuje uvek me pita da li pazim koliko ih uzimam. Jasno mi je da strahuje da će me jednog jutra zateći mrtvog, samo zato što sam se naduvao i zabrojao. Pilule bi mi omele disanje. Upropašćena pluća ne bi dugo izdržala. Povrh svega, izgubio sam silne kilograme“

„Zbilja? Nisam primetio.“

„Niko ne voli pametnjakoviće, ortak - shvatićeš to kad dođeš u moje godine. Hoću da uzmeš ovo i svesku.“ Pružio mi je ključ. „Ključ je od restorana, za slučaj da te sutra pozove medicinska sestra da bi ti rekla da sam preminuo tokom noći. Moraš da budeš brz. Pod uslovom da odlučiš da kreneš, naravno.“

„Ale, da ne planiraš...“

„Samo nastojim da budem oprezan. Zato što ovo ima smisla, Džejk. Uveren sam da je važnije od svega. Ako si ikad hteo da promeniš svet, sad ti se pruža prilika. Spasi Kenedija, spasi njegovog brata. Spasi Martina Lutera Kinga. Spreči rasne nemire. Možda ćeš sprečiti i Vijetnam.“ Nagnuo se napred. „Reši se kukavne hulje, pa ćeš spasti milione života.“

"To je đavolski dobar motivacioni govor, ali mi ključ nije potreban. Kad sunce ujutru ponovo izađe, još ćeš se voziti velikim plavim autobusom.“

„Verovatnoća da će se to dogoditi na nivou je od devedeset pet procenata, a to nije dovoljno dobro. Uzmi bogom prokleti ključ.“

Uzeo sam bogom prokleti ključ. Stavio sam ga u džep. „Pustiću te da se odmoriš.“

„Još nešto, pre nego što pođeš. Moram da ti kažem za Karolinu Polin i Endija Kaluma. Sedi, Džejk. Potrajaće pet minuta.“

Ostao sam na nogama. "Hm-hm. Iscrpljen si. Moraš da spavaš.“

„Spavaću kad umrem. Sedi dole.“

6.

Al se, po sopstvenim rečima, nakon pronalaska onog što je nazvao zečjom rupom, zadovoljio kupovanjem potrepština za restoran, skromnim opkladama kod kladioničara iz Luistona i nagomilavanjem gotovine iz pedesetih. Dozvoljavao je sebi i poneki odmor, na jezeru Sebago, punom ukusne i savršeno zdrave ribe. Narod se tada brinuo zbog posledica atomskih proba, ali je strah od trovanja živom iz zagađene ribe pripadao budućnosti. Zvao je ove eskapade (obično bi zbrisao utorkom i sredom, ali je znao da ostane i do petka), mini-odmorima. Vreme je uvek bilo dobro (zato što se nikad nije menjalo), a ulov izuzetno kvalitetan (iako je sigurno bar jednom upecao istu ribu).

„Znam šta misliš o svemu tome, Džejk, zato što sam i ja bio u sličnom šoku prvih nekoliko godina. I znaš li pred čim mi najviše staje mozak? Kad siđem tim stepenicama usred januara, da bi se našao na sjajnom septembarskom suncu. Tamo je uvek vreme za kratke rukave, zar ne?“

Klimanjem glavom dao sam mu do znanja da nastavi. Ono malo boje koje sam zatekao po dolasku povuklo se s njegovih obraza. Sve češće je kašljao.

„Čovek se na sve navikne ako mu daš dovoljno vremena. Šok je postepeno bledeo. Pomislio sam da sam s razlogom natrapao na tu zečju rupu i počeo da razmišljam o Kenediju. Tvoje pitanje je tad diglo ružnu glavu: mogu li da izmenim prošlost? U početku nisam strahovao od posledica, ali me je mučilo pitanje da li je to izvodljivo. Na jednom od putovanja u Sebago nožem sam urezao AL T. IZ 2007. na drvetu pored kućice u kojoj sam odseo. Kad sam se vratio ovamo, seo sam u kola i otišao do jezera Sebago. Kućica je nestala. Na tom mestu je izgrađen hotel. Drvo je bilo na istom mestu, baš kao i ono što sam urezao na njemu. Natpis je bio star i plitak, ali još uvek čitljiv: AL T. IZ 2007. Znao sam da je promena izvodljiva. Tad sam se zabrinuo zbog efekta leptira.“

"U to doba su u Folsu izlazile novine Lizbon vikli enterprajz. Biblioteka je 2005. godine sve brojeve prebacila na mikrofilmove. To znatno ubrzava pretragu. Tražio sam nesrećne slučajeve koji su se desili u jesen i početkom zime 1958. Tragao sam za određenom vrstom nesreća. Bio sam spreman da čekam i početak 1959, ako bude neophodno, ali sam našao ono što mi je bilo potrebno u petnaestom novembru 1958. Dvanaestogodišnja devojčica Karolina Polin je lovila sa svojim ocem, na drugoj stran reke, na Boui Hilu u Daramu. Oko dva po podne - bila je subota - lovac iz Darama Endru Kalum pucao je na jelena, u tom delu šume. Promašio ga je i pogodio devojčicu, iako je bio gotovo pet stotina metara od nje. Znaš, dosta sam razmišljao o tome. Osvald je pucao na generala Vokera s manje od stotinu metra razdaljine. Metak je zakačio drvenu pregradu u središtu kuhinjskog prozora i promašio. Tane koje je paralizovalo Karolinu putovalo je više od četiri stotine metara - mnogo duže od onog koje je ubilo Kenedija - i promašilo svako stablo i granu na putu. Gotovo sigurno bi je promašilo da je samo okrznulo neku grančicu. Siguran sam da bi tako bilo.“

Tada sam prvi put pomislio na izraz život se začas preokrene. Prvi, ali ne i poslednji. Al je zgrabio još jedan ubrus. Zakašljao se i pljunuo u njega. Bacio ga je u kantu za đubre. Potrudio se da što dublje udahne vazduh, da bi što pre nastavio priču. Nisam pokušavao da ga odgovorim od toga. Potakao je moju radoznalost.

„Ubacio sam njeno ime ubazu podataka Enterprajza i pronašao još nekoliko priča o njoj. Maturirala je u Lizbonu 1965. godine - s godinu dana zakašnjenja, ali je uspela - i upisala Univerzitet Mejn. Studirala je ekonomiju. Postala je računovođa. Živi u Greju, manje od šesnaest kilometara od jezera Sebago, gde sam provodio mini-odmore. Radio kao slobodan strelac. Šta misliš, ko je jedan od njenih najvećih klijenata?“

Odmahnuo sam glavom.

„Džon Krafts, ovde u Folsu. Skigi Viton, jedan od njihovih prodavaca, redovna mi je mušterija u restoranu. Jednog dana je pomenuo da rade godišnji inventar i da im je došla cura za cifre da im pregleda knjige. Potrudio sam se da je dobro osmotrim. Sad ima šezdeset četiri godine i... znaš li da su neke žene tih godina veoma lepe?“

"Znam“, rekao sam. Mislio sam na Kristininu majku, koja je došla na svoje, što se izgleda tiče, tek u pedesetim.

„Karolina Polin je jedna od tih. Ima klasično lice, kakvo bi se svidelo slikarima od pre tri stotine godina i dugu, snežnobelu kosu. Seže sve do polovine leđa.“

„Govoriš kao da si zaljubljen, Ale.“

Smogao je dovoljno snage da mi pokaže srednji prst.

"U odličnoj je formi, takođe - pa, to bi se dalo očekivati, od neudate žene koja mora da uđe i izađe iz kolica i specijalnog kombija koji svakodnevno vozi. Da i ne pominjem da mora da legne i ustane iz kreveta, da se istušira i sve drugo.I sve to radi sama. Skigi kaže da je potpuno samostalna. Bio sam impresioniran.“

„Odlučio si da je spaseš. Odabrao si je za ogled.“

„Vratio sam se u zečju rupu. Ovog puta sam proveo dva meseca u kućici na obali jezera Sebago. Predočio sam vlasniku da sam nasledio nešto novca od ujaka. Zapamti to, ortak - priča o bogatom ujaku je delotvorna i sigurna. Svi veruju u nju, zato što bi svi voleli da im se tako nešto desi. Došao je i taj dan: petnaesti novembar 1958. Nisam hteo da se muvam oko Polinovih. Mnogo više sam se zanimao za pucača Kaluma, zbog želje da zaustavim Osvalda. I njega sam proučio. Doznao sam da živi na kilometar i po od Boui Hila, pored starog, daramskog poljoprivrednog doma. Hteo sam da stignem do njega, pre nego što pođe u šumu. Nije sve išlo po planu.

„Rano ujutru sam napustio kućicu na jezeru Sebago. Dobro je što sam poranio, zato što nisam prešao ni dva kilometra kad mi se guma na iznajmljenom automobilu probušila. Zamenio sam je rezervnom. Nisam prešao ni kilometar i po, kad je i ona ispustila, iako je izgledala savršeno ispravno dok sam je montirao.

„Stopirao sam do benzinske pumpe u Napulju, gde mi je serviser rekao da ima previše posla da bi napustio radno mesto i zamenio gumu na iznajmljenom ševroletu. Mislim da je bio nadrndan zato što je morao da propusti subotnji lov. Promenio je mišljenje kad je dobio napojnicu od dvadeset dolara. Bilo kako bilo, u Daram sam stigao tek posle dvanaest. Krenuo sam starim putem oko Ranaraund Ponda, zato što je najkraći i znaš šta? Most preko Čakl Bruka je pao u prokletu vodu. Naišao sam na velike crveno-bele drumske prepreke, čunjeve i veliki, narandžasti natpis ZATVOREN PUT. Do tada sam shvatio šta se dešava. Suočio sam se s obeshrabrujućom spoznajom da neću moći da stignem da obavim jutrošnji naum. Ne zaboravi da sam, za svaki slučaj, krenuo u osam ujutru. Trebalo mi je više od četiri sata da pređem tridesetak kilometara. Nisam odustajao. Zaputio sam se putem pored metodističke crkve. Bezdušno sam gario iznajmljeni automobil. Ostavljao sam golem oblakprašine za sobom. U to doba su svi sporedni putevi bili neasfaltirani.“

„Konačno sam ugledao automobile i kamione, parkirane s obe strane puta, tamo odakle počinju šumski drumovi. Video sam i lovce s puškama. Nije bilo nijednog koji mi nije mahnuo. Ljudi su 1958. godine bili mnogo pristojniji. Uzvraćao sam im na pozdrave, iako sam duboko strepeo da mi se guma ponovo ne probuši ili eksplodira. U tom slučaju bih se verovatno strmeknuo s puta u jarak, zato što sam vozio oko sto kilometara na čas. Sećam se kako je jedan lovac mahao rukom gore-dole, da bih usporio. Zanemario sam njegovo upozorenje.

„Uzleteo sam uz Boui Hil, i prošao pored poljoprivrednog doma. Opazio sam kamionet parkiran pored groblja. Na vratima je bio natpis POLIN GRAÐEVINA ISTOLARIJA. Vozilo je bilo prazno. Polin i njegova devojčica su bili u šumi. Možda su sedeli na nekoj čistini, ručali i pričali ono što pričaju otac i kći, bolje reći ono što sam zamišljao da pričaju, pošto nisam imao...“

Prekinuo ga je novi napadkašlja, koji se završio groznim, vlažnim krkljanjem.

„Sranje, al’ to boli“, prostenjao je.

„Ale, vreme je da prestaneš.“

Odmahnuo je glavom i obrisao trag krvi s donje usne, donjim delom dlana. „Moram da izbacim ovo iz sebe. Zaveži i pusti me da pričam.“

„Dobro sam osmotrio kamionet, iako sam još gario stotku. Ugledao sam stablo preprečeno preko druma, kad sam pogledao ispred sebe. Zaustavio sam se tik ispred njega. Nije bilo veliko. Bio sam prilično snažan, dok me rak nije uzeo pod svoje. Takođe, bio sam vrlo besan. Izašao sam iz auta i počeo da se rvem s preprekom. Potezao sam je i psovao, kad je iz iz suprotnog pravca naišao automobil. Iz njega je izašao muškarac u narandžastoj jakni za lov. Nisam znao da li je to moj čovek. Enterprajznikad nije objavio njegovu sliku, ali je bio odgovarajućih godina.

„Rekao je: ’Dopustite mi da vam pomognem s tim, starče’“

"’Hvala vam mnogo’, rekao sam i pružio ruku. "’Bil Lejdlo’.“

„Prodrmao mi je ruku i rekao: ’Endi Kalum.’ Dakle, to je on. Nisam mogao da se načudim posle svih nevolja koje su me pratile na putu do Darama. Osećao sam se kao dobitnik na lutriji. Zajedno smo pomerili stablo. Uhvatio sam se za grudi, kad smo priseli posle obavljenog posla. Pitao me je kako se osećam. ’Pa, ne znam’ rekao sam. ’Nikad nisam imao srčani udar, ali ovo liči na tako nešto’ Gospodin Endi Kalum nije lovio tog novembarskog popodneva, što znači da nije upucao nijednu devojčicu. Nije mogao, zato što je odvezao sirotog starog Bila Lejdloa u ’Centralnu mejnsku opštu bolnicu’ u Luistonu.“

„Jesi li? Zbilja si to učinio?“

„Nego šta sam. U bolnici sam reko da sam smazao velikog heroja za ručak - tako su ondak zvali italijanski sendvič - pa je dijagnoza bila ’poremećaj u varenju’. Opravili su me i naplatili dvadeset pet dolara u kešu. Kalum me je čekao, da bi me odvezao do iznajmljenog automobila. Zar to nije dobrosusedski gest? Iste večeri sam se vratio kući u 2011. godinu... iako sam se uistinu vratio samo dva minuta posle odlaska. Od takvih stvari ti se pomuti osećaj za vreme, iako nisi bio u avionu.

„Odmah sam otišao do gradske biblioteke. Pregledao sam reportažu s maturske ceremonije iz 1965. godine. Ranije je tu bila fotografija Karoline Polin. Ondašnji, odavno upokojeni direktor srednje škole, Erl Higins, saginjao se da bi joj predao diplomu. Sedela je u invalidskim kolicima u svečanoj odori i s kapom. Ispod slike je pisalo: Karolina Polin postiže veliki cilj na dugom putu oporavka.“

"Da li si je našao?“

„Našao sam priču o maturskoj proslavi. Maturska svečanost uvek osvane na naslovnoj strani palanačkih novina, ortak. Nakon mog povratka iz 1958. godine, na slici je bio dečak s malčice neurednom, bitls frizurom. Stajao je na podijumu. Ispod slike je pisalo: Najbolji učenik Trevor Badi Brigs drži govorpred svečanim skupom. Naveli su sve diplomce - bilo ih je stotinak - a Karolina Polin nije bila među njima. Proverio sam reportažu s prošlogodišnje maturske svečanosti. Te godine bi diplomirala da nije dobila metak u kičmu. I pogodak. Nije bilo njene fotografije, niti je pomenuta u tekstu. Navedena je u spisku između Dejvida Plata i Stefani Rutijer.“

„Kao još jedna učenica koja stupa uz ’vojničke marševe’, zar ne?“

„Tako je. Ubacio sam njeno ime u bazu podataka Enterprajza. Pominjala se nekoliko puta posle 1964. Ne više od tri ili četiri puta. To odgovara običnoj ženi koja vodi običan život. Pohađala je Univerzitet Mejn i diplomirala poslovnu administraciju. Zatim je otišla na postdiplomske studije u Nju Hempšir. Pronašao sam još jednu priču iz 1979, nedugo pre prestanka izlaženja novina. NEKADAŠNJA STANOVNICA LIZBONA JE DOBILA NACIONALNU NAGRADU ZA CVEĆARSTVO. Na fotografiji u članku je stajala na svojim nogama, s pobedničkim ljiljanom. Živi... živela je... ne znam šta je od toga istina, možda i jedno i drugo... u gradu pored Olbanija, u državi Njujork.“

"Da li se udala? Da li je imala dece?“

"Ne bih rekao. Na slici drži pobednički Ijiljan i nema prsten na levoj ruci. Znam šta misliš, da se u njenom životu nije bogzna šta promenilo, izuzev što može da hoda. Ali ko bi to mogao znati? Živela je na drugom mestu, utičuči na živote ko zna koliko ljudi. Ne bi ih upoznala da je Kalum pogodio i da je ostala u Folsu. Shvataš li šta želim da kažem?“

Nisam znao šta da mislim, ali sam se složio s njim, zato što sam hteo da dovrši priču pre nego što se onesvesti. Hteo sam da ga vidim u postelji pre nego što pođem.

„Hoću da ti kažem da možeš da promeniš prošlost, ali da je to teže nego što misliš. Tog jutra sam se osećao kao čovek koji pokušava da se iskobelja iz najlonske čarape. Popustila bi, pa bi se vratila u prvobitni položaj, tesna kao i ranije. Ipak sam uspeo da je pocepam.“

„Zašto je bilo tako teško? Zato što prošlost ne želi da se promeni?“

„Prilično sam siguran da se nešto suprotstavlja promeni, ali da je ona izvodljiva. Moguća je, ako uzmeš otpor u obzir.“ Izmoždeni Al me je posmatrao bistrim pogledom. „Sve u svemu, priča o Karolini Polin se završava s ’Živela je srećno i dugovečno’, zar ne?“

„Tako je.“

„Pogledaj zadnju stranu beležnice koju sam ti dao, ortak. Možda ćeš se predomisliti. Tamo je nešto što sam danas odštampao.“

Poslušao sam ga i pronašao kartonski koverat za čuvanje kancelarijskih memoranduma i poslovnih kartica. U njemu je bio savijeni komad papira. Izvukao sam ga i otvorio. Dugo sam ga posmatrao. To je bila odštampana prva strana Vikli Lizbon enterprajza. Datum ispod imena novinaje bio osamnaesti jun 1965. godine. Masnim slovima je pisalo MATURANTI IZ ŠEZDESET PETE SU PROSLAVILI MATURU SA SUZAMA I SMEHOM. Ćelavko na fotografiji (s kockastim šeširom ispod ruke, da ne bi pao s glave) naginjao se iznad nasmejane devojke u invalidskim kolicima. Držao je jednu stranu njene diplome, ona je držala drugu. Karolina Polin postiže veliki cilj na dugom putu oporavka.

Zbunjeno sam pogledao Ala. „Otkuda ovo, ako si je spasao i promenio budućnost?“

„Svako putovanje je novi početak, ortak. Zar si zaboravio?“

„O, bože. Kad si se vratio da sprečiš Osvalda, sve što si učinio da pomogneš Polini izbrisano je.“

"Da... i ne.“

„Kako to misliš, da i ne.“

„Putovanje da se spase Kenedi trebalo je da bude poslednje. Nisam se žurio da odem u Teksas. I zašto bih? Ozi Zec, kako su ga zvali marinci, septembra 1958. nije ni bio u Americi. Veselo je plovio Južnim Pacifikom, sa svojom jedinicom, braneći demokratiju u Japanu i na Formozi. Vratio sam se u kućicu pored jezera Sebago i uživao do petnaestog novembra. Ponovo. Krenuo sam ranom zorom, kad je svanuo taj dan. To je bila veoma dobra odluka, zato što me ovog puta nisu ometale samo probušene gume. Iznajmljenom ševroletu je pukla prokleta osovina. Platio sam šezdeset dolara radniku na pumpi u Napulju da mi da njegov automobil. Ostavio sam mu marinski prsten kao zalog. Desile su mi se još neke avanture, o kojima ti sad neću pripovedati...“

"Da li je most u Daramu ponovo pao?“

"Ne znam, ortak. Nisam ni pokušao da idem tim pravcem. Mislim da je čovek koji ne uči na iskustvima iz prošlosti idiot. Znao sam kojim putem će Endru Kalum ići. Krenuo sam u tom pravcu, bez oklevanja. Drvo je bilo na putu, baš kao i ranije. Borio sam se s njime kad je naišao, kao i prethodnog puta. Odigrali smo čitavu predstavu, Karolina Polin je provela subotu u šumi s tatom. Posle par nedelja sam vrisnuo juuuhuu i seo u voz za Teksas.“

„A kako ja gledam sliku s njene mature, u kojoj sedi u invalidskim kolicima?“

„Zato što je svako putovanje u zečju rupu novi početak.“ Al me je gledao, da vidi da li sam ga razumeo. I jesam, posle nekog vremena.

"Ja?“

„Tako je, ortak. Ovog popodneva si kupio kriglu đumbirovog piva za deset centi. Usput si vratio Karolinu Polin u invalidska kolica.“

Četvrto poglavlje

1.

Al mi je dopustio da mu pomognem da se smesti u spavaću sobu. Čak je promrmljao „Hvala ti, ortak“, kad sam kleknuo da mu otpertlam i skinem cipele. Odbio je moju ponudu da mu pomognem da ode do kupatila. „Napor da se svet učini boljim veoma je važan, koliko i sposobnost da se ode u kupatilo sopstvenim snagama.“

„Dokle god si siguran da možeš.“

„Siguran sam da ću večeras moći. Sutra ću misliti o sutrašnjici. Idi kući. Počni da čitaš svesku - u njoj ćeš naći dosta toga. Odspavaj, pa dođi ujutru, da mi kažeš šta si odlučio. Biću ovde.“

„Verovatnoća je devedeset pet posto?“

„Bar devedeset sedam. Sve u svemu, zbilja sam raspoložen. Nisam se nadao da ću dovde dogurati s tobom. Skinuo sam silan teret s duše kad sam ti ispričao priču i kad sam te naveo da poveruješ u nju.“

Nisam bio siguran da sam poverovao u nju, čak i posle popodnevne avanture. Nisam mu to rekao. Poželeo sam mu laku noć. Podsetio sam ga da pazi na pilule ("Da, da“) i otišao. Zastao sam i uperio pogled na baštenskog patuljka, s teksaskom zastavom, na putu ka kolima.

Ne kači se s Teksasom, pomislio sam... ali ću možda baš to učiniti. S obzirom na teškoće s kojima se Al suočio kad je menjao prošlost - probušene gume, puknuta osovina, pali most - znao sam da će se Teksas i te kako zakačiti sa mnom, ako se odlučim da nastavim tamo gde je on stao.

2.

Nisam mislio da ću, posle svega što se tog dana desilo, zaspati pre dva ili tri ujutru. Sumnjao sam da ću uopšte te noći oka sklopiti. Telo se ponekad povodi za sopstvenim potrebama. Kapci su mi otežali dok sam stigao kući i pripremio razvodnjeno piće (prisustvo alkohola u kući bilo je jedna od malobrojnih prednosti samačkog života). Jedva sam gledao na oči, kad sam popio viski i pročitao prvih deset strana Alove Knjige o Osvaldu.

Oprao sam čašu, otišao u spavaću sobu (ostavljao sam trag odbačene odeće u hodu, zbog čega bi me Kristi gadno izgrdila) i pao u bračni krevet, u kom sam spavao sam. Hteo sam da pružim ruku i isključim lampu, ali je ona bila nepojmljivo teška. Činilo mi se da sam beskrajno davno ispravljao pismene radove članova književne sekcije u zbornici. U tome nije bilo ničeg čudnog. Svi znaju da je vreme izuzetno nepopustljiva i rastegljiva pojava.

Obogaljio sam devojku. Vratio sam je u invalidska kolica.

Ne budi blesav. Kad si se ovog popodneva vratio u ostavu, nisi ni znao ko je Karolina Polin. Sem toga, možda negde još uvek korača. Možda prolazak kroz tu rupu tvori različite stvarnosti, vremenske tokove ili neku drugu prokletinju.

Karolina Polin je primala diplomu u invalidskim kolicima, kad je „Drž se šeprtljo“ od Makojsa bila na vrhu top-liste.

Karolina Polin se šetala vrtom s ljiljanima 1979, kad je „Vaj, Em, Si, Ej“ Vilidž pipla bila na vrhu top-liste. Povremeno bi se spustila na kolena da bi počupala korov. Ustajala bi i nastavljala dalje.

Karolina Polin je u šumi sa svojim tatom. Uskoro će biti obogaljena.

Karolina Polin je u šumi sa svojim tatom. Uskoro će zakoračiti u uobičajenu palanačku mladost. Gde će se zateći u tom vremenskom toku, pitao sam se, kad radio i televizijske vesti objave da je trideset peti predsednik Sjedinjenih Država ubijen u Dalasu?

Džon Kenedi može da živi. Još možeš da ga spaseš, Džejk.

Da li će svet zbog toga postati bolji? Nije bilo garancija da će tako biti.

Osećao sam se kao čovek koji pokušava da se iskobelja iz najlonske čarape.

Zažmurio sam i video kako stranice lete s kalendara - otrcani prikaz prolaska vremena iz starih filmova. Gledao sam kako lete kao ptice..

Još jedna misao mi se javila, pre nego što sam zaspao: budalasti drugak s još budalastijom kozjom bradicom u pokušaju, cerio se i mrmljao: Copavi Hari, ćopa niz ulicu. Hari me je sprečavao da zaustavim klinca. Nemoj da se trudiš. Navikao sam na to.

Otišao sam u zemlju snova.

3.

Probudila me je jutarnja svetlost i cvrkutanje ptica. Vlažno lice mi je govorilo da sam plakao, pre nego što sam se probudio. Sanjao sam. Nisam mogao da se setim sadržaja sna, ali je sigurno bio veoma tužan, zato što nikad nisam važio za plačljivka.

Obrazi su mi bili suvi, bez suza.

Okrenuo sam glavu da bih pogledao na sat na noćnom stočiću. Video sam da nedostaju još dva minuta do šest. Ako je suditi po kvalitetu svetla, biće to divno junsko jutro. Škola je gotova. Prvi deo letnjeg raspusta obično donosi zadovoljstvo profesorima koliko i đacima, ali ja sam bio tužan. Tugovao sam. I ne samo zato što sam morao da donesem tešku odluku.

Tri reči su mi se pojavile u umu, na pola puta do tuša: Kavabunga, Bufalo Bobe!

Zastao sam. Posmatrao sam odraz mog golog tela u ogledalu iznad stočića. Setio sam se sna. Nije ni čudo što sam se probudio tako tužan. Sanjao sam da sam u zbornici i da čitam radove odraslih učenika, dok se neki srednjoškolski košarkaški tim u fiskulturnoj sali kotrlja ka poslednjem zvuku sirene. Moja žena je napustila centar za odvikavanje. Nadao sam se da ću je zateći kod kuće i da neću morati da izgubim sat vremena telefonirajući, dok je ne pronađem i dovedem iz nekog od obližnjih pojilišta.

U snu sam pomerio rad Harija Daninga navrh gomile i počeo da čitam: Nije bio dan, već noć. Noć koja je promenila moj život bilaje ona u kojoj je moj otac ubio moju majku, dva brata...

Sastav mi je namah privukao pažnju. Pa, privukao bi bilo čiju, zar ne? Oči su počele da me peku tek kad sam stigao do opisa njegove odeće. Imala je svakog smisla. Kad klinci te izuzetne jesenje večeri izađu napolje s praznim kesama i s nadom da će biti pune slatkiša kad se vrate kući, njihovi kostimi odražavaju tekuće dečje pomame. Pre pet godina mi se činilo da je svaki drugi dečak došao na moja vrata s hari poter naočarima i ožiljkom u obliku munje na čelu. Na prvo putovanje u prošnju slatkiša, pre mnogo leta, krenuo sam zvečeći po trotoaru (majka me je pratila na razdaljini od tri metra, na moj žustri zahtev) odeven u snežnobelu uniformu iz filma Imperija uzvraća udarac{16}. Da li sam se iznenadio kad sam pročitao da je Hari Daning nosio pantalone od jelenske kože?

„Kavabunga, Bufalo Bobe“, poručio sam sopstvenom odrazu i otrčao u radnu sobu. Ne čuvam sve đačke radove, nijedan profesor to ne čini - udavio bih se u papirima! - ali sam uobičajio da fotokopiram najbolje. Predstavljali su sjajna učila. Nikad ne bih koristio Harijev rad na času, bio je previše ličan za takvu namenu, ali se sećam da sam ga ipak iskopirao, zato što je probudio retko snažnu emocionalnu reakciju. Otvorio sam najnižu fioku i počeo da preturam po pacovskom gnezdu fascikli i nesređenih papira. Pronašao sam ga posle petnaest minuta. Seo sam za radni sto i počeo da čitam.

4.

Nije bio dan, već noć. Noć kojajepromenila moj život bilaje ona u kojojje moj otac ubil moju majku, dva brata, a mene teško povredio. Povredioje i moju sestru, tako strašno dajepala u komu. Za tri godine je umrla, a da se nije probudila. Zvala se Elen. Mnogo sam je voleo. Volelaje da bere cveće i da ga meće u vaze. Ono što se desiloje ličilo na hororfilm. Nikad nisam išao da gledam horore zato što sam na Noć veštica 1958. godine jedan doživeo.

Moj brat Troj je bio prestareo za lov na slatkiše (15). Gledao je televiziju s majkom i reko da će nam pomoći da pojedemo naše kad se vratimo. Elen muje rekla e nećeš. Obuci se i pokupi svoje. Svi smo se nasmejali zato što smo svi voleli Elen. lmalaje samo sedam godina, alije bilaprava Lusila Bol{17}. Moglaje svakog da zasmeje, čak i mogoca (akoje bio trezan, bioje besan, kadgod bi se napio). Spremala se da krene kao princeza Letojesen Zimaproleće (proverio sam kako se piše). Ja sam se obukao kao Bufalo Bob. Oba lika su bila iz HAUDIDAUDI ŠOUA koji smo mnogo voleli da gledamo. „Klinci, recite koliko je sati?“ i „Hajde da čujemo vas s Klinačke galerije“ i „Kavabunga, Bufalo Bobe!!!“ Elen i ja smo voleli taj šou. Onaje volela Princezu, aja Bufalo Boba. Oboje smo voleli Haudija! Hteli smo da naš brat Tuga (zvao se Artur, ali su ga svi zvali Tuga, ne sećam se zašto) ide kao „Major Fineus T. Blaster“, ali on nije hteo. Rekao je daje Haudi Daudi šou za bebice. Rešio je da ide kao "Frankinštajn“ iako je Elen rekla da je maska previše strašna. Tuga meje ismevo što samponeo moju ’dejzi’ vazdušaru zato što Bufalo Bob nije imao nikakvo oružje na televiziji. Majkaje rekla „Nosi je ako hoćeš, Hari. To nije prava puška, ne puca ni lažne metke, pa Bufalo Bob ne bi imao ništaprotiv.“ To su bileposlednje reči koje mije uputila. Drago mije što su bile Ijubazne, zato štoje znala da bude stroga.

Spremali smo se da krenemo ija sam reko čekajte sekundicu da odem u kupatilo, zato što sam se mnogo uzbudio. Svi su mi se smejali, čak i mama i Troj s kauča, ali mije odlazak na pišanje spasao život, zato štoje tata tad uleteo s čekićem. Tata bi se prozlio kad bipopio. Tukaoje mamu „opet i opet“. Jednomje slomio Troju ruku, kadje batapokušao daga odgovori od toga. Tadaje zamalo otišao u zatvor (mislim na tatu). Kako bilo da bilo, mama i tata su bili „razdvojeni“ u vreme o kompišem. Htelaje da se razvede od njega, ali to 1958. godine nije bilo tako lako, kao danas.

Kako god, piškio sam u kupatilu, kad je ušd na vrata, čuo sam kako mama kaže „Izlazi napolje s tom stvari, ne bi trebalo da budeš ovde. „Zatim je počela da vrišti. Zatim su svi vrištali.

Bilo je još toga - tri grozomorne strane - ali nisam morao da ih čitam.

5.

Još nekoliko minuta me je delilo od pola sedam ujutru. Pronašao sam Ala u telefonskom imeniku i bez oklevanja ukucao njegov broj. Nisam ga probudio. Odgovorio mi je posle prvog zvona. Glas mu je više ličio na pseći lavež, nego na ljudski govor.

„Hej, ortak, nisam znao da si ranoranilac.“

„Moram nešto da ti pokažem. Ðački sastav. Poznaješ njegovog autora. Sigurno ga znaš. Imaš njegovu fotografiju na Zidu slavnih.“

Zakašljao se i rekao: „Imam mnogo fotografija na Zidu slavnih, ortak. Mislim da imam i Frenka Anisetija snimljenog pre početka prvog Moksi festivala. Moraćeš malo da mi pomogneš.“

„Radije bih ti pokazao. Mogu li da svratim?“

„Svrati, ako možeš da me gledaš u kućnom ogrtaču. Prespavao si, pa moram odmah da te pitam. Da li si odlučio?“

„Mislim da pre toga moram još jednom da se vratim u prošlost.“

Prekinuo sam vezu, pre nego što je stigao da postavi pitanje.

6.

Izgledao je gore nego ikad, preplavljen jutarnjim svetlom koje je kuljalo kroz prozor spavaće sobe. Beli kućni ogrtač visio je na njemu kao probušeni padobran. Sačuvao je kosu uprkos hemoterapijama, ali se ozbiljno proredila. Preostale vlasi su bile krte i svilenkaste. Oči su mu još dublje potonule u duplje. Dva puta je pročitao sastav Harija Danama. Hteo je da ga spusti na sto. Predomislio se i pročitao rad još jednom. „Isuse Hriste na trokolici.“

„Plakao sam kad sam ga prvi put pročitao.“

„Ne krivim te. Raznežio sam se na pomen dejzi vazdušare. Oglas za dejzi vazdušne puške je pedesetih bio na svakom bogom prokletom stripu u prodavnicama. Svaki klinac u mom kraju - svaki dečak, razume se - hteo je da ima samo dve stvari: dejzi vazdušaru i krznenu kapu Dejvija Kroketa. Imao je pravo. Nije ispaljivala nikakve metke, čak ni lažne, ali bismo štrcnuli malo bebećeg ulja u cev. Kad bismo je napumpali i povukli obarač, iz nje bi izbio plavi dim.“ Spustio je pogled na fotokopirane stranice. „Kurvin sin je ubio ženu i troje dece čekićem? I-su-se.“

Počeo je da vitla njim, napisao je Hari. Otrčao sam nazad u dnevnu sobu. Krvije bilo svuda po zidovima i nečeg belog na kauču. Toje bio majčin mozak. Elenje ležala na podu, sa stolicom za Ijuljanje preko nogu. Krvjojje lila iz ušiju i kose. Televizorje radio. Prikazivala se mamina omiljena serija, u kojoj je Eleri Kvin rešavao zločine.

Zločin od te noći nije nimalo ličio na elegantne probleme bez krvi, kojima se bavio Eleri Kvin. To je bio pokolj. Desetogodišnji dečak, koji je otišao da piški pre nego što krene da skuplja slatkiše, istrčao je iz kupatila, na vreme da vidi kako pijani, zapenjeni otac, razbija glavu Arturu Tugi Daningu, dok je dečačić pokušavao da otpuzi u kuhinju. Okrenuo se i ugledao Harija, koji je podigao dejzi vazdušaru i rekao: „Pusti me na miru, tata, ili ću te upucati.“

Daning je jurnuo na sina. Zamahnuo je krvavim čekićem. Hari je pucao iz vazdušare (u ušima sam čuo taj zvuk, iako nikad nisam imao nešto slično u rukama). Bacio je igračku i potrčao ka spavaćoj sobi koju je delio sa sad pokojnim Tugom. Otac je zaboravio da zatvori ulazna vrata kad je ušao. Susedi su vikali, a maskirana deca u lovu na slatkiše vrištala negde "s hiljadu kilometara razdaljine“, napisao je domar.

Daning bi, gotovo sigurno, ubio i preostalog sina, da se nije sapleo o prevrnutu stolicu za Ijuljanje. Pružio se svom dužinom, ustao i potrčao u sobu najmlađih sinova. Hari je pokušavao da se zavuče pod krevet. Otac ga je izvukao napolje i tresnuo postrance u glavu. Udarac bi ga sigurno ubio da očeva ruka nije kliznula po krvavoj dršci čekića, koji zbog toga nije smrskao Hariju glavu, već ju je samo ulubio iznad desnog uva.

Nisam se onesvestio, al zamalo. Nastojao sam da se uspužem pod krevet. Jedva sam osetio kad meje udario u nogu. Prebiojuje na četiri mesta.

U kuću je, u tom trenutku, uleteo sused koji je pratio ćerkicu u potrazi za slatkišima. Pokazao je zavidno prisustvo duha kad je, uprkos pokolju u dnevnoj sobi, zgrabio lopaticu za pepeo iz kante pored kuhinjske peći. Udario je Daninga po potiljku, dok je pokušavao da prevrne krevet i dokrajči okrvavljenog, poluonesvešćenog sina.

Naposletku sam se obeznanio kao Elen, satno što sam imo sreće da se probudim. Doktori su rekli da će možda morati da mi ampotiraju nogu, ali na kraju nisu.

Nisu. Sačuvao je nogu i postao domar u Lizbonskoj srednjoj školi. Generacije učenika su ga zapamtile kao Ćopavog Harija. Da li bi klinci bili milostiviji prema njemu da su znali zbog čega je ćopao? Mladež je možda emocionalno osetljiva i krhka, ali ne zna za empatiju. Ona se stiče u kasnijem životnom dobu, ako se ikad i stekne.

„Oktobar 1958. godine“, reče Al, grubim lajavim glasom. „Da li očekuješ od mene da pomislim da se radi o pukoj slućajnosti?“

Setio sam se šta sam rekao tinejdžerskoj verziji Frenka Anisetija o priči Širli Džekson. Osmehnuo sam se. „Ponekad je cigara samo dim, a slučajnost, samo slučajnost. Znam da govorimo o još jednom razvodnom trenutku.“

„Zašto nisam našao ovu priču u Enterprajzu?“'

„Zato što se nije ovde dogodila. Desila se u Deriju, u gornjem delu države. Hari je napustio bolnicu kad se dovoljno oporavio. Otišao je da živi kod ujaka i ujne u Hejvenu, četrdesetakkilometara južno od Derija. Usvojili su ga i zaposlili na porodičnoj farmi, kad im je postalo jasno da ne može da ide u školu.“ "Ta pripovest liči na Olivera Tvista, ili nešto slično.“

„Grešiš. Brinuli su se o njemu. Seti se da u tim danima nije bilo posebnih odeljenja. Ni izraz ’mentalno ometen’ još nije bio skovan...“

„Znam“, suvo će Al. „Mentalno ometen je u to doba značilo da si kreten, idiot ili slaboumnik.“

„Hari nije to bio tada, kao što nije ni sada. Ne baš. Mislim da je većina njegovih problema bila posledica šoka, traume. Trebalo mu je mnogo vremena da se oporavi od te noći. Prerastao je školu kad se izborio s demonima.“

„Konačno se odlučio da pođe u školu za odrasle, kao sredovečni čovek, na pragu starosti.“ Al je odmahnuo glavom. „Kakva šteta.“

„Sereš. Dobar život se ne može smatrati protraćenim. Da li je mogao da bude bolji? Jeste. Mogu li da ga popravim? Možda i mogu, ako je suditi po onom juče. Ali to nije suština.“

"A, šta je? Ovo mi liči na novu Karolin Polin, a taj slučaj je dokazan. Da, prošlost se može promeniti. I ne, svet se neće raspuknuti kao balon kad to učiniš. Hoćeš li da mi naspeš šolju kafe, Džejk? Sipaj i sebi jednu, dok se muvaš tamo. Vruća je, a izgledaš kao neko kome je potrebna.“

Uvrebao sam kiflice dok sam sipao kafu. Odmahnuo je glavom kad sam mu ih ponudio. „Boli me kad gutam čvrstu hranu. Ako si rešio da me nateraš da progutam koju kaloriju, imam šest paketa hranljivog rastvora u frižideru. Mislim da ima ukus dečjih slinaca, ali mogu da ga proguram kroz grlo.“

Glasno se nasmejao kad sam mu ga doneo u jednoj od vinskih čaša, pronađenih u ormanu. „Misliš li da će tako biti ukusnije?“

„Možda. Ako se pretvaram da pijem crveni pino.“

Ispio je pola hranljivog rastvora. Video sam koliko se muči da ga proguta. Dobio je tu bitku i odgurnuo čašu. Dohvatio se kafe. Nije pio. Samo ju je obuhvatio šakama, kao da pokušava da upije nešto topline u sebe. Ovaj gest me je naterao da ponovo preračunam koliko mu je vremena ostalo.

"Pa“, rekao je. „Šta ovaj slučaj čini drugačijim?“

Uvideo bi i sam, da nije bio tako bolestan. Bio je bistar tip. „Drugačiji je zato što Karolina Polin nikad nije bila dobar probni slučaj. Nisi joj spasao život, Ale, već samo njene noge. U oba vremenska toka nastavila je da vodi dobar i savršeno normalan život - u onom u kom ju je Kalum pogodio i u onom u kom si se ti umešao. Nije se udala, niti je dobila decu. To je kao...“, zastao sam. „Nemoj da se vređaš, ali ono što si učinio može da se poredi s doktorom koji je odstranio inficirano slepo crevo. To je sjajna stvar za slepo crevo, ali ono ne bi učinilo ništa važno ni da je ostalo zdravo. Shvataš li me?“

"Shvatam.“ Učinilo mi se da je malčice povređen. „Karolina Polin mi se činila kao najbolja prilika, ortak. Vreme je u mom životnom dobu retka roba, čak i kad si zdrav. Merkao sam nešto mnogo važnije.“

"Ne želim da te kritikujem. Porodica Daning je mnogo bolji ogledni slučaj, zato što se ne radi o samo jednoj paralizovanoj devojci, ma kako strašno to moglo biti za nju i najbliže. Govorimo o četvoro ubijenih i petoj, zauvek obogaljenoj žrtvi. Takođe, poznajemo ga. Kad je diplomirao, doveo sam ga kod tebe na pljeskavicu. Nisi dozvolio da platimo kad si ga video s maturantskom kapom i odorom. Sećaš li se?“ „Jašta. Slikao sam vas za Zid slavnih.“

„Ako uspem u ovome - ako sprečim njegovog starog da zavitla čekićem - misliš li da će fotografija još biti na zidu?“

"Ne znam“, reče Al. „Možda neće. Možda se neću sećati da je ikad tamo bila.“ Ćutao sam, zato što nisam mogao da probavim toliko teorije. „Pomisli na ono troje dece - Troja, Elen i Tugu. Neki od njih će sigurno stupiti u brak, ako dožive mladost. Možda će Elen postati slavna komičarka. Zar nije rekao da je bila smešna kao Lusila Bol?“ Nagnuo sam se napred. „Hoću samo jedno, bolji ogledni primer onog što će se dogoditi kad promeniš razvodni trenutak. Bez njega ne bih mogao da se uhvatim ukoštac s nečim tako velikim kao što je atentat na Kenedija. Šta kažeš na to, Ale?“

„Shvatam šta želiš da kažeš.“ Uspeo je da ustane. Bilo mi je teško da ga gledam kako se muči. Mahnuo mi je da sednem, kad sam hteo da ustanem. „Jok, sedi tu. Imam nešto za tebe. U drugoj je sobi. Doneću ti.“

7.

Doneo je limenu kutiju. Dao mi ju je i rekao da je odnesem u kuhinju. Objasnio mi je da će mi tamo biti lakše da poređam stvari po stolu. Otključao ju je ključem koji je nosio oko vrata, kad smo seli. Prvo je izvadio debeli žutosmeđi koverat. Otvorio ga je i istresao veliku i neurednu gomilu novčanica. Dograbio sam jedan list te salate. Začuđeno sam ga pogledao. To je bila novčanica od dvadeset dolara. Na njoj nije bio Endru Džekson, već Grover Klivland, koji se verovatno ne bi našao ni na čijoj listi deset najboljih predsednika. Na poleđini su bili lokomotiva i parobrod pred sudarom ispod reči FEDERALNA NOVČANICA.

„Ovo liči na novac iz monopola.“

„Nije. I tu ima manje novca no što ti se čini, zato što je dvadesetica najveća novčanica. Ovih dana, kad pun rezervoar košta trideset-trideset pet dolara, pedesetica ne izaziva pažnju ni po kioscima. Tada je bilo drugačije. Pažnja okoline je poslednje što ti je tamo potrebno.“

"Da li je ovo novac od kocke?“

„Nešto od toga. Većinom se radi o ušteđevini. Od 1958. do 1962. radio sam kao kuvar, isto što i ovde. Samac može dosta da uštedi, pogotovo kad se ne kači sa skupim ženama, što nisam radio. Nisam se kačio ni s jeftinim, kad smo već kod toga. Savetujem ti isto. U Deriju, i u Dalasu, ako do njega stigneš.“ Prevrtao je novac tankim prstom. „Ovde, ako me pamćenje dobro služi, ima nešto više od devet hiljada. Vrede koliko današnjih šezdeset.“

Zurio sam u gotovinu. „Novac se vraća. Ostaje, bez obzira na to koliko puta se spuštaš u zečju rupu.“ Već smo pričali o tome, ali nisam mogao da shvatim tu pojavu.

„Baš tako, iako je još tamo - uvek sve počinje iz početka, sećaš li se?“

"Da li je to paradoks?“

Pogledao me je. Naizmučenomlicu se čitalo daje na ivici strpljenja. "Ne znam. Postavljanje pitanja bez odgovora liči mi na gubljenje vremena, a u njemu oskudevam.“ „Izvini, izvini. Šta još imaš?“

„Nemam bogzna šta. Lepota je u tome što ti tamo bogzna šta i ne treba. To je sasvim drugačije vreme, Džejk. Možeš da čitaš o njemu u knjigama iz istorije, ali ne možeš da ga shvatiš dok ne provedeš neko vreme u njemu.“ Dodao mi je kartu socijalnog osiguranja. Broj je bio 005-52-0223. Glasila je na Džordža T. Ambersona. Dao mi je nalivpero iz kutije. „Potpiši je.“

Uzeo sam ga. Bio je to reklamni primerak, koji se delio mušterijama. Na njemu je bio natpis POVERITE VAŠ AUTOMOBIL ČOVEKU S TEKSAKO ZVEZDOM. Osećao sam se pomalo kao Danijel Vebster{18} pre potpisivanja pakta s đavolom. Potpisao sam kartu. Odmahnuo je glavom kad sam pokušao da mu je vratim.

Sledeća je bila mejnska vozačka dozvola Džordža T. Ambersona. Na njoj je pisalo da sam visok 196 centimetara, da imam plave oči, smeđu kosu i devedeset pet kilograma težine. Rođen sam dvadeset drugog aprila 1923. i živim u Bluberd lejnu 19 u Sabatasu, na adresi iz 2011. godine.

"Da li sam pogodio za 196 centimetara?“, pitao je Al. „Morao sam da nagađam.“

„Dobro je.“ Potpisao sam i vozačku, najvažniju ispravu. Vozačka je bila kartončić, birokratske bež boje. „Nema fotografije?“

„Država Mejn je još daleko od toga, ortak, baš kao i ostalih četrdeset osam.“ „Četrdeset osam?“

„Havaji će tek iduće godine postati država.“

"A.“ Okraćao mi je dah, kao da me je neko upravo udario u stomak „Dakle... pandur pretpostavlja da si ti onaj s vozačke kad te zaustavi zbog prebrze vožnje?“ „Zašto da ne? Ako 1958. godine pomeneš teroristički napad, ljudi će pomisli na tinejdžere koji spopadaju krave. Potpiši i ovo, molim te.“

Dao mi je herc karticu, siti servis karticu za kupovinu goriva, dajners klab i amerikan ekspres kartice. Ameks je bila celuloidna, a dajners kartonska. Obe su glasile na Džordža Ambersona. Ime je otkucano, a ne odštampano.

„Iduće godine ćeš moći da dobiješ plastični ameks, ako baš želiš.“ Osmehnuo sam se. „Nema čekovne knjižice?“

„Mogao sam da je nabavim. Ali kakvu bi korist od nje imao? Svi papiri koje bih pribavio za Džordža Ambersona nestali bi prilikom sledećeg putovanja. To bi se desilo i s gotovinom na žiro računu.“

"Uh.“ Osećao sam se kao budala. „Tako je.“

"Ne kori sebe. Sve ovo je potpuna novost za tebe. Otvorićeš račun, naravno. Predlažem ti da ne stavljaš više od hiljadarke na njega. Nek ti većina para bude u gotovom, nadohvat ruke.“

"Za slučaj da moram brzo da se vratim.“

„Tako je. Kreditne kartice su samo za pokriće lažnog identiteta. Računi koje sam otvorio da ih dobijem biće izbrisani kad odeš. Možda će ti biti korisne - ko zna.“ "Da li Džordž dobija poštu u Bluberd lejnu 19?“

„Godine 1958. Bluberd lejn je samo adresa u sabatuskom katastru, ortak. Mesto na kom živiš još nije izgrađeno. Ako te iko pita o tome, kaži da je adresa poslovna. Progutaće to. Biznis je božanstvo 1958. godine - svi ga poštuju, ali ga niko ne razume. Evo.“

Dobacio mi je predivni novčanik. "Da li je ovo nojeva koža?“

„Hteo sam da izgledaš imućno“, reče Al. „Pronađi neke slike da bi ih stavio u njega, pored isprava. Nabavio sam ti još neke drangulije. Hemijske olovke i kombinaciju otvarača za pisma i lenjira. Tu je i skripto mehanička olovka, zaštitna plastična folija za džep. Godine 1958. smatrane su neophodnošću, a ne snobovskim obeležjem. Ručni sat marke bulova s rastegljivom hromiranom narukvicom upašće svim curama u oči, frajeru. Prokljuvićeš ostalo.“ Zakašljao se. Kašljao je dugo i teško. Trzao se. Znoj mu je kapao s lica kad je prestao. „Ale, kad si sve ovo skupio?“

„Kad sam shvatio da neću dogurati do 1963. godine. Napustio sam Teksas i došao kući. Već sam razmišljao o tebi. Razveden, bez dece, pametan, i što je najbolje, mlad. O, da, zamalo da zaboravim. Ovo je semenka iz koje je sve niklo. Prepisao sam ime s nadgrobnog spomenika pored Svetog Ćirila. Napisao sam zahtev mejnskoj administraciji.“

Predao mi je krštenicu. Prešao sam prstima preko ispupčene štampe. Dokument je delovao ubedljivo i zvanično.

Podigao sam pogled i ugledao nove papire na stolu. Na prvoj stranici je pisalo SPORTOVI 1958-1963. "To ne smeš da izgubiš. Ne samo što će ti obezbediti hleb nasušni već i zbog niza pitanja na koja ćeš morati da odgovaraš, ako padne u pogrešne ruke.“

Odmahnuo je glavom kad sam počeo da vraćam sve u kutiju. „Imam onovremenu aktovku za tebe u ormanu. Uredno je iskrzana po ivicama.“

"Ne treba mi - imam ranac. Eno ga u prtljažniku.“

Činilo se da ga sve ovo zabavlja. „Tamo gde ideš niko ne nosi rance izuzev izviđača. Oni ih nose samo kad idu na kampovanje. Imaš još mnogo toga da učiš. Snaći ćeš se tamo, ako budeš postupao pažljivo i izbegavao rizike.“ Sinulo mi je da ću stvarno ovo učiniti i da će se to dogoditi odmah, gotovo bez ikakve pripreme. Osećao sam se kao posetilac londonskih dokova u sedamnaestom veku, koji iznenada shvati da će biti nasilno mobilisan u kraljevsku mornaricu.

„Šta da radim?“, otelo mi se.

Podigao je obrve - žbunaste i gotovo sasvim sede, kao proređena kosa. „Spašćeš porodicu Daning. Zar nismo govorili o tome?“

"Ne razmišljam o tome. Šta ću da radim kad me neko pita kako zarađujem za ž;vof? Šta da im kažem?“

„Umro ti je bogati ujak, sećaš li se? Reci im da trošiš neočekivano nasledstvo i da se nadaš da će ga biti dovoljno dok ne napišeš knjigu. Zar u svakom profesoru engleskog ne čuči neostvareni pisac? Grešim li u tom pogledu?“

U stvari, nije grešio.

Posmatrao me je. U pogledu tog izmučenog i omršavelog čoveka bilo je izvesne simpatije, možda i sažaljenja. Konačno je tiho prozborio: „Veliko je, zar ne?“ "Jeste“, odvratio sam. "I, Ale... čoveče... ja sam samo običan čovek.“

„Isto bi se moglo reći za Osvalda. On je nikogović koji puca iz zasede. Ako je suditi po sastavu Harija Daninga, njegov otac je samo zla pijanica s čekićem.“

„Više nije ni to. Umro je u zatvoru Šošenk, od trovanja. Hari je rekao da je verovatno popio isceđeno. To je...“

„Znam ja šta je isceđeno. Video sam ga dok sam službovao na Filipinima. Nekoliko puta sam ga i probao, na svoju iskrenu žalost. Ali neće biti mrtav, tamo gde ideš. Baš kao ni Osvald.“

„Ale... znam da si bolestan, i znam da trpiš bolove. Ali, možeš li da odeš do restorana sa mnom? Ja...“ Prvi i poslednji put sam se poslužio njegovim načinom obraćanja. „Ortak, ne želim da ovo probam sam. Preplašen sam.“

„Ne bih to propustio.“ Gurnuo je ruku ispod pazuha i ustao s grimasom koja mu je otkrila desni. „Uzmi aktovku. Ja ću se obući.“

8.

Al je u četvrt do osam otključao vrata srebrne prikolice, doma čuvenog slasburgera. Sjajni hrom iza šanka izgledao je avetinjski. Stare, staromodne posude za šećer nečujno su šaptale niko više neće sipati šećer - zabavaje gotova.

„Napravite mesta za L. L. Bin.“

„Tako je“, reče Al. "To je jebeni nezaustavljivi marš napretka.“

Zadihao se, ali nije zastajao da bi se odmorio. Poveo me je iza šanka, ka vratima ostave. Sledio sam ga. Premeštao sam aktovku s novim životom iz ruke u ruku. Bila je staromodna, s krupnim kopčama. Većina klinaca bi se nasmejala kad bih je poneo u školu. Nekolicina bi - oni s klicama stila - pozdravila retro potez.

Al je otvorio vrata ostave i pripustio mirise povrća, začina i kafe u restoran. Pružio je ruku preko mog ramena, da upali svetlo. Zurio sam u sivi, linoleumom prekriveni pod, kao što bi čovek gledao u bazen pun gladnih ajkula. Poskočio sam kad me je Al kucnuo po ramenu.

„Izvini, ali moraš da uzmeš ovo.“ Držao je novčić od pedeset centi. Polovnjak. „Čovek sa žutom karticom, sećaš li ga se?“

"Naravno.“ Zapravo, u potpunosti sam zaboravio na njega. Srce mi je tako snažno tuklo da sam mislio da mi očne jabučice pulsiraju u dupljama. Jezik mi je imao ukus stare ponjave. Zamalo što nisam ispustio novčić kad mi ga je dao.

Poslednji put me je kritički osmotrio. „Farmerke će poslužiti, ali moraš da svratiš do ’Mezon’ prodavnice muške odeće na gornjem delu Glavne ulice i da kupiš štofane pantalone, pre nego što kreneš na sever. Vunene košulje i štofane pantalone su dobre za svaki dan. Banlon za odelo.“

„BanlonV'

„Samo pitaj, ljudi će ti reći gde je. Moraš da kupiš i neke košulje za odelo. Takođe i kravate i iglu za kravatu. Kupi šešir, takođe. Nemoj da kupiš kapu za bejzbol, već lep letnji slamnati šešir.“

Video sam suze u uglovima njegovih očiju. Uplašile su me više od bilo čega što je pomenuo.

„Ale? Šta nije u redu?“

„Plašim se, baš kao i ti. Nema potrebe za srceparajućim oproštajem. Ako se vratiš, bićeš ovde za dva minuta, bez obzira na dužinu boravka u 1958. godini. Imaću dovoljno vremena da uključim aparat za kafu. Ako sve bude kako treba, popićemo dobru kaficu. Ispričaćeš mi šta se desilo.“

Ako. Zbilja velika reč.

„Mogao bi da se pomoliš. Naći ćeš vremena za to, zar ne?“

„Naravno. Moliću se da sve prođe lepo i glatko. Ne dozvoli da budeš toliko zaokupljen okolinom, da zaboraviš da imaš posla s opasnim čovekom. Verovatno opasnijim od Osvalda.“

„Biću pažljiv.“

"U redu. Pričaj što ređe, dok ne usvojiš ondašnji način govora i života. Nemoj da žuriš. Ne talasaj.“

Pokušao sam da se osmehnem, ali nisam siguran da sam uspeo. Aktovka mi se činila veoma teškom, kao da je puna kamenja, umesto novca i lažnih isprava. Mislio sam da ću se onesvestiti. A opet, dobri bog nek mi je u pomoći, deo mene je hteo da pođe. Jedva je čekao da krenem. Hteo sam da vidim Ameriku iz ševroleta; drumovi su me zazivali.

Al mi je pružio mršavu, drhtavu ruku. „Srećno, Džejk. Bog te blagoslovio.“

„Hteo si da kažeš: Džordž.“

„Džordž, tako je. Polazi. Znaš kako su onda govorili, vreme je da pocepaš scenu.“

Okrenuo sam se i polako ušao u ostavu. Kretao sam se kao čovek koji pokušava da pronađe vrh stepeništa u mrklom mraku.

Pronašao sam ga, posle trećeg korak.

DEO 2
Domarov otac

Peto poglavlje

1.

Hodao sam pored sušare, baš kao ranije. Podvukao sam se ispod lanca s natpisom ZABRANJEN PROLAZIZA OVOG ZNAKA, baš kao ranije. Zašao sam za ugao velike zeleno obojene zgrade, baš kao ranije, kad je nešto udarilo u mene. Nisam pretežak za svoju visinu, ali imam nešto mesa na kostima - „Jak vetar te neće oduvati“, govorio je moj otac - ali me je Čovek sa žutom karticom zamalo oborio. Stekao sam utisak da sam se sudario s velikim crniin kaputom, punim usplahirenih ptica. Urlao je nešto, ali sam bio previše zaprepašćen (ne i uplašen, sve se dogodilo isuviše brzo) da bih ga razumeo.

Odgurnuo sam ga od sebe. Zateturao se unatrag i udario u zid sušare. Kaput mu se kovitlao oko nogu. Tresnuo je potiljkom o metal. Prljava fedora je pala na tlo, a on za njom. Nije pao, već se urušio, kao harmonika. Požalio sam zbog onog što sam učinio, i pre nego što mi se srce malo smirilo. Osećao sam se još gore kad je podigao šešir i počeo da ga otresa prljavom rukom. Taj šešir više nikad neće biti čist, a po svemu sudeći, ni njegov vlasnik.

„Kako ste?“, pitao sam ga. Uzmakao je duž zida, kad sam se sagnuo da ga dodirnem po ramenu. Odbacivao se rukama i klizao na zadnjici. Rekao bih da je ličio na obogaljenog pauka, ali nije. Ličio je na ono što je bio, ispičuturu s mozgom punim alkohola. Možda je bio jednako blizu smrti kao Al Templton, samo što u Americi od pre pedeset i nešto godina ljudi poput njega nisu mogli računati na besplatna skloništa ili ustanove za odvikavanje. Bolnica za ratne veterane mogla bi da ga primi, ako je ikad nosio uniformu, ali ko bi ga tamo odveo? Najverovatnije niko, iako bi neko - fabrički nadzornik bi mogao biti najpodesniji kandidat - mogao pozvati policiju da ga pokupi. Strpali bi ga u buvaru za pijance, gde bi se zadržao dvadeset četiri ili četrdeset osam časova. Oslobodili bi ga da počne sve iz početka, ako ne bi umro od grčeva izazvanih delirijum tremensom. Požalio sam što bivša žena nije bila sa mnom. Našla bi AA sastajalište. Odvela bi ga tamo.

Stavio sam aktovku među noge i ispružio ruke prema njemu, da bih mu dao do znanja da su prazne. Puzao je uza zid šupe, sve dalje od mene. Pljuvačka mu se blistala na kratkoj bradi. „Gurnuo sam vas zato što ste me preplašili.“

„Ko si ti?“, pitao je. Glas mu je prelazio kroz pet različitih registara. Ne bih znao šta priča da nisam čuo isto pitanje prilikom poslednje posete... Reči su bile iste, ali se intonacija donekle razlikovala. Tako mi se činilo. Bezopasan je, alije drugačiji od svih, rekao je Al. Kao da nešto zna. Al je mislio da je Čovek sa žutom karticom takav zato što se sunčao pored zečje rupe u 11.58, devetog septembra, 1958, pa je postao podložan njenom uticaju. Kao kad prineseš mikser blizu televizora i napraviš smetnje na ekranu. Možda je to u pitanju. Piće je takođe moglo biti uzrok neobičnog ponašanja.

„Niko bitan', odvratio sam najtišim glasom. „Niko zbog kog bi trebalo da se brinete. Zovem se Džordž. Kako se vi zovete?“

"Mamojepcu!“, zarežao je i odbauljao još dalje od mene. Ako se tako zvao, imao je nesvakidašnje ime. "Ne bi trebalo da budeš ovde!“

"Ne brinite, odlazim.“ Podigao sam aktovku, da bih pokazao da sam ozbiljan. Podigao je mršava ramena sve do ušiju, kao da očekuje da ću je zavitlati na njega. Ponašao se kao pas koji je toliko puta istučen, da i ne očekuje drugačije ponašanje. „Neću vas povrediti, niti ću vam ikako nauditi. Važi?“

„Gubi se, duvaču! Vraćaj se odakle si došao i pusti me na miru!“

"Važi.“ Još sam se oporavljao od neočekivanog sudara. Višak adrenalina mešao se sa sažaljenjem u grozan koktel - da i ne pominjem ogorčenje, kakvo sam spoznao s Kristi, kad god bih je po povratku kući zaticao pijanu kao letvu, uprkos svim obećanjima da će se povratiti, srediti i zauvek prestati da pije. Kombinacija mučnih osećanja i omorine kakva vlada sredinom letnjeg dana potakla je blagu mučninu u stomaku. To verovatno nije najbolji način da se počne misija spasavanja.

Pomislio sam na „Voćnu kompaniju Kenebek“ i divni ukus đumbirovog piva. Setio sam se beličaste izmaglice u frižideru za sladoled. Video sam je kad je Frenk Aniseti Senior izvadio veliku kriglu. Unutra je bilo blagosloveno sveže. Pošao sam u tom pravcu. Nisam imao pametnija posla. Nova (i namerno iskrzana po ivicama) aktovka me je udarala po kolenu.

„Hej! Hej, ti, ko god da si!“

Okrenuo sam se. Pijanac je nastojao da se uspravi, oslanjajući se na zid sušare. Podigao je šešir. Gužvao ga je na grudima. Preturao je po njemu. „Imam žutu karticu za zeleni izlog. Daj mi zelembać, mamojepcu, zato što novac danas dvostruko vredi.“

Vratili smo se prvobitnom tekstu. To je bilo utešno. Ipak, nastojao sam da mu se previše ne približavam. Nisam hteo da ga uplašim ili da izazovem još jedan nasrtaj. Zastao sam na dva metra od njega i pružio ruku. Na dlanu mi je blistao Alov novčić. „Ne mogu da vam dam zelembać, ali evo vam polovnjak.“ Oklevao je, sa šeširom u levoj ruci. „Nadam se da ne želiš pušenje.“ „Ponuda zvuči primamljivo, ali ću se odupreti iskušenju.“

"Uh?“ Pogledao je na novčić od pedeset centi, pa na moje lice. Kovanica je ponovo privukla njegovu pažnju. Podigao je desnicu, da bi obrisao balu s brade. Video sam još jednu razliku u odnosu na prethodni put. Nije bila velika, ali je bila dovoljna da se zapitam da li je Alova tvrdnja da svaki put sve počinje iz početka ispravna. "Ne zanima me da li ćete ga uzeti ili ostaviti, ali rešite se, i to brzo. Imam posla.“ Zgrabio je novčić i ustuknuo, sve dok leđima nije dodirnuo sušaru. Posmatrao me je krupnim, vlažnim očima. Bala mu se ponovo pojavila na bradi. Ništa se na svetu ne može meriti s glamuroznim izgledom teškog alkoholičara; nije mi jasno zašto Džim bim, Sagram i Smirnov ne koriste njihove fotografije u oglasima po časopisima. Pijte džin da biste videli lepše bube.

"Ko si ti? Šta ovde radiš?“

„Odradiću jedan posao, nadam se. Slušajte, da li ste probali AA zbog tog problemčića s pi...“

„Jebi se, džimla!“

Nisam imao pojma šta bi džimla moglo da znači, ali sam jasno i glasno izgovoreno jebi se, dobro razumeo. Požurio sam prema kapiji. Očekivao sam da će me obasuti pitanjima. Nije to činio ranije, ali je ovaj susret bio osetno drugačiji.

Možda zato što ovog puta nisam imao posla s Čovekom sa žutom karticom. Kad je podigao ruku da obriše bradu, video sam da kartica koju je držao u ruci nije žuta.

Bila je prljava i jarkonarandžasta.

2.

Prolazio sam preko fabričkog parkirališta. Ponovo sam kucnuo po prtljažniku belo-crvenog plimut furija, dobre sreće radi. Biće mi neophodan svaki gram sreće. Pregazio sam železničke šine. Čuo sam ćuf-ćufvoza. Samo što je sad zvuk dopirao iz malo veće daljine, zato što je moj susret s Čovekom sa žutom karticom - koji je sad bio Čovek s narandžastom karticom - ovog puta duže trajao. Vazduh je smrdeo na fabrička isparenja, kao i ranije. Isti međugradski autobus prošao je ulicom. Nisam stigao da pročitam ime odredišta, zato što sam malo zakasnio, ali sam se sećao da je na prozorčiću iznad vetrobranskog stakla pisalo: LUISTON EKSPRES. Pitao sam se koliko puta se Al susreo sa istim autobusom i sa istim putnicima koji su ga gledali kroz prozor.

Požurio sam preko ulice. Trudio sam se da izbegnem plavičasti oblak izduvnog dima iz autobusa. Rokabili buntovnik je bio na svom mestu ispred prodavnice. Načas sam se pitao šta će reći ako mu ukradem tekst. To bi bilo jednako ružno kao kad bih namerno uplašio ispičuturu pored sušare. Kad klincima ukradete tajni jezik, malo im toga preostane. Ovaj nije mogao da ode i da se iživi na video-igrici. Zbog toga sam samo klimnuo.

Uzvratio mi je. „Haj-ho, dekice.“

Ušao sam u prodavnicu. Zvono je zazvonilo. Prošao sam pored stripova na rasprodaji i prišao aparatu za gazirana pića, pored kog je stajao Frenk Aniseti Senior. „Šta mogu da uradim za vas, prijateiju?“

Silno sam se iznenadio, zato što to nije rekao prošli put. Shvatio sam da iznenađenju nema mesta. Prošli put sam uzeo novine sa stalaže. Ovog puta nisam. Izgleda da svako putovanje do 1958. vraća brojač pređenih kilometara na nulu (s izuzetkom Čoveka sa žutom karticom), ali da posle prvog odstupanja sve postaje moguće. Ideja je bila podjednako zastrašujuća i oslobađajuća. „Dobro bi mi došlo đumbirovo pivo“, rekao sam.

„Meni bi dobro došla mušterija, što znači da ćemo se dobro slagati. Pet ili deset centi?“

„Deset, pretpostavljam.“

"Pa, mislim da vam je pretpostavka valjana.“

Izvadio je ledenu kriglu iz frižidera. Smakao je penu drškom drvene kašike. Napunio je do vrha i stavio ispred mene, baš kao i pre.

"To je deset centi, i još jedan za guvernera.“

Dao sam mu jedan od Alovih drevnih dolara. Dok mi je Frenk 1.0 odvajao kusur, pogledao sam preko ramena i video bivšeg Čoveka sa žutom karticom. Stajao je ispred radnje s pićem, zelenog izloga. Lagano se njihao. Podsetio me je na indijskog fakira, kog sam video u nekom starom filmu. Svirao je u frulu da bi izmamio kobru iz trščane korpe. Na trotoaru sam ugledao Anisetija Juniora. Poštovao je satnicu.

Okrenuo sam se, gucnuo đumbirovo pivo i uzdahnuo. „Baš mi je leglo.“ „Jes, ništa nije dobro kao hladno pivo, za vrelog dana. Niste odavde, zar ne?“ „Nisam. Dolazim iz Viskonsina.“ Pružio sam ruku. „Džordž Amberson.“ Prodrmao ju je, kad je zvono iznad vrata zazvonilo. „Frenk Aniseti. Evo mog dečaka, Frenkija Juniora. Pozdravi se s gospodinom Ambersonom iz Viskonsina, Frenki.“

„Zdravo, gospodine.“ Osmehnuo se i klimnuo, zatim se obratio tati. „Tajtus je podigao kamion. Kaže da će biti gotov do pet.“

"Pa, to je dobro.“ Čekao sam da Aniseti 1.0 zapali cigaretu. Nije me razočarao. Udahnuo je dim, pre nego što mi se obratio. "Da li putujete zbog posla ili zadovoljstva?“

Nisam odmah odgovorio, ali ne zato što nisam znao šta ću reći. Razmišljao sam kako se radnja odmicala i vratila prvobitnom scenariju. Aniseti, u svakom slučaju, ništa nije opazio.

„Bilo kako bilo, odabrali ste pravo vreme za dolazak. Većina letnjih dođoša je otišla. Svima nam lakne kad im vidimo leđa. Hoćete li sladoled od vanile u pivu? Obično košta još pet centi, ali utorkom smanjujem cenu za toliko.“

„Istrošio si tu frazu još pre deset godina, ćale“, s naklonošću će Frenk Junior.

„Hvala, ali mi je ovako baš fino“, rekao sam. „Ovde sam poslom. Bavim se nekretninama. Krenuo sam u... Sabatus? Mislim da se tako zove. Poznajete li taj grad.“

„Poznajem ga otkad znam za sebe“, reče Frenk. Ispustio je dim iz nozdrva. Odmerio me je promućurnim pogledom. „Prešli ste dug put zbog posla s nekretninama.“

Uzvratio sam osmehom, koji je trebalo da poruči, kad biste znali ono štoja znam. Izgleda da sam uspeo, pošto mi je namignuo. Zvono iznad vrata je zazvonilo, ušle su dame koje pazare voće. Sat s natpisom POPIJTE ORASPOLOŽITE SE KAFICU pokazivao je 12.28. Očigledno je da je deo scenarija u kom smo Frenk Junior i ja govorili o priči Širli Džekson isečen. Dovršio sam đumbirovo pivo u tri duga gutljaja. Stomak mi se zgrčio, čim sam to učinio. Junaci romana retko kad idu u toalet, iako stres u stvarnom životu često izaziva fizičke reakcije.

„Nadam se da imate toalet?“

„Oprostite, nemamo ga“, reče Frenk Senior. „Planirali smo da ga napravimo, ali leti imamo previše posla, dok nam zimi uvek nedostaje para za preuređenje.“

„Mogli biste da odete iza ćoška do Tajtusa“, rekao je Frenk Junior. Sipao je sladoled u metalni valjak. Spremao se da pravi milkšejk. Ranije nije to radio. Uzrujao sam se zbog takozvanog efekta leptira. Zamišljao sam kako šareni insekt širi krila pred mojim očima. Menjali smo svet. Činili smo to na neupadljiv način - beskrajno neupadljiv - ali ipak, menjali smo ga.

„Gospodine?“

„Žao mi je“, rekao sam. „Mozak mi radi po starački.“

Izgledao je zbunjeno. Zatim se nasmejao. „Prvi put čujem taj izraz, ali je prilično dobar.“ Možda će ga, pošto mu se dopao, sledeći put iskoristiti kad ostane bez teksta. Tako će izraz koji bi inače uplovio u vode američkog slenga tek sedamdesetih ili osamdesetih, debitovati mnogo ranije. Ne bi se moglo reći da će to bitipreuranjeni debi, zato što će se, u ovom vremenskom toku, pojaviti baš na vreme.

„Tajtusov ’Ševron je iza ćoška, desno“, reče Aniseti Senior. „Ako je stvar... hm... hitna, poslužite se našim toaletom na spratu.“

„Nema potrebe, dobro sam“, rekao sam, iako sam već gledao na zidni sat. Bacio sam razmetljiv pogled na moj ručni sat, na pomodnoj narukvici. Dobro je što nisu videli brojčanik, zato što sam zaboravio da ga podesim. Još je pokazivao vreme iz 2011. „Moram da krenem. Imam posla. Moraću da ovde prenoćim, ako ne budem imao sreće. Možete li mi preporučiti dobar motel?“

„Mislite na prenoćište za automobiliste?“ pitao je Aniseti Senior. Ugasio je cigaretu u jednoj od VINSTON IMA UKUS PRAVE CIGARETE pepeljara poređanih po šanku.

„Da.“ Moj osmeh ovog puta nije delovao nadmoćno... stomak mi se ponovo zgrčio. Problem će se izmetnuti u autentičnu 911 situaciju, ako ga ubrzo ne rešim. "U Viskonsinu ih zovemo moteli.“

"Pa, preporučio bih vam ’Tamarak’ nekih osam kilometara uz 196. ulicu, u pravcu Luistona“, rekao je Aniseti Senior. „Pored bioskopa za automobiliste.“ „Hvala vam na preporuci“, rekao sam i ustao.

„Nema na čemu. Ako želite da se podšišate pre poslovnih sastanaka, posetite Baumerovu berbernicu. Čovek zna svoj posao.“

„Hvala vam na još jednoj dobroj preporuci.“

„Preporuke su besplatne, a đumbirovo pivo nije. Uživajte u Mejnu, gospodine Amberson. Frenki? Popij taj milkšejk, pa trk u školu.“

„Odma’, ćale“, Junior je ovog puta namignuo u mom pravcu.

"Frenki?“, zacvrkutala je jedna dama oduševljenim glasom. "Da li su ove pomorandže sveže?“

„Sveže su kao vaš osmeh, Leola“, odvratio je. Dame su se zakikotale. Ne šminkam prošlost, zbilja su se zakikotale.

Prošao sam pored njih i promrmljao: "Dame.“ Zvono je zazvonilo. Izašao sam u svet koji je postojao pre mog rođenja. Ovog puta nisam prešao ulicu i pošao ka dvorištu sa zečjom rupom. Zašao sam dublje u svet prošlosti. Ispičutura u dugom crnom kaputu je preko ulice gestikulirao pred prodavcem u bluzi. Kartica kojom je mahao možda je bila narandžasta, umesto žuta, ali se držao scenarija.

Protumačio sam to kao dobar znak.

3.

Tajtusov "Ševron“ je bio iza „Red end vajt“ samoposluge, u kojoj je Al uvek kupovao iste potrepštine za restoran. Natpis u izlogu obaveštavao je mušterije da se jastozi prodaju za dolar i trideset osam centi po kilogramu. Preko puta prodavnice, na placu koji je 2011. bio prazan, uzdizao se veliki smeđi ambar s otvorenim vratima i svakojakim polovnim nameštajem - kolevkama, stolicama za ljuljanje i udobnim foteljama. Ovih poslednjih je bilo baš mnogo. Na znaku iznad vrata pisalo je VESELI BELI SLON. Još jedan znak, postavljen da skrene pažnju ljudima na putu za Luiston, iznosio je drsku tvrdnju NIJE VAM POTREBAN, AKO GA NEMAMO. Neki tip, verovatno vlasnik, sedeo je u jednoj od stolica za ljuljanje. Pušio je lulu i gledao na moju stranu. Nosio je majicu bez rukava i smeđe štofane pantalone. Nosio je i kozju bradicu, koja nikako nije odgovarala ovom ostrvu u vremenskom toku. Kosa, iako začešljana unazad i ukroćena nekom vrstom briljantina, sezala mu je do vrata. Podsetila me je na neki rokenrol video: na Džerija Lija Luisa koji skače po klaviru i peva „Big Balls ofFire“. Vlasnika „Veselog belog slona“ verovatno je bio glas gradskog bitnika.

Podigao sam ruku u znak pozdrava. Otpozdravio mi je najneupadljivijim klimanjem glavom i nastavio da puši lulu.

U „Sevronu“ (na kom se benzin točio za 4,5 centa po litru) čovek je u plavom radničkom kombinezonu, s vojničkom frizurom, opravljao kamion - pretpostavio sam Anisetijev - na dizalici.

„Gospodin Tajtus?“

Bacio je pogled preko ramena. "Da?“

„Gospodin Aniseti mi je rekao da mogu da se poslužim vašim toaletom?“

„Ključ je s unutrašnje strane ulaznih vrata.“

„Hvala vam.“

Ključ je visio na drvenom čunjiću s napisom MUŠKI. Na drugom je pisalo ŽENSKI. Moja bivša supruga crkla bi od muke kad bi to videla, pomislio sam, ne bez izvesne veselosti.

Kupatilo je bilo čisto, ali je mirisalo na duvanski dim. Pored komode je bila velika pepeljara. Po broju pikavaca u njoj, moglo se zaključiti da veliki broj posetilaca voli da puši dok kaki.

Kad sam izašao iz toaleta, ugledao sam dva tuceta polovnih kola na malom parkiralištu pored benzinske pumpe. Šarene zastavice na konopcu iznad njih njihale su se na slabašnom povetarcu. Automobili koji bi u 2011. godini koštali hiljade dolara - kao klasične limuzine - prodavani su za sto sedamdeset pet dolara. A kadilak koji je izgledao kao nov prodavan je za osam stotina. Znak iznad malene prodavnice (u kojoj je sedela lepotica s kikama i žvakom u ustima, opčinjena sadržajem foto-časopisa) poručivao je: SVI AUTOMOBILI DOBRO RADEIIMAJU GARANCIJU BILA TAJTUSA ODRŽAVAMO ONO ŠTO PRODAJEMO!

Vratio sam ključ na mesto i zahvalio Tajtusu (koji je nešto progunđao ne skidajući pogled s kamiona na dizalici). Krenuo sam ka Glavnoj ulici, misleći da bi bilo dobro da se podšišam pre posete banci. To me je podsetilo na bitnika s kozjom bradicom. Prešao sam ulicu da bih posetio prodavnicu polovnog nameštaja, vođen impulsom.

"Dobrojutro“, rekao sam.

"Pa, popodne je, ali nekbude kako vi hoćete.“ Otpuhnuo je dim iz lule. Laki letnji povetarac doneo mi je miris čeri blenda, kao i sećanje na dedu, koji ga je pušio u mom detinjstvu. Dunuo bi mi dim u uvo kad bi me zabolelo. Taj način lečenja verovatno nije prisutan u medicinskim udžbenicima.

„Prodajete li kofere?“

„O, imam nekoliko na lageru. Ne više od dvestotinak, rekao bih. Idite do kraja ambara i pogledajte udesno.“

„Svakako ću kupiti jedan. Mogu li da ga ostavim ovde na par sati, dok ne obavim sve planirane kupovine?“

„Otvoren sam do pet“, rekao je i okrenuo lice suncu. „Čekaću vas do tada.“

4.

Izbrojao sam dva Alova drevna dolara za kožni kofer. Ostavio sam ga iza bitnikove tezge. Zaputio sam se Glavnom ulicom. Aktovka me je lupkala po butini. Bacio sam pogled na zeleni izlog. Prodavac je sedeo za kasom i čitao novine. Nije bilo ni traga ni glasa od mog pajtaša u crnom kaputu.

Nisam mogao da se izgubim u trgovačkoj četvrti. Bila je samo jedan blok dugačka. Baumerova berbernica je bila tri ili četiri izloga od „Voćne kompanije Kenebek“. Crveno-beli berberski stub vrteo se u izlogu. Pored njega je bio poster političke sadržine s Edmundom Maskijem. Zapamtio sam ga kao umornog čovu, obešenih ramena. Na plakatu je izgledao kao neko koji ie premlad da glasa, da i ne govorimo o tome da bude izabran na neki državni položaj. Na posteru je pisalo: POŠALJITE EDA MASKIJA U AMERIČKISENAT, GLASAJTE ZA DEMOKRATE! Neko je prilepio veliku belu traku na dnu. Na njoj je pisalo REKLI SU DA TO NE MOŽE BITI UČINJENO U MEJNU, ALI SMO MI TO UČINILI'. SLEDEĆI: HAMFRI U 1960!

Dve starije mušterije sedele su u brijačnici, dok je jednako stara mušterija podšišivala tonzuru. Oba čekača su čurila kao lokomotiva, baš kao i berberin (Baumer, pretpostavljam), koji je žmirkao jednim okom zbog duvanskog dima. Sva četvorica su me posmatrala na očekivani način: ne baš nepoverljivim, procenjivačkim pogledom koji je Kristi jednom nazvala jenkijevskim zirkanjem. Lepo je znati da se neke stvari nikad ne menjaju.

„Nisam odavde, ali sam prijateljski raspoložen. Čitavog života glasam samo za demokrate.“ Podigao sam ruku u „tako mi bog pomogao“ gestu.

Baumer je nešto progunđao veselim tonom. Pepeo mu je pao s cigarete. Obrisao ga je s kecelje, odsutnim pokretom. Završio je na podu. Opazio sam nekoliko zgaženih pikavaca, između odsečene kose. „Ovde prisutni Harold je republikanac. Pazi da te ne isprebija.“

„Nema taj više snage za to“, dobacio je neko. Svi su se zacerekali.

„Odakle ste, gospodine?“, pitao me je republikanac Harold.

"Iz Viskonsina.“ Podigao sam primerak Mens advenčera sa stalaže, da bih stao na put razgovoru. Naslovna strana je prikazivala podljudskog Azijca s bičem u ruci.

Nitkov se primicao plavoj lepojki, vezanoj za direk. To je bila ilustracija za noseću priču, JAPANSKE SEKS-ROBINJE NA PACIFIKU. Brijačnica je mirisala na slatkastu i divnu mešavinu talka, pomade i duvanskog dima. Zadubio sam se u priču o seks-robinjama, kad mi je Baumer mahnuo da sednem na berbersku stolicu. Priča je bila bledunjava u poređenju sa obećavajućom ilustracijom na koricama.

„Putujete li, gospodine Viskonsin?“, pitao me je, dok mi je vezivao ubrus i nameštao papirnu kragnu oko vrata.

"Prilično“, odvratio sam.

"Pa, sad ste u božjoj zemlji. Koliko kratko?“

„Dovoljno kratko da ne izgledam kao“, - zamalo da kažem hipik, ali Baumer ne bi znao o čemu govorim - „kao bitnik.“

„Malčice ste se zapustili.“ Počeo je da kreše. "Da vam je još malo porasla, izgledali biste kao ona pederčina koja drži ’Veselog belog slona’.“

"Ne bih to želeo.“

"Ne, gospodine, taj je baš grozan.“

Baumer mi je natalkovao potiljak kad je završio. Pitao me je da li želim vitalis, brilkrem ili vajdrut krim oil i naplatio četrdeset centi.

Bagatela.

5.

Niko u „Houmtaun trastu“ nije obratio pažnju na moj depozit od hiljadu dolara. Nova frizura mi je verovatno pomogla, ali ne koliko činjenica da sam se obreo u društvu u kom je gospodarila gotovina, a kreditne kartice tek počinjale... Siguran sam da su ih škrti Jenkiji sumnjičavo posmatrali. Opasno zgodna blagajnica s debelim kikama i međaljonom na vratu izbrojala je novac, upisala iznos u računovodstvenu knjigu i pozvala pomoćnika menadžera. On je ponovo prebrojao novac, proverio unos u knjizi i napisao priznanicu, na kojoj je stajao iznos depozita i ukupna suma na novootvorenom računu.

„Ako mi ne zamerate, morao bih da primetim da je to prilično velika suma za čekovni račun, gospodine Amberson. Da li biste želeli da je položite na tekući? Trenutno nudimo kamatu od tri posto, koja se kvartalno obračunava.“ I pogledom mi je davao do znanja da se radi o nečuveno povoljnoj ponudi. Ličio je na šefa kubanskog orkestra Havijera Kugata.

„Hvala, ali planiram da obavim neki posao.“ Spustio sam glas. „Nekretnine su u pitanju. Nadam se da ću ga uskoro sklopiti.“

"Srećno“, rekao je. I on je spustio glas, da bi mi pokazao da zna da čuva tajnu. „Lorena će vam pomoći oko čekova. Da li će vam pedeset biti dovoljno za početak?“

„Pedeset čekova će biti sasvim dovoljno.“

„Kasnije biste mogli dobiti čekove s odštampanim imenom i adresom.“ Podigao je obrve, što je rečenicu preobrazilo u pitanje.

„Provešću neko vreme u Deriju. Bićemo u kontaktu.“

„Sjajno. Možete me dobiti na Dreksel 84777.“

Nisam znao o čemu govori, dok mi nije dao gurnuo posetnicu kroz šalter. Na njoj je pisalo Gregori Djusen, pomoćnik menadžera i DReksel8-4777.

Loren mi je dala čekove u knjižici od lažne aligatorove kože. Zahvalio sam joj se i gurnuo čekovnu knjižicu u aktovku. Na vratima sam se osvrnuo za sobom. Dva blagajnika su petljala oko usamljene mašine za računanje. Sve transakcije vođene su ručno nalivperom i knjigama. Palo mi je na pamet da bi se Čarls Dikens, ako zanemarimo nekoliko novina, ovde osećao kao kod kuće. Pomislio sam da život u prošlosti pomalo podseća na boravak ispod vode i disanje na slamčicu.

6.

Nabavio sam odeću u radnji koju mi je Al preporučio. Prodavac mi je saopštio da će biti više nego spreman da prihvati ček, pod uslovom da ga je izdala lokalna banka. Mogao sam da zadovoljim taj uslov, zahvaljujući Loreninim naporima.

Vratio sam se do „Veselog belog slona“. Bitnik je ćutke posmatrao kako pakujem sadržaj tri kese u novi kofer. Oglasio se tekkad sam ga zatvorio. „Pazariš na neobičan način, čoveče.“

"Verovatno“, odvratio sam. „Ovo je neobičan svet, zar ne?“

Moja opaska je izazvala osmeh. „Ako mene pitaš, to ti je velika zavrzlama. Baci mi kožicu, Džeksone.“ Pružio je ruku, dlanom nagore.

Zakratko sam se osećao kao u banci, dok sam pokušavao da odgonetnem šta reč Dreksel znači, u kombinaciji s brojevima. Setio sam se Propale cure i shvatio da mi bitnik nudi petaka iz pedesetih. Lupio sam ga po vrućem i znojavom dlanu. Ponovo sam pomislio: Ovoje stvarno. Ovo se zbilja dešava.

„Kožica, čoveče“, rekao sam.

7.

Prešao sam ulicu do Tajtusovog "Ševrona“, s novim koferom u jednoj i aktovkom u drugoj ruci. Umorio sam se, iako je u 2011. godini bila tek sredina jutra. Ugledao sam telefonsku govornicu između servisa i parkirališta. Ušao sam u nju, zatvorio vrata i pročitao natpis iznad staromodnog telefona: NE ZABORAVITE DA TELEFONSKI POZIVI KOŠTAJU DESET CENTI, ZAHVALJUJUĆI "MA“ BELU.

Prelistavao sam Zute strane u lokalnom telefonskom imeniku i pronašao Lizbonski taksi. Na oglasu je bio nacrtan taksi s očima umesto farova i širokim osmehom na hladnjaku. Obećavao je BRZU, LJUBAZNU USLUGU. To mi se dopalo. Potražio sam sitninu po džepovima i pronašao nešto što sam morao da ostavim za sobom: finski mobilni telefon. Bio je prastar po merilima doba iz kog sam došao - hteo sam da ga zamenim ajfonom - ali nije imao šta da traži u ovom vremenu. Ako ga neko vidi, zasuće me pitanjima, na koja neću imati odgovor. Gurnuo sam ga u aktovku. Tamo će provesti neko vreme, ali ću morati da ga se rešim. U ovom vremenu je bio opasan, kao neeksplodirana bomba.

Našao sam novčić od deset centi. Ubacio sam ga u otvor na aparatu. Propao je do odeljka za kusur, bez zaustavljanja. Izlovio sam ga. Jedan pogled je bio dovoljan da shvatim uzrok problema. Novčić je, baš kao i moja nokija, stizao iz budućnosti. Tanko parče metala je bio samo ambiciozni, bakrom presvučeni cent. Izvadio sam svu sitninu iz džepova. Pregledao sam je i pronašao novčić od deset centi iz 1953. godine. Verovatno sam ga dobio s kusurom za đumbirovo pivo, kupljeno u „Voćnoj kompaniji Kenebek“. Hteo sam da ga ubacim u aparat, kad mi se javila misao od koje mi se sledila krv u žilama. Šta bi se desilo da se moj novčić iz 2002. godine zaglavio u telefonu, umesto što je pao u otvor za kusur? Šta bi se desilo da ga je radnik telefonske kompanije zadužen za održavanje javnih telefona pronašao?

Mislio bi daje to šala, eto šta bi se desilo. Neka komplikovanija neslana šala.

Nisam verovao u takav sled događaja - novčić je bio isuviše savršen. Pokazivao bi ga okolo. Možda bi se pojavio članak u novinama. Ovog puta sam imao sreće, ali sledećeg možda neću. Moram da pazim šta radim. Prisustvo mobilnog telefona me je još više uznemiravalo. Gurnuo sam deset centi iz 1953. godine u aparat i dobio pozivni signal. Polako i pažljivo sam okrenuo broj. Pokušavao sam da se setim da li sam ikad upotrebljavao telefon s okruglim brojčanikom. Mislim da nisam. Kad god bih pustio brojčanik, pravio je neobičnu kliketavu buku dok se vraćao na početni položaj.

„Lizbonski taksi“, začuo se ženski glas, „uvek raspoložen da vas usluži. Kako mogu da vam pomognem?“

8.

Razgledao sam polovne automobile na parkiralištu pumpe dok sam čekao taksi. Naročito mi se dopao crveni ford kabriolet iz 1954. Ispod hromiranog fara s vozačke strane pisalo je sanlajner. Imao je bele točkove i originalni platneni krov koji bi dobre ribe iz Propale cure zvale krpeni.

„Taj zbilja nije loš, gospodine“, oglasio se Bil Tajtus iza mojih leđa. "Na osnovu ličnog iskustva vam mogu reći da praši ko zmaj.“

Okrenuo sam se. Brisao je ruke o crvenu krpu, nimalo čistiju od njih.

„Ima nešto rđe na branicima“, rekao sam.

"Pa da. To je zbog ovdašnje ldime.“ Slegnuo je ramenima kao da hoće da kaže, šta se tu može. „Najvažnije je što je motor cakum-pakum, a gume skoro nove.“ "V-8?“

"Y-blok“, rekao je. Klimnuo sam kao da znam o čemu se radi. „Kupio sam ga od Arlin Hedli u Daramu, nakon smrti njenog supruga. Pokojni Bil Hedli je znao kako da se brine o kolima... ali vi ih ne poznajete, zato što niste odavde, zar ne?“

„Nisam. Dolazim iz Viskonsina. Džordž Amberson.“ Pružio sam mu ruku. Klimnuo je glavom, s blagim osmehom. „Drago mi je što smo se upoznali, gospodine Amberson, ali ne mogu da se zdravim zbog ulja. Smatrajte da smo se rukovali. Da li ste kupac ili posmatrač?“

„Nisam načisto“, što nije bila istina. U životu nisam video auto koji bi se mogao meriti sa sanlajnerom. Otvorio sam usta da ga pitam za pređenu kilometražu. Shvatio sam da to pitanje nema gotovo nikakve važnosti u svetu u kom za dva dolara možete da natankujete pun rezervoar. Pitao sam ga da li je menjač standardni.

„Jašta je. Pazite na pajkane, kad prebacite u drugu. Poleti kao vila za sekundu. Hoćete li da okrenete jedan krug?“

"Ne mogu. Pozvao sam taksi.“

"To nije dobar način putovanja. Ako ga kupite, moći ćete da se vratite kući kako valja i da zaboravite na voz.“

„Koliko tražite? Ne vidim cenu na vetrobranskom staklu.“

„Nema je. Prekjuče sam ga dovezao. Još nisam razmišljao o ceni.“ Izvadio je cigaretu. „Cenim ga trista pedeset. Gotov sam da se cenkam.“

Stisnuo sam zube, da ne bih zinuo od čuda. Rekao sam mu da ću razmisliti. Vratiću se sutra, ako se odlučim.

„Bolje dođite što ranije, gospodine Amberson, ovaj lepotan neće da omrkne na parkiralištu.“

Osećao sam se za nijansu bolje posle ove opaske. Imao sam novčiće koje nisu vredeli u telefonskim govornicama, većina operacija u bankama obavlja se ručno, telefoni čudno kliketaju dok okrećete brojčanik, ali se neke stvari ne menjaju.

9.

Taksista je bio debeljko s izgužvanim šeširom s oznakom OVLAŠĆENI PREVOZNIK. Pušio je cigaretu za cigaretom i slušao rokenrol stanicu na radiju. Čuli smo „Slatko doba“ Sestara Makgvajer, "Ptičara“ Everli bradersa i „Ljubičastog čovekožderca“, nekog stvorenja po imenu Šeb Vuli. Mogao sam bez ovog poslednjeg. Trio raštimovanih cura bi posle svake pesme zapojao: „Četr-naest četrdeset, VJA-bi. Veliki Džab!“ Čuo sam da Romanovi prave udarnu rasprođaju koncem leta i da je RV. Vulvort dobio novu količinu hula-hopova, po ceni od 1,39 dolara.

"Ta prokletinja ne radi ništa izuzev što uči decu kako da ljuljaju kukovima“, rekao je taksista, dokje otvoreno leptir-staklo isisavalo pepeo s cigarete. Ništa drugo nije rekao od benzinske pumpe do prenoćišta za automobiliste "Tamarak“.

Otvorio sam prozor da bih bar malo umakao duvanskom dimu. Gledao sam drugačiji svet. Urbani lanac nije spajao Lizbon Fols i Luiston. Samo je nekoliko benzinskih pumpi, "Haj-het“, i bioskop pod vedrim nebom (pano je najavljivao dupli program: Vrtoglavicu{19} i Dugo, toplo leto{20} - oba u sinemaskopu i tehnikoloru), remetilo mejnski seoski pejzaž. Video sam više krava nego ljudi.

Prenoćište za automobiliste bilo je podalje od auto-puta. Nije počivalo u senci tamarisa, već velikih, razgranatih brestova. Izdaleka su veoma podsećali na krdo dinosaura. Zevao sam u njih dok je gospodin Ovlašćeni Prevoznik palio novu cigaretu. "Da li vam je potrebna pomoć oko prtljaga, gospodine?“ "Ne, sve je u redu.“ Iznos na njegovom taksimetru nije bio tako visok kao brestovi, ali je prebacio jedan dolar. Dao sam mu dva zelembaća i zatražio da mi vrati pedeset centi. Delovao je zadovoljno. Napojnica je bila dovoljna da kupi paklicu lakija.

10.

Smestio sam se (bez problema; izbrojao sam gotovinu na šalter, bez pokazivanja isprava) i dobrano odspavao u sobi, rashlađenoj ventilatorom na prozorskoj dasci. Probudio sam se osvežen (što je dobro). Zbog tog sna uveče nisam mogao da zaspim (što nije bilo dobro). Saobraćaj na auto-putu je, posle zalaska sunca, bio gotovo nepostojeći. Tišina je bila tako duboka da je delovala onespokojavajuće. Televizor je bio zenit od najmanje pedeset kilograma. Na njemu je bio par zečjih ušiju, na čijem vrhu je bio natpis RUČNO PODESITE ANTENU, NE KORISITE „METALNU FOLIJU“! ZAHVALNA UPRAVA.

Našao sam tri programa. Na NBC-u je bilo previše snega, ma koliko petljao sa zečjim ušima. Na CBX-u je slika bežala nagore. Dugme za regulaciju nije pomagalo. ABC je imao oštru sliku. Puštali su Vajat Erp, život i legenda, s Hjuom O’Brajanom. Ucmekao je nekoliko odmetnika, kad se pojavio oglas za cigarete. Stiv Makvin je objasnio kako određena marka cigareta ima filter za pametne ljude i ukus za duvanske sladokusce. Ugasio sam televizor dok je poznati glumac palio cigaretu.

Posle toga sam slušao samo cvrčke.

Skinuo sam se u šorts, legao i pokušao da zaspim. Mislio sam na roditelje. Tata je imao šest godina. Živeo je u O Kleru. Mama je imala tek pet godina. Živela je na seoskom imanju u Ajovi, koje će za tri ili četiri godine nestati u požaru. Njena porodica će se odseliti u Viskonsin, bliže susretu, koji će proizvesti... mene.

Poludeo sam, pomislio sam. Lud sam. Upravo doživljavam strašnu halucinaciju, u bolnici za umobolne. Možda će neki doktor opisati moj slučaj u članku u psihijatrijskom časopisu. Neću biti Čovek koji je pomislio daje njegova supruga šešir, već Čovek kojije pomislio da se nalazi u 1958.

Prešao sam rukom preko nabranog prekrivača na krevetu. Znao sam da je ovo stvarnost. Pomislio sam na Lija Harvija Osvalda, ali je on pripadao budućnosti. Nije bio izvor mojih briga u ovoj motelskoj sobi s muzejskim nameštajem.

Sedeo sam na ivici postelje. Otvorio sam aktovku i izvadio mobilni telefon, predmet iz budućnosti, koji je u ovom vremenu bio potpuno beskoristan. Nisam mogao da odolim da ga ne otvorim i aktiviram. Na ekranu se pojavio natpis NEMA MREŽE. A šta sam očekivao? Pun prijem? Ugodni glas koji će mi reći: Vrati se kući, Džejk, dok ne načiniš nepopravljivu štetu? Bila je to glupa, praznoverna ideja. Ako i napravim neku štetu, ispraviću je, zato što je svako putovanje novi početak. Moglo bi se reći da putovanje kroz vreme ima ugrađeno sigurnosno dugme.

Ta pomisao me je tešila, ali posedovanje ovakvog telefona u svetu u kom je televizor u boji najveće tehnološko dostignuće u elektronici namenjenoj potrošačima nije nagoveštavalo miran san. Ne bi me obesili kao vešca, kad bi ga pronašli kod mene, ali bi me lokalna policija verovatno uhapsila i držala u zatvoru dok se ne bi pojavio neko od Huverovih momaka iz Vašingtona, da me ispita.

Stavio sam ga na krevet i izvadio svu sitninu iz prednjeg desnog džepa. Podelio sam novčiće u dve gomile. Vratio sam u džep sve kovanice starije od 1958. One iz budućnosti sam stavio u koverat, pronađen u fioci (zajedno s Gideonovom Biblijom i jelovnikom iz "Haj-heta“. Obukao sam se, poneo ključ i izašao iz sobe.

Poj cvrčaka je napolju bio mnogo glasniji. Komad slomljenog meseca visio je na nebu. Zvezde nikad nisu tako jasno sijale. Kamion je prozujao 196-icom. Put je utihnuo. Bili smo na selu, a selo čvrsto spava. Zvižduk teretnog voza prosekao je rupu u tkivu noći.

Samo dva automobila bila su u dvorištu. U sobama ispred njih bio je mrak, baš kao i u kancelariji. Izašao sam u polje iza prenoćišta za automobiliste. Osećao sam se kao kriminalac. Dugačke vlati trave milovale su me po farmerkama, koje ću sutradan zameniti novim, štofanim pantalonama.

Glatka žica je omeđivala prostor „Tamaraka“. Iza nje je bilo jezerce, kakvo seljaci zovu rezervoar. Pola tuceta krava spavalo je u blizini. Jedna od njih je gledala kako se provlačim ispod ograde i prilazim rezervoaru. Izgubila je interesovanje za mene i pognula glavu. Nije je podigla ni kad je nokija bućnula u vodu. Zapečatio sam kovertu s novčićima. Zavitlao sam je za telefonom. Vratio sam se istim putem. Zastao sam nadomak motela, da bih se uverio da je dvorište prazno. Bilo je.

Ušao sam u sobu, skinuo odeću i gotovo odmah zaspao.

Šesto poglavlje

1.

Isti taksista koji nije gasio cigaretu odvezao me je sledećeg jutra. Kabriolet je bio na parkingu, pored benzinske pumpe. Očekivao sam to, ali mi je ipak laknulo kad sam ga video. Nosio sam neupadljivi sivi sportski sako, kupljen u „Mezonu“. Novi novčanik od nojeve kože baškario se u unutrašnjem džepu, s pet stotina dolara Alove gotovine. Tajtus mi je prišao dok sam se divio fordu. Otirao je ruke o krpu, bliznakinju one s kojom se juče služio.

„Prespavao sam i odlučio. Kupiću ga.“

"To je dobra odluka“, rekao je s izvesnim žaljenjem. „Ali, i ja sam odspavao, gospodine Amberson. Izgleda da sam vas slagao kad sam vam rekao da ima prostora za cenkanje. Znate li šta mi je žena jutros rekla, dok smo jeli palačinke i slaninu? Rekla je: ’Bile, ispašćeš prokleta budala ako dozvoliš da sanlajner ode za manje od trista pedeset’ U stvari, rekla je da sam ispao prokleta budala kad sam ga tako nisko procenio.“

Klimnuo sam, kao da ništa drugo nisam očekivao. "U redu.“

Delovao je iznenađeno.

„Evo šta ću učiniti, gospodine Tajtus. Mogu da vam napišem ček na trista pedeset dolara - dobar ček, iz ’Houmtaun trasta’. Zovite ih i proverite. Ili vam mogu istresti trista zelembaća iz novčanika. Tako ćemo proći s manje papira. Šta kažete?“

Nacerio se, otkrivši zapanjujuće bele zube. „Kažem da u Viskonsinu znaju kako da se pogađaju. Ako mi date trista dvadeset, staviću vam nalepnicu i četrnaestodnevne tablice pre nego što krenete.“

„Trista deset.“

„Baš ste rešili da me oznojite“, reče Tajtus, iako se nije znojio. Uživao je. „Dodajte još pet pa da se rukujemo.“

Pružio sam mu ruku. „Trista petnaest mi odgovara.“

"Dogovoreno.“ Ovog puta se rukovao sa mnom, ne mareći za ulje. Pokazao mi je na kućicu na parkingu. Lepotica s kikama je danas ćitala Konfidental. „Platićete devojci koja je slučajno moja kći. Ona će spremiti papire. Dođite kod mene kad završite, da stavim nalepnicu. Napuniću vam i rezervoar.“

Četrdeset minuta kasnije hitao sam ka Deriju u fordu krpenog krova iz 1954. Učio sam vožnju na standardnom menjaču, pa to nije bio problem. Prvi put sam vozio automobil s menjačem na upravljaču. Ispočetka mi je bilo čudno, ali sam se navikao (kao i na paljenje i gašenje farova levom nogom). Dopadao mi se. Bil Tajtus je imao pravo u pogledu druge brzine. Sanlajner bi za sekundu poleteo kao vila. U Ogasti sam zastao da bih spustio krov. U Votervilu sam se počastio dobrim ćuftama, za devedeset pet centi, zajedno s pitom od jabuka. Slasburger je, u poređenju s tim, bio preskup. Pevušio sam sa Skajlajnerima, Kostersima, Del Vikingsima, Elegantima. Sunce je jarko sijalo, a vetar milovao kratku frizuru. Drum (nazvan „Kilometar i po za minut auto-put“, ako je verovati oglasnim panoima) pripadao je samo meni. Činilo mi se da sam prošle noći bacio sve sumnje u rezervoar, zajedno s mobilnim telefonom i futurističkom sitninom. Divno sam se osećao.

Sve dok nisam ugledao Deri.

2.

Nešto nije bilo kako valja s tim gradom. Mislim da sam to shvatio iz prve.

Vozio sam se putem broj sedam, kad se Kilometar i po za minut auto-put sveo na asfaltni drum s dve trake. Trideset dva kilometra od Njuporta naišao sam na uzvišenje i ugledao Deri svinut uz zapadnu obalu Kenduskega, ispod oblaka nečisti iz bog te pita koliko papirnih i tekstilnih fabrika. Sve su radile punom parom. Zelena arterija se pružala po centru grada. Iz daljine je izgledala kao ožiljak. Činilo se da je grad samo zbir garavih, sivih i crnih nijansi, ispod neba boje ustajale mokraće, zamrljanog prljavštinom iz brojnih fabričkih dimnjaka.

Prošao sam pored nekoliko tezgi. Ljudi iza njih i oni koji su zevali u mene pokraj puta bili su više nalik degenerisanim primitivcima iz Oslobađanja{21}, nego seljacima iz Mejna. Kad sam prošao pored poslednje, na kojoj je pisalo BAUEROVI KRAJPUTAŠKI PROIZVODI, veliki mešanac je iskočio iza nekoliko košara s paradajzom i jurnuo za mnom. Balavio je i škljocao čeljustima iza sanlajnerovih zadnjih guma. Ličio je na pobačenog buldoga. U retrovizoru sam video kako ga mršava žena u radničkom kombinezonu tuče daskom.

Hari Daning je odrastao u ovom gradu. Zamrzeo sam ga na prvi pogled. Zamrzeo sam ga tek tako, bez određenog razloga. Trgovačka četvrt u centru, stešnjena između tri strma brda, izgledala je sumorno i klaustrofobično. Moj fordboje trešnje bio je najsvetlije obojena stvar na ulici, uznemirujuča (i nedobrodošla, na osnovu večine pogleda koje je privlačio) mrlja boje među crnim plimutima, smeđim ševroletima i štrokavim dostavnim vozilima. Crna vodurina je proticala kroz centar grada, između mahovinom prekrivenih betonskih zidova kanala.

Pronašao sam mesto za parkiranje na Kanalskoj ulici. Pet centi u parkometru obezbedilo mi je sat vremena za kupovinu. Zaboravio sam da kupim šešir u Lizbon Folsu. Posle tri izloga sam ugledao radnju zvanu Derijska odeča i svakodnevne potrepštine, najnonšalantnija pozamanterija centralnog Mejna. Sumnjam da su imali jaku konkurenciju na tom polju.

Parkirao sam se ispred apoteke i zastao da bih pročitao natpis u izlogu. Uspeo je da izrazi sva moja osećanja o Deriju - ljuto nepoverenje, plitko potisnuto nasilje - bolje nego išta drugo, iako sam u njemu proboravio gotovo dva meseca i (izuzev nekoliko Ijudi koje sam sreo) zamrzeo sve u vezi s njim. Na tabli je pisalo:

KRAÐA U PRODAVNICI NIJE "STRAVA“ ILI "SUPERIŠKA“ ILI "RADIKALNA“! KRAÐA U PRODAVNICI JE ZLOČIN, KRIVIČNO ĆEMO VAS GONITI!

NORBERT KIN VLASNIK I MENADŽER

Mršavko s naočarima i u beloj bluzi, koji me je gledao iz radnje, sigurno je bio gospodin Kin. Njegov izraz nije poručivao: Uđi, stranče, proskitaj okolo i kupi nešto. Počasti se sladoledom i gaziranim pićem. Tvrdi pogled i kiseli izraz govorili su: Gubi se, ovde nema ničega za Ijude poput tebe. Deo mene je mislio da je sve to plod moje uobrazilje; mnogo veći deo znao je da nije tako. Odlučio sam se za društveni eksperiment i prij atelj ski mahnuo neznancu u izlogu.

Čovek u beloj bluzi mi nije otpozdravio.

Shvatio sam da kanal koji sam video sigurno prolazi pravo ispod neobično utonulog centra grada i da stojim iznad njega. Osećao sam nevidljivu vodu pod sobom. Češala se o asfalt pod mojim stopalima i izazivala mučni utisak da je ovaj delić belog sveta nepovratno smekšao.

Muška lutka u smokingu stajala je pored prozora Derijske odeće i svakodnevnih potrepština. Imala je monokl na oku i školsku zastavicu u plastičnoj ruci. Na zastavici je pisalo DERIJSKITIGROVI ĆE PREKLATI BANGORSKE OVNOVE! Ovo mi se činilo malo preteranim, iako sam zagovornik negovanja ljubavi prema lokalnim školskim ustanovama. Pregaziti Bangorske Ovnove zvučalo bi snažno i prihvatljivo - ali preklati ih?

Toje samo stilskajigura, govorio sam samom sebi, dok sam ulazio u radnju.

Prišao mi je prodavac s krojačkim metrom oko vrata. Bio je znatno bolje odeven od mene, ali mu je oskudno osvetljenje davalo žućkast, bolestan izgled. Osetio sam apsurdni nagon da ga priupitam: Da li možete da miprodate lep letnji slamnati šešir, ili da odmah odjebem odavde? Osmehnuo se i pitao kako može da mi pomogne. Ponašao se gotovo normalno. Imao je traženu robu. Kupio sam šešir za skromnih tri dolara i sedamdeset centi.

„Šteta što ćete imati tako malo vremena da ga nosite, pre nego što zahladni“, rekao je.

Stavio sam šešir na glavu. Namestio sam ga ispred ogledala pored tezge. „Možda nas čeka miholjsko leto.“

Nežno i nenametljivo mi je nakrivio šešir na drugu stranu. Pomerio ga je veoma malo, ali sam zahvaljujući tome prestao da izgledam kao seoski đilkoš u poseti velikom gradu i podsetio na... pa... najotmenijeg vremenskog putnika u centralnom Mejnu. Zahvalio sam mu se.

„Nema na čemu, gospodine...“

"Amberson“, rekao sam i pružio ruku. Stisak mu je bio kratak, mlitav i praškast od neke vrste talka. Potisnuo sam nagon da protrljam ruku o sportski sako, posle rukovanja.

"U Deriju ste iz poslovnih razloga?“

„Jesam. Da li ste odavde?“

„Ovde sam od rođenja“, rekao je i uzdahnuo, kao da hoće da kaže da je to ogroman teret. Na osnovu prvih utisaka složio bih se s njim. „Kakva je vaša igra, gospodine Amberson, ako smem da pitam?“

„Nekretnine. Voleo bih da se vidim sa starim drugom iz vojske, dok sam ovde. Zove se Daning. Ne sećam se njegovog imena. Zvali smo ga Skip.“ Deo o Skipu je izmišljotina, ali je tačno da nisam znao kršteno ime oca Harija Daninga. Hari je imenovao braću i sestre u sastavu. Čoveka s čekićem je uvek predstavljao kao "moj otac“ ili "moj tata“.

„Bojim se da vam u tome ne mogu pomoći, gospodine.“ Zvučao je hladno i nezainteresovano. Posao je bio sklopljen. Hteo je da što pre odem, iako u radnji nije bilo drugih kupaca.

"Pa, možda mi možete pomoći s nečim drugim. Koji je najbolji hotel u gradu?“

"To bi bila ’Derijska gradska kuća. Samo se vratite na Aveniju Kenduskeg, skrenite desno i krenite uz Apmajl hil, do Glavne ulice. Potražite zgradu sa starim lampama.“

„Apmajl hil?“

„Tako je zovemo, da, gospodine. Ako je to sve, imam neka posla pozadi.“

Svetlo je počelo da nestaje s neba kad sam izašao iz radnje. Dobro se sećam da se tog septembra i oktobra 1958. u Deriju rano smrkavalo.

Jedan izlog dalje od „Derijske odeće i svakodnevnih potrepština“ bila je radnja sportske odeće, u kojoj je trajala VATROMETNA JESENJA RASPRODAJA ORUŽJA. Kroz izlog sam video kako dva čoveka razgledaju lovačke puške, dok ih je postariji prodavac s tankom kravatom (i jednako tankim vratom) s odobravanjem posmatrao. Druga strana Kanalske ulice bila je načičkana radničkim barovima, u kakvim se dobija pivo i žestina za pedeset centi, a sva muzika se svodi na kantri i vestern. Pojilišta su imala sledeća imena: „Srećni kutak“, "Bunar želja“ (kasnije sam doznao da ga meštani zovu „Kanta krvi“), „Dva brata“, „Zlatni točak“ i „Dremljivi srebrni dolar“.

Kvartet muškaraca u radničkim odelima stajao je ispred ovog poslednjeg. Udisali su popodnevni vazduh i gutali očima moj kabriolet, naoružani kriglama piva i cigaretama. Lica su im bila u senci ravnih kapa od tvida i pamuka. Na nogama su imali velike bezbojne radničke čizme koje su moji đaci iz 2011. godine zvali čizme za šutke. Trojica od četvorice su nosila tregere. Bezizražajno su me posmatrali. Na trenutak sam pomislio na mešanca koji je jurio za mojim kolima, balaveći i škljocajući čeljustima. Zatim sam prešao ulicu.

„Momci, šta se ovde toči?“

Isprva mi niko nije odgovorio. Kad sam pomislio da niko i neće, onaj bez tregera mi je rekao: „Bad i mik, šta drugo? Niste odavde?“

"Ja sam iz Viskonsina.“

„Blago vama“, promrmljao je jedan od njih.

„Kasno je za turiste“, dobacio je drugi.

"U gradu sam zbog posla. Mislio sam da obiđem starog druga iz vojske, kad sam već ovde.“ Nije bilo odgovora, izuzev bačenog pikavca ugašenog precizno ispaljenom šlajmaricom veličine manje dagnje. Nastavio sam, uprkos tome. „Zove se Skip Daning. Da li neko od vas zna nekog Daninga?“

"Da nećeš možda i da ti nešto otpevam“, rekao je Bez Tregera.

"Molim?“

Zakolutao je očima i obesio uglove usana. Bio je to „nemam strpljenja“ izraz kakav se javlja pri susretu s glupacima koji se nikad neće opametiti. „Deri je pun Daninga. Proveri jebeni telefonski imenik.“ Bez Tregera je krenuo unutra praćen svitom. Obratio mi se s vrata. „Šta taj ford ima ispod haube? V-8?“

"Y-blok.“ Nadao sam da zvučim kao neko ko zna o čemu govori.

„Dobra kolica?“

„Nisu loša.“

„Preporučujem vam da sednete u njih i da otperjate uzbrdo. Tamo ima dobrih lokala. Ovi barovi su za šljakere.“ Bez Tregera me je hladno procenjivao. S vremenom sam shvatio da se takav pristup može očekivati u Deriju, ali se nikad nisam navikao na njega. „Ovde svi bulje u vas. Biće toga još i više kad druga smena izađe iz Stirjera i Butilijera.“

„Hvala vam. Veoma ste ljubazni.“

Nastavio je da me hladno procenjuje. „Niste baš najbolje obavešteni, zar ne?“, napomenuo je i ušao u bar.

Prišao sam kabrioletu. Popodne je krvarilo ka večeri u sivom centru Derija, prepunom industrijskih isparenja. Izgledao je za nijansu šarmantnije od crknute kurve na crkvenoj klupi. Seo sam za volan, pritisnuo kvačilo, upalio motor i osetio snažnu želju da se odvezem iz grada. Hteo sam da se vratim u Lizbon Fols, uspnem kroz zečju rupu i kažem Alu Templtonu da pronađe drugog pitomca. Samo što nije mogao, zar ne? Bio je na ivici snage i brojao poslednje dane. Bio sam, kako u Novoj Engleskoj vole da kažu, traperov poslednji hitac.

Odvezao sam se uz Glavnu ulicu. Opazio sam starinske lampe (uključile su se na moje oči) i parkirao ispred „Derijske gradske kuće“. Posle nekoliko minuta sam se smestio u sobi. Počeo je moj boravak u Deriju.

3.

Raspakovao sam se i shvatio da sam zdravo gladan (nešto od preostale gotovine gurnuo sam u novčanik, a ostatak u postavu novog kofera). Ma kako gladan bio, nisam otišao u trpezariju, pre nego što sam proverio telefonski imenik. Srce mi se steglo zbog onog što sam tamo video. Gospodin Bez Tregera možda nije bio naročito ljubazan, ali je imao pravo kad je rekao da Daninga u Deriju i četiri ili pet okolnih naseobina ima ko kusih pasa. Zamalo pa su ispunjavali čitavu stranu. To nije bilo veliko iznenađenje. Izvesna prezimena, u malim gradovima, niču kao maslačci na travnjaku u junu. U poslednjih pet godina predavanja engleskog u Lizbonskoj srednjoj školi sigurno sam upoznao dvadesetak Starberda i Lemkea. Neki su bili braća i sestre, većina bliži i dalji rođaci. Venčavali su se i pravili nove.

Trebalo je da, pre odlaska u prošlost, pozovem Harija Daninga i da ga pitam za očevo ime. Sigurno bih to učinio da nisam bio u potpunosti ophrvan onim što mi je Al pokazao i onim što je zatražio od mene. Ali, pomislio sam, koliko teško to može biti? Ne moram da budem Šerlok Holms da bih pronašao porodicu s četvoro dece po imenu Troj, Artur (alijas Tuga), Elen i Hari.

S ovom veselom mišlju sišao sam do hotelskog restorana i naručio obalsku večeru. Dobio sam školjke i jastoga veličine vanbrodskog motora. Preskočio sam desert za ljubav piva u baru. Barmeni su, u detektivskim romanima koje sam čitao, često bili sjajan izvor informacija. Neču odmaći daleko, ako je čovek za šankom „Gradske kuće“ sličan ljudima koje sam sreo u turobnom gradiću.

Nije bio. Čovek koji je prestao da glanca staklariju da bi me uslužio bio je mlad i zdepast, s veselim oblim licem ispod kratko podšišane kose. „Šta mogu da vam ponudim, prijatelju?“

Reč nap godila je mom uhu. Hitro sam uzvratio osmehom. „Miler laj?“ Izgledao je zbunjeno. „Nikad nisam čuo za to pivo, ali imam haj lajf.“ Naravno da nije čuo za miler lajt; još nije izumljen. „Odgovaraće mi. Za trenutak sam zaboravio da sam na istočnoj obali.“

„Odakle ste?“ Otvorio je bocu, natočio pivo i stavio ledenu čašu ispred mene. "Iz Viskonsina, ali ću neko vreme provesti ovde.“ Spustio sam glas, iako smo bili sami. Takav način komunikacije poticao je poverenje. „Bavim se nekretninama. Moram da obiđem okolinu.“

Klimnuo je s poštovanjem i nastavio, pre nego što sam stigao da progovorim. „Želim vam sreću. Bog sveti zna da se u ovom kraju mnogo toga prodaje za male pare. Ja odlazim, krajem meseca. Idem na neko prijatnije mesto.“ „Grad ne izgleda naročito gostoprimljivo. Pripisao sam to jenkijevskom mentalitetu. U Viskonsinu su Ijudi srdačniji. Častiću vas pivom, da ne ostanem samo na rečima.“

„Nikad ne pijem alkohol na poslu, ali bih mogao popiti koka-kolu.“

„Samo izvolite.“

„Veliko vam hvala. Lepo je imati sagovornika kad nema gužve.“ Gledao sam kako pravi koka-kolu. Istočio je sirup u čašu, dodao gaziranu vodu i izmešao. Gucnuo je tamnu tekućinu i coknuo usnama. „Volim slađu.“

To je objašnjavalo zametak trbuščića.

„Tek da znate da je ta priča o nepristupačnim Jenkijima obično sranje. Odrastao sam u Fork Kentu, najprijateljskijem gradiću na koji ćete ikad naići. Kad turisti iz Bostona i Mejna svrate do nas, samo što ih ne izljubimo. Završio sam školu za barmene i krenuo na jug, da potražim sreću. Deri mi je izgledao kao dobro mesto za početak i plata nije loša, ali...“ Osvrnuo se oko sebe i nastavio, ne dižući glas: „Hoćete li da znate istinu, Džeksone? Ovaj grad je smrdljiva rupa.“ „Znam šta mislite. Sve te fabrike.“

„Stvar je mnogo gora od toga. Osvrnite se oko sebe. Šta vidite?“

Poslušao sam ga. Video sam tipa u uglu. Ličio je na trgovačkog putnika. Ispijao je viski s kiselim izrazom lica.

"Ne vidim bogzna kakvu gužvu“, rekao sam.

„Tako je čitave nedelje. Plata je dobra zato što nema napojnica. Pivnice u centru se razbijaju od posla. Kod nas neko svrati u petak i subotu uveče, ali inače izgleda ovako. Pretpostavljam da derijske puniše piju kod kuće.“ Još više je spustio glas. Uskoro će šaptati, ako tako nastavi. „Imali smo loše leto, prijatelju. Meštani se trude da što manje govore - čak ni novine ne dobošare - o nizu groznih događaja. O najmanje pola tuceta ubistava. Ubijana su deca. Nedavno smo pronašli jedno telo u Jalovini. Dečak se zvao Patrik Hoksteter. Bio je izmrcvaren.“

„U Jalovini?“

„To je močvarni predeo u središtu grada. Verovatno ste ga videli kad ste doleteli ovamo.“

Dovezao sam se automobilom, ali sam znao o čemu govori.

Barmen me je zapanjeno odmerio. "Ne zanimate se valjda za to zemljište?“ "Ne mogu ništa da vam kažem. Moraću da tražim drugi posao, ako se raširi glas o onom što radim.“

„Shvatam, shvatam.“ Popio je polovinu koka-kole i stavio ruku na usta, da spreči podrigivanje. „Nadam se da ste se na njega nameračili. Trebalo je da odavno popločaju tu prokletinju. Tamo nema ničega izuzev smrdljive vode i komaraca. Učinili biste veliku uslugu gradu. Malo biste ga ulepšali i učinili prijatnijim za život.“

"Da li su tamo našli i drugu decu?“, pitao sam. Prisustvo serijskog ubice bi objasnilo turobnu atmosferu koja me je pritiskala otkad sam prešao granice gradskog atara.

"Ne, koliko ja znam, ali priča se da su tela nestale dece tamo završila zbog velike pumpne stanice kanalizacionog sistema. Priča se da ispod Derija ima mnogo kanalizacionih tunela - uglavnom iskopanih tokom Velike depresije, da niko ne zna gde su. Znate kakva su deca.“

„Sklona su avanturama.“

Klimnuo je, s razumevanjem. „Ispravno s everšarpom{22}. Neki ljudi kažu da je to bio talas koji je došao i prošao. Drugi tvrde da je ubica meštanin koji se odeva kao klovn, da ga ne bi prepoznali. Prva žrtva - ubijena prošle godine, pre mog dolaska - pronađena je na raskrsnici Vičama i Džeksona, s otkinutom rukom. Zvao se Denbro, Džordž Denbro. Sirota dušica.“ Značajno me je pogledao. „Pronađen je pored jednog kanalizacionog odvoda. Čitav sistem se prazni u Jalovini.“

"Hriste.“

"Jašta.“

„Koristite prošlo vreme, kad govorite o tim događanjima.“

Spremao sam se da mu objasnim šta sam mislio, ali ovaj tip, po svemu sudeći, nije sedeo na ušima na časovima engleskog u školi za barmene. „Izgleda da su ubistva prestala. Valja kucnuti u drvo.“ Kucnuo je po šanku. „Možda se počinilac spakovao i otišao. Možda je kučkin sin digao ruku na sebe. Ponekad to rade. To bi bilo dobro. Mali Korkoran nije stradao od ruke manijaka ubice u odeći klovna. Znam da je u to teško poverovati, ali klovn koji je izveo to ubistvo bio je dečakov otac.“

Pomislio sam da ne može biti slučajno što barmenova priča toliko liči na ono zbog čega sam došao ovamo. Gucnuo sam pivo. „Zbilja?“

„Bez ikakve sumnje. Klinac se zvao Dorsi Korkoran. Imao je samo četiri godine. Znate li šta je učinio njegov bogom prokleti otac? Utukao je sirotana bestrzajnim čekićem.“

Čekićem. Učinioje to čekićem. Zadržao sam izraz učtivog, površnog interesovanja - nadam se da jesam - iako mi se koža naježila na rukama. "To je grozno.“

„Jašta je, i to nije naj...“ Ućutao se i pogledao preko mog ramena. „Hoćete li još jedan, gospodine?“

Obratio se biznismenu. „Jok ja“, odvratio je gost i pružio novčanicu od jednog dolara. „Idem u krevet. Sutra ujutru ću zdimiti odavde. Nadam se da u Votervilu i Ogasti naručuju robu, pošto su ovde zaboravili kako se to radi. Zadrži kusur, sinko i kupi sebi dobra kola.“ Izašao je oborene glave.

„Vidite? To vam je savršeni predstavnik vrste koja svraća u ovu oazu.“ Barmen je tužnim pogledom ispraćao mušteriju. „Jedno piće, pa pocl jorgan. A sutra, videćemo se, aligatoru, a kasnije, krokodilu. Ovo mesto će, ako ovako nastavi, postati grad duhova.“ Ustao je i pokušao da ispravi ramena. Bio je to nemoguć zadatak. Bila su previše zaobljena, kao i ostatak tela. „Koga je briga? Prvog oktobra ću otići na jug. Zelim vam srećan put, do sledećeg susreta.“ „Otac onog dečaka, Dorsija... da li je on ubio i ostalu decu?“

„Jok, imao je alibi. Kad bolje razmislim, mislim da je bio dečakov očuh. Zove se Diki Maklin. Džoni Kison s recepcije - verovatno vam je izdao sobu - rekao mi je da je svraćao ovamo da nešto popije, dok mu nisu zabranili da dolazi, zato što se nabacivao nekoj stjuardesi i razljutio kad mu je rekla da odšeta. Pretpostavljam da je posle toga pio u ’Točku’ ili ’Kanti’. Tamo je svako dobrodošao.“ Nagnuo se ka meni, toliko da sam osetio miris kolonjske vode.

„Hoćete li da čujete najgore?“

Nisam hteo, ali sam morao. Klimnuo sam.

"U toj sjebanoj porodici je postojao i stariji brat. Edi. Nestao je prošlog juna. Jednostavno je iščezao bez traga. Zdimio je bez pozdrava, ako shvatate šta želim da kažem. Neki ljudi misle da je pobegao od Maklina, ali svakom ko ima nešto u glavi jasno je da bi se klinac, da je to tačno, dosad pojavio u Portlandu, Kasl Roku ili Portsmutu - nema šanse da desetogodišnjak tako dugo opstane sam na svetu. Zapamtite šta vam kažem, Edi Korkoran je umlaćen čekićem kao i njegov mlađi brat. Maklin za to neće odgovarati.“ Nacerio se. Neočekivani, sunčani osmeh je njegovo oblo, mesečasto lice učinio gotovo privlačnim. „Da li sam vas odgovorio od namere da pazarite nekretnine u Deriju, gospodine?“

"To ne zavisi od mene“, rekao sam. Dotad sam već leteo na autopilotu. Da li sam čuo ili čitao o nizu ubistava dece u ovom delu Mejna? Ili sam to gledao na televiziji, s četvrtinom mozga, dok je ostatak čekao da čuje korake problematične supruge - ili posrtanje - do kućnog praga, posle još jednog „izlaska s curama“? Verovatno je tako bilo. Jedino što sam zapamtio o Deriju jeste da će sredinom osamdesetih velika poplava uništiti pola grada.

"Ne zavisi?“

"Ne, ja sam samo posrednik.“

"Pa, želim vam sreću. Ovaj grad nije tako loš, kao što je bio - ljudi su prošlog jula bili napeti kao kaiševi na pojasu nevinosti Doris Dej - ali je stanje još daleko od valjanog. Ja sam prijateljski nastrojen momak i volim takve ljude. Rešio sam da pobegnem odavde.“

"I ja vama želim sreću“, rekao sam i spustio dva dolara na šank.

"To je previše, čoveče!“

„Uvek nagrađujem dobrog sagovornika.“ Zapravo, napojnica je bila nagrada za iskren i prijateljski nastup. Sam razgovor je bio onespokojavajući.

„Hvala vam!“ Ozareni barmen mi je pružio ruku. „Nisam se predstavio. Fred Tumi.“

„Drago mi je što smo se upoznali, Frede. Ja sam Džordž Amberson.“ Imao je čvrst stisak, bez talka na dlanovima.

„Primate li dobar savet?“

"Naravno.“

„Dok ste u gradu, izbegavajte da razgovarate s decom. Posle prošlog leta, stranac koji razgovara s decom može da računa na posetu policije ili ljudi koji su ga videli da to radi. Ne bi me iznenadilo da dobije batine.“

„Čak i ako ne nosi klovnovsko odelo?“

"Pa, tako vam je to s maskiranjem, zar ne?“ Osmeh je nestao. Najedanput je izgledao bledo i neveselo, kao svi stanovnici Derija. „Kad obučete klovnovsko odelo i nataknete plastični nos, niko ne zna kakvi ste iznutra.“

4.

Razmišljao sam o tome dok je staromodni lift škripao na putu do trećeg sprata. To je bila istina. Ako je i ostatak onog što je Fred Tumi rekao bio istina, da li bi se iko iznenadio ako bi još neki otac obradio porodicu čekićem? Mislim da ne bi, već bi ljudi rekli da je to samo novi slučaj u kom je Deri bio Deri. I imali bi pravo.

Na vratima sobe mi je sinula krajnje stravična ideja. Šta ako, za sedam nedelja, promenim stvari tako da Harijev otac ubije i njega, umesto da ga obogalji, telesno i umno?

To se neće desiti, poručio sam samom sebi. Neću dozvoliti da se to desi. Kao štoje Hilari Klinton rekla 2008. Tu sam da bih pobedila.

Samo što je izgubila.

5.

Doručkovao sam sledećeg jutra u hotelskom „Rivervju restoranu“. U njemu nije bilo nikog izuzev mene i prodavca teške mašinerije od sinoć. Zaronio je glavu u lokalne novine. Zgrabio sam ih, kad ih je ostavio na stolu. Nisam se zanimao za naslovnu stranicu, posvećenu zveckanju oružjem na Filipinima (iako sam pomislio da li je Li Osvald nedaleko odatle). Tražio sam nešto na stranicama posvećenim lokalnim zbivanjima. Godine 2011. postao sam čitalac luistonskog San žurnala. Poslednja strana drugog dela zvala se „Školska dešavanja“. Tamo su ponosni roditelji mogli da vide odštampana imena svoje dece ako su osvojila nagradu, otišla na ekskurziju ili učestvovala u čišćenju grada. Ako derijski Dejli njuz ima sličnu rubriku, nije nemoguće da ću u njoj naći neko od imena Daningove dece.

Na poslednjoj stranici Njuza nije bilo ničeg izuzev čitulja.

Pokušao sam sa sportskom stranom i naišao na članak o velikoj fudbalskoj utakmici između „Derijskih Tigrova“ i „Bangorskih Ovnova“. U domarovom sastavu je pisalo da Troj Daning ima petnaest godina. Petnaestogodišnjak bi lako mogao biti deo tima, iako verovatno ne i član prve postave.

Nisam našao njegovo ime, iako sam do kraja pročitao kraći članak o najmlađem gradskom fudbalskom timu ("Tigrićima“). Nisam naišao ni na ime Artura Tuge Daninga.

Platio sam doručak i otišao u sobu s pozajmljenim novinama pod pazuhom. Bio bih loš detektiv. Nešto drugo mi je palo na pamet, nakon što sam prebrojao Daninge u telefonskom imeniku (devedeset šest komada). Pojmio sam da hramljem i da sam možda obogaljen sveprožimajućim internet društvom; od kog sam zavisio i koje sam uzimao zdravo za gotovo. Koliko bi 2011. godine bilo teško pronaći porodicu Daning? Ukucao bih Tuga Daningi Deri u najomiljeniji program za pretragu. To bi bilo dovoljno. Kucnuo bih enter i pustio da se Gugl, Veliki Brat dvadeset prvog veka, za sve pobrine.

U Deriju 1958. godine najsavremeniji računar bio je veličine stambene zgrade. Ni lokalne novine nisu mogle biti od pomoći. Šta mi ostaje? Setio sam se profesora sociologije na koledžu - sarkastičnog starog gada - koji je često govorio: Kad sve drugo omane, diži ruke i idi u biblioteku.

Otišao sam tamo.

6.

U kasno popodne sam se, pun nade (još me nije napustila), polako peo uz Apmajl hil. Nakratko sam zastao na raskrsnici Džeksona i Vičama, da bih pogledao odvod u kom je dečačič Džordž Denbro izgubio ruku i život (po rečima Freda Tumija). Na brdo sam stigao zadihan, ne zato što nisam bio u formi već zbog smrada iz fabrika.

Bio sam potišten i pomalo uplašen. Istina je da imam više nego dovoljno vremena da pronađem pravu porodicu Daning, čak i ako budem prisiljen da zovem sve Daningove iz telefonskog imenika. Bio sam spreman na tako nešto, čak i ako bi to bilo skopčano s rizikom aktiviranja vremenske tempirane bombe, kakvu je predstavljao njegov otac. Počeo sam da osećam isto što i Al, da nešto radi protiv mene.

Šetao sam Ulicom Kanzas. Bio sam tako duboko zamišljen da nisam primetio da više nema kuća s moje desne strane. Zemlja se oštro spuštala u gusti, isprepletani šiprag koji je Tumi zvao Jalovina. Samo je nesigurna bela ograda razdvajala trotoar od oštre kosine. Uhvatio sam se za nju i zagledao u džunglu ispod sebe. Video sam svetlucanje mutne, stajaće vode, trstike, tako visoke da su delovale preistorijski. Osluškivao sam zujanje bumbara. Drveće nije moglo visoko rasti, zato što se borilo za sunčevu svetlost. Video sam mnogo kopriva i smeća. Ne bih se iznenadio kad bi Jalovina povremeno pružala gostoprimstvo skitnicama i da dole ima staza, poznatih samo deci, onoj sklonoj avanturama.

Stajao sam i posmatrao ne videći. Bio sajn svestan tihe muzike mnogo duvačkih instrumenata, ali nisam obraćao pažnju na nju. Od jutros gotovo ništa nisam postigao. Možeš da promeniš prošlost, rekao mi je Al, ali će to biti teže nego što misliš.

Kakva je to muzika? Nešto veselo i dobro za igru. Podsetila me je na Kristi, u prvim danima, kad sam bio opčinjen njom. Kad smo bili opčinjeni jedno drugim. Ba-da da... ba-dab-da-di-dam... Glen Miler?

Posetio sam biblioteku, da bih pogledao podatke iz popisa. Poslednji popis na nacionalnom nivou obavljen je pre osam godina, 1950. Na njemu bi trebalo da se pojave tri Daningova sina: Troj, Artur i Harold. Samo Elen, koja će biti sedam godina stara u vreme ubistva, nije bila tu 1950. Tamo ću naći i adresu. Porodica je mogla da se preseli u proteklih osam godina. Ako se to i desilo, neko od komšija će mi sigurno reći gde su otišli. Ovo je mali grad.

Samo što podaci o popisu nisu bili u biblioteci. Bibliotekarka, ljubazna gospođa Staret, rekla mi je da je tim podacima, po njenom mišljenju, svakako mesto u biblioteci, ali da je gradski savet, iz ko zna kojih razloga, odlučio da im je mesto u Gradskoj kući. Tamo su preneseni 1954. godine.

"To ne zvuči obećavajuće“, rekao sam joj, sa osmehom. „Znate li šta kažu - ne možete da se borite s gradskim vlastima.“

Gospođa Staret mi nije uzvratila osmeh. Bila je spremna da pomogne, čak šarmantna, ali je pokazivala opreznu rezervisanost u ophođenju, karakterističnu za ovdašnji živalj. Fred Tumi je bio jedini izuzetak koji je potvrđivao pravilo. „Nemojte tako, gospodine Amberson. Nema ničeg poverljivog u vezi s podacima s popisa Sjedinjenih Država. Samo vi idite tamo i recite službenici da vas je poslala Redžina Staret. Zove se Marša Gvaj. Ona će vam pomoći, iako ih verovatno čuvaju u podrumu, što nije mesto na kom bi trebalo da budu. Tamo je vlažno i ne bih se iznenadila da ima miševa. Ako budete imali bilo kakvih problema - ikakvih - dođite kod mene.“

Otišao sam u Gradsku kuću. Na posteru u foajeu je pisalo RODITELJI, PODSETITE DECU DA NE PRIČAJU SA STRANCIMA, I DA SE UVEK IGRAJU S DRUGOVIMA. Građani su čekali pred nekoliko šaltera. (Najveći broj je pušio. Naravno.) Marša Gvaj me je pozdravila postiđenim osmehom. Gospođa Staret je već zvala, da bi se zauzela za mene. Užasnula se kad joj je gospođica Gvaj rekla isto što i meni: podaci iz popisa obavljenog 1950. godine su nestali, zajedno s većinom dokumenata na čuvanju u podrumu Gradske kuće.

„Prošle godine su padale strašne kiše“, rekla je. „Nedelju dana nisu prestajale. Kanali su se izlili. Čitav Donji grad - tako starosedeoci zovu centar gradskog centra, gospodine Amberson - čitav Donji grad je poplavljen. Podrum Gradske kuće je duže od mesec dana ličio na venecijanski Veliki kanal. Gospođa Staret je imala pravo, ti podaci nisu smeli da budu seljeni. Niko ne zna zašto niti po čijem nalogu je to učinjeno. Veoma mi je žao.“

Bilo je nemoguće ne osetiti isto što i Al dok se trudio da spase Karolinu Polin: da se nalazim u zatvoru elastičnih zidova. Da li da se muvam oko lokalnih škola, nadajući se da ću videti dečaka koji liči na domara od šezdeset i kusur godina, koji se upravo penzionisao? Da li da tražim sedmogodišnjakinju koja zasmejava drugare iz razreda? Da li da čekam da čujem kako neko dete viče: Hej, Tugo, čekaj me?

To neće ići. Bio bih došljak koji se muva oko škola u gradu u kom je najuočljivija stvar u Gradskoj kući poster s upozorenjem roditeljima o opasnim strancima. To bi bio pravi juriš mečki na rupu.

Jedno je sigurno - morao sam da se iselim iz „Derijske gradske kuće“. Po ovdašnjim cenama sam mogao nedeljama da ostanem u njoj. Bojao sam se glasina. Odlučio sam da pretražim oglase i iznajmim sobu. Iznajmiću je na mesečnoj bazi. Pošao sam ka Donjem gradu i zastao.

Bab-da-da... bab-dab-da-di-dam...

Prepoznao sam veliki hit Glena Milera "U dobrom raspoloženju“. Iz određenih razloga sam dobro poznavao tu pesmu. Probudila je moju radoznalost. Krenuo sam u pravcu muzike.

7.

Na kraju ograde, između trotoara Ulice Kanzas i kosine koja se spuštala u Jalovinu, nalazilo se malo izletište s kamenim roštiljem i dva izletnička stola. Između njih je bilo zarđalo bure za smeće. Prenosni gramofon je bio na jednom od stolova. Na njemu se vrtela velika ploča na 78 obrtaja.

Mršavi dečak s naočarima zalepljenim lepljivom trakom i apsolutno neodoljiva crvenokosa devojčica igrali su na travi. U Lizbonskoj srednjoj školi smo najmlađe đake zvali "tvinejdžeri“. Ovi klinci su bili tog uzrasta. Ipak su igrali elegantno, kao odrasli. Nisu igrali džiterbag, već sving. Bio sam očaran, ali i... šta? Uplašen? Možda, malčice. Plašio sam se, svakog trenutka provedenog u Deriju. Bilo je tu još nečeg većeg, nekog poštovanja, kakvo se javlja kad se dočepate ivice neke velike spoznaje ili gvirnete (kroz tamno staklo) u istinski mehanizam vaseljene.

To je zato što sam Kristi upoznao na kursu svinga u Luistonu. Učili smo na ovoj pesmi. Kasnije, u našoj najboljoj godini, šest meseci pre i posle braka - učestvovali smo na plesnim takmičenjima. Jednom smo osvojili četvrto mesto (takođe poznato i kao „prvo među nenagrađenima“, prema Kristi) na Prvenstvu svinga Nove Engleske. Igrali smo na blago usporenu dens-miks verziju Kej Sija i Sanšajn benda „Bugi cipele“.

Ovo nijeslučajnost, pomislio sam, posmatrajući ih. Dečak je nosio farmerke i košulju s okruglom kragnom; ona je obukla belu bluzu prebačenu preko izbledelih crvenih tročetvrtinskih pantalona. Vezala je čudesnu kosu pozadi, u nečuveno slatki konjski rep, s kakvim je Kristi nastupala na plesnim takmičenjima, zajedno s kratkim čarapama i starinskom gore uskom a dole širokom haljinom, razume se.

Ovo nije slučajnost.

Igrali su varijantu lindija zvanu hejzelpopin. To bi trebalo da bude brz ples - munjevito brz, ako imate neophodnu fizičku snagu i okretnost. Igrali su sporo, zato što su još učili korake. Znao sam svaki pokret, iako duže od pet godina nisam plesao. Susreću se. Drže se za obe ruke. On blago klekne i izbaci levo stopalo. Ona radi to isto. Oboje se uvrću u pojasu, da bi se činilo da se kreću u suprotnim pravcima. Razilaze se, iako se još drže za ruke. Ona se okrene, nalevo, pa nadesno...

Pogrešili su kod povratnog okreta, pa je završila na travi. „Isuse, Riči, nikad to nećeš naučiti! Bože, beznadežan si!“ Smejala se. Ležala je na leđima i zurila u nebo.

„Zao mi je, gospojice Skarlet!“, uskliknuo je dečak vrištavim piskutavim glasom, koji bi ga sahranio pred publikom u politički korektnom dvadeset prvom veku. "Ja sam samo veliko, trapavo seljače, ali ’oću da naučim ovaj ples, pa makar crko!“

"Ja ću da crknem', rekla je. „Pusti tu ploču pre nego što izgubim...“ Tada su me videli.

To je bio neobičan trenutak. U Deriju je postojao veo. Upoznao sam ga tako dobro da mi se činilo da ga mogu opipati. Meštani su bili na jednoj, a dođoši (poput Freda Tumija i mene) na drugoj strani. Ponekad su meštani prolazili kroz njega, kao gospođa Staret, bibliotekarka, kad je izrazila nezadovoljstvo zbog zaturenih podataka iz popisa. Vraćali su se iza njega, ako biste im postavili previše pitanja, a pogotovo ako biste ih iznenadili.

Iznenadio sam ovu decu, ali se ona nisu povukla iza vela. Umesto da se zatvore, njihova lica su ostala širom otvorena, puna radoznalosti i zanimanja.

„Izvinite, izvinite. Nisam hteo da vas iznenadim. Čuo sam muziku i video kako lindi-hopujete.“

„Hteli ste da kažete, kako pokušavamo da lindi-hopujemo“, rekao je dečak. Pomogao je devojčici da ustane. Naklonio se. „Riči Tozijer, vama na usluzi. Moji prijatelji uvek kažu: ’Riči-Riči, što moćnim glasom se diči’, ali šta oni znaju?“

„Drago mi je što sam vas upoznao. Džordž Amberson.“ Tada mi se omaklo: „Moji prijatelji kažu ’Džordži-Džordži, što na ogradi džodži’ ali ni oni ništa ne znaju.“

Devojčica se sručila na klupu pored izletničkih stolova. Kikotala se. Dečak je digao ruke u vazduh i kliknuo: „Neobični odrasli humanoid je smislio dobar odgovor! Vaka-vaka-vaka! Stra-obalno! Ede Makmahone, šta imamo za ovog divnog momka? Pa, Džoni, današnje nagrade na Kome veruješ su sve knjige Enciklopedije Britanike i elektroluks usisivač koji usisava...“

"Bi-bip, Riči“, reče devojka. Brisala je suze iz uglova očiju.

Izazvala je nedobrodošli povratak vrištavog, pištavog glasa. „Žao mi je gospojice Skarlet, nemojte da me bičujete! Još imam ožiljke od prošlog puta!“

"Ko ste vi, gospođice?“, pitao sam.

„Bevi-Bevi, što voziševi\ predstavila se. Ponovo se zakikotala. „Izvinite - Riči je budala, ali mene ništa ne opravdava. Beverli Marš. Vi niste odavde, zar ne?“

Svi su to odmah opažali. „Nisam, a reklo bi se da niste ni vi. Vi ste prva dva stanovnika Derija koje sam sreo, a da nisu... zlovoljni.“

"Eh, ovo je grad mrzovoljnika“, rekao je Riči. Podigao je gramofonsku iglu, koja je strugala po poslednjoj brazdi.

„Čuo sam da se meštani Derija mnogo plaše za svoju decu“, rekao sam. „Primetili ste da vam ne prilazim. Vi ste na travi, a ja na trotoaru.“

„Nisu se toliko plašili dok su se dešavala ubistva“, progunđao je Riči. „Znate za ubistva?“

Klimnuo sam. „Odseo sam u Gradskoj kući. Rekao mi je jedan od zaposlenih.“

„Jašta. Svi neviđeno brinuo o deci, nakon što su ubistva prestala.“ Seo je do Bevi što vozi ševi. „Svi su gledali svoja posla, dok su ubijana.“

"Riči“, rekla je. "Bi-bip.“

Dečak se upustio u nepodnošljivu imitaciju Hamfrija Bogarta. "Pa, istina je, srculence. Znaš da je istina.“

„Sad je sve gotovo“, rekla mije. Bila je iskrenakao glasnogovornikkrupnog kapitala. „Samo što oni to još ne znaju.“

„Kad kažete oni, mislite li na meštane ili odrasle uopšte?“

Slegnula je ramenima kao da želi da kaže u čemu je razlika.

„Ali vi znate.“

"Da znate da znamo“, reče Riči. Izazivački me je posmatrao. Manijakalni humor je blistao u očima iza stakala. Stekao sam utisak da ga nikad nije napuštao.

Stupio sam na travu. Nijedno dete nije vrišteči pobeglo. Beverli se samo pomerila na klupi (gurnula je Ričija laktom, da i on isto uradi), da bi mi napravila mesta. Bili su veoma hrabri ili veoma glupi, a nisu izgledali kao budale.

Devojčica je tad rekla nešto što me je zaprepastilo. "Da li vas poznajem? Da li vas poznajemo?“'

Riči je progovorio, pre nego što sam stigao da odgovorim. "Ne, nije to. To je... ne znam. Da li nešto hoćete, gospodine Amberson? Da li je to posredi?“ "U stvari, hoću. Potrebna mi je jedna informacija. Ali, kako ste znali? I kako znate da nisam opasan?“

Zgledali su se. Nešto se zbilo među njima. Bilo je nemoguće reći šta, ali sam bio siguran u dve stvari: osetili su da je nešto u vezi sa mnom drugačije i da se ta različitost ne iscrpljuje činjenicom da nisam iz grada... ali me se nisu plašili kao Čovek sa žutom karticom. Upravo suprotno, to ih je opčinjavalo. Pomislio sam da bi ova dva lepa, neustrašiva deteta mogla da mi ispričaju neke priče, kad bi to želela. Zauvek ću se pitati kakve bi to priče mogle biti.

„Niste opasni“, rekao je Riči. Devojčica je klimnula glavom.

"Da li ste sigurni... da su loša vremena... prošla?“

"Uglavnom“, reče Beverli. „Situacija će se popraviti. Mislim da su loša vremena u Deriju prošla, gospodine Amberson, iako je ovaj gradić težak na mnogo načina.“

„Šta bi bilo kad bih vam rekao - čisto hipotetički - da se preko horizonta valja još jedan mračni oblak? Da bi se moglo dogoditi nešto slično onom što je zadesilo dečaka po imenu Dorsi Korkoran.“

Trgli su se, kao da sam ih uštinuo za čvorište živaca, odmah ispod kože. Beverli se okrenula ka Ričiju. Brzo i tiho mu je prošaptala nešto u uvo. Učinilo mi se da mu je saopštila To nije bio klovn. Zatim se okrenula prema meni.

„O kakvoj nesreći govorite? Mislite na ono što je učinio Dorsijev...“

„Nije važno. Ne morate da znate.“ Kucnuo je čas. Oni su pravi. Ne znam kako, ali sam znao da jesu. „Poznajete li neku decu s prezimenom Daning?“ Brojao sam ih na prstima. „Troj, Artur, Hari i Elen. Samo što Artura zovu...“

„Tuga“, dodade Beverli. „Naravno da ga poznajemo. Ide u našu školu. Vežbamo lindi za takmičenje talenata. Održaće se u školi, nešto pre Dana zahvalnosti...“ „Gospojica Skarlet veruje da treba početi na vreme s vežbanjem“, reče Riči. Beverli Marš nije obratila pažnju na ovu upadicu. "I Tuga se prijavio za takmičenje. Otvaraće usta na ’Spliš spleš’.“ Prevrnula je očima. Divno je to radila. „Gde živi? Znate li?“

Razume se da su znali, ali mi nisu rekli. I neće mi reći dok im još nešto ne otkrijem. Pročitao sam to s njihovih lica.

„Šta ako vam kažem da Tuga najverovatnije neće nastupiti na takmičenju talenata, ako ga neko ne zaštiti? I da je zaštita potrebna i njegovoj braći i sestri? Da li biste mi poverovali?“

Ponovo su se zgledali. Razgovarali su pogledima. Nema komunikacija je dugo trajala, najmanje deset sekundi. U takvim pogledima uživaju ljubavnici, ali ovi tvinejdžeri to nisu mogli biti. Svakako su prijatelji. Bliski prijatelji koji dele zajedničko iskustvo.

„Tuga i njegova porodica žive u Ulici Košut“, konačno će Riči. Tako sam ga razumeo.

"Košut?“

„Tako se to ovde izgovara“, oglasila se Beverli. „K-O-Š-U-T. Košut.“ „Ukapirao sam.“ Pitao sam se koliko će ovi klinci brbljati okolo o neobičnom razgovoru na rubu Barens.

Beverli me je posmatrala iskrenim, zabrinutim pogledom. „Gospodine Amberson, upoznala sam Tuginog oca. Radi u samoposluzi ’Center strit’. On je fin čovek. Uvek je nasmejan. On...“

„Fini čovekviše ne živi sa svojima“, umešao se Riči. „Zena ga je najurila.“ Obratila mu se, razrogačenih očiju. „Tag ti je to rekao?“

„Nije, već Ben Hanskom. Tag je njemu rekao.“

"On je ipakfin čovek“, dodala je Beverli nešto tiše. „Uvek je spreman na šalu i nikad ne navaljuje kao oktopod.“

"I klovnovi su uvek spremni za šalu“, rekao sam. Poskočili su, kao da sam ih ponovo uštinuo za osetljiva nervna čvorišta. „Ali ih to ne čini finim.“

"Znamo“, prošaptala je Beverli. Gledala je u dlanove. Podigla je pogled prema meni. „Znate li za Kornjaču?“ Izgovorila je kornjaču kao vlastitu imenicu.

Hteo sam da im kažem da znam za tinejdžerske mutantne nindža-kornjače, ali nisam. Proći će nekoliko decenija do pojave Leonarda, Donatela, Rafaela i Mikelanđela. Odmahnuo sam glavom.

Sumnjičavo je odmerila Ričija. Pogledao je mene, pa nju. „Dobar je. Prilično sam siguran da je dobar.“ Uhvatila me je za zglob, hladnim prstima. „Gospodin Daning jefin čovek. To što više ne živi sa svojima, ne znači da nije.“

To je bio pun pogodak. Žena me je ostavila, ali ne zato što nisam bio fin. „Slažem se.“ Ustao sam. „Biću u Deriju još neko vreme. Ne želim da privlačim pažnju. Smem li da vas zamolim da ne pričate o našem susretu? Znam da mnogo tražim, ali...“

Zgledali su se i prsnuli u smeh.

Nastavila je, kad je povratila dah: „Umemo da čuvamo tajnu.“

Klimnuo sam. „Siguran sam da umete. Kladim ste da ste ovog leta neke sačuvali.“ Nisu mu odgovorili.

Pokazao sam pakem na Jalovinu. "Da li ste se ikad tamo igrali?“

"Jednom“, reče Riči. „Nećemo više.“ Ustao je i otresao prašinu sa zadnjeg dela farmerki. „Bilo je zadovoljstvo razgovarati s vama, gospodine Amberson. Vodite računa.“ Oklevao je. „Budite oprezni u Deriju. Sad je bolje, ali sumnjam da će ovde ikad biti kako treba.“

„Hvala vam. Možda će jednog dana porodica Daning imati na čemu da vam zahvaljuje, ali, ako sve bude išlo shodno mojim nadanjima...“

„... nikad ništa neće znati“, Beverli je završila rečenicu umesto mene. „Upravo tako.“ Setio sam se nečega što je rekao Fred Tumi: „Ispravno s everšarpom. Čuvajte se.“

"Hoćemo“, reče Beverli, pre nego što se ponovo nasmejala. „Nastavi da džodžiš na ogradi, Džordži.“

Dodirnuo sam obod novog slamnatog šešira i krenuo. Osvrnuo sam se, kad mi je nešto palo na pamet. "Da li taj gramofon može da svira na trideset tri obrtaja?“ „Kao longplejka?“, pitao je Riči. „Jok. Onaj kod kuće može, ali Bevin je samo bebica koja radi na baterije.“

„Pazi šta pričaš o mom gramofonu, Tozijeru“, reče Beverli. „Dugo sam štedela da ga kupim.“ Zatim se obratila meni. „Vrti se na sedamdeset osam i četrdeset pet obrtaja. Samo što sam izgubila onu plastičnu stvarčicu s rupom za singlice, pa sad mogu da puštam samo sedamdesetosmice.“

„Četrdeset pet obrtaja će poslužiti“, rekao sam. „Pustite ploču ponovo, ali tom brzinom.“ Kristi i ja smo na kursu naučili da vežbamo sving, puštajući ploče sporije.

„Ludilo, ćalac“, reče Riči. Okrenuo je prekidač za određivanje brzine obrtaja i ponovo pustio ploču. Pesma je sad zvučala kao da su se svi iz orkestra Glena Milera nakljukali sredstvima za smirenje.

"U redu je.“ Pružio sam ruke Beverli. „Gledaj, Riči.“

Uhvatila me je za ruke s potpunim poverenjem. Posmatrala me je krupnim, plavim očima. Pitao sam se gde je i šta je 2011. godine. I da li je još živa. Ako jeste, da li se seća neobičnog čoveka koji joj je postavljao čudna pitanja i koji je jednom igrao s njom na usporenu verziju "U dobrom raspoloženju“, jednog sunčanog septembarskog popodneva?

Rekao sam: "I ranije ste polako vežbali. Ovo će vas još više usporiti, ali ćete moći da pratite ritam. Imaćete dovoljno vremena za svaki korak.“

Vreme. Dovoljno vremena. Pusti ploču ponovo, ali sporije.

Držali smo se za ruke. Privukao sam je sebi. Pustio sam je da se povuče nazad. Oboje smo se sagnuli kao ljudi ispod vode i iskoračili ulevo dok je orkestar Glena Milera svirao baaab... daaa... daaa... baaa... daaa... daaa... diii... daammm. Lagano se okrenula ulevo ispod mojih uzdignutih ruku, kao igračka na navijanje, koja će svakog trena stati.

"Stani!“, rekao sam. Ukočila se. Bila mi je okrenuta leđima. Još smo se držali za ruke. „Sad me stisni za desnicu, da bi me podsetila na ono što sledi.“ Stisnula me je. Zatim se vešto okrenula i stupila udesno.

"Sjajno!“, rekla je. „Sad bi trebalo da prođem ispod tebe, a ti da me vratiš. Ja ću se prevrnuti. Zato sve radimo na travi, da ne slomim vrat ako zabrljamo.“ „Ostaviću vam taj deo“, rekao sam. "U ovim godinama prevrćem samo hamburgere.“

Riči je ponovo podigao ruke, do usta. „Vaka-vaka-vaka! Neobični odrasli humanoid je smislio još...“

„Bip-bip, Riči“, rekao sam. To ga je nasmejalo. „Sad ti probaj. Dogovorite ručne signale za svaki pokret koji prevazilazi džiterbag dvokorak, koji izvode u lokalnim točionicama gaziranih pića. Tako ćete ostaviti dobar utisak, čak i ako ne pobedite na smotri talenata.“

Riči je uhvatio Beverli za ruke i pokušao. Unutra i spolja, s jedne na drugu stanu, ukrug i levo, ukrug i desno. Savršeno. Kliznula je nogama napred između Ričijevih raširenih nogu, okretno kao čigra. Zatim ju je vratio nazad. Završila je s razmetljivim okretom koji ju je vratio na noge. Riči ju je uhvatio za ruke. Ponovili su sve. Drugi put je bilo još bolje.

„Izgubili smo kontrolu na ispod i napolje“, žalio se Riči.

„Nećete kad ploča bude svirala normalnom brzinom. Verujte mi.“

„Ovaj način vežbanja mi se sviđa“, rekla je Beverli. „Sve vidim, kao pod lupom.“ Okrenula se na vrhovima patika. „Osećam se kao Loreta Jang, na početku svoje emisije, kad se pojavljuje u lepršavoj haljini.“

„Zovu me Artur Mari{23}, ja sam iz Miz-OOO-rija“, reče Riči. I on je delovao zadovoljno.

„Podesiću gramofon na veći broj obrtaja“, rekao sam. „Zapamtite signale. I vodite računa o vremenu. Vreme je najvažnije.“

Glen Miler je svirao staru slatku pesmu. Deca su igrala. Senke su plesale na travi kraj njih. „Napred... nazad... čučanj... iskorak... okret levo... okret desno... ispod... iznad... i let.“ Ovog puta nisu bili savršeni. Zeznuće korake mnogo puta pre nego što ih usvoje (ako ih ikada usvoje), ali već nisu bili loši.

Ma, dođavola s tim. Bili su divni. Bio sam srećan, prvi put otkad sam izbio na vrh uzvišenja na Putu 7 i ugledao Deri, zbijen na levoj strani Kenduskega. Uživao sam. Udaljavao sam se od izletišta. Savetovao sam sebe u hodu: ne okreći se, nikad se ne okreći. Koliko često to ljudi govore sebi posle naročito dobrog (ili lošeg) iskustva? Često, rekao bih. Obično ne poslušaju taj savet. Ljudi su stvoreni da se osvrću. Zbog toga imamo takav vrat.

Osvrnuo sam se posle pola bloka. Mislio sam da će me gledati. Ali nisu. Još su igrali. To je bilo dobro.

8.

Dva bloka dalje u Ulici Kanzas naišao sam na benzinsku pumpu. Zamolio sam da mi kažu gde je Ulica Košut, koja se ovde drugačije izgovarala. Čuo sam brujanje kompresora i slabašnu pop muziku iz garaže, ali u kancelariji nije bilo nikog. To mi nije smetalo, zato što sam video nešto korisno pored kase: žičanu stalažu punu mapa. Gornji red je sadržao prljavu i zaboravljenu mapu grada. Prednju stranu je krasila retko ružna plastična statua Pola Banjana. Pol je zabacio sekiricu na rame. Piljio je pravo u letnje sunce. Plastična statua mitskog drvoseče možepostati ikona samo u Deriju.

Video sam stalak s novinama iza benzinskih pumpi. Uzeo sam primerak Dejli njuza i spustio novčić od pet centi navrh gomile novina. Pridružio se gomili sličnih. Ne znam da li su 1958. godine bili pošteniji, ali su svakako imali mnogo više poverenja u ljude.

Ulica Košut je prema mapi bila na istoj strani grada na kojoj i Ulica Kanzas, petnaestak minuta ugodne šetnje od benzinske pumpe. Hodao sam ispod brestova, još nedirnutih biljnim vašima koje će ih sedamdesetih pokositi gotovo do poslednjeg. Krošnje behu zelene, kao usred jula. Klinci su se igrali ispred kuća ili jurcali kraj mene na biciklima. Male skupine odraslih skupljale su se po autobuskim stanicama, obeleženim belim prugama na telefonskim banderama. Deri je išao za svojim poslom, baš kao i ja. Bio sam samo još jedan tip u neupadljivom sportskom sakou, sa slamnatim šeširom i smotanim novinama pod pazuhom. Izgledao sam kao neko ko traga za garažnom rasprodajom ili obećavajućom nekretninom. Uklapao sam se u okolinu.

Nadao sam se da je tako.

Ulica Košut je imala uredne živice i staromodna zdanja, karakteristična za Novu Englesku. Štrcaljke su se vrtele po travnjacima. Dva dečaka su protrčala pored mene. Dobacivali su se fudbalskom loptom. Zabrađena žena (s neizbežnom cigaretom na donjoj usni) prala je porodični automobil i povremeno prskala psa, koji je lajući uzmicao. Ulica Košut je ličila na eksterijer neke saharinske melodrame.

Dve devojčice su vrtele konopac za preskakanje, dok je treća vešto igrala oko njega. Skakutala je lagano i pevala: „Čarli Čaplin je otišao u Indiju! Samo da bi giedao kako devojke igraju! Pozdravite kapetana\ Pozdravite kraljicul Moj stari vozi podmornicu!“ Konopac za preskakanje je šamarao pločnik. Osećao sam poglede na sebi. Zabrađena žena je prestala da radi, s crevom u jednoj i velikim sunđerom u drugoj ruci. Motrila me je dok sam prolazio kraj devojčica s konopcem. Nastavila je da radi kad sam ih obišao u širokom luku.

Ðavolski si rizikovao kad si razgovarao s onom decom u Ulici Kanzas, pomislio sam. Nisam verovao u to. Rizikovao bih previše da sam prošao preblizu devojčica s konopcem za preskakanje. Riči i Bev su bili dobra deca. Znao sam to, čim sam ih video. I oni su to znali. Gledali smo se pravo u oči.

Da li vas poznajemo? Pitala me je devojčica. Bevi-Bevi, što vozi ševi.

Ulica Košut je bila slepa. Završavala se velikom zgradom zvanom „Dom za rekreaciju zapadne strane“. Bila je pusta. Na zaraslom travnjaku je stajala tabla s natpisom IMOVINA NA PRODAJU U VLASNIŠTVU GRADA. Takvo zdanje mora biti zanimljivo svakom lovcu na nekretnine. Dve kuće ispod njega, na desnoj strani ulice, pegava devojčica kose boje šargarepe vozila je bicikl s pomoćnim točkovima, po asfaltiranom prilaznom putu. Ponavljala je varijacije istog stiha: „Bing-beng, videla sam čitav geng, ding-deng, videla sam čitav geng, ring-reng, videla sam čitav geng...“

Grabio sam ka Domu, kao da me ništa na svetu ne zanima više od njega. Krajičkom oka sam pratio Šargarepicu. Ljuljala se na sedištu bicikla, kao da pokušava da sazna koliko može da se nagne, a da se ne prevrne. Često se tako igrala, ako je suditi po izgrebanim cevanicama. Na poštanskom sandučetu ispred njene kuće nije bilo prezimena, već samo broj 379.

Prišao sam znaku NA PRODAJU i napisao nešto na novinama. Krenuo sam nazad. Kad sam prolazio pored broja 379 (na drugoj strani ulice, pretvarajući se da čitam novine), na verandi se pojavila žena s dečakom. Jeo je nešto umotano u salvetu. Slobodnom rukom je držao dejzi vazdušaru, kojom će uskoro pokušati da uplaši pobesnelog oca.

"Elen!“, povikala je žena. „Skidaj se s tog čuda. Skršićeš se! Dolazi ovamo, čeka te kolač.“

Elen Daning je sjahala s bicikla. Prevrnula ga je na asfalt i jurnula u kuću, urlajući: „Sing-seng, videla sam čitav geng!“, iz sveg glasa. Njena kosa, mnogo neupečatljivija nijansa crvene od Beverli Marš, poskakivala je za njom kao neposlušni feder.

Za njom je krenuo dečak, koji će porasti i napisati strahovito tužan sastav, zbog kog ću zaplakati. On će biti jedini preživeli član ove porodice.

Biće jedini, ukoliko ne promenim njihovu sudbinu. Shvatio sam da nemam drugog izbora kad sam ih video kao stvarne ljude, koji vode stvaran život.

Sedmo poglavlje

1.

Šta da vam kažem o mojih sedam nedelja u Deriju? Kako da vam objasnim zašto sam ga mrzeo i zašto sam ga se plašio?

To se nije desilo zato što je čuvao tajne (iako jeste), niti zbog strašnih zločina, među kojima je bilo i nerešenih, koji su se u njemu zbili (iako jesu).

S tim je gotovo, rekla mi je devojka po imenu Beverli. Dečakpo imenu Riči složio se s njom. Poverovao sam im... iako sam držao da senka nikad u potpunosti ne napušta grad s neobičnim, ulegnutim centrom.

Mrzeo sam ga zbog slutnje neizbežnog poraza. I slutnje da sam zatočenik u zatvoru elastičnih zidova. Pustio bi me (drage volje), ako bih poželeo da odem, ali ako ostanem, stisnuće me još čvršće. Stiskaće me dok ne izgubim dah. Najgori deo je što odlazak nije dolazio u obzir, zato što sam video Harija pre nego što je ćopao i pre prostodušnog, ali blago smetenog osmeha. Video sam ga pre nego što je postao Ćopavi Hari, koji ćopa niz ulicu.

Video sam i njegovu sestru. Sad je bila više od imena u mukotrpno napisanom sastavu, bezlična devojčica koja voli da bere cveće i da ga meće u vazu. Ponekad sam bdeo, razmišljajući kako planira da skuplja slatkiše kao princeza Letojesen Zimaproleće. Nikad ih neće skupiti, ako nešto ne preduzmem. Posle duge i bezuspešne borbe za život, završiće u kovčegu. Kovčeg čeka i njenu majku, čije ime još nisam znao. Čeka i Troja. Jedan čeka i Artura zvanog Tuga.

Neću moći da živim ako dopustim da se to dogođi. Zbog toga sam ostao, iako nije bilo lako. Pamet bi mi stala kad god bih pomislio da mi sledi novo iskušenje ovakve vrste u Dalasu. Dalas neće biti kao Deri, govorio sam sebi. Zato što nijedno mesto na svetu nije kao Deri.

Šta da vam kažem?

U mom profesorskom životu sam neumorno ustrajavao na ideji jednostavnosti. U beletristici i nebeletristici postoji samo jedno pitanje i jedan odgovor.

Šta se desilo?, pita čitalac. Evo šta se desilo, odgovara pisac. Ovo... i ovo... i ovo, takođe. Nek bude prosto i jednostavno, glupane. To je jedini bezbedan put kući.

Pokušaću, iako morate neprestano imati na umu da je stvarnost u Deriju samo tanka ledena kora iznad dubokog jezera tamne vode. Ali ipak:

Šta se desilo?

Ovo se desilo. I ovo. I ovo, takođe.

2.

U petak, drugog punog dana u Deriju, posetio sam „Center strit samoposlugu“. Čekao sam do pet po podne, zato što sam mislio da će tada biti najveća gužva. Petkom se isplaćuju zarade. Za veliki broj ljudi je to bio (mislim na supruge; jedno od životnih pravila u 1958. godini je „Muškarci ne kupuju bakaluk“) dan za kupovinu. U gomili kupaca ću lakše proći nezapaženo. Svratio sam do prodavnice konfekcije i odabrao uske štofane pantalone i plavu radničku košulju, da bih se lakše stopio s okolinom. Kupio sam i par vulverajn radničkih čizama, inspirisan susretom s Bez Tregera i njegovim ortacima, ispred „Dremljivog srebrnog dolara“. Na putu do samoposluge nemilosrdno sam šutirao ivicu trotoara, da bih iskrzao vrhove.

Gužva u prodavnici je opravdala moja očekivanja. Pred svakom kasom je bio podugačak red. Prostor između gondola bio je pun žena koje su gurale kolica. Ono malo muškaraca koje sam video nosili su korpe. I ja sam uzeo jednu. Stavio sam pakovanje (bezobrazno jeftinih) jabuka u moju korpu. Uzeo sam i pakovanje pomorandži (cena se nije mnogo razlikovala od one u 2011. godini). Nauljeni drveni pod škripao mi je pod nogama.

Bevi što vozi ševi nije rekla čime se gospodin Daning bavi u „Center strit samoposluzi“. Nije bio menadžer. Bacio sam pogled u staklenu kutiju iza gondola i ugledao sedokosog gospodina, kome je Elen Daning mogla biti unuka, ali ne i kći. Na njegovom stolu je bio natpis Gdin KARI.

Čuo sam smeh na putu ka zadnjem delu radnje, pored gondole s mlečnim proizvodima (sa zanimanjem sam posmatrao natpis DA LISTE PROBALI "JOGURT“? SVIDEĆE VAM SE, AKO NISTE). Bio je to ženski smeh. Odmah sam prepoznao "oh kakav obešenjak“ ton. Okrenuo sam se u pravcu smeha i ugledao grupu žena odevenih u stilu dama iz „Voćne kompanije Kenebek . Sjatile su se oko odeljka za meso. KASAPNICA, pisalo je na dasci obešenoj o ukrasni, hromirani lanac. SECKAMO KAO KOD KUĆE pisalo je u sledećem redu, a na dnu: FRENK DANING, GLAVNI MESAR.

Život ponekad iskašlje podudarnosti kakve nijedan pisac ne bi smeo da kopira.

Frenk Daning je uveseljavao dame. Sličnost s domarom koji je pohađao moj kurs engleskog u školi za odrasle bila je jeziva. Bio je slika i prilika Harija, izuzev što mu je kosa bila gotovo sasvim crna, umesto seda. Slatki, blago zbunjeni smešak ustupio je mesto upečatljivom, neodoljivom osmehu. Nisam se čudio ženskom oduševljenju. Čak je i Bevi što vozi ševi mislila da je opasan dasa, i zašto ne bi? Imala je dvanaest ili trinaest godina, ali je bila žensko, a Frenk Daning je bio šarmer. Znao je to. Cvet derijske ženskadije je iz nekih razloga trošio supružničke plate u prodavnici u centru, umesto u nešto jeftinijem A&P-u. Jedan od razloga za to stajao je iza tezge s mesom. Gospodin Daning je bio zgodan, gospodin Daning je nosio besprekorno čistu belu bluzu (s nešto krvavih mrlja na manžetnama, ali zar on nije mesar), gospodin Daning je nosio otmeni beli prekrivač na glavi. Ličio je na mešavinu kuvarske kape i slikarske beretke. Nakrivio ga je pod savršenim uglom.

Sve u svemu, gospodin FrenkDaning je, s ružičastim, sveže obrijanim obrazima i besprekorno podšišanom crnom kosom, bio božji dar za devojčice. Vezao je paket mesa, kanapom, s kotura pored vage. Ispisao je cenu na njemu, hitrim pokretima crnog markera, dok sam mu se primicao. Predao ga je dami od pedesetak leta, u haljini s velikim ružičastim ružama, najlon čarapama i crvenilom na licu, karakterističnim za šiparice.

„Izvolite, gospođo Leveskju. Pola kilograma tanko isečenih šnicli.“ Nagnuo se preko tezge, dovoljno da gospođa Leveskju (i druge dame) oseti miris njegove kolonjske vode. Da li je i Fred Tumi koristio istu? Mislim da nije. Procenio sam da bi kicoš poput Frenka Daninga izabrao nešto skuplje. „Znate li kakav problem izazivaju nemačke kobasice?“, prozbori mesar poverljivim tonom.

"Ne znam“, rekla je prva mušterija u redu. Malčice je otezala pri govoru. Druge dame su uzbuđeno čavrljale.

Daning me je načas osmotrio. Nije zapazio ništa zanimljivo. Upravio je izveštačeno veseli pogled na gospođu Leveskju.

„Sat nakon što ih pojedete, javlja se glad za moći.“

Nisam bio siguran da su ga sve dame razumele, ali su sve uskliknule na pristojan, očekivani način. Daning se pozdravio sa zadovoljnom gospođom Leveskju. Usmerio je svu pažnju na gospođu Boui, koja će je, siguran sam, sa radošću primiti.

On je fin čovek. Uvek spreman za šalu.

Ali fini čovek je imao hladan pogled. Oči su mu bile plave, dok je posmatrao opčinjeni harem gradskih dama. Mogao bih se zakleti da su bile sive, kao voda ispod neba iz kog će uskoro pasti sneg, kad je usmerio pažnju na mene, iako samo na tren.

3.

Samoposluga se zatvarala u šest uveče. Bilo je tek pola tri kad sam izašao iz nje, s nešto voća. U Ulici Vičam, odmah iza ugla, bio je restoran. Naručio sam hamburger, koka-kolu i pitu od čokolade. Pita je bila izvrsna - prava čokolada, pravi šlag. Ispunila mi je usta, kao i đumbirovo pivo Frenka Anisetija. Otezao sam s obrokom koliko god sam mogao. Prošetao sam se do kanala, pored kog je bilo nekoliko klupa. S njih se pružao vidik - uzak, ali zadovoljavajući - na „Center strit samoposlugu“. Pojeo sam pomorandžu na pun stomak. Bacao sam komade kore preko betonske obale i gledao kako ih voda nosi.

Tačno u šest su se pogasila svetla u velikom izlogu prodavnice. Poslednje dame su izašle petnaestak minuta kasnije. Pošle su uz Apmajl hil ili su stale pored telefonskih bandera s belim prugama. Autobus s oznakom KRUŽNA TURA pojavio se da ih pokupi. Zaposleni su počeli da odlaze u četvrt do sedam. Poslednja dvojica su bili gospodin Kari, menadžer, i Daning. Rukovali su se i rastali. Kari se zaputio sokakom između samoposluge i prodavnice obuće, verovatno do automobila. Daning je krenuo ka autobuskoj stanici.

Nisam hteo da pođem za njim, zato što je na njoj bilo samo dvoje ljudi. Nisam ni morao, zbog jednosmernog obrasca saobraćaja u Donjem gradu. Odšetao sam do druge obojene bandere, blizu "Stranda“ (u kom se davao dupli program Mašinska puška Keli{24} i Devojka izpopravnog doma{25} reklama je obećavala VATROMET AKCIJE). Čekao sam autobus s radnicima koji su govorili o mogućim parovima u doigravanju Svetske serije. Ćutao sam, iako sam imao šta da kažem na tu temu.

Gradski autobus je stigao i stao preko puta „Center strit samoposluge“. Daning se ukrcao u vozilo. Spustio se nizbrdo i stao ispred bioskopa. Pustio sam radnike da uđu, da bih video koliko novca ostavljaju u kutiju pored vozača. Osećao sam se kao tuđin u naučnofantastičnom filmu, koji pokušava da se predstavi kao Zemljanin. Osećaj je možda bio glup - želeo sam da se provozam gradskim autobusom, a ne da dignem Belu kuću u vazduh zrakom smrti - ali nije bledeo.

Jedan od tipova koji su ušli ispred mene pokazao je šarenu autobusku propusnicu, koja me je načas podsetila na Čoveka sa žutom karticom. Ostali su spustili petnaest centi u kutiju za novac. Sitnina je zveckala. Poveo sam se za njihovim primerom, iako mi je za to trebalo nešto više vremena, zato što mi se novčić od deset centi zalepio za oznojeni dlan. Mislio sam da me svi posmatraju. Podigao sam glavu i video da putnici čitaju novine i pilje kroz prozor. Unutrašnjost vozila je bila puna plavičastosivog duvanskog dima.

Frenk Daning je sedeo blizu polovine desne strane autobusa. Nosio je sive pantalone, belu košulju i tamnoplavu kravatu. Oblačio se kicoški, nema šta. Palio je cigaretu. Nije me ni pogledao kad sam prošao pored njega i seo u zadnjem delu vozila. Autobus je vrludao kroz jednosmerne ulice Donjeg grada. Zatim se popeo uz Apmajl hil, Vičamom. Putnici su počeli da izlaze kad smo stigli do dela grada namenjenog stanovanju. Svi su bili muškarci. Žene su verovatno bile kod kuče. Raspoređivale su bakaluk ili postavljale sto za večeru. Autobus se praznio. Frenk Daning je sedeo na svom mestu i pušio cigaretu. Nisam hteo da ostanemo sami u autobusu.

Zaluđ sam strahovao. Bacio je cigaretu na pod, kad je autobus stao na uglu Uiice Vičam i Avenije milosrđa (kasnije ću doznati da Deri ima i Avenije vere i nade). Ugasio ga je nogom i ustao. Lakim korakom je prišao vratima. Nije se držao, već se ljuljao u skladu s pokretima autobusa, koji je usporavao. Neki Ijudi ne gube mladalačku gracioznost do kasnog životnog doba. Daning je, po svemu sudeći, bio jedan od njih. Bio bi sjajan igrač svinga.

Potapšao je vozača autobusa po ramenu. Počeo je da mu priča vic. Bio je kratak. Najveći deo se izgubio u pištanju vazdušnih kočnica, ali sam čuo da pominje tri kalajisane crnčuge zaglavljene u liftu i zaključio da ga sigurno nije pričao haremu domaćica u prodavnici. Vozač je eksplodirao od smeha i povukao dugu, hromiranu ručicu za otvaranje prednjih vrata. „Vidimo se u ponedeljak, Frenk“, rekao je.

„Ako potok ne nadođe“, odvratio je Daning i strčao niza stepenice. Preskočio je pojas trave i doskočio na trotoar. Video sam komešanje mišića ispod njegove košulje. Kakve šanse imaju žena i četvoro dece protiv njega? Gotovo nikakve, pomislio sam, ali sam pogrešio. Tačan odgovor je bio nikakve.

Gledao sam kako se penje uza stepenice ispred prve zgrade od Avenije milosrđa, dok se autobus udaljavao. Devetoro ili desetoro ljudi i žena sedelo je na stolicama za ljuljanje, na prostranom tremu. Nekoliko ih je pozdravilo mesara. Rukovao se s njima kao političar na gostovanju. Kuća je bila trospratnica u viktorijanskom stilu. Iznad ulaza je visila tabla s natpisom. Uspeo sam da ga pročitam:

EDNIN PANSION NEDELJNIILI MESEČNI ZAKUP S UPOTREBOM DOBRO OPREMLJENE KUHINJE BEZ KUĆNIH LJUBIMACA!

Ispod velike table na kukama je visila manja, narandžasta s natpisom NEMA SLOBODNIH MESTA.

Izašao sam iz autobusa posle dve stanice. Zahvalio sam se vozaču, koji je nešto progunđao. To je u Deriju, po svoj prilici, bilo ravno ljubaznom otpozdravu, ako ne znate nekoliko šala o kalajisanim crnčugama zaglavljenim u liftu ili o poljskoj mornarici.

Polako sam krenuo prema gradu. Prešao sam dva bloka, da bih se što više udaljio od Edninog pansiona, u kom su se stanari skupljali na tremu posle večere baš kao ljudi u jednoj od priča Reja Bredberija o idiličnom Grintaunu, Ilinois. Zar Frenk Daning nije podsećao na jednog od tih dobrih ljudi? Podsećao je, nego šta je. I u Bredberijevom Grintaunu su vrebali skriveni užasi.

Fini čovek više ne živi sa svojima, rekao je Riči što moćnim glasom se diči. To je bio pun pogodak. Fini čovek je živeo u pansionu u kom su svi mislili da je veliki dasa.

Pansion, po mojoj proceni, nije bio više od pet blokova zapadno od Ulice Košut 379. Možda je bio i bliži. Da li je Frenk Daning, kad bi svi stanari zaspali, sedeo u iznajmljenoj sobi, okrenut istoku, kao vernik okrenut Ćabi? Ako je to bila istina, da li je to činio sa svojim "hej baš mi je drago što te vidim“ osmehom na licu? Mislim da nije. I da li su mu oči bile plave, ili su poprimale tu hladnu i duboko sivu nijansu? Kako je stanarima okupljenim na tremu Edninog pansiona, u predvečerje, radi svežeg vazduha, objašnjavao napuštanje ognjišta i doma? Da li je smislio priču u kojoj je njegova žena bila malčice uvrnuta ili ju je predstavio kao jedinog krivca? Mislim da jeste. Da li su mu ljudi verovali? Odgovor na to pitanje je bio veoma lak. Nije važno da li govorimo o 1958,1985. ili 2011. godini. U Americi, u kojoj je pakovanje uvek važnija od sadržaja, ljudi uvek veruju tipovima poput Frenka Daninga.

4.

Sledećeg utorka sam unajmio stan, oglašen u derijskom Njuzu kao „polunamešten, u kvalitetnom susedstvu“. Gospodin Džordž Amberson se u sredu sedamnaestog septembra preselio u njega. Zbogom, ’Derijska gradska kućo’, zdravo Avenijo Haris. Ziveo sam duže od nedelju dana u 1958. godini. Osećao sam se sve opuštenije, iako ne i sasvim opušteno.

Odrednica o polunameštenom stanu ticala se postelje (s blago zaprljanim madracem, bez posteljine), kauča, kuhinjskog stola s jednom nogom koji se morao podupreti da se ne bi klimao i jedne stolice s žutom plastičnom presvlakom, koja bi uvek ispuštala otegnuto smok, kad god bi oklevajući pustila nečije pantalone. U stanu sam zatekao i šporet i bučni frižider. U ostavi sam našao rashladni uređaj: ventilator s nagorelim utikačem. Izgledao je smrtonosno.

Slutio sam da je šezdeset pet dolara mesečno preterana suma za ovaj stan, na putanji sletanja aviona na derijski aerodrom. Prihvatio sam je zato što je gazdarica, gospođa Džoplin, bila spremna da previdi nedostatak preporuka. Gospodinu Ambersonu je pomoglo što je istresao gotovinu za tromesečnu kiriju. Ipak je tražila da prepiše podatke iz moje vozačke dozvole. Nije ništa rekla, ako je pomislila da je čudno što samostalni trgovac nekretninama iz Viskonsina ima mejnsku vozačku dozvolu.

Bilo mi je drago što mi je Al dao mnogo gotovine. Gotovina olakšava život strancima.

Novac je 1958. godine imao mnogo veću kupovnu moć. Za tristotinak dolara polunamešteni stan preobrazio sam u namešteni. Devedeset od tri stotine potrošenih zelembaća dao sam za polovni stoni televizor. Te noći sam gledao Šou Stiva Alena{26}. Uživao sam u crnobeloj slici. Isključio sam ga i seo za kuhinjski sto. Slušao sam kako avion sleće urlajući propelerima. Iz zadnjeg džepa sam izvadio sveščicu kupljenu u radnji u Donjem gradu (onoj u kome krađa u prodavnici nije strava, superiška ili radikalna). Okrenuo sam prvu stranu i kliknuo novomparfcerhemijskom olovkom. Sedeo sam punih petnaest minuta - dovoljno dugo da čujem sletanje još jednog aviona. Činilo mi se da je tako blizu, da će svakog časa točkovima zagrebati krov.

Stranica je ostala prazna, baš kao i moj um. Kad god bih pokušao da ubacim u brzinu, javljala bi mi se samo jedna razgovetna misao: Prošlost ne želi da bude promenjena.

Nije mi bila od pomoći.

Konačno sam ustao. Skinuo sam ventilator s police u ostavi. Postavio sam ga na radnu površinu u kuhinji. Mislio sam da neće proraditi, ali sam se prevario. Zujanje motora je imalo iznenađujuće umirujuće dejstvo. Potiskivalo je onespokojavajuće gunđanje frižidera.

Seo sam bistrijeg uma. Dobio sam nekoliko ideja.

OPCIJE

1. Obavestiti policiju.

2. Anonimnipoziv mesaru („Posmatram te, mamojepcu, reći ću, ako išta učiniš“).

3. Namestiti igru mesaru.

4. Nekako ga onesposobiti.

Tu sam stao. Frižider se isključio. Nijedan avion nije sletao, niti je bilo saobraćaja na Aveniji Haris. Neko vreme sam ostao sam s ventilatorom i nedovršenim spiskom. Konačno sam dopisao poslednju misao:

5. Ubiti mesara.

Zgužvao sam papir. Otvorio sam kutiju kuhinjskih šibica, koju sam pronašao pored peći. Kresnuo sam jednu. Ventilator ju je smesta ugasio. Ponovo sam pomislio kako će biti teško promeniti neke stvari. Isključio sam ventilator i kresnuo novu šibicu. Prineo sam je loptici od papira. Spustio sam je u sudoperu kad ju je zahvatio plamen. Isprao sam pepeo kad je izgorela.

Gospodin Džordž Amberson je posle toga otišao u krevet.

Nije dugo spavao.

5.

Još sam bio budan kad je, u pola jedan ujutru, poslednji avion te noći protutnjao iznad krova. Razmišljao sam o mom spisku. Obraćanje policiji nije dolazilo u obzir. To bi možda upalilo s Osvaldom, koji će objaviti besmrtnu ljubav prema Fidelu Kastru u Dalasu i Nju Orleansu, ali je Daning bio u drugačijoj situaciji. Važio je za omiljenog i poštovanog pripadnika lokalne zajednice. A ko sam ja? Nov momak u gradu nesklonom došljacima. Ovog popodneva sam, na izlazu iz apoteke, ponovo video Bez Tregera s ekipom ispred „Dremljivog srebrnog dolara“. Nosio sam radničku odeću, ali su me oni ipak odmerili karakterističnim "ko si sad pa ti“ pogledom.

I šta bih rekao policiji, čak i da sam u Deriju živeo osam godina, umesto osam dana? Da sam imao viziju u kojoj je Frenk Daning pobio porodicu na Noć veštica? Siguran sam da bi to dobro primili.

Ideja da pozovem mesara, ne predstavljajući se, malo mi se više dopadala. Ali to bi bio zastrašujuće rizičan potez. Kad bih mu telefonirao - na poslu ili u pansionu, gde bi ga sigurno pozvali na zajednički telefon u prizemlju - u značajnoj meri bih poremetio sled događaja. Taj poziv bi ga možda sprečio da pobije porodicu, ali bi jednako verovatno mogao imati i suprotno dejstvo. Mogao bi ga gurnuti preko varljive granice razuma po kojoj je hodio, iza magičnog osmejka u stilu Džordža Klunija. Možda bih samo ubrzao ubistva, umesto da ih sprečim. Znao sam kada i gde će udariti. Ta prednost će nestati, ako ga upozorim.

Da mu namestim neku igru? To uspeva u špijunskim romanima, ali ja nisam agent CIA, već bogom prokleti profesor engleskog.

Onesposobiti mesara bila je sledeća stavka na spisku. U redu, ali kako? Da ga pregazim sanlajnerom dok žuri iz Avenije milosrđa ka Ulici Košut, s čekićem u ruci i ubistvom na umu? Biću uhvaćen i osuđen na robiju, ako ne budem imao čudesnu sreću. To nije sve. Onesposobljeni ljudi se obično oporave, nakon čega bi mogao ponovo pokušati. Taj scenario mi se, u mraku spavaće sobe, činio izuzetno uverljivim. Zato što prošlost ne voli da je iko menja. Tvrdokorna je.

Jedini siguran način da ga sprečim bio je da ga pratim, sačekam da se osami i da ga ubijem. Sve mora biti prosto i jednostavno, glupane.

To rešenje je izazivalo brojne probleme. Najveći od svih je bio što nisam znao mogu li to učiniti. Mislim da bih mogao nekog ubiti, u kriznim trenucima - da bih zaštitio sebe ili drugoga - ali hladnokrvno? Čak i ako znam da će moja potencijalna žrtva ubiti suprugu i decu, ako ne bude sprečena?

I... šta ako to učinim i budem uhvaćen pre nego što pobegnem u budućnost u kojoj sam bio Džejk Eping, umesto Džordž Amberson? Sudiće mi se. Biću proglašen krivim i poslat u državni zatvor Šošenk. Tamo ću biti kad Džon E Kenedi bude ubijen u Dalasu.

Čak ni to nije bio najveći problem. Ustao sam i prošao kuhinjom do majušnog kupatila. Seo sam na klozetsku šolju i zario čelo u šake. Pretpostavio sam da je Harijev sastav istinit, baš kao i Al. Verovatno je bio, zato što je Hari bio tek dva ili tri stepena iznad neuhvatljive granice normalnosti. Takvi ljudi su neskloni da predstavljaju fantazije poput ubistva čitave porodice kao stvarnost. Ipak...

Verovatnoća od devedeset pet posto nije isto što i stopostotna, rekao je Al. Govorio je o Osvaldu, jedinoj osobi koja je mogla biti ubica, ako se izuzmu sve brbljarije o zaverama. I pored toga je gajio izvesnu sumnju.

Bilo bi lako proveriti Harijevu priču u svetu kompjutera iz 2011, ali ja to nisam uradio. Čak i da je bila u potpunosti tačna, možda su postojali ključni detalji koje je pogrešno predstavio ili zaobišao. To bi me moglo omesti u mom naumu. Šta će biti ako, umesto da ujašem na scenu i spasem stvar kao ser Galahad, samo uspem da izgubim život zajedno s nesrećnom porodicom? To bi svakako promenilo budućnost na mnogo zanimljivih načina, ali ja neću moći da se osvedočim o njih.

Sinula mi je nova ideja. Delovala je ludački privlačno. Mogao bih da stanem preko puta kuće, u broju 379 u Ulici Košut, u Noći veštica... kaoposmatrač. Tako ću videti šta se dogodilo i zabeležiti sve podatke koji bi jedinom živom svedoku - teško povređenom detetu - mogli promaći. Odvezao bih se u Lizbon Fols, uspeo kroz zečju rupu i odmah vratio u deveti septembar u 11.58 časova ujutru. Ponovo bih kupio sanlajner i otišao u Deri, s mnogo podataka. Tačno je da bi me to koštalo dobrog dela Alove gotovine, ali bi ostalo dovoljno.

Ideja je lepo izašla na kapiju, ali se saplela još pre prve krivine. Svrha ovog putovanja je bila da se ispita uticaj koji će spasavanje domarove porodice imati na budućnost. Neću ništa saznati ako dopustim Frenku Daningu da ih ubije. Moraću da još jednom prođem kroz sve ovo, zato što ću, kad se - ako se - vratim kroz zečju rupu da zaustavim Osvalda, sve vratiti na početak. Jednom je bilo teško. Drugi put će biti još teže. Treći put će biti nezamislivo.

I još nešto. Porodica Harija Daninga je već jednom izginula. Da li ću ih osuditi na još jednu pogibiju? Čak i ako svaki put sve počinje iz početka i oni ništa ne znaju? I ko može da kaže da na nekom dubokom nivou ne znaju?

Bol. Krv. Šargarepica leži na podu, pod stolicom za ljuljanje. Hari pokušava da uplaši ludaka s dejzi vazdušarom: „Pusti me na miru, tata, ili ću te upucati.“

Vraćao sam se kroz kuhinju. Zastao sam da bih pogledao stolicu sa žutim, plastičnim sedištem. „Mrzim te, prokletinjo“, rekao sam, pre nego što sam se vratio u krevet.

Ovog puta sam gotovo odmah zaspao. Kad sam se probudio sledećeg jutra oko devet, sunce me je obasjavalo kroz prozor spavaće sobe, bez zavese, a ptičice bodro cvrkutale. Znao sam šta moram da uradim. Nek bude prosto i jednostavno, glupane.

6.

U podne sam vezao kravatu, posadio slamnati šešir na glavu pod kicoškim uglom i otišao do sportske radnje u kojoj je još trajala VATROMETNA JESENJA RASPRODAJA ORUŽJA. Objasnio sam prodavcu da bih želeo da kupim pištolj, zato što radim s nekretninama i često nosim pozamašne sume novca. Pokazao mi je nekoliko modela, uključujući i kolt kalibra 38, specijalni policijski revolver. Koštao je 9,99 $. To mi je izgledalo besmisleno malo, dok se nisam setio podatka iz Alovih beležaka, da je italijanska puška kojom je Osvald promenio tok istorije koštala manje od dvadeset dolara. Platio ju je pouzećem, kad mu je isporučena poštom.

„Ovo je pouzdano sredstvo za zaštitu“, rekao je prodavac. Zakotrljao je burence. Brzo se okretalo uz karakteristično klikklikklikklikklik. „Garantujem da je smrtonosno precizan na razdaljini od petnaest metara, a ko god bude dovoljno glup da pokuša da vas orobi, mora da vam priđe znatno bliže.“

"Prodato.“

Spremio sam se za pomni pregled mojih oskudnih isprava, ali sam ponovo smetnuo s uma opuštenu atmosferu, lišenu straha u Americi u kojoj sam sada živeo. Platio sam račun i izašao s pištoljem, to je bilo sve. Nije bilo papirologije, niti perioda čekanja. Nisam morao da ostavim ni sadašnju adresu.

Osvald je zamotao pušku u ćebe. Sakrio ju je u garaži kuće u kojoj je njegova supruga stanovala s ženom po imenu Rut Pejn. Mislim da znam kako se osećao, kad sam izašao iz radnje s pištoljem u aktovki: kao čovek s moćnom tajnom, posednik privatnog tornada.

Na vratima „Dremljivog srebrnog dolara“ stajao je čovek koji je trebalo da radi u jednoj od fabrika. Pušio je cigaretu i čitao novine. Bolje reći, pretvarao se da ih čita. Nisam mogao da se zakunem da me motri, ali ni da to ne čini.

To je bio Bez Tregera.

7.

Te večeri sam ponovo zauzeo položaj blizu "Stranda“, na čijem panou je pisalo DAJE SE OD SUTRA! GROMOVITI PUT{27} (MIČAM) & VIKINZI{28} (DAGLAS)! Bioskopska uprava je derijskim ljubiteljima filma obećavala novi VATROMET AKCIJE.

Daning je ponovo prešao ulicu do autobuske stanice. Ukrcao se u autobus. Ovog puta ga nisam pratio. Nije bilo potrebe. Znao sam gde ide. Vratio sam se u novi stan. Povremeno sam se osvrtao, ne bih li uvrebao Bez Tregera. Nisam ga video. Uveravao sam sebe da se slučajno zatekao s druge strane ulice, kad sam izašao iz sportske radnje. I nije se radilo o velikoj slučajnosti. Zar „DremljivT nije bio njegovo redovno pojilište. Radnici imaju lutajuće slobodne dane, pošto derijske fabrike rade šest dana nedeljno. Četvrtak je mogao biti njegov slobodan dan. Iduće nedelje će možda visiti u "Dremljivom“ petkom ili utorkom.

Sledeće večeri sam ponovo bio kod "Stranda“. Pretvarao sam se da proučavam poster za Gromoviti put (Robert Mičam tutnjipo najvrelijem auto-putu na Zemljil), uglavnom zato što nisam imao gde da idem. Do Noći veštica je ostalo još šest nedelja. Izgleda da će mi glavni posao biti ubijanje vremena. Frenk Daning ovog puta nije prešao ulicu do autobuske stanice, već je odšetao do raskrsnice ulica Center, Kanzas i Vičam. Stekao sam utisak da je neodlučan. Ponovo je izgledao veoma otmeno u tamnim pantalonama, beloj košulji, plavoj kravati i sportskom sakou, svetlosive boje. Nakrivio je šešir unazad. Na trenutak sam pomislio da je pošao u bioskop, da bi video najvreliji auto-put na svetu. U tom slučaju ću nehajno odšetati u pravcu Ulice Kanal. Skrenuo je levo, u Vičam. Čuo sam kako zvižduće. Lepo je zviždao.

Nije bilo potrebe da ga pratim. Znao sam da devetnaestog septembra neće nikog ubiti čekićem. A opet, bio sam po prirodi radoznao i nisam imao pametnija posla. Ušao je u bar i roštiljdžinicu zvanu "Fenjerdžija“. Mesto nije bilo fino kao „Gradska kuća“, ali ni izbliza tako jadno kao ona u Ulici Kanal. U svakoj palanci postoje dva ili tri granična lokala u kojima se plavi i beli okovratnici srećui mešajukao jednaki. Ovaj bar je ličio na takva mesta. Obično jena jelovniku bilo nekih lokalnih specijaliteta zbog kojih su se stranci zbunjeno češali po glavi. Specijalitet "Fenjerdžije“ je bio nešto što se zvalo zalogajčići od jastoga.

Prošao sam pored širokog izloga. Nisam se šetao, već sam se lenjo vukao. Video sam kako se Daning pozdravlja s gostima, na putu kroz lokal. Rukovao se s njima, lupkao ih je po obrazima, uzeo je šešir jednom čoveku i bacio drugom, koji je stajao pored zida. On ga je, na opšte oduševljenje, vešto dohvatio. Fin čovek. Uvek raspoložen za šalu. „Smej se pa će se čitav svet smejati s tobom“ pristup na delu.

Video sam kako je seo za sto blizu mašine za kuglanje. Hteo sam da nastavim kad sam shvatio da sam đavolski žedan i da bi mi pivo baš prijalo. Šank u „Fenjerdžiji“ je bio na drugom kraju prepune prostorije, u odnosu na veliki sto za kojim je sedeo Daning. Pridružio se isključivo muškom društvancetu. Neće me videti. Motriću ga, zahvaljujući ogledalu, iako ne verujem da ću videti išta značajno.

Takođe, vreme je da počnem da pripadam ovom mestu, u kom ću provesti šest nedelja. Ušao sam u "Fenjerdžiju“. Lokal se orio od veselih glasova i smeha. Din Martin je pevao "To je ljubav“. Kelnerice su žurile između stolova s kriglama piva i zalogajčićima od jastoga. Odasvud su se dizali oblačići plavičastog dima. Razume se.

U 1958. godini uvek je bilo dima.

8.

„Vidim da gleđate onaj sto pozadi“, progovorio je neko pored mene. Sedeo sam dovoljno dugo u "Fenjerdžiji“ da naručim drugo pivo i prvi „mali tanjir“ zalogajčića od jastoga. Morao sam. Da nisam, doveka bih se pitao kakav im je ukus.

Pogledao sam u pravcu glasa i ugledao omanjeg čoveka sjajne, crne kose, okruglog lica i živahnih, crnih očiju. Podsećao je na veselu vevericu. Osmehnuo se i pružio detinju šaku. Gologruda sirena na njegovoj podlaktici je mahala ribljim repom i namigivala. „Čarls Frati. Možete me zvati Čaz. Svi me tako zovu.“

Rukovao sam se s njim. „Džordž Amberson, ali me vi možete zvati Džordž. Svi me tako zovu.“

Nasmejao se. Baš kao i ja. Smeh na sopstvene šale (pogotovu tako jadne) smatra se neukusnim, ali su neki ljudi tako zarazno veseli da ne moraju da se smeju sami. Čaz Frati je bio jedan od njih. Kelnerica mu je donela pivo. Podigao je čašu. "U tvoje zdravlje, Džordže.“

"Nazdravlje“, rekao sam. Kucnuli smo se.

„Poznaješ li nekog?“, pitao je, gledajući veliki sto u dnu restorana, odražen u ogledalu.

"Jok.“ Obrisao sam penu s gornje usne. „Imam utisak da se zabavljaju bolje od ostalih, to je sve.“

Čaz se osmehnuo. "To je sto Tonija Trakera. Ne bi me čudilo ako je urezao ime na njega. Toni i njegov brat Fil su vlasnici auto-prevozničke kompanije. Poseduju više ari u ovom gradu - i u gradovima oko njega - nego što Karter ima pilula za jetru. Fil se retko pojavljuje. Uglavnom je na putu, ali Toni ne propušta mnogo petaka i subota uveče. Ima mnogo prijatelja. Uvek se dobro zabavljaju. Niko ne urne da napravi štimung kao Frenki Daning. Priča viceve. Svi vole starog Tonsa, ali obožavaju Frenkija.“

„Govoriš kao da ih sve poznaješ.“

„Poznajem ih godinama. Poznajem većinu ljudi u Deriju, ali tebe ne znam.“ „Zato što sam tek stigao. Bavim se nekretninama.“

„Pretpostavljam da je reč o poslovnim objektima.“

„Pogodio si.“ Kelnerica je spustila tanjir sa zalogajčićima od jastoga na naš sto i odljuljala se. Gomila na tanjiru je izgledala kao crkotina na drumu, ali je divno mirisala. Ispostavilo se da ima još bolji ukus. Verovatno sam unosio milijardu grama holesterola sa svakim zalogajem, ali se 1958. godine niko nije brinuo zbog toga, što je bilo krajnje opuštajuće. „Pomozi mi s ovim“, rekao sam. „Jok, samo navali. Da li si iz Bostona? Njujorka?“

Nasmejao se kad sam slegnuo ramenima.

„Oprezan si, a? Ne krivim te zbog toga, rođo. Brbljiva usta potapaju brodovlje. Mogu da pretpostavim zašto si došao.“

Ruka sa zalogajčićem od jastoga zastala mi je na pola puta do usta. Zazeblo me je oko srca, iako je u "Fenjerdžiji“ bila vrućina. "Zaista?“

Nagnuo se prema meni. Osetio sam vitalis na glatkoj crnoj kosi i osveživač daha.

"Da li bih pogodio ako bih rekao ’obećavajuće mesto za trgovački centar’?“ Laknulo mi je. Ideja da sam u Deriju zbog pronalaženja mogućeg mesta za izgradnju trgovačkog centra nije mi pala na pamet, ali je bila dobra. Namignuo sam novom poznaniku. "Ne mogu ništa da kažem.“

"Ne, ne, naravno da ne možeš. Posao je posao, razume se. Nećemo više o tome. Ali, ako ikad poželiš da uputiš nekog od domorodaca u tu priču, rado ću je poslušati. Daću ti jednu preporuku, tek da bih ti pokazao da imam dobre namere. Trebalo bi da pogledaš staru Kičenerovu čeličanu, ako već nisi. Savršeno mesto. A što se trgovačkih centara tiče... Znaš li šta su trgovački centri, sinko?“ „Talas budućnosti“, rekao sam.

Uperio je prstom u mene, kao da je cev pištolja i namignuo. Ponovo sam se nasmejao. Nisam mogao da se ne nasmejem. Verovatno i zbog olakšanja koje me je obuzelo kad sam shvatio da nisu svi odrasli ljudi u Deriju zaboravili da budu prijateljski nastrojeni prema strancima. „Pun pogodak iz prve.“

"I ko poseduje zemlju na kojoj stoji stara Kičenerova čeličana, Caze? Braća Traker, pretpostavljam?“

„Rekao sam da poseduju najveći deo zemlje u okolini, ali ne svu.“ Spustio je pogled na sirenu. „Mili, da li da kažem Džordžu ko poseduje prvoklasno zemljište u poslovnoj zoni, na samo tri kilometra od središta ovog metropolisa?11

Mili je mrdnula krljuštima obraslim repom i zanjihala savršeno oblikovanim dojkama. Čaz Frati nije stisnuo ruku u pesnicu, da bi se to desilo. Mišići na njegovoj podlaktici su se samostalno pokretali. To je bio moćan trik. Pitao sam se da li izvlači zečeve iz šešira.

"U redu, draga.“ Upravio je pogled na mene. "U stvari, taj čovek je tvoj odani sluga. Kupujem najbolju zemlju, a braći Traker prepuštam ostalo. Posao je posao. Mogu li da ti dam posetnicu, Džordže?“

"Svakako.“

Dao mi ju je. Na karti je pisalo ČARLS ČAZ FRATIKUPOVINA PRODAJA TRAMPA. Gurnuo sam je u džep na košulji.

„Ako znaš sve te ljude i ako oni tebe znaju, zašto nisi tamo, umesto što sediš za barom s novim klincem u kraju?“

Na časak je delovao iznenađeno. Nastavio je jednako veselim tonom. "Da ti nisi rođen u koferu i bačen iz voza, rođo?“

"Ja sam samo stranac. Lokalni običaji su mi nepoznati. Nemoj da mi prebacuješ zbog toga.“

"Ne boj se. Posluju sa mnom zato što što posedujem dosta zemljišta, oba bioskopa u centru i bioskop za automobiliste, jednu od banaka i sve zalagaonice u istočnom i centralnom Mejnu. Ne jedu i ne piju sa mnom, niti me pozivaju u svoje domove i klubove, zato što sam član Plemena.“

"Ne razumem.“

"Ja sam Jevrejin, rođo.“

Nacerio se kad je video moj izraz lica. „Nisi znao. Nisi pogodio ni kad sam odbio zalogajčiće. Dirnut sam.“

„Pokušavam da shvatim zašto bi to bilo važno“, rekao sam.

Nasmejao se, kao da godinama nije čuo tako dobru šalu. „Povlačim reč, nisi rođen u koferu, već su te pronašli u kupusištu.“

U ogleđalu sam video kako Frenk Daning drži banku za stolom. Toni Traker i njegovi prijatelji su ga slušali sa širokim kezovima na licima. Kad su eksplodirali od smeha, pitao sam se da li je to bio onaj o tri kalajisane crnčuge zaglavljene u liftu ili nešto još zabavnije i sočnije - trojica Ješa na terenu za golf.

Čaz je video gde gledam. „Frenk zna da stvori veselu atmosferu. Znaš li gde radi? Ne znaš. Zaboravljam da si tek došao. Radi u ’Center strit samoposluzi’. On je glavni mesar. Poseduje pola prodavnice, iako ne govori o tome. I znaš šta? Svojim zalaganjem obezbeđuje polovinu prihoda. Dame lete na njega kao pčele na med.“

"Da li je moguće?“

„Jašta je, a i muškarci ga vole. To nije tako čest slučaj. Momci retko gaje naklonost prema ženskarošima.“

To me je podsetilo na strastvenu fiksaciju koju je moja bivša supruga gajila prema Džoniju Depu.

"Ne ponaša se kao nekada, kad je pio s njima do zatvaranja i igrao poker u skladištima, do rane zore. U poslednje vreme popije jedno pivo - ponekad dva - i odlazi. Samo posmatraj.“

Prepoznavao sam taj obrazac ponašanja. Kristi je ponekad pokušavala da kontroliše unošenje pića, umesto da načisto prestane da pije. Neko vreme bi uspevala u svojoj nameri, ali bi pre ili kasnije tonula u pijanstvo.

„Ima li problema s pićem?“, pitao sam.

"Ne znam da li ima problema s alkoholom, ali znam da ima problem s ponašanjem.“ Spustio je pogled na tetovažu na podlaktici. „Mili, da li si primetila koliko duhovitih momaka pravi pičvajz kad im padne mrak na oči?“

Mili je mrdnula repom. Čaz me je odmerio ozbiljnim pogledom. „Vidiš? Žene uvek znaju.“ Maznuo je zalogajčić od jastoga i zakolutao očima. Bio je veoma zabavan tip. Nije mi palo na pamet da bi mogao biti išta drugo izuzev onog što je tvrdio da jeste. Ali, kao što je sam Čaz napomenuo, bio sam pomalo naivan. I po derijskim merilima je nesumnjivo bio u pravu. „Nemoj da kažeš rabinu Mnogohrču.“

„Tvoja tajna je sigurna.“

Po načinu na koji su se ljudi za Trakerovim stolom naginjali ka Frenku, zaključio sam da je počeo da pripoveda još jedan vic. Bio je od onih koji mnogo govore rukama. Imao je krupne šake. Zamišljao sam kako stiskaju dršku čekića.

„Bio je strah i trepet u srednjoj školi“, nastavio je Čaz. „Znam o čemu govorim, zato što sam išao u ’Kaunti konsolidejted’ s njim. Nastojao sam da mu se ne nađem na putu. Gurao se i levo i desno. Bio je vazda spreman za tuču. Trebalo je da ide na Univerzitet Mejn, ali je neka cura zatrudnela s njim. Oženio se. Posle godinu-dve je pokupila bebu i zbrisala. To je verovatno bila dobra ideja, kad se uzme u obzir kakav je tada bio. Frenki je bio jedan od onih momaka kojima bi borba s Japancima i Nemcima dobro činila. Istresli bi sav bes iz sebe, znaš. Dobio je 4-F. Nikad nisam saznao zašto. Ravni tabani? Šum na srcu? Ko bi ga znao. Tebi su ova ogovaranja verovatno nezanimljiva.“

"Nisu“, rekao sam. „Zanimljiva su.“ I bila su. Ušao sam u "Fenjerdžiju“ da ovlažim grlo i naleteo na zlatni rudnik informacija. „Uzmi još jedan zalogajčić od jastoga.“

„Spreči me, ako možeš“, rekao je i gurnuo još jedan u usta. Pokazao je palcem na ogledalo, dok je žvakao. "A zašto ne bih maznuo koji? Pogledaj samo te tipove za stolom - polovina su katolici, ali im to ne smeta da žderu pljeskavice i kobasice. I to u petak! Ko razume religiju, rođo?“

„Slažem se“, rekao sam. "Ja sam odmetnuti metodista. Dakle, gospodin Daning nije otišao na koledž?“

„Nije. Diplomirao je veštinu sečenja mesa, kad mu je prva žena zbrisala oko ponoći. Bio je dobar u tome. Uvalio se u još neke nevolje - i da, piće je, kako sam čuo, bilo jedna od njih. Ljudi mnogo vole da ogovaraju, a nijedan trač ne zaobilazi vlasnika zalagaonice. Gospodin Volander, tadašnji vlasnik samoposluge, seo je da popriča sa starim Frenkijem, kao strogi roditelj.“ Čaz je odmahnuo glavom i maznuo još jedan zalogajčić. "Da je Beni Volander mogao da zna da će Frenki Daning, do kraja onog sranja u Koreji, postati vlasnik polovine prodavnice, verovatno bi ga strefio šlog. Dobro je što ne možemo da vidimo budućnost, zar ne?“

„Slažem se da bi nam to zakukuljilo i zamumuljilo život.“

Čaz je uzimao pripovedački zalet. Ćutke je prešao preko mog poziva kelnerici da donese još dva piva.

„Beni Volander je rekao Frenkiju da je najbolji mesarski šegrt kog je ikad imao, ali da će ga otpustiti ako ponovo bude imao problema s policijom i ako se bude tukao kad god ga neko pogleda popreko. Pametnom je dovoljno jednom reći. Frenki se upristojio. Razveo se od prve supruge, zbog napuštanja bračne zajednice. To je potrajalo godinu-dve. Nedugo potom se oženio po drugi put. Rat je u to vreme besneo svom snagom, pa je mogao da bira. Bio je šarmantan, a najveći deo konkurencije se borio daleko od domovine. Izabrao je pravu lepoticu, Doris Makini.“

„Siguran sam da je još uvek lepa.“

„Naravno, rođo. Lepa je ko slika. Dobili su troje ili četvoro dece. Fina porodica.“ Čaz se ponovo nagnuo prema meni. „Frenki jošte pokatkad izgubi kontrolu nad sobom. To mu se sigurno desilo prošlog proleća, zato što se Doris pojavila u crkvi s modricama na licu. Nedelju dana kasnije je dobio šut-kartu. Živi u pansionu, najbližem nekadašnjem domu. Pretpostavljam da se nada da će ga žena primiti nazad. Pre ili kasnije će tako i biti. Zna da koristi svoj šarm - opa, gledaj, šta sam ti rekao? Hvata maglu.“

Daning je ustajao. Društvance ga je pozivalo da ostane. Odmahivao je glavom i pokazivao na sat. Sasuo je poslednji gutljaj piva niz grlo, pre nego što se sagnuo da poljubi ćelavka u glavu. Ovo je propraćeno talasom bučnog odobravanja. Otplovio je na njemu do vrata.

Udario je Čaza u leđa, u prolazu i rekao: „Pazi da ne isprljaš nos, Čazi - predugačak je, lako se prlja.“

Izašao je. Čaz se okrenuo prema meni, s veselim veveričjim osmehom. U njegovim očima nije bilo ni trunke veselosti. „Zar nije dasa?“

“Jašta je“, rekao sam.

9.

Ja sam jedan od onih ljudi koji ne znaju šta misle dok to ne stave na papir. Stoga sam proveo najveći deo vikenda beležeći zapažanja o onom što sam video, učinio i planirao da učinim u Deriju. Posao se proširio. Obuhvatio je i objašnjavanje razloga mog boravka u Deriju. Do nedelje sam pojmio da sam se prihvatio posla koji je prevazilazio format sveske i hemijske olovke. U ponedeljak sam kupio malu pisaću mašinu. Hteo sam da je potražim u lokalnoj prodavnici kancelarijskog materijala, kad mi je pogled pao na posetnicu Čaza Fratija na kuhinjskom stolu. Rešio sam da prvo njega posetim. Zalagaonica na Ist Sajd drajvu se po veličini mogla meriti s nekim robnim kućama. Iznad vrata su po tradiciji bile tri zlatne kugle, u društvu prepoznatljive gipsane sirene. Namigivala je i vragolasto mahala repom. Nosila je brus, pošto je bila izložena pogledima prolaznika. Nisam primetio Fratija, ali sam kupio sjajnu smit-koronu za dvanaest dolara. Rekao sam prodavcu da kaže gospodinu Fratiju da ga je obišao Džordž, tip koji se bavi nekretninama.

„Rado ću mu preneti vašu poruku, gospodine. Da li biste želeli da ostavite posetnicu?“

Sranje. Moram da ih odštampam... a to znači da ću ipak morati da posetim Derijske kancelarijske potrepštine. „Ostavio sam ih u drugom sakou. Mislim da će me se setiti. Popili smo nekoliko pića u ’Fenjerdžiji’.“

Tog popodneva sam ozbiljno prionuo na posao.

10.

Navikao sam se na avione koji su mi se nad glavom spuštali na pistu. Ugovorio sam isporuku novina i mleka. Svakog jutra sam zaticao boce od debelog stakla na pragu. Mleko je imalo neverovatno pun i bogat ukus, kao i đumbirovo pivo koje mi je Frenk Aniseti poslužio na prvom putovanju u 1958. godinu. Pavlaka je bila još bolja. Ne znam da li su već izumeli veštačku, a nisam ni hteo da znam, sve dok sam mogao da uživam u pravoj.

Dani su prolazili. Čitao sam beleške Ala Templtona o Osvaldu. Uskoro sam mogao da izrecitujem duže odlomke napamet. Posetio sam biblioteku i čitao o ubistvima i nestancima koji su morili Deri 1957. i 1958. godine. Tražio sam članke o Frenku Daningu i njegovoj lošoj naravi, ali nisam našao nijedan. Ako je i bio hapšen, priča nije stigla do crne hronike u lokalnim novinama, koja je najčešće bila podugačka. U ponedeljakbi zauzela čitavu stranicu, zahvaljujući dešavanjima tokom vikenda (do najvećeg broja njih je dolazilo posle zatvaranja barova). Našao sam samo jednu priču koja se ticala domarovog oca. Bavila se dobrotvornom akcijom iz 1955. „Center strit samoposluga“ je te jeseni poklonila deset procenata zarade Crvenom krstu, za pomoć postradalima u uraganima Koni i Dijana, koji su opustošili Istočnu obalu. Ubili su dvoje ljudi i pričinili veliku materijalnu štetu. Izazvali su i poplave u Novoj Engleskoj. Našao sam sliku Harijevog oca. Držao je veliki ček, poklon za oblasnog direktora Crvenog krsta. Mesar je imao osmeh filmske zvezde.

Nisam kupovao u „Center strit samoposluzi“. Dva vikenda - poslednji u septembru i prvi u oktobru - sledio sam derijskog najomiljenijeg mesara nakon subotnje polusmene, provedene iza tezge s mesom. Za ove zadatke sam iznajmio neupadljiv ševrolet s aerodroma. Sanlajner je bio preterano uočljiv za praćenje.

Prvog subotnjeg popodneva otišao je na buvlju pijacu u Brueru. Odvezao se u pontijaku, kog je čuvao u iznajmljenoj garaži u centru. Retko ga je upotrebljavao radnim danima. U nedelju se odvezao do kuće u Ulici Košut. Pokupio je decu, da bi ih odveo na dupli program Diznijevih filmova u "Aladinu“. Najstariji Troj je, čak i izdaleka, izgledao kao neko ko se smrtno dosađuje na ulasku u bioskop.

Odvezao je i dovezao decu, ali nije ulazio u kuću. Zatrubio je deci da izađu, kad je stigao. Istovario ih je na trotoaru, kad su se vratili. Čekao je da sva četiri deteta izađu iz kola. Nije se odmah odvezao. Sedeo je za upravljačem, ne gaseći motor i pušio cigaretu. Možda se nadao da će predivna Doris izaći da popriča s njim. Kad mu je postalo jasno da neće, okrenuo je kola na komšijskom prilaznom putu i dodao gas. Gume su oštro zaškripale, podižući oblačiće plavičastog dima.

Skliznuo sam niza sedište iznajmljenog automobila. Nisam morao, zato što me nije udostojio ni pogleda u prolazu. Krenuo sam za njim, kad je odmakao niz Ulicu Vičam. Vratio je automobil u garažu, svratio u gotovo pustog "Fenjerdžiju“ na jedno pivo i otpešačio do Edninog pansiona na Aveniji milosrđa, pognute glave.

Sledeće nedelje, četvrtog oktobra je pokupio dečicu, da bi ih odveo na fudbalsku utakmicu na stadionu Univerziteta Mejn u Oronou, nekih pedeset kilometara od Derija. Parkirao sam se na Aveniji Stilvoter i sačekao kraj utakmice. Na povratku su ručali u restoranu. Parkirao sam se na suprotnom kraju parkirališta i čekao da izađu. Život privatnog detektiva je veoma dosadan. Nimalo ne liči na onaj iz filmova.

Sumrak se šunjao Ulicom Košut, kad je Daning dovezao decu kući. Troj je očigledno uživao u fudbalu više nego u Pepeljuginim dogodovštinama. Izašao je iz očevog pontijaka sa osmehom, mašući zastavicom Crnih medveda. Tuga i Hari su takođe zadovoljno stiskali zastavice. Elen nije delila to raspoloženje. Čvrsto je spavala. Daning ju je odneo do kućnih vrata u naručju. Gospođa Daning se ovog puta nakratko pojavila - koliko je trebalo da prihvati devojčicu.

Suprug joj je nešto rekao. Njen odgovor mu se nije dopao. Bio sam predaleko da bih video njegov izraz lica. Mahao je prstom, dok joj se obraćao. Saslušala ga je i odmahnula glavom. Okrenula se i ušla u kuću. Još malo je stajao na pragu. Skinuo je šešir i udario njime po nozi.

Prizor je bio zanimljiv. Govorio je dosta o njihovom odnosu, ali mi nije pomogao. Nisam dobio ono što sam želeo.

Sutradan sam to dobio. Odlučio sam da te nedelje obavim samo dva izviđanja. Mislio sam da bih, ako bih bio vredniji, rizikovao da budem opažen, čak i u tamnosmeđem, iznajmljenom automobilu. Na prvom izviđanju nisam ništa opazio. Mislio sam da je ostao kod kuće, a kako i ne bi? Vreme je postalo sivo i kišovito. Verovatno je gledao sportski prenos na televiziji, sa ostalim stanarima. Zamišljao sam kako svi puše u salonu.

Pogrešio sam. Video sam kako ide prema centru, kad sam skrenuo u Vičam, da bih po drugi put prošao pored pansiona. Odenuo je plave farmerke, vetrovku i šešir širokog oboda. Provezao sam se kraj njega i parkirao na Glavnoj ulici, jedan blok od garaže u kojoj je držao automobil. Dvadeset minuta kasnije sledio sam ga ka zapadu. Saobraćaj je bio slab, pa sam ga pratio na pristojnom odstojanju.

Ispostavilo se da je išao do groblja Longvju, tri kilometra od Derijskog bioskopa za automobiliste. Posetio je cvećaru preko puta groblja. Provezao sam se pored nje, na vreme da vidim kako kupuje dve korpe jesenjeg cveća od starice koja je crnim kišobranom štitila mušteriju i sebe od kiše. U retrovizoru sam gledao kako smešta cveće na suvozačko sedište, seda za upravljač i kreće ka groblju.

Okrenuo sam se i odvezao do groblja. To je bio rizičan potez, ali sam morao da ga povučem. Na parkingu sam zatekao samo dva kamioneta puna opreme za održavanje zelenila, pokrivene šatorskim krilom i stari rovokopač, verovatno nabavljen na vojnom otpadu. Nije bilo ni traga ni glasa od Daningovog pontijaka. Odvezao sam se preko parkinga, do ulaska u veliko groblje, koje je zauzimalo nekoliko brdovitih hektara.

Staze su se granale od glavne saobraćajne arterije na groblju. Magla se dizala iz dolina i udubina. Kišica je prerastala u kišu. Dan nije bio pogodan za obilazak pokojnika, pa je Daning bio sam na groblju. Lako sam uočio njegov pontijak, parkiran na pola puta uzbrdo. Spustio je korpe s cvećem pored dva susedna groba. Pretpostavio sam da se radi o njegovim roditeljima, ali me to nije zanimalo. Okrenuo sam se i napustio groblje.

Prva teška kiša je tukla po gradu kad sam se vratio u svoj stan na Aveniji Haris. Voda je tutnjala kanalom u središtu Derija. Neobična buka iz Donjeg grada bila je prisutnija nego ikad. Ovo je bio kraj miholjskogleta. Nisam brinuo zbog toga. Otvorio sam svesku. Našao sam praznu stranu, gotovo na samom kraju i upisao peti oktobar, 15.45. Daning na groblju Longvju, položio je cveće na grobove roditelja(?). Pada iša.

Imao sam ono što sam hteo.

Osmo poglavlje

1.

Gospodin Džordž Amberson je, u nekoliko nedelja pre Noći veštica, obišao gotovo sve placeve u poslovnoj zoni grada i obližnjim naseobinama.

Bilo mi je jasno da se ne mogu nadati da ću biti prihvaćen za kratko vreme, ali sam hteo da se meštani naviknu da me viđaju u crvenom, sportskom kabrioletu i da pomisle: Eno ga onaj tip koji se bavi nekretninama. Viđam ga već mesec dana. Neko u gradu će napuniti džepove, ako taj zna šta radi.

Namignuo bih, sa osmehom, kad god bi me neko pitao šta tražim. Kad bi me pitali koliko ću ostati u gradu, rekao bih im da je to teško reći. Naučio sam gradski zemljopis i verbalnu geografiju 1958. godine. Naučio sam da rat znači Drugi svetski, a konflikt Korejski rat. Oba sukoba su, bogu hvala, bila za nama. Narod se brinuo zbog Rusije i takozvanog „raskoraka u projektilima“, ali ne mnogo. Brinuo se i zbog maloletničke delinkvencije, ali ne mnogo. Vladala je recesija, ali su ljudi pamtili i gora vremena. Kad ste se s nekim pogađali, mogli ste bez ikakvog problema da kažete da ste ga izjevrejčili (ili iscigančili). Bilo je mnogo slatkiša za cent: tačkica, napućenih usana i crnačkih bebica. Džim Krou{29} je vladao na jugu. Nikita Hruščov je sipao pretnje u Moskvi. Predsednik Ajzenhauer je raspoloženo pevušio u Vašingtonu.

Posle razgovora s Čazom Fratijem, rešio sam da obiđem napuštenu čeličanu Kičener. To je bila velika, prazna, zakorovljena parcela severno od grada. I da, bila bi savršeno mesto za izgradnju trgovačkog centra, kad do nje stigne nastavak Kilometar i po auto-puta. Na dan moje posete - ostavio sam automobil i pešačio, kad se put izmetnuo u minsko polje za osovinu —ličila je na ostatke drevne civilizacije: gledajte dela moja i strepite pred njima. Iz visoke trave su virile gomile cigle i zarđale gvožđurije. U središtu parcele je bio davno srušeni keramički dimnjak, zidova pocrnelih od gara. Golemi otvor je bio pun tmine. Spustio sam glavu i savio leđa. Mogao sam da uđem u njega, iako nisam bio nizak.

U nekoliko nedelja pre Noći veštica video sam mnogo i osetio još više Derija. Starosedeoci su bili ljubazni sa mnom, ali - s jednim izuzetkom - nikada i prijateljski raspoloženi. Čaz Frati je bio taj izuzetak. Kad sad razmislim o tome, čini mi se daje njegov prijateljski nastup trebalo da mi bude neobičan. Nisam ga smatrao naročito važnim. Glava mi je bila puna najraznovrsnijih ideja. Mislio sam, ponekad jednostavno naletiš na prijateljski raspoloženog tipa, to je sve. Nije mi padalo na pamet da ga je izvesni Bil Tarkot nagovorio da se sprijatelji sa mnom.

Bil Tarkot, poznatiji kao Bez Tregera.

2.

Bevi što vozi ševi je rekla da misli da su loša vremena u Deriju prošla. S vremenom sam sve više saznavao o gradu (i osećao - to posebno). Naporedo s tim procesom, u meni se rađalo uverenje da nije poput ostalih mesta, da u njemu nešto ne valja. Isprva sam pokušao da ubedim sebe da je to zbog mene, a ne zbog grada. Bio sam krajnje nesvakidašnje biće, vremenski beduin. Svako mesto bi mi izgledalo pomalo čudno, pomalo otkačeno - kao gradovi koji toliko liče na noćne more u čudnim romanima Pola Boulsa{30}. To objašnjenje me je ispočetka zadovoljavalo. Dani su prolazili. Istraživao sam novu okolinu. Sveža saznanja su krunila to predubeđenje. Počeo sam da sumnjam u ispravnost zaključka Beverli Marš, da su loša vremena prošla. U noćima bez sna, a njih je bilo prilično, zamišljao sam da i ona sumnja u svoje tvrđenje. Zar nisam ugledao zametak sumnje u njenim očima? Zar nije imala pogled nekog ko sasvim ne veruje u ono što tvrdi, iako to iz sveg srca želi? Možda joj je to bilo neophodno?

Nešto je bilo pogrešno, nešto zlo.

Neke prazne kuće su gledale na ulice. Njihove fasade bile su slične licima teško poremećenih duševnih bolesnika. Vrata na tavanu starog ambara na obodu grada ljuljala su se na zarđalim šarkama, otkrivajući i skrivajući tamu iza njih. Pažnju mi je privukao oštećeni deo ograde na Ulici Košut, samo jedan ćošak od kuće u kojoj je živela gospođa Daning sa svojom decom. Činilo mi se kao da je nešto - ili neko - bačeno kroz nju u Jalovinu. Vrteška na praznom dečjem igralištu lagano se okretala, iako je nijedno dete nije guralo, niti je duvao ikakav vetar. Nevidljivi kotrljajući ležajevi vrištali su dok se obrtala. Jednog dana sam video grubo izrezbarenog Isusa u kanalu. Uplovio je u tunel koji je prolazio ispod Kanalske ulice. Bio je metar dug. Zubi su mu virili ispod usana, razvučenih u grčeviti osmeh. Blago nakrivljena trnovita kruna krasila mu je čelo. Neko je nacrtao krvave suze ispod čudnih belih očiju. Ličio je na paganski totem. Na Mostu poljubaca u parku Besi, među izjavama odanosti školi i neprolaznoj ljubavi, neko je urezao reči USKORO ĆU UBITI MAJKU. Ispod toga je dopisano: NE ŽURI, RASPADA SE OD BOLEŠTINA. Jednog popodneva sam šetao istočnom stranom Jalovine i čuo grozno cviljenje. Pogledao sam u pravcu buke i ugledao siluetu mršavog čoveka. Stajao je na drvenom železničkom mostu, nedaleko od mene. Štap mu se dizao i spuštao u ruci. Tukao je nešto. Skičanje je utihnulo. Pomislio sam: To jepas, dokrajčio ga je. Odveo ga je tamo napovocu i nasmrt pretukao. Naravno, nisam mogao znati šta se tamo dogodilo... a opet jesam. Bio sam siguran da jebaš tako bilo. I sad sam siguran.

Nešto je bilo pogrešno.

Nešto zlo.

Da li je bilo šta od toga uticalo na priču koju ti pripovedam, na pripovest o domarovom ocu i Liju Harviju Osvaldu (nikogoviću sa samozadovoljnim "ja znam tajnu“ osmehom i sivim očima koje se nikad ne susretnu s vašim)? Nisam bio siguran, ali mogu da ti kažem još nešto: nečeg je bilo u tom palom dimnjaku u Kičenerovoj čeličani. Ne znam i ne želim da znam šta je to, ali sam na početku tunela video gomilu izglodanih kostiju i majušni izgrizeni povodac sa zvoncem. On je sigurno pripadao ljubljenom mačetu nekog deteta. Nešto se pomeralo i meškoljilo u cevi, u tom dubokom i golemom tunelu.

Dođi da vidiš, šaputalo je to nešto u mojoj glavi. Zanemari sve drugo, Džejk - uđi da vidiš. Dođi u posetu. Vreme ovde nema značaj, ovde vreme samo plovi. Znaš da želiš da uđeš, znaš koliko si radoznao. Možda češ ovde naći drugu zečju rupu. Jošjedan portal.

Možda, ali ne verujem. Mislim da me je unutra čekao Deri - sve što je bilo naopako i nastrano u vezi s njim krilo se u toj cevi. Uspavano. Dopustiće ljudima da poveruju da su loša vremena prošla. Čekaće da se opuste i zaborave da su loša vremena ikada postojala.

Otišao sam u žurbi. Nikad se nisam vratio u taj deo Derija.

3.

Jednog dana, druge nedelje oktobra - hrastovi i brestovi u Ulici Košut su dotad odenuli raskošne zlatne i crvene ogrtače - još jednom sam posetio napušteni „Dom za rekreaciju zapadne strane“. Nijedan iole sposobniji lovac na nagrade u oblasti nekretnina ne bi propustio da u potpunosti istraži mogućnosti tako obećavajuće parcele. Pitao sam nekoliko ljudi u ulici kako zgrada izgleda iznutra (vrata su bila zakatančena) i kad je zatvorena.

Među ljudima s kojim sam razgovarao bila je i Doris Daning. Lepa kd slika, rekao je Čaz Frati. To je bio kliše lišen smisla, ali je ovog puta odgovarao istini. Godine su urezale blage linije oko njenih očiju, i dublje u uglovima usana. Imala je izuzetnu kožu i sjajnu, prsatu figuru (Džejn Mensfild je 1958. godine bila na vrhuncu popularnosti; moćno poprsje se smatralo privlačnim, a ne problematičnim ženskim obeležjem). Razgovarali smo na kućnom pragu. Postupila bi nedolično ako bi me pozvala da uđem u praznu kuću, dok su deca u školi. Izložila bi se kritici suseda, pogotovo zato što njen suprug sad „živi van kuće“. U jednoj ruci je držala krpu, a u drugoj cigaretu. Boca sredstva za poliranje nameštaja virila joj je iz džepa na kecelji. Bila je ljubazna, ali nepristupačna, kao većina žitelja Derija.

Da, rekla je, „Dom za rekreaciju zapadne strane“ je bio dobro mesto za decu dok je radio. Bilo je lepo dok je u blizini postojalo mesto na koje su deca mogla da odu posle škole i da jurcaju do mile volje. S kuhinjskog prozora je dobro videla igralište i teren za košarku. Velika je šteta što je Centar opusteo. Rekla je da misli da je zatvoren zbog štednje, ali je mimikom lica upućivala na nešto drugo; da je zatvoren zbog niza ubistva i nestanaka dece. Smanjenje budžeta verovatno nije presudno uticalo.

Zahvalio sam joj se i dao jednu od sveže odštampanih poslovnih kartica. Prihvatila ju je i s odsutnim osmehom zatvorila vrata. Učinila je to polako, nije ih zalupila. Po zveckanju metala sam zaključio da je navukla lanac.

Pomislio sam da mi Centar može poslužiti u Noći veštica. Ideja mi se nije mnogo dopala. Pretpostavio sam da ću lako ući unutra i da ću s prozora na pročelju zgrade imati dobar pogled na ulicu. Daning bi mogao doći kolima, umesto peške, ali sam znao kako izgledaju. Hari je u sastavu napisao da je došao kad je pao mrak. Ni to neće biti problem, zbog uličnog osvetljenja.

Naravno, dobar vidik može biti mač s dve oštrice. Daning će gotovo sigurno videti da trčim na njega, ako ne bude u potpunosti usredsređen na ono što je došao da učini. Imam pištolj, ali je on smrtonosno precizan samo na razdaljini manjoj od petnaest metara. Ulica Košut će, na Noć veštica, gotovo sigurno biti puna majušnih duhova i goblina, što znači da ću morati da budem još bliži meti. A opet, ne mogu da čekam dok ne uđe u kuću pre nego što napustim zaklon, zato što se, shodno Harijevom sastavu, pobesneli suprug Doris Daning odmah bacio na posao. Kad je Hari izašao iz kupatila, svi su bili na podu i mrtvi, izuzev Elen. Ako budem čekao, videću isto što i Hari: mozak njegove majke razmazan po kauču.

Nisam putovao preko pola stoleća da bih spasao samo jednog od njih. Pa šta i ako me vidi da dolazim? Ja sam čovek s pištoljem, a on čovek s čekićem - verovatno maznutim iz kutije za alat u pansionu. Još bolje ako krene na mene. Skrenuću pažnju razbesnelom biku, kao rodeo klovn. Blesaviću se i urlati, dok mi ne priđe. Tada ću mu sprašiti dva zrna u grudi.

Pod pretpostavkom da ću moći da povučem obarač.

I pod pretpostavkom da me oružje ne izda. Isprobao sam ga u šljunkari, na obodu grada. Lepo je radio... ali prošlost je tvrdokorna.

Ne želi da bude promenjena.

4.

Posle dubljeg razmišljanja dosetio sam se boljeg skrovišta za zasedu u Noći veštica. Trebaće mi malo, ali ne previše sreće. Bog sveti zna da se dosta toga prodaje u ovim krajevima, rekao mi je barmen Fred Tumi prve noći u Deriju. Moja istraživanja su potvrdila to zapažanje. Stekao sam utisak da je posle ubistava (i velike poplave iz 1957. godine) pola grada na prodaju. U manje nepristupačnoj naseobini i lažni kupac nekretnina bi dosad verovatno dobio ključeve grada i strastveni vikend s mis Derija.

Nisam pogledao Vejmor lejn, jedan ćošak južno od Ulice Košut. Tamošnja dvorišta su se naslanjala na zadnja dvorišta kuća iz Košuta. Ne bi bilo zgoreg da je obiđem.

Kuća broj 206 u Vejmoru bila je naseljena, sledeća levo, broj 202, izgledala je kao odgovor na moje molitve. Siva boja je bila sveža, a krov nov, ali su svi kapci bili čvrsto zatvoreni. Na sveže pokošenom travnjaku je bila žuto-zelena tabla, kakva se mogla videti po čitavom gradu. IMANJE NA PRODAJU SPECIJALISTI ZA NEKRETNINE. Pozivala me je da stupim u kontakt sa specijalistom Kitom Hanajem i porazgovaram o ceni. Nisam to nameravao, ali sam parkirao sanlajner na sveže asfaltiranom prilaznom putu (neko se zbilja trudio da proda ovu kuću) i otišao u zadnje dvorište. Koračao sam visoko uzdignute glave i đavolski širokih ramena. Otkrio sam mnogo toga, dok sam istraživao novo okruženje. Na primer, da ljudi misle da vam je negde mesto ako se ponašate u skladu s tom pretpostavkom.

I zadnje dvorište je bilo uredno pokošeno. Lišće je skupljeno, da bi zeleni travnjak došao do punog izražaja. Ručna kosilica je sklonjena ispod strehe, pored garaže, sa zelenim platnom uredno prebačenim preko sečiva. Pored ulaza u podrum bila je pseća kućica, s natpisom koji je potvrđivao da Kit Hanaj ništa ne prepušta slučaju: OVO JE DOM VAŠEG LJUBIMCA. U njoj sam opazio gomilu kesa za lišće, pritisnutih baštenskom lopaticom i makazama za potkresivanje živice. U moje vreme bi alat bio zaključan; godine 1958. zadovoljavali su se sklanjanjem alata od kiše. Bio sam siguran da je kuća zaključana. To mi neće smetati. Nisam hteo da ulazim u nju.

Sto osamdeset centimetara visoka živa ograda predstavljala je granicu između dva dvorišta. Bila je niža od mene i gusta. Procenio sam da ću se provući kroz nju, po cenu nekoliko ogrebotina. Najbolje od svega je što sam s desnog ugla imao dobar pregled zadnjeg dela kuće Daningovih. Video sam dva bicikla. Muški je stajao uspravno, dokje drugi ležao postrance, kao crknuti poni. Pripadao je Elen Daning. Zaključio sam to na osnovu pomoćnih točkova.

Video sam i gomilu igračaka, Jedna od njih je bila dejzi vazdušara Harija Daninga.

5.

Ako ste ikada glumili u amaterskom pozorištu, ili režirali đačku predstavu, što sam radio nekoliko puta u Lizbonu - znate kako sam se osećao u danima pre Noći veštica. Na probama bi u početku vladala opuštena atmosfera. Bilo je improvizacija, viceva, grubih šala i mnogo flertovanja, zbog uspostavljanja seksualnih polariteta. Svi bi se smejali, ako bi neko pogrešio u tekstu ili izostavio nešto u prvim probama. Ako bi glumac zakasnio petnaest minuta, bio bi blago ukoren. Najčešće bi se sve na tome završilo.

Premijera bi s vremenom sve manje ličila na budalasti san, a sve više na stvarnu mogućnost. Improvizacije bi se proredile i nestale, baš kao i grube šale. Vicevi bi opstali, ali bi smeh koji bi izazvali sadržao ranije odsutni, nervozni naboj. Pogrešno izgovoreni tekst i zaboravljene reči bi izazivale ogorčenje, umesto veselja. Glumac koji bi nekoliko dana pre premijere, kad bi scena bila postavljena, zakasnio na probu, mogao je da računa na ozbiljan prekor režisera.

Došlo bi i veliko veče. Glumci bi se našminkali i obukli kostime. Neki bi bili nasmrt preplašeni; niko se nije osećao spremno. Očekivao ih je susret s dvoranom punom ljudi nestrpljivih da vide njihovo izvođenje. Ono što im je u danima proba na goloj sceni izgledalo daleko, sad je bilo pred njima. Pre podizanja zavese, neki Hamlet, Vili Loman ili Blanš Diboa otrčali bi do najbližeg toaleta zbog mučnine. To se uvek događalo.

Verujte mi, kad vam govorim o mučnini. Pričam na osnovu ličnog iskustva.

6.

U rane jutarnje sate Noći veštica nisam bio u Deriju, već na okeanu, olujnom. Grčevito sam se držao za ogradu velikog broda - jahte, rekao bih - koja je svakog časa mogla da potone. Lice mi je obasipala kiša, nošena razjarenim vetrom. Ka meni su hitali golemi talasi, tamni i svijeni u osnovi, sa zelenom penom na vrhu. Jahta se podigla, okrenula i spiralno strmoglavila ka tamnoj vodi.

Probudio sam se iz lošeg sna, dok mi je srce tuklo, a ruke stiskale nepostojeću ogradu broda. Citav san nije bio tvorevina mog uma, zato što se krevet blago podizao i spuštao. Činilo mi se da mi se stomak oslobodio mišića koji su ga držali na svom mestu.

Telo je u takvim trenucima gotovo uvek mudrije od uma. Zbacio sam posteljinu i potrčao u kupatilo. Na putu kroz kuhinju srušio sam omrznutu žutu stolicu. Zakačio sam je nožnim prstima. Kasnije će me boleti, ali sam ih sad jedva osećao. Pokušao sam da stisnem grlo, s delimičnim uspehom. Neobični zvuk se probio kroz njega i stigao do usta, nešto nalik ulk-ulk-urp-ulk. Moj stomak je bio jahta, dizao se i spiralno ponirao. Pao sam na kolena pred klozetskom šoljom i povratio večeru. Za njom je pošao ručak, praćen jučerašnjim doručkom:

O, bože, šunka s jajima. Povratio sam opet, na pomisao o tolikoj masti. Usledila je pauza, posle koje sam izbacio preostali sadržaj želuca. Činilo mi se da sam izrigao sve što sam pojeo prošle nedelje.

Iz utrobe se razlegao grozni, vlažni zvuk, baš kad sam počeo da se nadam da je najgore prošlo. S teškom mukom sam ustao, spustio klozetsku dasku i uspeo da sednem pre nego što je sve brboćući provalilo iz mene.

Pogrešio sam. Ni sad nije bilo gotovo, ne još. Stomak je još jednom bolno zajaukao. Creva su ponovo proradila. Nisam imao izbora. Učinio sam što sam morao. Nagnuo sam se i ispovraćao u lavabo.

Mrcvarenje je trajalo sve do podneva. Dotad sam na oba izlaza ispuštao samo vodnjikavu sluz. Kad god bih povratio ili ispraznio utrobu, pomislio bih isto: Prošlost ne želi da bude promenjena. Prošlostje tvrdokorna.

Rešio sam da večeras dočekam Frenka Daninga. Biću tamo, makar povraćao i srao sivu vodicu. Biću tamo. Biću tamo, makar me to ubilo.

7.

Kad sam tog petka po podne ušao u apoteku u Ulici Center, zatekao sam njenog vlasnika, gospodina Norberta Kina, za tezgom. Drveni ventilator na tavanici podizao je ostatke njegove kose uvis. Lelujala je kao paučina na povetarcu. Pogled na nju izazvao je upozoravajuće krčanje namučenih creva. Bela radna bluza je pokrivala mršavo, gotovo izgladnelo telo. Razvukao je blede usne u osmeh, kad me je video.

„Izgledate blago utučeno, prijatelju.“

„Kaopektat, molim vas“, rekao sam promuklim glasom. Zvučao sam neprepoznatljivo. „Imate li ga?“ Pitao sam se da li je taj lek izumljen.

"Da možda ne patite od stomačne nezgodacije?“ Svetlo s tavanice se rasipalo sa sočiva malih naočara bez okvira, kad god bi pomerio glavu. Kao puter na tiganju, pomislio sam. Ta pomisao je bilo dovoljno da izazove uzbunu u stomaku. „Stomačna pošast hara gradom. Bojim se da vas čekaju gadna dvadeset četiri časa. Verovatno je virus, ali možda ste koristili javni toalet i zaboravili da plaknete ruke. Toliko ljudi je lenjo...“

„Imate li kaopektat ili ne?“

„Naravno. Na drugoj gondoli.“

"A plastične gače - imate li njih?“

Ponovo je razvukao tanke usne. Pelene za odrasle su smešne, naravno da jesu. Osim ako vam ne zatrebaju. „Peta gondola. Iako vam neće trebati, ako ostanete kod kuće. Savetujem vam da to učinite na osnovu vašeg bledila, gospodine... i vašeg znoja...“

"Hvala“, rekao sam, iako sam zamišljao kako ga udaram pravo u usta i kako mu sabijam veštačku vilicu niz grlo. A sad sisaj malo polidenta, druškane.

Polako sam kupovao. Nisam hteo da napinjem omekšala creva, više nego što je neophodno. Nabavi kaopektat (veliko, porodično pakovanje? obavljeno), zatim plastične gaće (veličina XX? obavljeno). Plastične gaće su bile između kesa za klistir i širokih žutih traka o čijoj nameni nisam hteo da nagađam. Opazio sam i pelene za odrasle, ali ih nisam kupio. Ako zapne, gurnuću krpe u plastične gaće. Ovo mi je bilo smešno. Morao sam, pored sve muke, da susprežem smeh. Smejanje bi, u mom osetljivom stanju, moglo dovesti do katastrofe.

Mršavi apotekar je polako radio, kao da uživa u mojim mukama. Pružio sam mu pet dolara, rukom koja je vidno drhtala.

„Hoćete li još nešto?“

„Samo ovo. Teško mi je. Vidite da mi je teško. Zbog čega se, dođavola, neprestano cerite?“

Gospodin Kin je uzmakao zakorak. Osmehmuje svenuo na usnama. „Uveravam vas da se nisam cerio. Najiskrenije se nadam da će vam biti bolje.“ Stomak mi je zakrčao. Blago sam se zateturao i zgrabio papirnu kesu s kupljenim stvarima. Slobodnom rukom sam stiskao tezgu. „Imate li toalet?“

Osmeh se ponovo pojavio. „Bojim se da nije za mušterije. Zašto ne biste pokušali u nekom od... lokala preko puta?“

"Vi ste poprilično kopile, zar ne? Savršeni bogom prokleti građanin Derija.“ Ukočeno se okrenuo i ušunjao u prostor u kom je čuvao pilule, praškove i sirupe.

Polako sam prošetao pored aparata za gazirana pića i izašao. Osećao sam se kao čovek od stakla. Dan je bio svež. Temperatura nije bila viša od sedam stepeni, ali sam osećao zrake sunca na koži. Ulepila se. Stomak mi se ponovo zgrčio. Ukipio sam se na trenutak, oborene glave, s jednom nogom na trotoaru, a drugom u slivniku. Grč je prošao. Prešao sam ulicu, a da nisam pogledao ni levo ni desno. Neko je gnevno zatrubio. Uzdržao sam se da mu ne pokažem srednji prst. Imao sam dovoljno nevolja i bez borbe s nevaspitanim vozačem. Uistinu sam se već borio svom snagom.

Grčevi su me ponovo napali, kao dvostruki ubod nožem u donji deo stomaka. Potrčao sam. „Dremljivi srebrni dolar“ bio je najbliži. Oštro sam otvorio vrata i uleteo unutra. Moje namučeno telo zašlo je u polutamu, ispunjenu kiselkastim mirisom piva. Konvej Tviti{31} je jecao na džuboksu. Tvrdio je da je sve samo iluzija. Voleo bih da je to istina.

Bar je bio prazan. Usamljeni gost je sedeo za stolom. Zapanjeno me je posmatrao. Barmen je rešavao ukrštenicu u dnevnim novinama, oslonjen na šank. Podigao je glavu kad sam ušao.

„Toalet. Hitno je.“

Pokazao je iza sebe. Potrčao sam ka vratima s natpisima MOMCI i CURICE. Utrčao sam u prostoriju za MOMKE, kao krilo koje guta otvoreni deo terena. Toalet je mirisao na govna, dim cigareta i hlor. Toaletna kabina nije imala vrata, što u ovom slučaju nije bilo loše. Oštrim pokretom sam spustio pantalone, kao Supermen koji kasni da spreči pljačku banke. Okrenuo sam se i istresao tovar.

U poslednji čas.

Dohvatio sam veliku bocu kaopektata kad je poslednji drhtaj prošao, i otpio tri duga gutljaja. Stomak mi se pobunio. Primirio sam ga. Progutao sam još jednu dozu, kad sam bio siguran da će prva ostati u meni. Podrignuo sam i polako zatvorio poklopac. Na zidu levo neko je nacrtao kitu i mošnice. Mošnice su bile razrezane. Krv je liptala iz njih. Umetnik je ispod šarmantnog ostvarenja napisao: HENRI KASTONGVAJU EVO ŠTA TE ČEKA AKO JOŠ JEDNOM POJEBEŠ MOJU ŽENU.

Zažmurio sam i ugledao zapanjenu mušteriju koja me je posmatrala dok sam jurišao ka toaletu. Da li je bio mušterija? Na njegovom stolu nije bilo ničeg. Žmurećki sam jasno video njegovo lice. Prepoznao sam ga.

Kad sam se vratio u bar, Ferlin Haski je zamenio Konveja Tvitija, a Bez Tregera je otišao. Prišao sam barmenu. „Neko je sedeo tamo kad sam ušao. Ko je on?“

Barmen je podigao glavu s ukrštenice. „Nikog nisam video.“

Potegao sam novčanik i izvadio petaka. Spustio sam novčanicu na bar pored reklame za naranganset pivo. „Kako se zove?“

Vodio je nemi dijalog sa sobom. Bacio je pogled na kriglu za napojnice pored one s ukiseljenim jajima. U njoj je bio samo jedan novčić od deset centi. Petak je nestao sa šanka. "To je bio Bil Tarkot.“

To ime mi ništa nije značilo, baš kao ni prazni sto, ali s druge strane...

Spustio sam brata blizanca Poštenog Ejba na šank. „Da li je došao ovamo da bi me motrio?“ Potvrdan odgovor će značiti da me je uhodio. Možda ne samo danas. Ali zašto?

Barmen je odgurnuo novčanicu od pet dolara. „Znam samo da obično dolazi zbog piva i da dosta pije.“

„Zašto je onda otišao, a da ništa nije popio?“

„Možda je otvorio novčanik i u njemu nije našao ništa izuzev kartice iz biblioteke. Da li ti ja ličim na jebenu Bridi Merfi{32}? Zasmrdeo si mi toalet, hoćeš li da naručiš nešto ili da odeš?“

„Smrdeo je i pre nego što sam ušao u njega, prijatelju.“

To nije bila neka izjava, ali bolju nisam mogao da smislim u ovim uslovima. Izašao sam i zastao na trotoaru. Pogledom sam potražio Tarkota. Nigde ga nije bilo. Norbert Kin je stajao u izlogu apoteke, s rukama na leđima. Posmatrao me je bez osmeha.

8.

U pola šest po podne parkirao sam sanlajner na parkiralištu pored baptističke crkve u Ulici Vičam. Na njemu je bilo dosta automobila. Pročitao sam obaveštenje da je za pet po podne zakazan AA sastanak. U prtljažniku forda su bile sve stvari koje sam sakupio tokom sedmonedeljnog bivljenja u onom što sam počeo da zovem Nastranom palankom. Sve neophodne stvari bile su u aktovki koju mi je Al poklonio: njegova sveska i preostala gotovina. Hvala bogu što sam većinu novca ostavio u gotovini.

Na suvozačkom sedištu je bila papirna kesa s bocom kaopektata - tri četvrtine praznom - i plastičnim gaćama. Na svu sreću mi neće trebati. Stomak i creva su mi se smirili, a ruke prestale da drhte. U odeljku za rukavice, iznad pištolja, bilo je pola tuceta čokoladica. Stavio sam ih u kesu. Kasnije, kad se nađem između garaže i živice u Vejmor lejnu 202, napuniću pištolj. Gurnuću ga za pojas, kao gorila u filmovima B-produkcije kakvi su se puštali u "Strandu“.

U odeljku za rukavice je bila još jedna stvar, televizijski program s Fredom Asterom i Bari Čejs{33} na naslovnoj strani. Otvorio sam ga i pogledao program za petak, verovatno po deseti put, otkad sam ga kupio na kiosku u gornjem delu Glavne ulice.

Osam uveče, Drugi kanal: Nove avanture Elerija Kvina. Džordž Nejder, Les Trimajn. „Tako bogata, tako lepa, tako mrtva.“ Razuzdani berzanski mešetar (Vit Bisel) progoni bogatu naslednicu (Eva Gabor) dok Eleri i njegov otac istražuju.

Stavio sam ga u kesu, s drugim stvarima - uglavnom sreće radi - i izašao. Zaključao sam automobil i krenuo ka Vejmor lejnu. Prošao sam pored nekoliko mamica i tatica koji su skupljali slatkiše s decom, premalom da idu sama. Izdubljene bundeve veselo su se smešile s pragova. Nekoliko slamnatih lutaka s veštičjim šeširima tupo me je posmatralo.

Gazio sam sredinom trotoara, kao da imam svako pravo da budem tu. Mimoišao sam se s tatom koji je držao za ruku devojčicu s velikim, ciganskim minđušama, maminim jarkocrvenim karminom na usnama i velikim, crnim plastičnim ušima, prebačenim preko kovrdžave perike. Dodirnuo sam šešir u pozdrav tati. Sagnuo sam se do devojčice, koja je nosila papirnatu kesu.

"Ko si ti, dušice?“

„Aneta Funičelo{34}„, rekla je. „Ona je najlepši musketar.“

"Ti si jednako lepa“, rekao sam. "Pa, šta bi trebalo da kažeš?“

Zbunila se. Otac se nagnuo, da bi joj šapnuo na uvo. Ozarila se i razvukla usne u širok osmeh. „Trik ili poslasticu!“

„Tako je“, rekao sam. „Večeras neće biti trikova.“ Izuzev jednog koji ću, kako se nadam, izvesti pred čovekom s čekićem.

Izvadio sam čokoladicu iz kese (morao sam da zavučem ruku ispod pištolja da bih je uhvatio) i pružio devojčici. Otvorila je svoju kesu. Ispustio sam čokoladicu u nju. Bio sam samo još jedan tip na ulici, stranac u gradu u kom su se nedavno dogodili strašni zločini. Video sam isto, detinjasto poverenje na licu oca i kćeri. Dani slatkiša obogaćenih drogom još nisu nastupili - kao ni oni NEMOJTE IH KORISTITI AKO JE PAKOVANJE OTVORENO.

Otac joj je ponovo nešto šapnuo.

„Hvala vam, gospodine“, rekla je Aneta Funičelo.

„Nema na čemu.“ Namignuo sam tati. „Želim vam izuzetno uspešnu noć.“

„Sutra će je sigurno boleti stomak“, reče tata sa osmehom. „Hajdemo, bundevice.“

"Ja sam Aneta\“, negodovala je.

„Izvini, izvini. Hajdemo, Aneta.“ Osmehnuo se i dodirnuo obod šešira. Nastavili su šetnju, u potrazi za plenom.

Nastavio sam put ka broju 202. Usporavao sam korak. Zviždukao bih, da mi usne nisu bile neprijatno suve. Na prilaznom putu sam se odlučio na rizičan potez. Brzo sam se osvrnuo oko sebe. Video sam skupljače slatkiša na drugoj strani ulice, ali niko nije obraćao pažnju na mene. Sjajno. Požurio sam uz prilazni put. U zadnjem delu dvorišta mi se oteo uzdah olakšanja. Bio je veoma dubok, kao da je začet u petama. Zauzeo sam položaj između garaže i živice, skriven i nedostupan pogledima. Bar sam tako mislio.

Posmatrao sam zadnje dvorište Daningovih. Bicikli su nestali. Najveći broj igračaka bio je tamo - dečji luk s nešto strela gumenih vrhova, bejzbol palica s drškom obmotanom lepljivom trakom, zeleni hula-hop - ali dejzi puške nije bilo. Hari juje uneo ukuću. Nameravao je da jeponese sa sobom kad krene da skuplja slatkiše maskiran kao Bufalo Bob.

Da li ga je Tuga već zadirkivao zbog toga? Da li je njegova majka već rekla nosi je ako hoćeš, Hari, to nije prava puška. Učiniće to, ako već nisu. Njihove replike su već napisane. Stomak mi se zgrčio, ovog puta ne zbog dvadesetčetvoročasovnog virusa koji hara, već zbog neopozive spoznaje iz utrobe - koja je konačno stigla i udarila svom zloslutnom silinom. Ovo će se stvarno dogoditi. Zapravo, već se događa. Predstava je počela.

Pogledao sam na sat. Činilo mi se da je prošao čitav sat otkad sam ostavio automobil na parkingu pored crkve, iako je bilo tek četvrt do šest. Porodica u domu Daningovih sedi za stolom i večerava. Ako išta znam o klincima, oni mlađi su sigurno preterano uzbuđeni da bi mnogo jeli. Elen je već u kostimu princeze Letojesen Zimaproleće. Kladio bih se da ga je navukla, čim se vratila kući iz škole i da odonda izluđuje majku zahtevajući da joj nacrta ratničke boje.

Sedeo sam leđima oslonjen na zadnji zid garaže. Preturao sam po kesi i izvadio čokoladicu. Sumnjičavo sam je posmatrao. Čokolada je čokolada. Nisam znao da li smem da je pojedem. S druge strane, u naredna tri sata čeka me mnogo posla. Prazan stomak mi je zloslutno krčao.

Jebiga, pomislio sam i iscepao omot. Imala je božanstveno slatki, slankasti i sočni ukus. Progutao sam najveći deo u dva zalogaja. Spremao sam se da gurnem ostatak u usta (pitao sam se zašto za ime boga nisam spakovao i sendvič i bocu koka-kole), kad sam primetio pokret u uglu levog oka. Okrenuo sam se i posegnuo u kesu za pištoljem. Zakasnio sam. Nešto hladno i oštro me je bocnulo po levoj slepoočnici.

„Vadi ruku iz kese.“

Već sam imao prilike da čujem taj glas. Da nećeš možda i da ti nešto otpevam, rekao je njegov vlasnik kad sam pitao da li on ili neko od njegovih prijatelja znaju tipa po imenu Daning. Rekao je da je Deri pun Daninga. Nedugo potom sam se uverio u to. Ali on je od samog početka znao koga tražim, zar ne? Inače se ne bi stvorio pored mene.

Vrh oštrice se zario nešto dublje. Krv mi je pocurila niz lice. Bila je topla na ohlađenoj koži, gotovo vruća.

„Izvadi je odmah, prikane. Mislim da znam šta je unutra. Ako je ne izvadiš praznu, ćetrdeset centimetara japanskog čelika će biti tvoja poslastica za Noć veštica. Ova stvar je opako oštra. Izaći će ti na drugu stranu glave.“

Izvadio sam ruku iz kese - praznu. Okrenuo sam se prema Bez Tregera. Kosa mu je u masnim uvojcima padala preko ušiju i čela. Tamne oči su mu plivale na bledom, strnjikom obraslom licu. Bio sam toliko zbunjen da se to graničilo s očajanjem. Gotovo... ali ne sasvim. Čak i ako me ubije, ponovo sam pomislio. Čak i ako.

"U kesi nema ničeg izuzev čokoladica“, rekao sam pomirljivim tonom. „Ako hoćete neku od njih, gospodine Tarkot, sve što bi trebalo da učinite jeste da pitate. Daću vam jednu.“

Oteo mi je kesu, pre nego što sam stigao da zavučem ruku u nju. Učinio je to rukom kojom nije držao bajonet. Ne znam da li je bio japanski, ali sam, po načinu na koji je sijao u sumraku, mogao da se kladim da je opako oštar.

Izvadio je pištolj iz kese. „Ništa izuzev čokoladica, jelda? Ovo mi ne liči na čokoladicu, gospodine Amberson.“

„Potreban mi je.“

„Jašta je. I ljudima u paklu potrebna je hladna voda, ali je ne dobijaju.“ „Govorite tiše“, opomenuo sam ga.

Zatakao je moj pištolj za pojas - baš kao što sam zamišljao da ću učiniti, kad se probijem kroz živicu i uđem u zadnje dvorište Daningovih. Uperio mi je bajonet u oči. Bila mi je potrebna silna snaga volje da ne uzmaknem. „Nemoj da mi pričaš šta da radim...“ Ljuljao se na nogama. Protrljao je stomak, a zatim i grudi. Trljao je i strnjikom obraslu gušu, kao da je nešto u njoj zaglavljeno. Čuo sam kako teško guta.

„Gospodine Tarkot? Da li je s vama sve u redu?“

„Otkud znaš moje ime?“ Nastavio je, ne čekajući na odgovor: "To je bio Pit, zar ne? Barmen u ’Dremljivom’. On ti je rekao.“

„Jeste. Moram nešto da vas pitam. Otkad me pratite? I zašto?“

Turobno se osmehnuo. Falilo mu je nekoliko zuba. "To su dva pitanja.“ „Samo mi odgovorite na njih.“

„Ponašaš se kao“ - ponovo se trgnuo, teško progutao knedlu i naslonio leđima na zid garaže - "kao da gospodariš situacijom.“

Procenjivao sam Tarkotovo bledilo i uznemirenost. Gospodin Kin je možda bio kopilan, sa sadističkom crtom, ali kao dijagnostičar nije bio za bacanje. Naposletku, ko bolje zna šta se dešava u gradu od lokalnog apotekara? Bio sam prilično siguran da mi ostatak kaopektata neće biti potreban, ali bi mogao zatrebati Bilu Tarkotu. Da i ne pominjemo plastične gaće, kad virus napadne punom snagom.

Ovo može biti vrlo dobro, ili vrlo loše, pomislio sam. To je bilo obično sranje. Ništa dobro ne može proizići iz ovog.

Nije važno. Nek priča. Zaskočićuga kadpočne dapovraća - ako se to desipre nego što mi prereže vrat ili me upuca mojim pištoljem.

„Samo mi objasnite vaše ponašanje. Mislim da imam pravo da znam zašto me napadate, iako vam ništa nisam učinio.“

„Mislim da si se nameračio na njega. Sva ta priča o poslovima s nekretninama koju si prodavao po gradu obično je sranje. Došao si ovamo zato što si tražio njega.“ Klimnuo je u pravcu kuće s druge strane živice. „Znao sam to čim si izgovorio njegovo ime.“

„Kako ste mogli da znate? Grad je pun Daninga. Sami ste mi to rekli.“

„Jašta je, ali sam ja zainteresovan samo za jednog od njih.“ Podigao je ruku s bajonetom i rukavom obrisao znoj s čela. Mislim da sam tad mogao da ga savladam, ali sam se plašio da bukom ne privučem pažnju. Ako pištolj opali, verovatno će mene pogoditi.

Takođe, probudio je moju radoznalost.

„Sigurno vas je zadužio silnim dobrim delima, kad ste postali njegov anđeo-čuvar.“

Nasmejao se bez trunke veselosti. "Ta ti je dobra, prikane, ali je na neki način istinita. Moglo bi se reći da sam neka vrsta njegovog anđela-čuvara. Bar zasad.“

„Kako to mislite?“

„Hoću da kažem da je moj, Ambersone. Taj kurvin sin mi je ubio sestricu, ako ga ikad iko bude upucao... ili izbo' - mahnuo je bajonetom ispred bledog, smrknutog lica - "to ću biti ja.“

9.

Zurio sam u njega širom otvorenih usta. Negde daleko čuli su se pucnji. Neko nestašno dete je bacilo petarde. Klinci su vikali duž čitave Ulice Vičam. Bili smo sami, iza napuštene kuće. Kristi i njeni prijatelji alkoholičari su nazivali sebe Bilovim prijateljima; mi smo bili Frenkovi neprijatelji. Savršen tim, reklo bi se... izuzev što Bil Bez Tregera Tarkot nije izgledao kao pouzdani timski igrač.

"Vi...“ Zastao sam i odmahnuo glavom. „Recite mi.“

„Očekivalo bi se da sam sastaviš priču, ako si upola pametan koliko misliš da jesi. Zar ti Čazi nije dovoljno rekao?“

Sinulo mi je, iako isprva nisam shvatio. Sitni čovek sa sirenom na podlaktici i veselim veveričjim licem. Samo što to lice nije izgledalo tako veselo kad ga je Frenk Daning potapšao po leđima i rekao da pazi da mu nos ostane čist, zato što je predug, pa se lako prlja. Čaz Frati mi je, pre toga, dok je Frenk sipao viceve za usranim stolom braće Traker, u zadnjem delu "Fenjerdžije“, punio uši pričom o mesarevoj rđavoj naravi... koja, zahvaljujući domarovom sastavu, nije bila novost za mene. Neka cura je zatrudnela s njim. Posle godinu-dve je pokupila bebu i zbrisala.

"Da li primaš išta preko radio-talasa, zapovedniče Kodi{35}? Izgleda da nešto stiže do tebe.“

„Prva supruga Frenka Daninga je bila vaša sestra.“

„Svaka čast. Čovek je pogodio skrivenu reč i osvojio stotku dolara.“ „Gospodin Frati je rekao da je pobegla od njega s bebom. Nije mogla više da ga trpi pijanog. Prozlio bi se pod uticajem alkohola.“

„Tako je. To vam je rekao. Većina ljudi u to veruje. I Čaz u to veruje, koliko ja znam. Ja pak znam više. Klara i ja smo uvek bili bliski. U detinjstvu smo se oslanjali jedno na drugo. To ti verovatno nije poznato. Izgledaš kao prilično hladan čova, ali tako je bilo među nama.“

Mislio sam na dobru godinu koju sam proživeo s Kristi - šest meseci pre i šest meseci posle braka. „Nisam toliko hladan. Znam o čemu govorite.“

Ponovo se trljao, iako mislim da nije bio svestan toga. Prvo je obrađivao trbuh, pa grudi. S njih je prešao na grlo, da bi se ponovo spustio na grudi. Bio je bleđi nego ikad. Pitao sam se šta je ručao, svestan da ću uskoro videti sadržaj njegovog stomaka.

„Zbilja? Možda će ti se učiniti malo neobičnim što mi nikad nije pisala da se negde skućila s Majkijem. Nisam dobio ni razglednicu. Ja mislim da je to mnogo više od neobičnog. Zato što bi mi se javila. Znala je šta osećam za nju. Znala je koliko volim to detence. Imala je dvadeset godina, a Majki šesnaest meseci kad ih je ta pička što trtlja viceve prijavila kao nestale. To je bilo leto 1938. Sad bi imala četrdeset, a moj sestrić dvadeset jednu godinu. Bio bi dovoljno mator za jebeno glasanje. A ti hoćeš da mi kažeš da nije našla vremena da napiše makar jedan redak bratu koji je sprečio Nozija Rojsa da gurne naborano staračko meso u njenu zadnjicu kad smo bili mali? Hoćeš da mi kažeš da nije zatražila nešto novca da bi se odomaćila u Bostonu ili Nju Hejvenu ili ko zna gde? Gospodine, ja bih...“

Trgnuo se, i načinio meni veoma poznati urk-gulp zvuk. Zateturao se unatrag, prema zidu garaže.

„Morate da sednete. Bolesni ste.“

„Nikad ne poboljevam. Poslednji put sam nazebao u šestom osnovne.“ Ako je to istina, virus će ga pregaziti kao Nemci Poljake.

"To je stomačni grip, Tarkote. Zbog njega sam probdeo čitavu noć. Apotekar, gospodin Kin, rekao mi je da hara po gradu.“

„Taj matori seronja, ništa ne zna. Dobro mi je.“ Prošao je rukom kroz masne uvojke, da bi mi pokazao koliko se dobro oseća. Bio je bleđi nego ikad. Ruka s japanskim bajonetom mu se tresla, kao moja do podneva. „Hoćeš li da me poslušaš ili nećeš?“

"Naravno.“ Bacio sam pogled na sat. Bilo je šest i deset. Vreme koje se dosad lenjo vuklo iznenada je dodalo gas. Gde je sad bio Frenk Daning? Da li je još u samoposluzi? Verovatno nije. Nešto mi je govorilo da je danas izašao ranije s posla. Možda je rekao da će povesti decu na skupljanje slatkiša. Samo što nije to planirao. Sad je negde u baru, ali ne u "Fenjerdžiji“. Tamo je odlazio na jedno, najviše dva piva. Toliko je mogao da podnese, iako je - ako je moja supruga bila valjan primer, a mislim da jeste - uvek odlazio suvih usta, dok mu je mozak besneo, tražeći još.

Ne, kad oseti potrebu da se zbilja okupa u toj stvari, poželeće da to učini u jednom od derijskih prizemnijih pojilišta, u "Spuku“, "Dremljivom“ ili "Kanti“. Možda će se odlučiti za neku od najgorih rupa oko zagađenog Kenduskega - za "Volis“ ili "Paramaunt“, u kojima su matore kurvetine navoštenih lica još zauzimale najveći broj barskih stolica. Da li sipa viceve zasmejavajući sve prisutne? Da li mu se ljudi obraćaju dok zaliva užareni gnev u zadnjem delu mozga alkoholom od žitarica? Ne, ako ne žele hitnu zubarsku intervenciju.

„Kad su moja sestra i sestrić nestali, porodica Daning je živela u iznajmljenoj kućici u Kašmanu. Mnogo je pio, a kad bi mnogo popio, koristio bi jebene pesnice. Video sam modrice na njoj. Jednom je Majkijeva ručica bila crna i plava od zgloba do lakta. Pitao sam je: ’Seko, da li tuče tebe i bebu? Ako je to istina, ja ću njega istući.’ Rekla je da ih ne tuče, ali nije mogla da me pogleda u oči dok je to govorila. ’Drži se dalje od njega, Bili. Snažan je. Znam da si i ti jak, ali si mršav. Malo jači vetar mogao bi da te oduva. Povrediće te’ Šest meseci kasnije je nestala. Otperjala je, tako je on rekao. Na toj strani grada ima dosta šuma. Dođavola, kad zađete u Kašman, nema ničeg izuzev šuma i močvara. Jasno ti je šta se stvarno dogodilo, zar ne?“

Bilo mi je jasno. Drugi mu možda ne bi poverovali, zato što je Daning važio za uglednog građanina, koji je, kako se verovalo, rešio problem s alkoholom. Pomagao mu je i šarm, koga je imao napretek. Ali, ja sam imao poverljive informacije, zar ne?

„Mislim da se otkačio. Došao je kući pijan. Rekla je nešto pogrešno, možda nešto sasvim bezazleno...“

„Šta znači ta poslednja reč?“

Bacio sam pogled kroz živu ogradu u zadnje dvorište. Žena je prošla preko kuhinjskog prozora. Večera je poslužena u kaza Daning. Da li jedu desert?

Puding sa šlagom? Pitu s keksom? Ne bih rekao. Ko jede slatkiše u Noći veštica? „Tvrdim da ih je ubio. Zar i ti to ne misliš?“

„Jašta je...“ Delovao je iznenađeno i sumnjičavo. Mislim da žrtve opsesije uvek tako izgledaju kad čuju da su sumnje zbog kojih noćima ne mogu oka da sklope ne samo jasno izrečene već i potvrđene. To je sigurno neki trik, misle. Samo što ovo nije bio trik. A pogotovo nije bila poslastica.

Rekao sam: „Daning je tada imao koliko, dvadeset dve godine? Čitav život je bio pred njim. Sigurno je mislio: ’Pa, učinio sam strašnu stvar, ali mogu da počistim za sobom. Zivimo u šumi. Najbliži sused je na kilometar i po od nas... Da ii su bili toliko daleko, Tarkote?“

„Najmanje toliko“, progunđao je. Masirao je dno vrata. Bajonet mu je mlitavo visio u ruci. Mogao sam da ga dograbim desnicom i da se dočepam revolvera za njegovim pojasom, ali nisam hteo. Mislio sam da će ga virus srediti. Zbilja sam mislio da će biti tako jednostavno. Vidite li kako je lako zaboraviti na tvrdokornost prošlosti?

„Dakle, odneo je tela u šumu i zakopao ih je, rekavši da su pobegli. Ne verujem da je istraga temeljno vođena.“

Tarkot je okrenuo glavu i otpljunuo. "On je potomak stare, ugledne porodice iz Derija. Moji su došli ovamo iz Sent Džon Velija u zarđalom kamionetu, kad sam imao deset, a Klara osam godina. Tavorili smo na samom dnu društvene lestvice. Šta ti misliš?“

Mislio sam da je to još jedan slučaj u kom je Deri bio Deri - eto šta sam mislio. Razumeo sam Tarkotovu Ijubav i saučestvovao s njim zbog gubitka koji ga je snašao. Ipak, govorio je o davnašnjem zločinu. Brinuo me je onaj koji će se dogoditi za manje od dva sata.

„Namestio si mi Fratija, zar ne?“ To je bilo očigledno, ali ipak razočaravajuće. Mislio sam da je momak prijateljski nastrojen i da mi prenosi lokalna ogovaranja s pivom i prženim zalogajčićima od jastoga. Pogrešio sam. "Da li je on tvoj prijatelj?“

Tarkot se osmehnuo, ali je to više ličilo na grimasu. „Misliš da prijateljujem s bogatim vlasnikom zalagaonice? To je smešno. Hoćeš li da čuješ kratku priču?“ Bacio sam još jedan pogled na sat. Još sam imao vremena. Stari dobri stomačni virus sigurno je vredno radio dok je Tarkot pripovedao. Napašću ga čim počne da povraća.

„Zašto da ne?“

„Daning, Čaz Frati i ja smo manje-više ista generacija. Deli nas tek koja godina. Možeš li da veruješ?“

"Mogu.“ Tarkot je teško živeo (sad se razboleo, ma kako nesklon bio da to prizna), zbog čega je izgledao deset godina starije od njih.

"U poslednjoj godini srednje bio sam pomoćnik menadžera u fudbalskom timu. Zvali su me Tigar Bil - zar to nije lepo? Pokušao sam da uđem u tim u prvoj godini i još jednom u drugoj. Oba puta sam odbijen. Bio sam previše mršav za odbranu i previše spor za napad. To ti je priča mog jebenog života, gospodine. Voleo sam igru, ali nisam imao novca za karte. Moja porodica nije imala ništa. Zbog toga sam se prihvatio dužnosti pomoćnika menadžera. Lepo ime, ali znaš li šta to znači?“

Naravno da sam znao. U mom životu kao Džejk Eping nisam bio gospodin Nekretnina već gospodin Srednja Škola, a neke stvari ostaju iste. „Bio si vodonoša.“

„Jašta. Donosio sam im vodu. Prinosio sam im kofu za povraćanje, kad bi nekog spopala mučnina posle trčanja ukrug na vrelom suncu ili posle udarca kacigom u jaja. Ostajao sam posle svih da bih pokupio đubre s terena i usrane gaće s poda kupaonice.“

Lice mu se iskrivilo. Zamišljao sam kako mu se stomak preobražava u jahtu na olujnom moru. Sve ide uvis... sledi oštro, spiralno poniranje.

„Jednog dana, u septembru ili oktobru 1934, ostao sam na terenu posle treninga. Skupljao sam štitnike, elastične zavoje i sve što su ostavili za sobom. Sve je završavalo u korpi na točkićima. Ugledao sam Čaza Fratija. Trčao je preko igrališta, sejući knjige za sobom. Gomila dečaka ga je jurila i - Hriste, šta je bilo?“ Osvrtao se oko sebe, izbuljenih očiju. Još jednom mi se ukazala prilika da zgrabim pištolj, a možda i bajonet. Nisam pokušao. Ponovo je masirao grudi. Nije dirao stomak, već grudi. To bi mi privuklo pažnju da nisam razmišljao o drugim stvarima. Njegova priča je bila jedna od njih. To vam je prokletstvo čitalačkih časova. Dobra priča zna da nas zavede, čak i u najgorim trenucima.

„Opusti se, Tarkote. To su samo klinci s petardama. Večeras je Noć veštica, zar si zaboravio?“

„Nije mi dobro. Možda si imao pravo povodom virusa.“

Mogao bi učiniti nešto nepromišljeno, ako pomisli da će ga bolest onesposobiti. „Zaboravi na virus. Pričaj mi o Fratiju.“

Nacerio se. Osmeh je delovao jezivo na njegovom bledom, oznojenom, neobrijanom licu. „Stari Čazi je trčao kao vetar, ali su ga stizali. Dvadeset metara iza gola na južnoj strani igrališta bila je jaruga. Gurnuli su ga u nju. Da li bi se iznenadio kad bih ti rekao da je Frenki Daning bio među progoniocima?“ Odmahnuo sam glavom.

„Gurnuli su ga u jarugu i opkolili. Gurali su ga i udarali. Povikao sam im da prestanu. Jedan od njih me je pogledao i viknuo: ’Siđi dole pa nas nateraj, pičko. Dobićeš duplu porciju’ Potrčao sam do svlačionice i rekao fudbalerima da gomila vucibatina maltretira nekog klinca. Zamolio sam ih da ga odbrane. Nije ih bilo briga što neko nekog maltretira, ali su bili orni za tuču. Istrčali su napolje. Neki su bili u donjem vešu. Hočeš li da čuješ nešto zbilja smešno, Ambersone?“ „Razume se.“ Brzo sam pogledao na sat. Bilo je četvrt do sedam. Doris pere sudove u domu Daningovih. Možda sluša Hantli-Binkli{36} na televiziji.

"Da li negde kasniš? Da ne žuriš na jebeni voz?“

„Hteo si da mi kažeš nešto smešno.“

„O, da. Pevali su školsku himnu! Kako ti se to dopada.“

Zamišljao sam deset mišićavih polugolih dečaka u jurišu preko igrališta, željnih šaketanja posle treninga. Pevali su Napred, derijski Tigrovi, s visoko podignutom zastavom. To je bio smešan prizor.

Tarkot je video moj smešak. Blago se nacerio. Njegov osmeh je bio napet, ali iskren. „Fudbaleri su dobro isprašili nasilnike. Frenk Daning im je umakao. Vucibatina je zbrisala u šumu, kad je videla da će biti nadjačani. Cazi je ležao na tlu, držeći se za ruku. Bila je slomljena. Mogao je i gore da prođe. Završio bi u bolnici. Jedan od fudbalera je pokazao na njega, onako kako bi pokazao na gomilu kravlje balege u koju je zamalo ugazio. Rekao je: ’Trčali smo čak ovamo da bi spasli slaninu ovog Jevrejčića?’ Nasmejali su se, zato što je to bila šala. Jevrejčić? Slanina?“ Posmatrao me je kroz masne uvojke.

"Kapiram“, rekao sam.

"’Ma, ko ga jebe’, oglasio se drugi. ’Važno je da sam isprašio nekome tur’ Vratili su se u svlačionicu. Pomogao sam starom Čazu da se popne do igrališta. Otpratio sam ga do kuće, zato što sam mislio da će se onesvestiti, ili nešto slično. Plašio sam se da će se Frenki i njegovi prijatelji vratiti, baš kao i on. Ipak sam ostao s njim. Karaj me ako znam zašto. Trebalo je da vidiš u kakvoj je kući živeo, u pravoj palati. Taj posao sa zalagaonicama se zbilja isplati. Zahvalio mi se kad smo stigli. Bio je iskren i na ivici plača. Rekao sam: ’Nije važno, ne volim da gledam kako šestorica tuku jednoga’ Što je bila istina. Znaš šta ljudi kažu za Jevreje: nikad ne zaboravljaju dug ili uslugu.“

„Podsetio si ga na to da bi saznao šta radim.“

„Bilo mi je prilično jasno šta radiš, prikane. Hteo sam da budem siguran. Čaz mi je savetovao da te ostavim na miru. Rekao je da misli da si dobar momak. Nisam mogao da ga poslušam, jer se radilo o Frenkiju Daningu. Niko se ne kači s Frenkijem Daningom, niko sem mene. On je moj.“

Trgnuo se i nastavio da trlja grudi. Tek tada sam shvatio.

„Tarkote - da li te boli stomak?“

„Jok, bole me grudi. Nešto me guši.“

To nije zvučalo dobro. Sadje i on u najlon čarapi, pomislio sam.

„Sedi, pre nego što padneš.“ Zakoračio sam prema njemu. Potegao je pištolj. Koža među bradavicama - tamo gde će me tane pogoditi - blago me je peckala. Mogao sam daga razoružam, pomislio sam. Zbilja sam mogao. Ali nisam, morao sam da saslušam priču do kraja. Trebaloje da znam.

„Sedi dole, prikane. Smirnjoši se, kako pišu na zabavnim stranama.“

„Ako imaš srčani napad...“

„Nemam ja nikakav jebeni srčani napad. Sedi dole.“

Seo sam. Gledao sam kako se naslanja na garažu. Usne su mu poplavele, što nije mogao biti znak dobrog zdravlja.

„Šta hoćeš od njega?“, pitao je Tarkot. "To hoću da znam. To moram da znam, pre nego što odlučim šta da uradim s tobom.“

Pažljivo sam razmišljao kako da mu odgovorim, kao da mi život od toga zavisi. Možda je i zavisio. Procenio sam da Tarkot nije ubica, šta god on mislio o tome. Frenk Daning bi, u protivnom, odavno počivao pored svojih roditelja. Tarkot je imao moj pištolj. Bio je bolestan. Mogao bi slučajno povući obarač. Sile koje postoje i deluju u pravcu zadržavanja postojećeg stanja mogle bi mu pomoći u tome.

Možda će mi poverovati, ako mu se obratim na pravi način - ako, drugim rečima, izostavim najluđi deo priče. Poverovaće mi, zbog onog u šta je već verovao i zbog istine skrivene duboko u srcu.

„Sprema se da ponovi zločin.“

Otvorio je usta da me pita o čemu govorim, pa se predomislio. Razrogačio je oči. „Misliš... nju.“

"Ne samo nju.“

"I jedno dete, takođe?“

"Ne jedno, već svu decu. Sad se opija. Pijanstvo će izazvati još jednu provalu slepog besa. Dobro su ti poznate, zar ne? Samo što ovog puta neće moći da prikrije tragove. Neće se ni truditi. Ovo se kuva u njemu od poslednje svađe, kad se Doris odlučila da više ne trpi maltretiranje. Znaš li da mu je pokazala vrata?“ „Svi to znaju. Živi u pansionu na Aveniji milosrđa.“

„Pokušao je da pridobije njenu naklonost, Ali šarmantna gluma više ne pali kod nje. Floće razvod. Shvatio je da neće moći da je odgovori od toga, pa će se razvesti od nje čekićem. Zatim će se, na isti način, razvesti i od dece.“

Mrštio se na mene. U jednoj ruci je držao bajonet, a u drugoj pištolj. Jači vetar bi te oduvao, rekla mu je sestra, pre toliko godina. Večeras bi i povetarac bio dovoljan. „Otkud znaš da će tako biti?“

„Nemam vremena za objašnjavanje, ali znam. Ovde sam da bih to sprečio. Vrati mi pištolj i dopusti mi da to učinim. Zbog tvoje sestre i sestrića. I zbog toga što mislim da si, duboko u srcu, dobar momak.“ Ovo je bilo sranje, ali kad si već krenuo, govorio je moj otac, idi do kraja. „Zašto bi inače sprečio Daninga i njegove prijatelje da prebiju Čaza Fratija do smrti?“

Razmišljao je. Gotovo da sam čuo kako mu se točkići okreću. Svetlost mu je blesnula u očima. Možda je to bio poslednji zrak zalazećeg sunca. Meni je ličila na plamsaje koji su lelujali u bundevama po čitavom gradu. Nasmejao se. Ono što će reći moglo je izaći samo iz usta duševno poremećene osobe ili... nekog ko je previše vremena proveo u Deriju... ili i jedno i drugo.

„Znači, navaliće na njih, zar ne? U redu, neka ga.“

„Šta?“

Uperio je pištolj na mene. „Sedi dole, Ambersone. Smiri se.“

Oklevajući sam ga poslušao. Prošlo je sedam. Preobražavao se u senku. „Gospodine Tarkot - Bile - znam da se ne osećate najbolje, što znači da ne razumete situaciju u potpunosti. Tamo je žena s četvoro male dece. Za boga miloga, devojčica je tek napunila sedam godina.“

„Moj sestrić je bio mnogo mlađi.“ Govorio je visokoparnim tonom, kao čovek koji izlaže veliku istinu koja sve objašnjava i opravdava. „Previše sam bolestan da bih ga smako. Ti nemaš petlje za to. To mi je bilo jasno, čim sam te video.“

Smatrao sam da se vara, u tom pogledu. To mišljenje bi možda važilo za Džejka Epinga iz Lizbon Folsa, ali se taj momak promenio. „Zašto me ne pustiš da probam? Kakve štete bi imao od toga?“

„Zato što mi ne bi bilo dovoljno, čak i kad bi uspeo da ga ubiješ. To mi je upravo postalo jasno. To mi je došlo...“ Pucnuo je prstima. „Došlo mi je niotkuda.“

"To nema smisla.“

„Govoriš to zato što nisi dvadeset godina gledao kako ga ljudi poput Tonija i Fila Trakera tetoše kao velikog baju. Dvadeset godina sam gledao kako ga žene proždiru pogledima, kao da je Frenk Sinatra. Vozio je pontijak dok sam ja rintao ko blesav za minimalnu nadnicu, u šest fabrika. Od fabričkih otrova se jedva dižem iz postelje.“ Ruka mu je počivala na grudima. Trljao se i trljao. Lice mu je postalo bleda mrlja u mraku zadnjeg dvorišta kuće u Vejmoru, broj 202. „Smrt je previše lak kraj za tog ništaka. Biće mnogo bolje ako odsluži četrdesetak godina u Šošenku, tamo gde neće smeti da se sagne ako ispusti sapun ispod tuševa, tamo gde će jedino piće koje dobije biti najgori otrov iz kućne radinosti.“ Nastavio je nešto tišim glasom. "I znaš li još nešto?“

"Šta?“, zazeblo me je oko srca.

„Nedostajaće mu, kad se otrezni. Biće mu žao što je to učinio. Poželeće da ih vrati.“ Promukli, flegmatični glas mu se graničio sa šapatom. Tako govore neizlečivi ludaci, na mestima poput Džuniper Hila, posle ponoći, kad lekovi izvetre. „Možda neće mnogo žaliti zbog žene, ali će sigurno žaliti za decom.“

Nasmejao se i namrštio, kao da ga nešto boli. „Verovatno pričaš gluposti, ali ko zna? Nadam se da imaš pravo. Sačekaćemo, pa ćemo videti.“

„Tarkote, ta deca su nevina.“

„Baš kao i Klara. Baš kao i mali Majki.“ Senovita ramena su mu se dizala i spuštala. "Ko ih jebe.“

„Siguran sam da tako ne...“

“Umukni. Sačekaćemo.“

10.

Kazaljke na satu koje mi je Al dao svetlele su u mraku. S užasom i rezignacijom sam posmatrao kako se duga skazaljka pomera ka dnu brojčanika i ponovo penje. Ostalo je dvadeset pet minuta do početka Novih pustolovina Elerija Kvina. Zatim dvadeset. Petnaest. Pokušao sam da zapodenem razgovor, ali mi je rekao da umuknem. Stalno je trljao grudi. Prekinuo je s tim, samo da bi izlovio cigarete iz džepa na grudima.

"To je baš dobra ideja. To će mnogo pomoći tvom srcu.“

„Začepi.“

Zario je bajonet u šljunak iza garaže i zapalio cigaretu ulubljenim zipom. Plamičak je sevnuo. Omogućio mi je da vidim znoj na njegovim obrazima. Znojio se, iako je veče bilo sveže. Oči su mu propadale u duplje. Zbog njih mu je lice sve više ličilo na lobanju. Usisavao je i iskašljavao dim. Mršavo telo mu je drhtalo, ali ne i pištolj. Bio je uperen u moje grudi. Zvezde su se pojavile na nebu. Bilo je deset do osam. Koliko je Eleri Kvin trajao kad je Daning naišao? U Harijevom sastavu nije pisalo ništa o tome, ali sam pretpostavljao da nije ostalo mnogo vremena za akciju. Sutra nema škole, ali Doris Daning ne bi ostavila sedmogodišnju Elen budnu posle deset, čak i ako je bila s Tugom i Harijem.

Pet minuta do osam.

Dobio sam ideju. Blesnula mi je u glavi kao jasna, nepobitna istina. Progovorio sam, dok je još snažno blistala.

„Usrana kukavice.“

„Šta?“ Uspravio se, kao da je ošamaren.

„Čuo si me.“ Imitirao sam ga. "’Niko se ne kači s Frenkijem Daningom, niko sem mene. On je moj’ Dvadeset godina to govoriš sebi, zar ne? I još se s njim nisi pokačio.“

„Rekao sam ti da umukneš.“

„Dođavola, dvadeset dve godine! Nisi se kačio s njim ni kad je nasrnuo na Čaza Fratija, zar ne? Utekao si kao curica i pozvao fudbalere.“

„Bilo ih je šestorica!“

„Naravno, aii je Daning mnogo puta posle toga bio sam, a da mu ti nisi ni podmetnuo koru od banane na put da se oklizne. Ti si usrana kukavica, Tarkote. Sakrio si se ovde, kao zec u rupi.“

"Umukni!“

„Brabonjaš neka sranja samom sebi o tome kako će najbolja osveta biti da ga gledaš u zatvoru, da ne bi morao da se suočiš s činjenicom...“

„Umukni!“

„... da si ništak bez muda, koji je dopustio da ubica njegove sestre duže od dvadeset godina nekažnjeno šeta...“

„Upozoravam te!“ Zakočio je oroz.

Udario sam se posred grudi. „Samo napred. Povuci okidač. Svi će čuti pucanj. Policija će doći. Daning će videti gungulu i podvući rep. Ti ćeš zaglaviti u Šošenku. Siguran sam da tamo imaju fabriku. Moći ćeš da radiš za pet centi na sat, umesto za dolar i dvadeset. Samo što će ti se to sviđati, zato što nećeš morati da objašnjavaš sebi zašto si čekao tolike godine. Da ti je sestra živa, pljunula bi...“

Krenuo je prema meni, s namerom da mi prisloni cev na grudi. Sapleo sa o svoj prokleti bajonet. Gurnuo sam pištolj u stranu. Opalio je. Zrno se sigurno zarilo u tle, par centimetara od moje noge, zato što su mi kamenčići zasuli nogavice pantalona. Zgrabio sam pištolj. Uperio sam ga u njega. Bio sam spreman da pucam, ako pokuša da dohvati bajonet.

Naslonio se na zid garaže. Pritiskao je levu stranu grudi obema rukama i tiho krkljao.

Negde u blizini - u Ulici Košut, ne u Vajmoru - neko je povikao: „Zabava je zabava, deco. Pozvaću policiju, ako bacite još jednu petardu! Najozbiljnije shvatite moje upozorenje!“

Odahnuo sam. I Tarkot je ispustio vazduh iz pluća. Klizio je uza zid garaže, stenjući i krkljajući. Pružio se po šljunku. Podigao sam bajonet. Razmišljao sam da li da ga stavim za pojas, i zaključio da bih samo posekao nogu, pri prolasku kroz ogradu. Prošlost je pokušavala da me zaustavi zasukanih rukava. Bacio sam ga u mračno dvorište. Zveknuo je kad je udario u nešto. Možda baš u pasju kućicu s natpisom OVO JE DOM VAŠEG LJUBIMCA.

„Hitnu pomoć“, krkljao je Tarkot. Oči su mu blistale, verovatno od suza. „Molim te, Ambersone. Mnogo me boli.“

Hitna pomoć. Dobra ideja. Evo zbilja smešnog detalja. Proveo sam gotovo dva meseca u Deriju iz 1958. godine. Ipak sam gurnuo ruku u prednji desni džep pantalona, u kom sam uvek držao mobilni telefon, kad nisam nosio sportski sako. U džepu nije bilo ničeg izuzev nešto sitnine i ključeva sanlajnera.

„Zao mi je, Tarkote. Rođen si u pogrešnom vremenu za brzo spasavanje.“

"Šta?“

Ako je verovati bulovi, Nove avanture Elerija Kvina su se već prikazivale znatiželjnoj Americi. "Izdrži“, poručio sam mu, pre nego što sam se provukao kroz živu ogradu. Štitio sam oči od krutih, šiljatih grančica, rukom kojom nisam držao revolver.

11.

Sapleo sam se preko kutije s peskom nasred zadnjeg dvorišta Daningovih. Opružio sam se koliko sam dug. Našao sam se licem u lice s lutkom crnih očiju, koja na sebi nije imala ništa izuzev dijademe. Pištolj mi je ispao iz ruke. Kleknuo sam na kolena. Pipajući sam tragao za njim. Mislio sam da ga nikad neću naći u pomrčini. Ovo je poslednji trik tvrdokorne prošlosti, sitan u poređenju s moćnim stomačnim virusom i Bilom Tarkotom, ali delotvoran. Opazio sam revolver na kraju trapezoidnog ostrva svetlosti s kuhinjskog prozora, baš kad sam čuo da automobil ide niz Ulicu Košut. Kretao se mnogo brže nego što bi se bilo koji razumni vozač usudio da vozi po ulici punoj maskirane dece, s torbama za slatkiše. Znao sam ko je u tom vozilu, pre nego što se zaustavilo, uz škripu guma.

Doris Daning je, u kući broj 379, sedela na kauču s Trojem, dok se Elen šepurila okolo u kostimu indijanske princeze, nestrpljiva da izađe na ulicu. Troj joj je upravo rekao da će joj pomoći da pojede slatkiše, kad se ona, Tuga i Hari vrate. Sestrica mu je odgovorila: "E, nećeš. Obuci se i kupi svoje.“ Svi su se nasmejali, čak i Hari, koji je otišao u kupatilo da bi se, u poslednji čas, ispiškio. Elen je bila prava Lusila Bol. Mogla je svakog nasmejati.

Zgrabio sam pištolj. Kliznuo mi je kroz znojave prste i pao na travu. Cevanica je zavijala, zbog udarca o ogradu kutije s peskom. Vrata su se zalupila na drugom kraju kuće. Čuo sam brze korake po betonu. Sećam se da sam pomislio: Zatvori vrata, mamice, to nije samo tvoj razgoropađeni suprug; sam Deri će ti zakucati na vrata.

Dohvatio sam pištolj. Uspravio sam se i sapleo o sopstveno stopalo. Umalo što ponovo nisam pao. Povratio sam ravnotežu i potrčao ka zadnjim vratima. Podrumska vrata su mi se našla na putu. Obišao sam ih, uveren da će popustiti ako stanem na njih. Vazduh se zgusnuo u sirupastu masu, kao da pokušava da me uspori.

Čak i ako me ubije, pomislio sam. Čak i ako me ubije i Osvald pretekne i milioni poginu. Čak i po tu cenu. Zato štoje ovo sada. Ovo su oni.

Zadnja vrata će biti zatvorena. Bio sam tako siguran u to da sam zamalo pao preko praga, kad se kvaka okrenula i kad su se vrata otvorila. Stupio sam u kuhinju još uvek punu mirisa govedine koju je gospođa Daning ispekla u rerni. Sudopera je bila puna posuđa. Na radnom stolu je bila posuda s močom, a pored nje tanjir s hladnim rezancima. Violine su jecale s televizora – Kristi je to zvala „muzikom za ubistvo“. Odgovarajuće, nema šta. Na radnom stolu je bila i gumena maska Frankenštajna, koju je Tuga hteo da navuče kad krene u skupljanje slatkiša. Pored nje je bila papirna kesa. Na njoj je bilo upozorenje, iscrtano crnom drvenom bojicom: TUGINI SLATKIŠI NE PIPAJ.

Hari je u svom sastavu naveo kako je njegova majka kazala: „Izlazi napolje s tom stvari, ne bi trebalo da budeš ovde.“ Ono što sam čuo dok sam trčao preko linoleuma ka luku između kuhinje i dnevne sobe bilo je: „Frenk? Šta radiš ovde?“ Nastavila je nešto glasnije. „Šta je to? Šta si to... izlazi napoljel“

Zatim je vrisnula.

12.

Dete mi se obratilo kad sam prošao ispod luka: "Ko si ti? Na koga se mama dere? Da li je tata ovde?“

Okrenuo sam glavu i ugledao desetogodišnjeg Harija Daninga. Stajao je na vratima malog toaleta, na drugom kraju kuhinje. Odenuo je kožne pantalone. U jednoj ruci je držao pušku. Drugom je zakopčavao pantalone. Doris Daning je ponovo vrisnula. I druga dva dečaka su urlala. Čuo sam težak, mučan udarac, posle kog je vrisak utihnuo.

"Ne, tatice, nemoj, POVREÐUJEŠ je!“, kriknula je Elen.

Protrčao sam kroz luk i stao u mestu, razjapljenih usta. Na osnovu Harijevog sastava oduvek sam mislio da ću imati posla s čovekom koji zamahuje čekićem kakav ljudi drže u kutijama za alat. Prevario sam se. Držao je macolu, s glavom od deset kila. Mahao je njome kao igračkom. Zavrnuo je rukave. Otkrio je splet ustalasanih mišića, odnegovanih dvadesetogodišnjim sečenjem mesa i cepanjem životinjskih trupala. Doris je ležala na tepihu u dnevnoj sobi. Već joj je slomio ruku. Kost joj je štrčala kroz rupu na rukavu haljine. Izgleda da joj je razglavio rame. Bila je bleda i izbezumljena. Puzala je preko tepiha pred televizorom. Kosa joj je pokrivala lice. Daning je zamahnuo čekićem. Ovog puta će je udariti u glavu. Smrskaće joj lobanju i rasuti mozak po jastucima na kauču.

Elen ga je napala kao mali derviš. Pokušavala je da ga odgura ka vratima. „Stani, tatice, stani!“

Uhvatio ju je za kosu i podigao. Koprcala se. Perje joj je letelo iz perjanice. Zakačila je i prevrnula stolicu za ljuljanje.

„Daning!“, povikao sam. "Stani!“

Pogledao me je crvenim, krvlju podlivenim očima. Bio je pijan. Plakao je. Sline su mu visile iz nozdrva, a pljuvačka slivala niz bradu. Besni grč mu je izobličio lice. Bio je izbezumljen.

„Koji si sad pa ti?“, pitao je i jurnuo na mene, ne čekajući odgovor.

Povukao sam obarač. Pomislio sam: Ovogputa neće opaliti. Ovo je pištolj iz Derija i neće opaliti.

Ali jeste. Tane ga je pogodilo u rame. Crvena ruža je procvetala na beloj košulji. Udarac ga je odbacio u stranu. Opet je nasrnuo. Podigao je macolu. Cvet na košulji se širio, ali on kao da ništa nije osećao.

Po drugi put sam povukao obarač. Neko me je gurnuo, pa je tane odletelo visoko, promašivši metu. To je bio Hari. „Stani, tatice!“ Govorio je piskavim glasom. „Stani ili ću te upucati!“

Artur Tuga Daning je puzao ka meni i kuhinji. Daning je spustio macolu na Tuginu glavu, baš kad je Hari opalio iz puške - krak! Dečakovo lice je nestalo u mlazu krvi. Delići kostiju i uvojci kose su poleteli visoko u vazduh. Kapljice krvi su poprskale izvor svetlosti na tavanici. Elen i gospođa Daning su vrištale i vrištale.

Povratio sam ravnotežu i ispalio treći hitac. Ovo tane mu je otkinulo desni obraz sve do uva, ali ga ni ono nije zaustavilo. On nije čovek, pomislio sam. To mislim i dan-danas. Nije udisao, već je grizao vazduh. U njegovim krvavim očima i ustima video sam samo jedno - uskomešanu prazninu.

„Koji si sad pa ti?“, ponovio je, a zatim dodao: „Uznemirio si moj posed.“

Povukao je macolu unazad i zamahnuo. Teški čekić je opisao horizontalni, zviždeći iuk. Čučnuo sam da bih ga izbegao. Mislio sam da me je deset kila teška metalna grudva promašila. Nisam osetio bol, ne odmah. Vreli talas mi je prostrujao po vrhu glave, a pištolj izleteo iz ruke. Udario je u zid i odskočio u ugao. Nešto toplo mi je teklo po licu. Da li sam znao da me je zakačio, dovoljno da napravi petnaestak centimetara dugu posekotinu na glavi? Da li sam znao da me je za dlaku onesvestio ili ubio na mestu? Ne mogu da kažem. Sve se dogodilo za tridesetak sekundi. Život se okrene začas. Kad do toga dođe, sve se dešava nepodnošljivo brzo.

„Izlazi napolje!“, dreknuo sam na Troja. „Povedi sestru i izlazi napolje! Zapomaži! Urlaj koliko tegrlo...“

Daning je zamahnuo macolom. Odskočio sam unazad. Glava čekića se zarila u zid. Oblačak gipsa se podigao u vazduh i pomešao s dimom iz pištolja. Televizor je još radio. Čuo sam još violina. Još muzike za ubistvo.

Nešto je proletelo pored mene, dok se Daning trudio da iščupa macolu iz zida. To je bila dejzi vazdušna puška. Hari ju je bacio. Cev je pogodila Frenka Daninga u razderani obraz. Vrisnuo je od bola.

„Malo kopile! Ubiću te zbog toga!“

Troj je nosio sestricu ka vratima. Preživeće, pomislio sam, promenio sam stvari, bar za toliko...

Neko je zakrilio vrata i uteturao unutra, pre nego što su deca stigla da izađu. Oborio je Troja i devojčicu na pod. Jedva sam stigao da to vidim, zato što je Frenk oslobodio macolu i nasrnuo na mene. Uzmakao sam. Jednom rukom sam gurao Harija u kuhinju.

„Napolje, kroz zadnja vrata, sinko. Brzo. Zadržaću ga dok ti...“

Frenk Daning je vrisnuo i stao kao ukopan. Nešto mu je virilo iz grudi. Sve je ličilo na magični trik. Stvar je bila tako krvava da je nisam odmah prepoznao. Bio je to vrh bajoneta.

"To je za moju sestru, mamojepcu“, prostenjao je Bil Tarkot. "To je za Klaru.“

13.

Daning je pao. Noge su mu ostale u dnevnoj sobi, a glava pod lukom između kuhinje i dnevne sobe. Nije pao sasvim. Vrh oštrice se zario u tlo. Zadržao ga je u vazduhu. Ritnuo se jednom nogom i umirio, u takvom položaju da je izgledalo da pokušava da radi sklekove.

Svi su vrištali. Vazduh je mirisao na barutni dim, gips i krv. Doris je grčevito posezala za mrtvim sinom. Kosa joj je visila preko lica. Nisam hteo da ga vidi - Tugina glava se raspukla sve do vilice - ali nisam mogao da je zaustavim.

„Sledeći put ću biti bolji, gospođo Daning“, prokrkljao sam. „Dajem vam reč.“

Krv mi je prekrila lice. Morao sam da je obrišem s levog oka, da bih video na toj strani. Nisam izgubio svest, što znači da nisam previše ozbiljno povređen. Znao sam da rane na glavi gadno krvare. Grozno sam izgledao. Morao sam brzo da odem odavde neprimećen, ako sam želeo da bude drugog puta.

Morao sam da porazgovaram s Tarkotom pre odlaska. Pokušaću. Skljokao se pored zida, nedaleko od Daningovih skupljenih nogu. Stenjao je, stiskajući grudi. Na mrtvački bledom licu isticale su se ljubičaste usne, kao u deteta koje se najelo kupina. Pružio sam mu ruku. Stisnuo ju je paničnom čvrstinom. Opazio sam slabašnu iskru veselosti u njegovim očima.

"Ko je usrana kukavica, Ambersone?“

"Ti nisi. Ti si heroj.“

„Jašta sam“, prostenjao je. "Ne zaboravi da ubaciš jebenu medalju u moj kovčeg.“

Doris je grlila mrtvog sina. Troj je kružio iza nje, s Eleninom glavom pritisnutom na grudi. Nije gledao u nas, kao da nije znao da smo ovde. Devojčica je jecala.

„Oporavićeš se“, rekao sam, kao da sam išta znao o tome. „Slušaj me, zato što je ovo važno: zaboravi moje ime.“

„Koje ime? Nikad mi nisi rekao kako se zoveš.“

„Tako je. I... znaš li kako izgleda moj automobil?“

„Voziš forda.“ Gubio je glas, ali me je još uvek posmatrao. „Lepa mašina. Kabrio. Y-blok motor. Pedeset četvrta ili peta.“

„Nikad ga nisi video. To ja najvažnije od svega, Tarkote. Neophodan mi je da bih se večeras odvezao u južni kraj države. Držaću se auto-puta, zato što ne poznajem sporedne drumove. Biću slobodan i spokojan ako stignem do centralnog Mejna. Da li shvataš šta ti govorim?“

„Nikad nisam video tvoj automobil“, rekao je i namignuo. „Jebote, kako boli.“

Spustio sam prste na njegovo bradom obraslo grlo. Opipao sam mu puls. Bio je brz i neujednačen. U daljini sam čuo zavijanje sirena. „Učinio si pravu stvar.“ Zakolutao je očima. „Zamalo da ne uradim. Ne znam šta me je spopalo. Mora da sam poludeo. Slušaj, ortak. Ako te uhvate, nemoj da im kažeš šta sam... znaš, šta sam...“

„Nikad im neću reći. Sredio si ga, Tarkote. Bio je besan pas. Ti si ga ucmekao. Sestra bi se ponosila tobom.“

14.

Ušao sam u kupatilo i zgrabio peškir. Pokvasio sam ga u umivaoniku i istrljao krvavo lice. Bacio sam ga u kadu. Uzeo sam još dva i ušao u kuhinju.

Dečak zbog kog sam ovde došao stajao je na izbledelom linoleumu, pored peći. Posmatrao me je. Sisao je palac, iako je pre najmanje šest godina prestao s tim. Široko otvorene, ozbiljne oči su bile pune suza. Krv ga je poprskala po obrazima i čelu. Preda mnom je bio dečak koji je iskusio nešto što će ga nesumnjivo traumatizovati. Nikad neće postati Ćopavi Hari, niti će napisati sastav koji će me rasplakati.

"Ko ste vi, gospodine?“, pitao me je.

"Niko.“ Dobacio sam mu u prolazu. Zaslužio je više od toga. Sirene su dopirale iz sve veće blizine. Dodao sam: "Ja sam tvoj anđeo-čuvar.“ Iskrao sam se na zadnja vrata u Noć veštica 1958.

15.

Prošao sam Vejmorom do Vičama. Video sam treperava plava svetla na putu ka Ulici Košut i nastavio da pešačim. Dva bloka dalje, u delu grada predviđenom za stanovanje, skrenuo sam na Aveniju Džerard. Ljudi su stajali na pločnicima, okrenuti prema sirenama.

„Gospodine, znate li šta se dogodilo?“, pitao me je jedan čovek. Držao je za ruku Snežanu u patikama.

„Ćuo sam da deca bacaju petarde“, rekao sam. „Možda su izazvala požar.“ Pružio sam korak. Pazio sam da mu ne okrenem levi profil. Približavali smo se uličnoj lampi, a ja sam još krvario.

Posle četiri bloka sam se okrenuo i pošao natrag, ka Vičamu. Ulica je bila mračna i tiha. Sva raspoloživa policijska kola su verovatno na mestu zločina. To je dobro. Kolena su mi popustila nadomak raskrsnice Gruva i Vičama. Osvrnuo sam se oko sebe. Nije bilo dece u potrazi za slatkišima. Seo sam na ivicu trotoara. Morao sam da se zaustavim, iako nisam smeo. Izbacio sam sve iz stomaka. Citavog dana nisam ništa pojeo, izuzev jedne čokoladice (ne sećam se da li sam i nju pojeo do kraja, pre nego što me je Tarkot zaskočio). Upravo sam prošao kroz orgiju nasilja, u kojoj sam povređen. Još nisam znao koliko ozbiljno. Našao sam se pred izborom da zastanem, da bi mi se telo malo oporavilo, ili da rizikujem da se onesvestim na pločniku.

Stavio sam glavu među kolena i nekoliko puta duboko i sporo udahnuo. To sam naučio na kursu Crvenog krsta. Pohađao sam ga da bih dobio dozvolu za spasioca u koledžu. Isprva sam video kako glava Tuge Daninga eksplodira pod snažnim udarcem teškog čekića. Mučnina mi se pogoršala. Zatim sam pomislio na Harija, poprskanogbratovljevom krvlju ali nepovređenog, i na Elen koja nije bila u komi iz koje se nikad neće probuditi. Mislio sam na Troja i Doris. Slomljena ruka će je možda boleti do kraja života, ali će bar imati život.

„Učinio sam to, Ale“, prošaptao sam.

Ali šta sam učinio u 2011. godini? Šta sam učinio 2011. godini? Na ta pitanja nisam imao odgovore. Ako se nešto strašno desilo zbog efekta leptira, mogu da se vratim i to izbrišem... izuzev ako promenivši živote porodice Daning nisam promenio i život Ala Templtona. Šta ako restoran više ne bude tamo gde sam ga ostavio? Šta ako se ispostavi da se nije selio iz Oberna? Ili da nikad nije otvorio restoran? To nije delovalo verovatno... dok sam sedeo na ivici trotoara iz 1958, s krvlju koja je kapala iz moje frizure 1958. Koliko je tek to verovatno?

Ustao sam. Zateturao sam se i nastavio dalje. Desno od mene, niz Ulicu Vičam, video sam treperenje plavih svetala. Gomila se skupila na ćošku s Košutom. Bili su mi okrenuti leđima. Crkva pored koje sam ostavio kola bila je odmah preko ulice. Sanlajner je bio sam na parkingu. Izgledao je dobro, nijedan od obešenjaka mi u Noći veštica nije izbušio gume. Ugledao sam žuti četvorougao ispod brisača. Stomak mi se zgrčio kad sam pomislio na Čoveka sa žutom karticom. Zgrabio sam ga i s olakšanjem uzdahnuo kad sam pročitao šta je na njemu pisalo: PRIDRUŽITE SE PRIJATELJIMA I SUSEDIMA NA BOGOSLUŽENJU U NEDELJU U DEVET UJUTRU. PRIDOŠLICE SU UVEK DOBRODOŠLE! ZAPAMTITE „ZlVOT JE PITANJE, ISUS JE ODGOVOR.“

„Mislio sam da su teške droge odgovor. Sad bi mi dobro došle“, promrmljao sam i otključao vrata automobila. Pomislio sam na kesu koju sam ostavio iza garaže kuće na Vejmor lejnu. Policajci koji istražuju mesto zločina će je otkriti. U njoj će naći nekoliko čokoladica, gotovo praznu bocu kaopektata... i nekoliko plastičnih gaća.

Pitam se šta će izvući iz tog materijala.

Neće se ovajditi.

16.

Glava me je žestoko bolela kad sam stigao do auto-puta. Nisam siguran da bih smeo da se zaustavim, čak i da nisam vozio u dobu pre pronalaska radnji s dvadesetčetvoročasovnim radnim vremenom. Dobro je što mi je rezervoar bio pun.

Jednom sam pokušao da ispitam posekotinu na glavi vrhovima prstiju. Strašni bol me je ubedio da odustanem od daljih pokušaja.

Zaustavio sam se na parkiralištu pored puta, nedaleko od Ogaste. Mesto je u deset uveče bilo pusto. Uključio sam svetlo u kabini i proverio zenice u retrovizoru. Laknulo mi je kad sam zaključio da su iste veličine. Opazio sam aparat sa slatkišima pored muškog toaleta. Za deset centi sam dobio čokoladnu pitu sa šlagom. Proždrao sam je u vožnji. Glavobolja je postala podnošljivija.

U Lizbon Fols sam stigao posle ponoći. Glavna ulica je bila mračna, ali su „Vorumbo“ i "S. D. Džipsim“ radili punom parom. Fabrike su stenjale i škripale, izbacujući smrad u vazduh i otrov u reku. Podsećale su na svemirske brodove, zahvaljujući grozdovima blistavih svetala. Parkirao sam sanlajner ispred „Voćne kompanije Kenebek“. Tu će ostati dok neko ne gvirne unutra i ne opazi mrlje od krvi na sedištu, vratima i volanu. Pozvaće policiju. Pretpostavio sam da će potražiti otiske prstiju. Možda će utvrditi da odgovaraju onima s izvesnog pištolja pronađenog na mestu ubistva u Deriju. Ime Džordža Ambersona bi se moglo pojaviti u Deriju i ovde u Folsu. Ako zečja rupa bude tamo gde sam je ostavio, Džordž neće ostaviti traga za sobom. Otisci prstiju pripadaju čoveku koji će se roditi za osamnaest godina.

Otvorio sam prtljažnik, izvadio aktovku i odlučio da ne ponesem ništa drugo. Po svoj prilici će sve završiti u „Veselom belom slonu“, radnji za polovne stvari, nedaleko od Tajtusovog „Ševrona“. Prešao sam ulicu, u pravcu smrada iz fabrike i sv-UUŠ, sv-UUŠ, zvuka koji neće utihnuti, sve dok razgranavanje trgovine u Reganovoj eri ne učini američke tekstilne proizvode preskupim.

Beli, fluorescentni sjaj s prljavih prozora farbare obasjavao je sušaru. Ugledao sam lanac između nje i ostatka dvorišta. Bio je mrak, pa nisam mogao da pročitam natpis. Dobro sam ga zapamtio, iako sam ga video pre dva meseca: ZABRANJEN PROLAZ IZA OVOG ZNAKA DO POPRAVKE KANALIZACIJE. Nisam primetio Čoveka sa žutom karticom - ili Čoveka sa narandžastom karticom, ako je to sad bio.

Farovi su osvetlili dvorište, otkrili su me kao mrava na tanjiru. Bacao sam izduženu, mršavu senku ispred sebe. Ukopao sam se u mestu, dok se veliki kamion kotrljao ka meni. Očekivao sam da će vozač usporiti, da će se nagnuti kroz prozor i pitati šta đođavola radim ovde. Usporio je, ali nije stao. Mahnuo mi je. Otpozdravio sam mu. Uputio se ka platformama za utovar i istovar. Desetine praznih burića zveketale su u prtljažnom prostoru. Uputio sam se ka lancu. Osvrnuo sam se oko sebe i provukao ispod njega.

Hodao sam pored sušare. Srce mi je tuklo u grudima. Posekotina na glavi mi je pulsirala u istom ritmu. Ovog puta neće biti komada betona, da obeleži mesto stepenica. Polako, govorio sam sebi. Polako. Stepenik je baš... ovde.

Samo što nije bio. Tamo nije bilo ničeg izuzev tvrdog tla pod mojim, opreznim stopalom.

Otišao sam malo dalje, ali ni tamo nije bilo ničeg. Bilo je dovoljno hladno da vidim tanki oblačić pare kad god bih izdahnuo. Uprkos tome sam osećao retki, masni znoj na rukama i vratu. Odmicao sam sve dalje, iako sam bio siguran da sam otišao predaleko. Ili je zečja rupa nestala, ili nikada nije bila na tom mestu, što znači da je čitav život Džejka Epinga - sve od nagrađenog vrta u osnovnoj školi, napuštenog romana na koledžu do ženidbe sa u suštini slatkom ženom koja je zamalo utopila moju ljubav prema njoj u alkoholu - bila samo bolesna halucinacija. Od početka sam bio Džordž Amberson.

Otišao sam korak dalje. Zatim sam se zaustavio. Teško sam disao. Negde je - možda u farbari, možda u nekoj od prostorija za tkanje - neko povikao: „Jebi me postrance!“ Poskočio sam. Poskočio sam još jednom zbog provale smeha koji je usledio posle lascivnog uzvika.

Nije ovde.

Nestala je.

Ili nikad nije bila tu.

Da li sam bio razočaran? Prestravljen? Krajnje uspaničen? Nisam osećao ništa od toga, već blago olakšanje. Mislio sam: Mogao bih da živim ovde, bez većih problema. Bio bih srećan.

Da li je to bilo tačno? Jeste. Jeste.

Smrdelo je oko fabrika i u javnom prevozu, u kom su svi pušili, ali je većina ostalih mesta nepojmljivo slatko mirisala. Nepojmljivo novo. Hrana je imala blagotvoran ukus; mleko je isporučivano na kućni prag. Ostao sam bez kompjutera. To mi je omogućilo da shvatim koliko sam postao zavisan od te jebene drangulije. Trošio sam sate čitajući glupe imejl dodatke i posećujući sajtove. Činio sam to iz istog razloga iz kog su planinari hteli da se popnu na Everest: zato što su bili tamo. Mobilni telefon mi nikad nije zvonio, zato što ga nisam imao. To je bilo ogromno olakšanje. Većina ljudi van većih gradova je imala zajedničku telefonsku liniju. Da li je većina noću zaključavala vrata? Malo sutra. Brinuli su se zbog nuklearnog rata. Ja nisam, zahvaljujući saznanju da će ljudi iz 1958. godine ostariti i umreti a da ne čuju da je ijedna atomska bomba eksplodirala, izuzev onih u nuklearnim probama. Niko se nije brinuo zbog globalnog zagrevanja ili bombaša-samoubica koji se zaleću na oblakodere otetim putničkim avionima.

I ako moj život u 2011. godini nije bio halucinacija (u srcu sam znao da je to istina), mogao sam da sprečim Osvalda. Samo neću znati krajnji rezultat. Moći ću da živim s tim.

U redu. Prvo ću se vratiti do sanlajnera i otići iz Lizbon Folsa. Voziću do Luistona, pronaći autobusku stanicu i kupiti kartu do Njujorka. Sešću na voz do Dalasa... ili, dođavola, zašto ne bih leteo? Još sam imao mnogo gotovine, a nijedan radnik vazduhoplovne kompanije neće mi tražiti ličnu ispravu sa fotografijom. „Trans vorld erlajns“ će me sa zadovoljstvom podići u nebesa, ako platim avionsku kartu.

Posle ove odluke mi je toliko laknulo, da su mi kolena opet zaklecala. Problem je bio manji od onog u Deriju, kad sam morao da sednem. Ipak sam se naslonio na sušaru. Zakačio sam je laktom i napravio nešto buke. Nečiji glas mi se obratio niotkuda, promukao i sličan stenjanju. Bio je to glas iz budućnosti.

„Džejk? Da li si to ti?“ Usledio je baraž suvog, bučnog kašlja.

Zamalo što nisam oćutao. Mogao sam da oćutim. Pomislio sam koliki deo svog života je Al uložio u ovaj projekat i kako sam sad bio njegova jedina nada.

Krenuo sam ka kašlju. Progovorio sam tihim glasom. „Ale? Pričaj sa mnom. Broj naglas.“ Mogao sam da dodam ili samo nastavi da kašlješ.

Počeo je da broji. Koračao sam ka ciframa. Oprezno sam ispipavao tle stopalom. Posle deset koraka - daleko od mesta na kom sam odustao - pakem sam zakačio nešto zbog čega sam zastao u mestu. Još jednom sam se osvrnuo oko sebe i udahnuo vazduh zasićen hemikalijama. Žmurećki sam se peo nevidljivim stepenicama. Hladni večernji vazduh je na četvrtom stepeniku ustupio mesto zagušljivoj sparini i mirisima kafe i začina. To je bio slučaj s gornjom polovinom mog tela. Ispod struka sam još osećao noć.

Stajao sam tridesetak sekundi, polovinom u prošlosti, a polovinom u budućnosti. Zatim sam otvorio oči i ugledao Alovo izmučeno, zabrinuto i skeletno lice. Zakoračio sam natrag u 2011. godinu.

DEO 3
Život u prošlosti

Deveto poglavlje

1.

Bio sam spreman da kažem da me više ništa ne može iznenaditi. Ipak sam zinuo od čuda, kad sam levo od bolesnog kuvara video cigaretu koja se pušila u pepeljari. Ugasio sam je. „Hoćeš li da iskašlješ i ono malo preostalog plućnog tkiva?“

Nije mi odgovorio. Nisam siguran ni da me je čuo. Zurio je u mene, razrogačenih očiju. „Isuse bože, Džejk - ko te je skalpirao?“

„Niko. Hajdemo odavde dok me ne ugušiš dimom.“ To je bilo isprazno prigovaranje. Tokom nedelje provedene u Deriju navikao sam se na miris cigareta. Uskoro ću i ja zapaliti, ako se ne budem pazio.

„Skalpiran si, samo nisi svestan onog što ti se dogodilo. Komad kose ti visi iza uva, i... koliko krvi si izgubio? Ko ti je to učinio?“

„Pod A, nisam izgubio previše krvi. Pod B, Frenk Daning. Imam i ja jedno pitanje za tebe, ako sam uspešno odgovorio na tvoja. Rekao si da ćeš se moliti za mene. Zašto si umesto toga zapalio cigaretu?“

“Zato što sam bio nervozan. I zato što to sad nije važno. Konj je izašao iz štale.“ Nisam mogao da mu protivrečim.

2.

Al se polako kretao iza šanka. Otvorio je orman i izvadio plastičnu kutiju s crvenim krstom. Seo sam na barsku stolicu i pogledao na sat. Al je u petnaest do osam otključao vrata aluminijumske prikolice. Pet minuta kasnije sam se spustio niz zečju rupu i pojavio u Zemlji čuda 1958. godine. Al je tvrdio da svako putovanje traje tačno dva minuta. Zidni sat je to potvrđivao. Proveo sam pedeset dva dana u 1958. godini, ali je ovde bilo 7.59 pre podne.

Al je izvadio gazu, lepljivu traku i sredstvo za dezinfekciju iz kutije za prvu pomoć. „Sagni se, da mogu da je vidim. Stavi bradu na šank.“

„Možeš da preskočiš hidrogen. Povredio sam se pre četiri sata. Krv se zgrušala. Vidiš li?“

„Što je sigurno, sigurno je“, rekao je, pre nego što mi je zapalio teme.

„Ahhh!“

„Boli, jelda? Zato što je rana još otvorena. Želiš li da ti neki vračevi iz 1958. srede inficirani skalp pre nego što kreneš za Veliki D? Veruj mi da ne želiš, ortak. Budi miran. Moraću da ti odsečem nešto kose, da bi se lepljiva traka održala. Hvala bogu što si se ošišao po ondašnjoj modi.“

Cap-cap-cap. Ponovo me je zabolelo - sipao je so na ranu, kako kažu - kad mi je pritisnuo gazu na razderotinu i kad ju je zalepio.

„Skini gazu za dan-dva, ali dotle ne skidaj šešir. Frizura će ti neko vreme biti neuredna. Ako ti kosa ne poraste, uvek možeš da je češljaš preko rane. Hoćeš li aspirin?“

„Hoću. I šolju kafe. Možeš li da se pobrineš za to?“ Znao sam da će mi kafa pomoći samo na kraće staze. San mi je bio neophodan.

„Moći ću.“ Uključio je aparat za kafu i počeo da pretura po priboru za prvu pomoć. „Čini mi se da si izgubio koje kilo.“

Ma šta mi napriča, pomislio sam. „Razboleo sam se. Dobio sam dvadesetčetvoročasovni...“ Tad sam zaćutao.

„Šta nije kako valja, Džejk?“

Posmatrao sam Alove uramljene fotografije. Kada sam se spustio niz zečju rupu, tamo je visila moja fotografija s Harijem Daningom. Smešili smo se, držeći njegovu srednjoškolsku diplomu pred foto-aparatom.

Nestala je.

3.

„Džejk? Ortak? Šta je bilo?“

Uzeo sam aspirine koji je stavio na šank. Sasuo sam ih u grlo i progutao nasuvo. Ustao sam i prišao Zidu slavnih. Osećao sam se kao čovek od stakla. Al se rukovao s Majkom Mišoom, delegatom iz Drugog mejnskog distrikta u američkom Predstavničkom domu, tamo gde smo se Hari i ja rukovali poslednje dve godine. Mišo se sigurno ponovo kandidovao zato što je Al nosio dva bedža na kuvarskoj kecelji. Na jednom je pisalo MIŠO ZA KONGRES. Drugi je poručivao LIZBON VOLIMAJKA. Časni političar je nosio drečavonarandžastu moksi majicu i držao sočni slasburger pred foto-aparatom.

Skinuo sam fotografiju sa zida. „Otkad visi ovde?“

Smrknuto je posmatrao. „Prvi put u životu vidim tu fotografiju. Bog sveti zna da sam prethodna dva puta podržavao Mišoa. Dođavola, glasao bih za svakog demokratu kog nisu uhvatili da jaše pripravnice u izbornom štabu. Upoznao sam ga na mitingu 2008, ali je to bilo u Kasl Roku. Nikad nije bio u restoranu.“ „Očigledno je da je bio. To je tvoj šank, zar ne?“

Uzeo je fotografiju i prineo licu mršavim rukama. „Jašta je“, rekao je. „Bio je.“ „Znači da efekat leptira deluje. Ova fotografija to dokazuje.“

Zagledao se u nju, s blagih osmehom. Činilo mi se da se čudi. Možda je u pitanju bilo strahopoštovanje. Vratio mi ju je i zašao iza šanka, da naspe kafu. "AIe? Još uvek se sećaš Harija, zar ne? Harija Daninga?“

„Naravno da ga se sećam. Zar nisi zbog njega zapucao u Deri i zamalo izgubio glavu?“

„Otišao sam zbog njega i zbog ostatka njegove porodice.“

"Da li si ih spasao?“

„Spasao sam sve izuzev jednog. Otac je ubio Tugu, pre nego što smo ga zaustavili.“

"Ti i ko još?“

„Sve ću ti reći, ali prvo moram u krevet.“

„Ortak, nemamo mnogo vremena.“

"To mi je poznato“, rekao sam. Mislio sam Dovoljnoje da te pogledam, Ale. „Mrtav sam zaspao. Za mene je pola jedan uveče, imao sam...“ - široko sam zevnuo - „... imao sam veoma napornu noć.“

"U redu.“ Doneo je kafu. Meni je natočio punu šolju, a sebi pola, s dosta šlaga. „Ispričaj mi koliko stigneš, dok je piješ.“

„Prvo bih želeo da mi objasniš kako se sećaš Harija, ako nikad nije bio domar u srednjoj školi i ako nikad nije pazario nijedan slasburger u životu. Drugo, objasni mi zašto se ne sećaš da je Majk Mišo posetio tvoj restoran, kad fotografija tvrdi da jeste.“

"Ne znaš da li je Hari Daning u gradu. U stvari, ne znaš ni da li radi kao domar u srednjoj školi.“

„Teško je poverovati da je još uvek ovde. Promenio sam prošlost, u značajnoj meri, Ale - uz izvesnu pomoć tipa po imenu Bil Tarkot. Hari nije morao da ode da živi kod tetke i teče u Hejven, zato što njegova majka nije umrla, kao ni njegov brat Troj i njegova sestra Elen. Daning nije ni prišao Hariju s tim čekićem. Silno bih se začudio ako bi Hari, posle svih tih promena, još živeo u Folsu.“ „Možemo to da proverimo“, predložio je Al. „Imam laptop u kancelariji. Dođi ovamo.“ Pošao je ka zadnjem delu restorana. Usput se pridržavao i kašljao. Poneo sam kafu za sobom. On je svoju ostavio.

Kancelarija je bio neprikladan naziv za sobicu veličine ovećeg ormana, pored kuhinje. Jedva smo stali u nju. Zidovi se nisu videli od papira, dozvola i zdravstvenih pravilnika državnih i federalnih vlasti. Da su ljudi koji su pronosili glasine i zlobna naklapanja o čuvenom slasburgeru mogli da vide te papirčine - među kojima je bio i sertifikat A-klase za čistoću, poslednje inspekcije države Mejn - možda bi preispitali svoja predubeđenja.

Makbuk je počivao na stolu kakav smo imali u trećem razredu. Al se sručio na stolicu slične veličine, s jecajem bola i olakšanja. „Srednja škola ima vebsajt, zar ne?“

„Razume se.“

Pitao sam se koliko mi se imejlova nagomilalo za pedeset dana odsustvovanja, dok smo čekali da se sistem digne. Setio sam se da sam u ovom vremenu odsustvovao samo dva minuta. Nikako da se naviknem. „Mislim da se gubim, Ale.“

„Znam kako ti je. Drži se, ortak, pa ćeš - čekaj, evo ga. Da vidimo. Predmeti... letnji raspored... nastavno osoblje... administracija... radnici održavanja.“

"Tu smo“, rekao sam.

Masirao je miša, nešto je promrmljao, klimnuo i kliknuo. Zagledao se u ekran kompjutera kao svami koji traži savet od kristalne kugle.

"Pa? Ne muči me.“

Okrenuo je laptop tako da i ja mogu da vidim ekran. OSOBLJE ODRZAVANJA SREDNJE ŠKOLE, pisalo je. NAJBOLJE U MEJNU! Tu je bila i fotografija dvojice muškaraca i žene, snimljenih nasred fiskulturne sale. Osmehivali su se. Svi su nosili majice lizbonskih Hrtova. Na fotografiji nije bilo Harija Daninga.

4.

„Sećaš ga se kao domara, i tvog učenika zato što si ti sišao u zečju rupu“, reče Al. Vratili smo se u trpezariju. Sedeli smo u separeu. „I ja ga se sećam, zato što sam koristio zečju rupu ili zato što sam blizu nje.“ Glasno je razmišljao. "To je verovatno to. Neka vrsta radijacije. Čovek sa žutom karticom je takođe blizu nje, samo s druge strane. I on je oseća. Video si ga, pa znaš o čemu govorim.“

"On je sad Čovek s narandžastom karticom.“

„O čemu to govoriš?“

Ponovo sam zevnuo. „Napraviću veliku zbrku ako pokušam da ti to sad ispričam. Odvešću se kući. Usput ću i tebe odbaciti. Nabaviću nešto za jelo, zato što sam gladan kao vuk...“

„Ispržiću ti kajganu“, rekao je. Hteo je da ustane, ali se sručio nazad u stolicu i zakašljao. Zadrhtao bi od glave do pete kad god bi isprekidano udahnuo vazduh. Nešto mu je čegrtalo u grlu, kao karta zaglavljena u žicama bicikla.

Uhvatio sam ga za ruku. „Otići ćeš kući, uzećeš lekove i odmoriti se. Spavaj, ako ikako uzmogneš. Znam da ja mogu. Odspavaj osam sati. Namestiću ti sat.“

Prestao je da kašlje. Karta mu je još čegrtala u grlu. „Spavanje. Ono okrepljujuće. Pokušaću da se odmorim. Zavidim ti, ortak.“

„Svratiću do tebe do sedam uveče. Ne, bolje u osam. Tako ću imati vremena da još nešto proverim na internetu.“

"A ako sve bude kako treba?“

"U tom slučaju ću se sutra vratiti ovamo, da bih se spremio da obavim posao.“

„Nećeš. Postaraćeš se da posao ne bude obavljen.“ Stisnuo me je za ruku. Sačuvao je nešto snage u tanušnim prstima. "To je suština tvoje misije. Pronađi Osvalda i spreči zločin. Zbriši taj samozadovoljni osmejak s njegovog lica.“

5.

Upalio sam motor, posegnuo za velikim fordovim menjačem na upravljaču i pritisnuo pedalu kvačila levom nogom. Nasmejao sam se kad su mi se prsti sastavili, a stopalo udarilo o podni otirač. Nasmejao sam se od muke.

„Šta je bilo?“, pitao me je Al sa suvozačkog mesta.

Nedostajao mi je otmeni ford sanlajner, eto u čemu je bila stvar. Nisam se brinuo, uskoro ću ga ponovo kupiti. Samo što ću sledećeg puta biti kraći s parama, bar ispočetka (moj depozit u „Houmtaun trastu“ će biti izbrisan). To znači da ću se malo tvrđe cenkati s Bilom Tajtusom.

To neće biti problem.

Promenio sam se.

„Džejk? Šta ti je smešno?“

"Ništa.“

Tragao sam za promenama na Glavnoj ulici. Sve zgrade su bile na broju, uključujući i „Voćnu kompaniju Kenebek“, koja je izgledala - kao i obično - dva neplaćena računa od bankrotstva. Statua poglavice Vorumboa je još stajala u gradskom parku. Zastava u izlogu prodavnice nameštaja je još uveravala svet da NIGDE NEMA JEFTINIJE.

„Ale, sećaš li se lanca ispod kog si se provlačio da bi se vratio u zečju rupu?“

"Naravski.“

"I table koja je visila na njemu?“

"0ne s natpisom o popravci kanalizacije.“ Sedeo je kao vojnik koji misli da je put ispred njega miniran. Trgnuo bi se kad god bismo naišli na neravninu.

„Kad si se vratio iz Dalasa - kad si shvatio da nećeš moći - da li je ta tabla još bila tamo?“

"Jesje?“, rekao je posle kraćeg razmišljanja. „Bila je. To je pomalo smešno, zar ne? Kome trebaju četiri godine da popravi oštećenu kanalizacionu cev?“

„Nikome. Pogotovo ne u dvorištu fabrike u koje kamioni danonoćno dolaze i odlaze. Kako je moguće da nije privukla pažnju nikome?“

Odmahnuo je glavom. „Nemam pojma.“

„Možda je postavljena tamo da bi sprečila ljude da cunjaju okolo i slučajno nalete na zečju rupu. Ako je to istina, ko ju je tamo postavio?“

"Ne znam. Ne znam ni da li je to što govoriš tačno.“

Skrenuo sam u njegovu ulicu. Nadao sam se da ću moći da se uverim da je ušao u kuću i da ću se odvesti dvanaestak kilometara do Sabatusa, a da ne zaspim za volanom. Još nešto mi je bilo na pameti. Morao sam to da pomenem. Ako ni zbog čega drugog, ono da se ne bi preterano ponadao.

„Prošlost je tvrdokorna, Ale. Ne želi da bude promenjena.“

„Znam. Rekao sam ti.“

„Jesi. Zaključio sam da je otpor proporcionalan značaju promena koje neki postupak izaziva.“

Pogledao me je. Kese ispod očiju su mu bile tamnije nego ikad. Videlo se da trpi veliki bol. „Možeš li da mi to objasniš na engleskom?“

„Promena budućnosti porodice Daning je bila mnogo teži zadatak od promene budućnosti Karoline Polin, delimično i zbog toga što je na kocki bila sudbina više ljudi, ali uglavnom zato što bi Karolina u svakom slučaju preživela. Doris Daning i njena deca bi izginuli... i jedno od njih i jeste izgubilo život, uprkos mom nastojanju da ih spasem.“

Tračak osmeha se pojavio na njegovim usnama. „Svaka ti čast. Potrudi se da sledećeg puta čučneš malo niže. Tako ćeš ostati bez nezgodnog ožiljka, na mestu na kom ti kosa možda neće izrasti.“

Imao sam nove planove, ali nisam hteo da gubim vreme predstavljajući ih. Popeo sam se uz prilazni put. „Ono što hoću da ti kažem jeste da možda neću moći da zaustavim Osvalda. Ne iz prvog puta.“ Nasmejao sam se. „Ali to i nije tako važno. Mislim da ni vozački ispit nisam položio iz prve.“

„Baš kao i ja, ali nisam morao da čekam pet godina na novo polaganje.“ Imao je pravo.

„Koliko imaš godina, Džejk? Trideset? Trideset dve?“

„Trideset pet.“ Bio sam dva meseca bliži trideset šestoj, nego jutros, ali šta su dva meseca kad su prijatelji u pitanju?

„Ako usereš motku i budeš morao da počinješ iz početka, imaćeš četrdeset pet, pre nego što se ringišpil ponovo zavrti. Svašta se može desiti za deset godina, naročito ako je prošlost protiv tebe.“

„Znam. Vidi šta se tebi desilo.“

„Dobio sam rak pluća, zbog pušenja, to je sve.“ Nakašljao se, kao da želi da dokaže svoju tvrdnju, iako je, u njegovim očima, pored bola bilo i sumnje.

„Verovatno je baš tako bilo. Nadam se da jeste. Ali još nešto nam nije po...“ Ulazna vrata su se naglo otvorila. Na njima se pojavila krupna mlada žena u limun-zelenoj radnoj bluzi i belim cipelama medicinske sestre. Stuštila se niza stepenice i prilazni put. Videla je Ala, šćućurenog na suvozačkom sedištu moje tojote i otvorila vrata. „Gde ste bili, gospodine Templton? Došla sam da vam dam lekove. Kad sam videla da je kuća prazna, pomislila sam...“

Uspeo je da se osmehne. „Znam šta ste pomislili, ali mi je dobro. Ne osećam se sjajno, ali guram.“

Obratila mi se. "A vi? Zašto ga vozikate okolo? Zar ne vidite u kakvom je stanju?“

Naravno da sam video. Ćutao sam, zato što nisam mogao da joj kažem šta radimo. Spremio sam se da podnesem grdnju kao čovek.

„Imali smo važna posla“, rekao je Al. "Da li je to u redu? Da li razumete?“

„Razumem, ali...“

Otvorio je vrata automobila. „Pomozite mi da uđem u kuću, Doris. Džejk mora da žuri kući.“

Doris.

Ime Daningove supruge.

Podudarnost mu je promakla - to je često ime - ali ne i meni.

6.

Stigao sam do kuće i posegnuo za ručnom kočnicom na sanlajneru. Ugasio sam motor s mišlju da je tojota, u poređenju s automobilom na koji sam se navikao u Deriju, samo skučena, uboga i u osnovi neprijatna plastično-staklena kutija. Ušao sam u kuću. Hteo sam da nahranim mačka, kad sam video da je hrana u njegovoj posudici još sveža i vlažna. Kako i ne bi bila? U 2011. godini je u činiji provela samo sat i po.

„Pojedi to, Elmore. U Kini ima mačaka koje gladuju i koje bi rado pojele činiju američke hrane za kućne ljubimce.“

Elmor me je samo pogledao i kliznuo kroz mačja vrata. Podgrejao sam par smrznutih večera (razmišljao sam kao Frankenštajnovo čudovište, koje uči da govori: mikrotalasna dobra, moderna kola loša) Pojeo sam sve, bacio đubre i otišao u spavaću sobu. Skinuo sam belu košulju iz 1958. godine (hvala bogu pa je Alova Doris bila previše ljutita da bi opazila krvave mrlje na njoj). Seo sam na rub kreveta da bih otpertlao praktične cipele iz 1958. godine. Strovalio sam se na leđa. Prilično sam siguran da sam zaspao u vazduhu.

7.

Zaboravio sam da podesim budilnik. Možda bih prespavao pet po podne, ali mi je Elmor skočio na grudi u četiri i petnaest. Počeo je da me njuška po licu. To znači da je očistio činiju i da traži još. Uslišio sam njegovu molbu, umio sam se hladnom vodom i pojeo tanjir ovsenih pahuljica. Proći će dani dok se vratim uobičajenom rasporedu obroka.

Napunio sam trbuh i krenuo u radnu sobu. Uključio sam kompjuter. Gradska biblioteka je bila prva stanica na putovanju kibernetskim prostorom. Al je imao pravo - imali su sve brojeve Lizbon vikli enterprajza u bazi podataka. Morao sam da postanem prijatelj biblioteke pre nego što sam dobio pristup informacionim poslasticama. To me je koštalo deset dolara. Smatrao sam to skromnom sumom, u ovim okolnostima.

Potražio sam novine od sedmog novembra. Na drugoj strani, stešnjen između članka o saobraćajnoj nesreći sa smrtnim ishodom i mogućeg slučaja podmetanja požara, bio je članak LOKALNA POLICIJA TRAŽI MISTERIOZNOG ČOVEKA. To sam bio ja... bolje reći moj alter ego iz Ajzenhauerove ere. Pronađen je sanlajner kabriolet, s izbledelim krvavim mrljama. Bil Tajtus je prepoznao ford koji je prodao izvesnom gospodinu Džordžu Ambersonu. Ton članka me je duboko dirnuo, odisao je brigom za nestalog (i verovatno povređenog) čoveka. Gregori Djusen, moj bankar iz „Houmtaun trasta“ opisao me je kao „načitanog i lepo vaspitanog tipa“. Edi Baumer, vlasnik Baumerove berbernice, složio se s bankarevom ocenom. Ni tračak sumnje nije bio vezan za Ambersonovo ime. Stvari bi stajale drugačije da me je neko povezao sa senzacionalnim slučajem u Deriju, ali se to nije dogodilo.

Nisu me povezali ni u broju od sledeće nedelje, u kom sam ovlašno pomenut u pregledu policijskih aktivnosti: NASTAVLJA SE POTRAGA ZA NESTALIM ČOVEKOM IZ VISKONSINA. Vikli enterprajz je u sledećem broju imao dosta članaka o predstojećoj sezoni godišnjih odmora. Džordž Amberson je sasvim nestao iz novina. Ali, ostavio sam traga u njima. Al je urezao svoje ime u drvo. Ja sam pronašao svoje na stranicama starih novina. Očekivao sam da ću ga tamo videti, ali je suočavanje s njim izazvalo izvesno strahopoštovanje.

Zatim sam posetio vebsajt Deri dejli njuza. Pristup njihovim arhivama je bio osetno skuplji - 34,50 $ - ali mi je omogućio da za nekoliko minuta pogledam naslovnu stranu broja od prvog novembra,1958.

Očekivalo bi se da senzacionalni lokalni zločin dospe na naslovnu stranu lokalnih novina, ali u Deriju - Nastranoj palanci - nisu dobošarili o lokalnim zverstvima. Tog dana je najviše novinskog prostora dobio susret diplomatskih predstavnika Rusije, Velike Britanije i Sjedinjenih Američkih Država u Zenevi. Na njemu se raspravljalo o sporazumu o zabrani nuklearnih proba. Ispod toga je bio članak o četrnaestogodišnjem šahovskom čudu od deteta Bobiju Fišeru. Na samom dnu prve strane, u levom uglu (tamo gde po rečima medijskih stručnjaka ljudi najređe zadržavaju pogled) bila je priča s naslovom DVOJE LJUDI JE IZGUBILO ŽIVOT U UBILAČKOM DIVLJANJU. U novinama je pisalo da je u petak, nedugo posle osam uveče, Frenk Daning, „uvaženi pripadnik poslovne zajednice i istaknuti aktivista u velikom broju dobrotvornih akcija“, posetio kuću otuđene supruge "u pijanom stanju“. Nakon svađe (koju nisam čuo... iako sam bio tamo), udario je suprugu čekićem. Slomio joj je ruku i ubio dvanaestogodišnjeg sina, Artura Daninga, kad je pokušao da odbrani majku.

Priča se nastavljala na dvanaestoj strani. Na njoj sam ugledao fotografiju starog neprijatelja Bila Tarkota. U novinama je pisalo, „gospodin Tarkot se zatekao u blizini doma Daningovih, iz kog je čuo povike i vrisku.“ Pohitao je ka ulaznim vratima. Bila su otvorena, što mu je omogućilo da vidi šta se dešava. Rekao je gospodinu Frenku Daningu "da prestane da maše tim čekićem“. Ovaj je odbio; gospodin Tarkot je primetio lovački nož za nasilnikovim pojasom. Potegao ga je iz futrole; Daning je napao gospodina Tarkota; ovaj se uhvatio ukoštac s njim; Daning je zadobio smrtnu ranu nožem prilikom gušenja. Gospodin Tarkot je nedugo po herojskom delu pretrpeo srčani udar.

Posmatrao sam staru fotografiju. Tarkot je ponosno stajao, s nogom na sedanu iz kasnih četrdesetih, s cigaretom u uglu usana, dobujući prstima po butini. Daning je uboden s leđa, a ne spreda, bajonetom, a ne lovačkim nožem. Nije ni imao lovački nož. Macola, njegovo jedino oružje, pogrešno je predstavljena. Da li je policija mogla da previdi tako očigledne činjenice? Nije mogla ako ne zapošljava slepce, poput Reja Čarlsa. A ipak, sve to je imalo savršenog smisla, u Deriju kakav sam upoznao.

Mislim da sam razvukao usne u osmeh. Priča je bila toliko šašava da je izazivala izvesno divljenje. Sve je objašnjeno. Čitaoci su dobili ludog, pijanog supruga, nedužnu, užasnutu porodicu i herojskog prolaznika (novinar se nije potrudio da objasnigde je išao kad se zatekao pored kuće). Ništa nije nedostajalo. Nije bilo ni pomena o izvesnom Misterioznom Strancu. Priča je bila tako derijska.

Preturao sam po frižideru i pronašao ostatke čokoladnog pudinga. Proždrao sam ih za radnom površinom, posmatrajući zadnje dvorište. Podigao sam Elmora. Mazio sam ga dok mi se nije oteo iz ruku. Seo sam za kompjuter i kucnuo po rastavnici da oteram sliku s ekrana, da bih još jednom pogledao fotografiju Bilija Tarkota, heroja koji je spasao ugroženu porodicu, da bi ga sudbina nagradila srčanim udarom.

Prišao sam telefonu i zatražio pomoć pri pronalaženju telefonskog broja.

8.

Doris, Troj ili Harold Daning nisu imali telefonski broj u Deriju. Elen mi je bila poslednja prilika. Nisam očekivao mnogo od tog poteza. Ako je ostala u gradu, verovatno je preuzela muževljevo prezime. I hici iz daljine ponekad mogu biti precizni (Li Harvi Osvald je dobar, mada zloćudan primer). Bio sam toliko iznenađen kad je telefonski robot iskašljao njen broj da nisam imao olovku u ruci. Nisam ponovo pozvao elektronski telefonski imenik, već sam pritisnuo 1 i okrenuo traženi broj. Nisam siguran da bih to učinio, da sam imao vremena da razmislim. Ponekad i ne želimo da znamo, zar ne? Ponekad nas je strah da saznamo. Stignemo donekle, pa se vratimo. Hrabro sam stiskao slušalicu, dok je telefon u Deriju zvonio jednom, dva puta, tri puta. Telefonska sekretarica če se verovatno uključiti posle četvrtog puta. Neću ostaviti poruku. Ne znam šta bih joj rekao.

Ženski glas se javio u toku četvrtog zvona: "Halo?“

"Da li je to Elen Daning?“

"Pa, pretpostavljam da to zavisi od onog ko zove.“ Zvučala je oprezno i zainteresovano. Imala je bogat, sugestivan glas. Pomislio bih da razgovaram sa ženom triđesetih godina, da nisam znao da je dobrano prešla šezdesetu. Ovaj odnegovani glas, pomislio sam, pripada medijskom profesionaku. Pevačici? Glumici? Možda komičarki? Nijedno od tih zanimanja nije odgovaralo Deriju.

„Zovem se Džordž Amberson. Nekada davno sam upoznao vašeg brata Harija. Vratio sam se u Mejn i poželeo da stupim u kontakt s njim.“

"S Harijem?“ Zvučala je preneraženo. „Bože moj! Da li ste se sreli u vojsci?“ Da li smo? U magnovenju sam procenio da to ne može biti moja priča. Sadržala je previše potencijalnih zamki.

"Ne, ne, upoznali smo se u Deriju. U detinjstvu.“ Jahao sam na talasu inspiracije. „Igrali smo se u Rekreacionom, u istom timu. Mnogo smo se družili.“ "Pa, gospodine Amberson, žao mi je što moram da vam kažem, ali Hari je mrtav.“

Zanemeo sam od iznenađenja. Uspeo sam da prozborim, „O bože, tako mi je žao.“

"To je bilo davno. Stradao je u Vijetnamu, u ofanzivi Tet.“

Seo sam. Zaboleo me je stomak. Spasao sam ga od hramanja i blagih mentalnih problema, da bih mu skratio život za četrdeset i nešto godina? Sjajno, nema šta. Operacija je uspela, ali je pacijent mrtav.

Predstava, u međuvremenu, mora biti nastavljena.

„Šta je bilo s Trojem? A vi, kako ste vi? Tada ste bili mala devojčica. Vozili ste bicikl s pomoćnim točkovima. I pevali. Često ste pevali.“ Neubedljivo sam se nasmejao. „Bože, izluđivali ste nas.“

„Sad pevam samo na karaoke večerima u ’Beniganovom pabu’, ali se nikad nisam umorila od brbljanja. Radim kao džokej na VKIT-u u Bangoru, disk-džokej.“

„Baš lepo. A Troj?“

„Vodi raspustan život u Palm Springsu. On je bogataš u porodici. Ogazdio se na kompjuterima. Počeo je još sedamdesetih. Ručava sa Stivom Džobsom i slično.“ Nasmejala se. Bio je to divan smeh. Kladim se da ga čitav istočni Mejn s uživanjem sluša. Nastavila je tišim glasom, bez trunke veselosti. U trenu je prešla sa sunca u senku. "Ko ste vi, gospodine Amberson?“

„Kako to mislite?“

„Vikendom radim programe uživo sa slušaocima. Pokrivam i subotnje rasprodaje. ’lmam moto-kultivator, Elen, skoro ganc nov, ali ne mogu više da plaćam rate, prihvatiću najbolju ponudu veću od pedeset zelembaća’ Takve stvari. U nedelju radim politiku. Ljudi zovu da napucaju Raša Limba{37} ili da kažu da bi Glen Bek{38} trebalo da se kandiduje za predsednika. Razumem se u glasove. Da ste prijateljevali s Harijem u Rekreacionom, imali biste šezdeset, ali nemate. Zvučite kao neko od trideset pet.“

Isuse, pun pogodak. „Svi mi govore da zvučim kao mnogo mlađa osoba. Kladim se da i vama isto kažu.“

"To je hvale vredan pokušaj“, rekla je. Najedanput je zvučala starije. „Godinama sam vežbala da bih tako zvučala. Da li ste i vi?“

Ćutao sam, zato što nisam znao šta da kažem.

„Takođe, niko ne zove da se čuje s nekim s kim se družio u osnovnoj. Ne nakon pedeset godina.“

Mogao bih da prekinem vezu, pomislio sam. Dobio sam ono što sam hteo, i više od toga. Prekinuću. Telefonska slušalica mi se zalepila za uvo. Nisam siguran da bih mogao da je spustim, čak i da sam video kako plamenovi ližu zavese. Nastavila je, uzbuđenim glasom. "Da li ste to vi?“

"Ne znam o čemu...“

„Te noći je tamo bio još neko. Hari ga je video, baš kao i ja. Da li ste to vi?“ „Koje noći?“, promrmljao sam kroz utrnule usne. Govorio sam kao ispod maske pune snega.

„Hari je rekao da je to bio njegov anđeo. Mislim da ste to vi. Pa gde ste dosad bili?“

Sad je ona nerazgovetno zvučala. Zaplakala je.

„Gospođice... Elen... ne razumem šta...“

„Odvezla sam ga na aerodrom, kad je posle odsustva dobio naređenje da pođe za Vijetr.am. Rekla sam mu da čuva guzicu. Odvratio mi je: ’Ne brini, ne zaboravi da se o meni brine anđeo-čuvar.’ Pa gde ste bili šestog februara 1968. godine, gospodine Anđele? Gde ste bili kad je moj brat poginuo u Ki Sanu? Gde si onda bio, kurvin sine?“

Rekla je i nešto drugo, ali ne znam šta. Previše je plakala. Prekinuo sam vezu. Ušao sam u kupatilo, navukao zastor i zario glavu među kolena. Gledao sam na gumeni otirač s žutim krasuljcima. Kriknuo sam. Jednom. Dva puta. Tri puta. Ovo je bilo najgore: ne samo da sam želeo da mi Al nikad nije rekao za bogom prokletu zečju rupu. Želeo sam nešto mnogo gore, da umre.

9.

Srce mi se steglo kad sam video da u njegovoj kući ne gori svetlo. Sišlo mi je u pete, kad sam okrenuo kvaku i shvatio da vrata nisu zaključana.

„Ale?“

Ništa se nije čulo.

Upalio sam svetlo. Dnevna soba je bila sterilno uredna, kao prostorija koja se redovno čisti, a retko koristi. Zidovi su bili puni uramljenih fotografija. Na gotovo svim bili su meni nepoznati Ijudi, verovatno Alovi rođaci. Prepoznao sam par na onoj iznad kauča: Džon i Zaklina Kenedi. Bili su na obali, verovatno u Hajanis Portu. Grlili su se. Namirisao sam osveživač vazduha. Nije sasvim potisnuo miris bolesničke sobe iz drugog dela kuće. „Temptejšensi“ su negde tiho pevali „Moju curu“. Sunčeva svetlost po oblačnom danu i te stvari.

„Ale? Da li si kod kuće?“

A gde bi mogao biti? Da nije u Studiju devet u Portlandu, gde igra disko i odvaja studentkinje? Znao sam da nije. Poželeo sam nešto. Želje se ponekad ispunjavaju.

Pipajući sam tražio kuhinjski prekidač za svetlo. Pronašao sam ga i poplavio prostoriju s dovoljno neonskog svetla za vađenje slepog creva. Na stolu je bio plastični dozer za lekove, onaj koji sadrži pilule za nedelju dana. Većina dozera može da stane u džep ili tašnicu, ali je ovaj bio mnogo veći, zamalo pa enciklopedijskog formata. Pored njega je bila poruka naškrabana na papiriću: UBIĆU TE, ako zaboraviš lekove u osam ujutru!!! Doris.

„Moja cura“ se završila. Počela je „Samo maštam“. Pratio sam muziku. Koračao sam u pravcu bolesničkog zadaha. Al je ležao u postelji. Izgledao je prilično spokojno. Na kraju mu je po jedna suza kliznula iz uglova sklopljenih očiju. Tragovi su se još blistali od vlage. Muzički uređaj je svirao s noćnog stočića, na kom je bila i poruka, pritisnuta bočicom za pilule. Nije bila dobar pritiskač za papir. I najslabiji dašak promaje bi je oborio, zato što je bila prazna. Pročitao sam ime leka na omotu: oksikontin, dvadeset miligrama. Podigao sam papirić.

Izvini, ortak, ali nisam mogao da te čekam. Mnogo je bolelo. Imaš ključ restorana i znaš šta bi trebalo da radiš. Ne zavaravaj se da možeš da kreneš izpočetka. Svašta može da se dogodi. Obavi posao kako treba, izprve. Možda si Ijut na mene što sam te uvalio u ovo. I ja bih bio, da sam na tvom mestu. Nemoj da sepovučeš. Molim te, nemoj. Ispod kreveta ćeš pronači limenu kutiju. U njoj je još 500 ušteđenih dolara.

Sadje sve na tebi, ortak. Gazda će verovatno zaključati restoran, dva sata nakon što me Doris ujutru pronađe. To znači da ćeš morati da kreneš večeras. Spasi ga, važi? Spasi Kenedija, pa će se sve promeniti.

Molim te.

Kopilane, pomislio sam. Znao si da ću se pokolebati i evo kako si izašao na kraj s tim problemom.

Naravno da sam se pokolebao. Ali kolebanja nisu odluke. Prevario se, ako je mislio da ću se povući. Da li ću zaustaviti Osvalda? Naravno da hoću. Osvald je u ovom času bio od drugorazrednog značaja, deo maglovite budućnosti. To je čudan, ali potpuno odgovarajući način razmišljanja o 1963. godini. Brinuo sam se za Daningove.

Mislio sam na Artura, zvanog Tuga - još sam mogao da ga spasem. I Harija.

Kenedije mogao dapromeni mišljenje, rekao je Al. Mislio je na Vijetnam.

Da li će Hari šestog februara 1968. biti na istom mestu u isto vreme, čak i ako Kenedi ne promeni mišljenje i ne izvuče zemlju iz sukoba? Mislio sam da neće.

"U redu“, rekao sam. "U redu.“ Nagnuo sam se preko Ala. Poljubio sam ga u obraz i okusio so njegove poslednje suze. „Mirno spavaj, drugar.“

10.

Vratio sam se kući i proverio sadržaj aktovke i bogataškog novča|i| jl nika od nojeve kože. Imao sam Alove iscrpne beleške o Osvaldo'K.rJ' vom kretanju nakon otpusta iz marinskog korpusa jedanaestog septembra 1959. Moja legitimacija je još bila tu. Imao sam više gotovine nego što sam se nadao. S Alovom ušteđevinom imao sam više od pet hiljada dolara.

Pronašao sam hamburger u delu frižidera s dubljim hlađenjem. Ispržio sam ga i stavio u Elmorovu činiju. Mazio sam ga dok je jeo. „Idi kod Riterovih, u susedstvo, ako se ne vratim. Pobrinuće se za tebe.“

Elmor nije obraćao pažnju na moje reči. Znao sam da će upravo to učiniti, ako se ne vratim. Mačke su borci za opstanak. Podigao sam aktovku i prišao vratima. Odupro sam se kratkotrajnom, ali snažnom porivu da pobegnem u spavaću sobu i da se sakrijem ispod pokrivača. Da li će mačka i kuća biti ovde kad se vratim, ako uspem u onome što sam naumio? Ako i budu, da li će pripadati meni? Nisam to mogao znati. Znate šta je smešno? Čak i ljudi koji mogu da žive u prošlosti ne znaju šta donosi budućnost.

„Zdravo, Ozi“, tiho sam prozborio. „Dolazim po tebe, ništaku.“

Zatvorio sam vrata i krenuo na put.

11.

Restoran je izgledao neobično bez Ala, zato što sam osećao njegovo prisustvo - zapravo, prisustvo njegovog duha. Činilo mi se da lica s Gradskog zida slavnih zure u mene i da me pitaju šta ovde radim, da mi poručuju da mi ovde nije mesto i da dignem ruke pre nego što slomim osovinu vaseljene. Pogotovo me je onespokojavala fotografija Ala i Majka Mišoa, okačena na mestu moje i Harijeve.

Otišao sam u ostavu. Hodao sam sitnim, polaganim koracima. Pretvaraj se dapokušavaš dapronađeš vrh stepeništa u mraku, savetovao me je Al. Zažmuri, ortak. Tako je lakše.

Poslušao sam ga. Posle dva koraka nadole čuo sam prasak duboko u ušima, do kakvog dolazi pri naglom izjednačavanju pritiska. Osetio sam toplotu na koži; sunce je sijalo kroz spuštene kapke; čuo sam sv-UUŠ, sv-UUŠ, fabričkih mašina. Bio je deveti septembar 1958, dva minuta pre podneva. Tuga Daning je ponovo živ, a ruka gospođe Daning još nije slomljena. Nedaieko odavde, u Tajtusovom "Ševronu“ čeka me otmeni crveni ford sanlajner, kabriolet.

Prvo moram da se pobrinem za nekadašnjeg Čoveka sa žutom karticom. Ovog puta će dobiti dolar koji večito traži, zato što sam zaboravio da stavim novčić od pedeset centi u džep. Sagnuo sam se ispod lanca. Ostao sam u tom položaju dovoljno dugo da stavim dolarsku novčanicu u desni džep pantalona.

Tamo je i ostala, zato što sam, kad sam obišao sušaru, pronašao Čoveka sa žutom karticom prostrtog po betonu, otvorenih očiju, s glavom u jezercetu krvi. Vrat mu je bio prerezan od uva do uva. U jednoj ruci je držao krhotinu zelene vinske boce, kojom je obavio posao. U drugoj je držao karticu, onu koja je navodno imala neke veze s danom kad je novac dvostruko vredeo u zelenom izlogu. Nekada žuta, pa narandžasta kartica, sad je bila crna kao noć.

Deseto poglavlje

1.

Po treći put sam pregazio preko parkirališta za zaposlene. Koračao sam brzo, gotovo da sam trčao. Ponovo sam kucnuo po prtljažniku crvenobelog plimutfiurija, u prolazu. Valjda, dobre sreće radi. U nedeljama, mesecima i godinama koje predstoje trebaće mi sva moguća sreća.

Ovog puta nisam posetio „Voćnu kompaniju Kenebek“. Nisam nameravao da kupujem odeću, niti automobil. Sutra ili prekosutra ću se pobrinuti za to. Danas bi mogao biti loš dan za strance u Folsu. Neko će ubrzo pronaći mrtvaca u fabričkom dvorištu. Svaki stranac bi nakon toga mogao postati predmet interesovanja policije. Papiri Džordža Ambersona ne bi izdržali ozbiljniju proveru, pogotovo zato što mu je na vozačkoj dozvoli bila adresa kuće u nepostojećem Bluberd lejnu.

Stigao sam do autobuske stanice za šljakere ispred parkirališta, baš kad je autobus s natpisom LUISTONSKIEKSPRES stigao do nje. Ukrcao sam se i platio vožnju dolarskom novčanicom, namenjenom Čoveku sa žutom karticom. Vozač je izbacio pregršt sitnine u hromirani sud za kusur. Otišao sam do sedišta u zadnjem delu vozila, iza dva bubuljičava mornara, verovatno iz pomorske baze Brunsvik. Razgovarali su o devojkama koje će videti u striptiz-baru zvanom "Holi“. Razgovor je tekao uz dosta napadnog smeha i mnogo snažnih udaraca po širokim plećima.

Gledao sam kako se Put 196 odmotava pred nama, ne opažajući ga. Neprestano sam razmišljao o mrtvacu i kartici, koja je sad bila crna kao noć. Hteo sam da se što više i što pre udaljim od problematičnog leša. Zastao sam da bih dodirnuo karticu. Nije bila od kartona, kao što sam isprva pretpostavio. Nije bila ni od plastike. Možda je reč o celuloidu... izuzev što nije bila takva na dodir. Kao da je bila od mrtve kože - kakva se nahvata oko žulja. Na njoj nije bilo vidljivog natpisa.

Al je pretpostavio da je Čovek sa žutom karticom samo ispičutura koja je skrenula pameću od zlosrećne mešavine jeftinog pića i blizine zečje rupe. Nisam to dovodio u pitanje sve dok kartica nije promenila boju u narandžastu. Posle najnovijeg iskustva nisam samo dovodio u pitanje kuvarev zaključak već sam prestao da verujem u njega. Šta je taj čovek uopšte bio?

Mrtavje, eto štaje. Sadje mrtvac i ništa osim toga. Mani ga se. Imaš mnogo posla.

Cimnuo sam uže za zaustavljanje kad smo prošli pored „Lizbonskog bioskopa za automobiliste“. Vozač se zaustavio kod sledeće belo obojene bandere.

„Želim vam prijatan dari', rekao sam mu kad je povukao polugu za otvaranje vrata.

"Na ovoj liniji nema ničeg lepog izuzev hladnog piva i kraja smene“, rekao je i zapalio cigaretu.

Nekoliko sekundi kasnije stajao sam na šljunkovitoj ivici auto-puta, s aktovkom u levoj ruci. Posmatrao sam kako autobus odmiče ka Luistonu, praćen oblakom izduvnih gasova. Na zadnjem delu je bio reklamni poster s domaćicom sa sjajnom šerpom u jednoj i magičnom krpom u drugoj ruci. Njene goleme plave oči i zubati osmeh oivičen crvenim karminom nedvosmisleno su poručivali da je samo nekoliko minuta od kataklizmičkog nervnog sloma.

Na nebu nije bilo ni oblačka. Cvrčci su se oglašavali u visokoj travi. Negde je mukala krava. Laki povetarac je odneo smrdljivi oblak iz autobusa. Vazduh je mirisao slatko, sveže i novo. Krenuo sam ka četiri stotine metara dalekom prenoćištu za automobiliste "Tamarak“. To je bila kratka šetnja. Ipak je dvoje ljudi stalo da me pita da li mi treba prevoz, dok sam stigao do odredišta. Zahvalio sam im se i rekao da je sve u redu. I bilo je. Do „Tamaraka“ sam stigao sa zviždukom na usnama.

Septembar 1958. godine. Sjedinjene Američke Države.

Bilo mi je drago što sam se vratio, bez obzira na sudbinu Čoveka sa žutom karticom.

2.

Proveo sam ostatak dana u sobi. Po ko zna koji put sam pregledao Alove zabeleške o Osvaldu. Ovog puta sam naročitu pažnju poklonio dvema stranama na kraju, pod naslovom ZAKLJUČCI O DALJIM PRAVCIMA DELOVANJA. Pokušao sam da gledam televiziju, koja je nudila samo jedan program. To je bila apsurdna rabota. U sumrak sam otpešačio do bioskopa za automobiliste. Platio sam specijalnu, pešačku tarifu od trideset centi. Seo sam na jednu od stolica za sklapanje ispred snek-bara. Kupio sam kesicu kokica i ukusno gazirano piće s ukusom cimeta, pepsol. Gledao sam Dugo, toplo leto u društvu nekoliko pešaka, uglavnom postarijih ljudi koji su se poznavali i tiho ćeretali. Postalo je veoma hladno kad je počela Vrtoglavica, a ja nisam imao jaknu. Otpešačio sam do prenoćišta za automobiliste i zdravo odspavao.

Sledećeg jutra sam seo na autobus do Lizbon Folsa (nisam zvao taksi; neko vreme ću biti na režimu stroge štednje). „Veseli beli slon“ je bio prva stanica na mom putu. Bilo je rano i još sveže, pa je bitnikbio unutra. Sedeo je na raštimovanom kauču i čitao Argosi.

„Zdravo, komšija“, rekao je.

"I ja vama isto želim. Pretpostavljam da imate kofere?“

"Pa, imam ih nekoliko. Ne više od dve-tri stotine. Idete do kraja, pozadi...“ "I pogledajte desno“, rekao sam.

„Tako je. Da li ste već svraćali?“

„Svi smo ovde svraćali. Ovaj ambar je veći od fudbalskog igrališta.“ Nasmejao se. „Strava, Džeksone. Idi izaberi pobednika.“

Izabrao sam isti kožni kofer. Zatim sam prešao preko ulice i ponovo kupio sanlajner. Ovog puta sam se tvrđe cenkao. Platio sam ga tri stotine dolara. Bil Tajtus me je poslao kćerki, kad smo se pogodili.

"Ne zvučite kao neko iz ovih krajeva“, rekla je.

„Rođen sam u Viskonsinu, ali sam odavno u Mejnu. Poslom.“

„Pretpostavljam da juče niste bili u Folsu?“ Naduvala je balon od žvakaće gume kad sam rekao da nisam i nastavila: „Propustili ste neke uzbudljive događaje. Našli su mrtvog starog pijanca pored sušare u dvorištu fabrike.“ Spustila je glas. „Ubio se. Prerezao je vrat oštrim komadom stakla. Možete li da zamislite?“

"To je grozno“, rekao sam dok sam gurao ugovor o kupovini sanlajnera u novčanik. Igrao sam se ključevima kola na dlanu. "Da li je nesrećnik bio meštanin?“

„Jok. Nije imao dokumenta. Verovatno je došao odnekud teretnim vozom. Tako kaže moj otac. Možda je došao da bi brao jabuke u Kasl Roku. Gospodin Kedi - prodavac u zelenom izlogu - rekao je mom tati da je taj tip juče ujutru došao kod njega i da je pokušao da kupi polulitrenjak. Gospodin Kedi ga je izbacio zato što je bio pijan i smrdljiv. Verovatno je posle toga otišao do fabričkog dvorišta, da bi popio ono što mu je ostalo. Razbio je bocu kad je ispio poslednju kap i prerezao sebi vrat.“ Ponovila je: „Možete li da zamislite?“

Preskočio sam šišanje i banku, ali sam ponovo kupio odeću u "Mezonu“. „Izgleda da mnogo volite tu nijansu plave“, napomenuo je prodavac, držeći košulju na vrhu gomile kupljenih stvari. „Iste je boje kao ona koju nosite.“ Držao je košulju koju sam nosio, ali mu to nisam rekao.

3.

Tog utorka po podne odvezao sam se „Kilometar i po za minut“ autoputem. Ovog puta nisam morao da kupim šešir po dolasku u Deri, zato što sam se setio da dodam lep slamnati štitnik za glavu gomili stvari kupljenih u Folsu. Odseo sam u Gradskoj kući. Večerao sam u trpezariji i popio pivo u baru u kom je radio Fred Tumi. Na ovom obilasku nisam pokušao da zapodenem razgovor s barmenom.

Sutradan sam unajmio stari stan na Aveniji Haris. Buka aviona koji su sletali nije mi smetala već me je uspavljivala. Sledećeg dana sam posetio sportsku radnju i rekao prodavcu da hoću da kupim pištolj zato što se bavim nekretninama i bla bla bla. Ponudio mi je specijalni policijski pištolj kalibra 38. Još jednom je istakao da je to pouzdano sredstvo za zaštitu. Kupio sam ga i stavio u aktovku. Mislio sam da li da otpešačim uz Ulicu Kanzas, do malog prostora za piknik da bih gledao kako Riči što moćnim glasom se diči i Bevi što vozi ševi vežbaju plesne korake. Nedostajali su mi. Požalio sam što, za kratkog boravka u 2011. godini, nisam pogledao brojeve Dejli njuza od kraja novembra, da bih saznao da li su pobedili u takmičenju talenata.

Redovno sam svraćao u "Fenjerdžiju“, na rano večernje pivo, pre nego što bi se restoran napunio. Ponekad sam naručivao zalogajčiće od jastoga. Nikad nisam naišao na Frenka Daninga, niti sam to želeo. U "Fenjerdžiju“ sam često svraćao još iz jednog razloga. Ako sve bude kako treba, uskoro ću krenuti za Teksas. Hteo sam da unapredim finansijsko stanje, pre polaska na put. Sprijateljio sam se s barmenom Džefom. Jedne večeri krajem septembra pokrenuo je temu koja me je veoma zanimala.

„Šta misliš ko će pobediti u Svetskoj seriji{39}, Džordže?“

"’Jenkiji’ naravno“, rekao sam.

"Ti to kažeš? Momak iz ViskonsinaV'

„Lokalpatriotizam nema ništa s tim. ’Jenkiji’ će ove godine biti miljenici sudbine.“

„Nema šansi. Imaju matore bacače. Odbrana im je šuplja. Mentl ima loše točkove. Gotovo je s dinastijom ’Bombardera iz Bronksa’. ’Milvoki’ bi mogao da stigne do kraja.“

Nasmejao sam se. „Izneo si nekoliko zdravih zapažanja, Džefe. Zaključujem da pažljivo pratiš igru, ali vidi se da mrziš ’Jenkije’, baš kao i svi u Novoj Engleskoj. Osećanja ti iskrivljuju perspektivu.“

"Da li smeš da se kladiš da će baš tako biti?“

„Naravski. Spreman sam. Nikad ne uzimam više od pet dolara od nadničara. Prihvataš li opkladu?“

"Prihvatam.“ Rukovali smo se.

"U redu“, rekao sam, "kad smo to obavili, a razgovaramo o bejzbolu i klađenju - omiljenim američkim razbibrigama - pitam se, možeš li mi reći gde bih mogao da se malo ozbiljnije pozabavim time u ovom gradu. Da budem jasniji, hteo bih da se opkladim u krupniju sumu. Donesi mi još jedno pivo i uzmi sebi jedno.“

Izgovorio sam krupniju sumu lokalnim naglaskom. Nasmejao se dok je otvarao dve boce naraganseta (i ime lokalnog piva sam takođe izgovorio derijski; kad si u Rimu, moraš da, što je više moguće, govoriš kao Rimljanin).

Kucnuli smo se čašama. Džef me je pitao šta tačno mislim kad kažem krupna suma. Pretvarao sam se da razmišljam, pre nego što sam mu rekao.

„Pet stotina zelembaća? Na Jenkije? Iako ’Brejvsi’ imaju Spana i Bardeta? Da i ne pominjem Henka Erona i Pouzdanog Edija Metjuza? Ti si lud.“

„Možda jesam, a možda i nisam. Videćemo počevši od prvog oktobra, zar ne? Ima li u Deriju ikog ko bi primio opkladu te veličine?“

Da li sam znao šta će mi reći? Nisam. Nisam toliko dalekovid. Da li sam se iznenadio? Po drugi put, nisam. Zato što prošlost nije samo tvrdokorna; harmonizuje se sa sobom i budućnošću. Stalno sam se susretao s tom harmonizacijom.

„Caz Frati. Verovatno si ga ovde viđao. Vlasnik je nekoliko zalagaonica. Ne bih ga nazvao kladioničarem, ali obrne dosta para u Svetskoj seriji i tokom sezona srednjoškolskog fudbala i košarke.“

„Misliš li da će prihvatiti moj novac?“

„Naravno. S obzirom na šanse i sve ostalo. Samo...“ Osvrnuo se oko sebe. Nastavio je, kad je video da smo gotovo sami u baru, ali znatno tišim glasom. "Ne pritiskaj ga, Džordži. On zna ljude. Jake ljude.“

„Razumeo sam te“, rekao sam. „Hvala ti na informaciji. U stvari, učiniću ti uslugu. Neću ti tražiti petaka, kad ’Jenkiji’ osvoje šampionat.“

4.

Sutradan sam ušao u zalagaonicu "Sirena“ Čaza Fratija. Suočio sam se s krupnom gospođom kamenog lica od nekih sto pedeset kilograma. Nosila je ljubičastu haljinu, indijanske bisere i mokasine na natečenim stopalima. Rekao sam joj da bih želeo da popričam s gospodinom Fratijem, o prilično velikom poslu u vezi sa sportom.

"Da li, u prevodu na običan jezik, to znači da vas zanima opklada?“, pitala je. "Da li ste vi policajac?“, pitao sam je.

"Jesam“, odvratila je. Izvadila je cigaretu iz jednog od brojnih džepova na haljini. Pripalila je zipom. "Ja sam Džej Edgar Huver, sinko.“

"Pa, gospodine Huver, provalili ste me. Govorim o opkladi.“

„O Svetskoj seriji ili srednjoškolskom fudbalu?“

„Nisam odavde, što znači da ne razlikujem ’Derijske Tigrove’ od ’Bangorskih Pavijana’. Došao sam zbog bejzbola.“

Provukla je glavu kroz zastor na vratima, u zadnjem delu sobe. Predstavila mi je jednu od najvećih zadnjica centralnog Mejna i dreknula: „Hej, Čazi, dolazi ovamo. Imaš krupnu ribu.“

Frati se pojavio i poljubio krupnu damu u obraz. „Hvala ti, ljubavi.“ Zavrnuo je rukave. Ugledao sam sirenu. „Mogu li da vam pomognem?“

„Nadam se. Zovem se Džordž Amberson.“ Pružio sam ruku. "Ja sam iz Viskonsina. Iako je moje srce s momcima iz rodnog grada, kad je Serija u pitanju, moj novčanik je s ’Jenkijima’.“

Okrenuo se prema polici. Krupna žena je već držala ono što je hteo - iskrzanu računovodstvenu knjigu s natpisom ZAJMOVIPRIVATNIM LICIMA, na koricama. Otvorio je i izlistao do prvog praznog lista. Povremeno je vlažio vrh prsta. "U kojoj meri planirate da olakšate novčanik, rođo?“

„Koliki odnos mogu da dobijem ako uložim pet stotina na pobedu?“ Debela žena se nasmejala i otpuhnula dim.

"Na Bombardere? Onokoliko koliko ste uložili, rođo. Strogo toliko.“

„Sta dobijam ako uložim pet stotina za ’Jenkije’ u sedam?“

Razmišljao je. Zatim jepogledao krupnu damu. Odmahnulaje glavom, iako je još izgledala veselo. "To neće ići“, rekla je. „Ako mi ne verujete, pošaljite telegram i proverite stanje u Njujorku.“

Uzdahnuo sam i zadobovao prstima po staklenoj vitrini punoj satova i prstenja. "U redu, šta kažete na ovo - pet stotina da će ’Jenkiji’ dobiti, iako će gubiti s tri jedan u utakmicama.“

Nasmejao se. „Zbilja si drčan, rođo. Dopustite me da se posavetujem sa šefom.“

Savetovao se s krupnom damom (Frati je pored nje izgledao kao Tolkinov patuljak) šapatom. Prišao je tezgi. „Ako ste mislili ono što ja mislim da ste mislili, prihvatiću vašu opkladu u odnosu četiri prema jedan. Ako ’Jenkiji’ ne budu gubili tri prema jedan i ako na kraju ne pobede, gubite uloženi novac. Hoću da precizno odredimo uslove opklade.“

"Ne može biti preciznije“, rekao sam. "I - bez uvrede na vaš račun ili račun vašeg prijateljice...“

"U braku smo“, oglasila se krupna dama, "pa bih vas molila da nas ne nazivate prijateljima.“ Ponovo se nasmejala.

"Ne želim da uvredim vas ili vašu suprugu, ali četiri prema jedan nije prihvatljivo. Osam prema jedan pak... to bi bila dobra opklada za obe strane.“

„Daću vam pet prema jedan, ali ne mogu više“, reče Frati. "Za mene je ovo samo uzgredan posao. Ako hoćete Vegas, idite u Vegas.“

"Sedam“, rekao sam. „Hajte, gospodine Frati, sarađujte sa mnom.“ Porazgovarao je s krupnom damom. Prišao mi je i ponudio šest prema jedan, što sam prihvatio. To je bila skromna ponuda za tako rizičnu opkladu, ali nisam hteo da mu mnogo naškodim. Istina je da mi je smestio, za račun Bila Tarkota, ali je imao dobar razlog za to.

Sem toga, to se desilo u drugom životu.

5.

U to doba se bejzbol igrao kako je bog zapovedao - po sjajnom popodnevnom suncu, početkom jeseni, koja je još veoma ličila na leto. Ljudi su se skupljali kod Bentonove radnje za kućne aparate da bi gledali utakmice na tri zenit televizora s ekranima od pedeset četiri centimetra, u izlogu. Iznad njih je bio natpis ZAŠTO DA GLEDATE NA ULICI KAD MOŽETE KOD KUĆE? POVOLJNI KREDITNI USLOVI!

O, da. Povoljni kreditni uslovi. To je toliko podsećalo na Ameriku u kojoj sam odrastao.

„Milvoki“ je prvog oktobra pobedio "Jenkije“. Jedan prema nula, zahvaljujući Vorenu Spanu. I drugog oktobra su sahranili "Bombardere“, trinaest prema pet. Ćetvrtog oktobra, kad se šampionat vratio u Bronks, Don Larsen je ugasio "Milvoki“ četiri nula, uz pomoć Rajna Darena s klupe, koji nije znao gde će lopta da ide, kad je izbaci iz ruke, pa je nasmrt prestrašio udarače koji su mu se suprotstavljali. Drugim rečima, savršen zločin.

Slušao sam prvi deo te utakmice na radiju u mom stanu i posmatrao poslednje poene s gomilom okupljenom ispred Betnonove radnje. Ušao sam u apoteku posle utakmice i kupio kaopektat (verovatno isto džinovsko porodično pakovanje kao na poslednjem putovanju). Gospodin Kin me je ponovo pitao da li patim od stomačne nezgodacije. Stari kopilan je izgledao razočarano kad sam mu rekao da se dobro osećam, što je bila sušta istina. Nisam očekivao da će me prošlost zasuti brzim loptama Rajna Darena, ali sam smatrao da je najbolje da budem spreman.

Na izlasku iz apoteke pažnju mi je privukla vitrina PONESITE PARĆENCE MEJNA KUĆI! U njoj je bilo razglednica, jastoga na naduvavanje, mirišljavih kesica s mekim borovim iglicama, kopija statue Pola Banjana i malih ukrasnih jastuka s derijskim vodotornjem. To je bila okrugla kula koja je čuvala gradske zalihe pijaće vode. Kupio sam jednog od njih.

"Za mog nećaka u Oklahoma Sitiju“, rekao sam gospodinu Kinu.

"Jenkiji“ su pobedili u trećoj utakmici u Seriji kad sam došao na benzinsku pumpu „Teksako“ na produžetku Avenije Haris. Ispred pumpe je bio natpis DEŽURNI MEHANlCAR SEDAM DANA NEDELJNO - POVERITE SVOJ AUTOMOBIL ČOVEKU SA ZVEZDOM!

Pumpadžija je napunio rezervoar i oprao sanlajnerovo prednje staklo. Za to vreme sam otišao do garaže i pronašao dežurnog mehaničara po imenu Rendi Bejker. Brzo sam se pogodio s njim. Bio je zbunjen mojim predlogom, ali ga je prihvatio. Novčanica od dvadeset dolara je promenila vlasnika. Dao mi je telefonske brojeve na stanici i kod kuće. Otišao sam zadovoljan postignutim dogovorom, s punim rezervoarom i čistim prednjim staklom. Bolje reći... relativno zadovoljan. Nisam mogao da smislim plan za sve nepredviđene slučajeve.

Svratio sam do "Fenjerdžije“, na večernje pivo, kasnije nego obično, zbog priprema za sutrašnji dan. Nije bilo rizika da ću sresti Frenka Daninga. Danas će odvesti decu na fudbalsku utakmicu u Oronou. Na povratku će svratiti u restoran na pržene rakove i milkšejkove.

Čaz Frati je bio za barom. Pijuckao je viski s vodom. „Nadaj se da će ’Brejvsi’ sutra da pobede ili ostaješ bez pet stotina zelembaća“, rekao je.

Pobediće, ali ja sam razmišljao o važnijim stvarima. Ostaću dovoljno dugo u Deriju da pokupim tri hiljade od gospodina Fratija. Nameravao sam da sutradan obavim najvažniji posao. Ako sve prođe onako kako se nadam, završiću posao u Deriju pre nego što "Milvoki“ postigne jedini poen potreban u šestom delu.

"Pa“, rekao sam, kad sam naručio pivo i nešto zalogajčića od jastoga, "moraćemo da sačekamo, zar ne?“

"To je tačno, rođo. U tome je radost klađenja. Mogu li da te nešto pitam?“ „Možeš, ako nećeš da se uvrediš ako ti uskratim dogovor.“

„To mi se sviđa kod tebe, rođo - ta drčnost. Mora da je to nešto karakteristično za Viskonsin. Zanima me zašto si došao u naš lepi grad.“

„Zbog nekretnina. Mislim da sam ti to rekao.“

Nagnuo se prema meni. Namirisao sam vitalin na glatkoj crnoj kosi i osveživač daha. "Da li bih pogodio, ako bih rekao ’obećavajuće mesto za trgovački centar’?“

Pričali smo još neko vreme, ali vam je taj deo pripovesti odranije poznat.

6.

Rekao sam da sam izbegavao da svraćam u "Fenjerdžiju“, kad god sam mislio da b Frenk Daning mogao biti tamo, zato što sam o njemu već znao sve što je vredelo znati. To je istina, ali ne čitava istina. Moram to da objasnim. Ako to ne učinim, nikad nećete shvatiti zašto sam se ponašao onako kako sam se ponašao u Teksasu.

Zamislite da se nalazite u sobi s višespratnom kućom od karata na stolu. Vaš zadatak je da je oborite. Naizgled je jednostavan? Oštar udarac nogom ili snažan izdah - kao onaj kom pribegavate kad gasite rođendanske svećice - bili bi dovoljni. Ali to nije sve. Problem je što morate da oborite kuću od karata u precizno određenom trenutku. Dotad mora opstati na stolu.

Znao sam gde će Daning biti petog oktobra po podne 1958. Nisam hteo da rizikujem da to promenim makar i najbeznačajnijim postupkom. To bi se moglo desiti, ako bih makar i ukrstio pogled s njim u "Fenjerdžiji“. Možda se mrštite, nazivajući me preterano opreznim. Možda mislite da tako neznatan čin ne bi mogao da izmeni sled događaja. Ali prošlost je krhka kao leptirovo krilo ili kuća od karata.

Vratio sam se u Deri da bih u pravom trenutku srušio kuću od karata Frenka Daninga, ali dotad moram da je zaštitim.

7.

Poželeo sam laku noć Čazu Fratiju. Vratio sam se u svoj stan. Bočica kaopektata je bila u medicinskom ormariću u kupatilu, a novi jastuksuvenir s vodotornjem izvezenim zlatnim koncem, na kuhinjskom stolu. Uzeo sam nož iz fioke sa srebrninom i pažljivo razrezao jastuk po dijagonali. Gurnuo sam pištolj duboko u postavu.

Nisam znao da li ću moći da zaspim. Zaspao sam, i to čvrsto. Daj sve od sebe i pusti da Bog uradi ostalo, samo je jedna od velikog broja poslovica koje je Kristi donela kući s AA sastanaka. Ne znam da li Bog postoji ili ne - što se Džeka Epinga tiče, porota još uvek veća o tome - ali sam pre odlaska na spavanje te večeri bio prilično siguran da sam dao sve od sebe. Rešio sam da se dobro naspavam i da se nadam da će to što sam dao sve od sebe biti dovoljno.

8.

Nije bilo stomačnog gripa. Ovog puta sam se probudio s prvom svetlošću zore i s najužasnijom glavoboljom u životu. Pretpostavio sam da je to migrena. Nisam bio siguran, pošto dosad nisam patio od nje. Pogled na makar i prigušeno svetlo izazivao je mučan, kotrljajući udar od potiljka do sinusa. Suze su mi curile iz očiju.

Ustao sam (čak i to me je bolelo) i stavio par jeftinih naočara, kupljenih na putu ka Deriju. Progutao sam nekoliko aspirina. Pomogli su mi taman toliko da se obučem. Prebacio sam kaput preko sebe. Bio mi je potreban. Jutro je bilo hladno i sivo. Pretilo je kišom. To mi je, na izvestan način, išlo naruku. Nisam siguran koliko bih izdržao na suncu.

Preskočio sam brijanje, iako mi je bilo neophodno. Uplašio sam se da će mi se mozak istopiti od stajanja pod snažnim svetlom, udvostručenim ogledalom u kupatilu. Nisam znao kako ću pregrmeti današnji dan, pa nisam ni pokušao da se obrijem. Korak po korak, govorio sam sebi, dok sam se polako spuštao niza stepenice. Jednom rukom sam stiskao stepenišnu ogradu, a jastučić s vodotornjem drugom. Ličio sam na prestarelo dete s plišanim medvedićem. Korakpo ko...

Ograda je popustila.

Padao sam glavom napred, panično mašući rukama. Ispustio sam jastuk (pištolj u njemu je muklo zveknuo) i zagrabio po zidu, iznad glave. U poslednjem trenutku, pre nego što je pad postao vratoloman, napipao sam staromodnu stepenišnu lampu. Odlomila se, ali je električna žica izdržala dovoljno dugo da mi pomogne da povratim ravnotežu.

Seo sam na stepenice s glavom među kolenima. Bol je pulsirao u skladu s otkucajima usplahirenog srca. Suzne oči su najedanput postale prevelike za očne duplje. Mogao bih vam reći da sam hteo da otpuzim u stan i dignem ruke od svega, ali to ne bi bila istina. Hteo sam da umrem na stepenicama i okončam ove muke. Postoje li ljudi koji često trpe ovakve glavobolje? Bog nek im je u pomoći, ako ih ima.

Samo jedna stvar je mogla da me osovi na noge. Naterao sam bolni mozak da ne misli na nju, već da je vidi: lice Tuge Daninga smrskano u deliću sekunde, dok puzi ka meni. Njegova kosa i mozak se rasipaju okolo.

"U redu“, rekao sam. "U redu, važi, u redu.“

Podigao sam jastuk s izvezenim vodotornjem i oteturao do dna stepeništa. Tmurni dan mi se činio jarko osvetljenim kao saharsko popodne. Pipao sam, tražeći ključeve. Nisu bili na svom mestu. U prednjem desnom džepu, gde je trebalo da budu, našao sam samo veliku rupu. Bio sam gotovo siguran da nije bila tamo prošle noći. Okrenuo sam se i krenuo natrag sitnim, isprekidanim koracima. Ključevi su ležali na pragu u gomili poispadale sitnine. Sagnuo sam se. Trgnuo sam se kad je golema težina kliznula napred u mojoj glavi. Podigao sam ključeve i odgegao do sanlajnera. Okrenuo sam ključ u bravi, ali je moj pouzdani ford odbio da startuje motor. Ispod haube je dopiralo samo muklo i kratkovečno škljocanje.

Bio sam spreman za ovakvu vrstu nevolja, ali ne i za penjanje uza stepenice s ovakvim bolom u glavi. Mobilni telefon mi nikad u životu nije toliko nedostajao. Da sam ga imao, pozvao bih pomoć ne ustajući iz sedišta. Zažmurio bih i sačekao Rendija Bejkera.

Nekako sam se uspeo uza stepenice, pored slomljene ograde i lampe koja je visila na načetom zidu kao glava mrtvaca na slomljenom vratu. Niko nije odgovarao na poziv u servisnoj stanici, bila je nedelja ujutru. Okrenuo sam njegov kućni broj.

Verovatno je mrtav, pomislio sam. Doživeoje srčani udar, usred noći. Ubila gaje tvrdokorna prošlost, uzpomoć nevoljnog saradnika, Džejka Epinga.

Moj mehaničar nije umro. Javio se posle drugog zvona. Zvučao je sanjivo. Kad sam mu rekao da motor neće da upali, postavio mi je logično pitanje: „Kako ste juče znali?“

„Dobro predviđam događaje“, rekao sam. „Dođite ovamo što pre, važi? Dobićete još jednu dvadeseticu, ako ga osposobite.“

9.

Kad je Bejker zamenio kabl akumulatora, koji se na tajanstven način razlabavio tokom noći (možda istovremeno s pojavom rupe u džepu mojih pantalona), a sanlajner nije hteo da krene, proverio je svećice. Ispostavilo se da su dve otkazale. Imao je rezervne u velikoj kutiji za alat. Moja kočija je oživela kad ih je zamenio.

„Znam da to nisu moja posla, ali je krevet danas jedino mesto za vas. Možda bi i poseta doktoru bila dobra ideja. Bledi ste kao avet.“

"To je samo migrena. Oporaviću se. Proverimo rezervnu gumu u prtljažniku.“ Pogledali smo rezervnu gumu. Bila je ispumpana.

Sledio sam ga do benzinske pumpe, kroz laku, postojanu kišicu. Mimoilazili smo se s automobilima upaljenih farova. Svaki par svetala je, uprkos naočarima za sunce, bušio rupe u mom mozgu. Bejker je otključao servisnu stanicu. Pokušao je da napumpa rezervnu gumu. Nije išlo. Vazduh je šišteći izlazio iz pola tuceta finih pukotina, uporedivih s porama na ljudskoj koži.

"Uh“, rekao je. „Nikad nisam video ovako nešto. Sigurno je defektna.“ „Zamenite je“, predložio sam.

Otišao sam u zadnji deo servisa, dok je to radio. Nisam mogao da podnesem zvuk kompresora. Naslonio sam se na zid od jeftinih blokova i podigao glavu. Hladna izmaglica milovala me je po licu. Korakpo korak, govorio sam sebi. Korakpo korak.

Rendi Bejker je odmahnuo glavom kad sam pokušao da mu platim novu gumu. „Već ste mi dali polovinu nedeljne plate. Bio bih najgora džukela ako bih vam uzeo još novca. Plašim se da ne sletite s puta, ili da vam se ne desi nešto drugo. Da li je današnji dan zbilja tako važan?

„Imam bolesnog rođaka.“

"I vi ste bolesni, čoveče.“

To nisam mogao da poreknem.

10.

Izvezao sam se na Put 7. Usporavao sam pre svake raskrsnice i pažljivo gledao na obe strane, čak i tamo gde sam imao prvenstvo prolaza. To je bila odlična ideja, zato što je kamion pun šljunka projurio kroz crveno na raskrsnici Sedmice i Starog puta za Deri. Da nisam znatno usporio, moj ford bi bio smrskan, uprkos zelenom svetlu. Od mene bi ostala gomila mlevenog mesa. Legao sam na sirenu, uprkos glavobolji, ali kamiondžija nije obraćao pažnju. Ličio je na zombija za volanom.

Neću uspeti da ovo izvedem, pomislio sam. Ako ne budem mogao da zaustavim Frenka Daninga, kako mogu da se nadam da ću zaustaviti Osvalda? Zašto bih uopšte išao u Teksas?

Nije me to pokretalo, već pomisao na Tugu. Da i ne pominjem ostalo troje dece. Jednom sam ih spasao. Kako ću, ako ih ponovo ne spasem, pobeći od saznanja da sam učestvovao u njihovom ubistvu, pokrenuvši novi vremenski tok?

Prišao sam derijskom bioskopu za automobiliste. Skrenuo sam na pošljunčani put do blagajne oivičen jelama. Parkirao sam se iza njih i ugasio motor. Pokušao sam da izađem iz automobila. Nisam mogao. Vrata nisu htela da se otvore. Nekoliko puta sam ih udario ramenom. Tek tad sam video da je brava zaključana, iako će do uvođenja automobila s automatskim zaključavanjem proći još mnogo godina. Bio sam siguran da nisam to uradio. Povukao sam žabicu nagore. Nije htela da se pomeri. Uzalud sam je cimao i okretao. Spustio sam prozor. Nagnuo sam se i uspeo da uvučem ključ u bravu ispod hromiranog dugmeta. Vrata su se ovog puta otključala. Izašao sam i posegnuo za jastukom s izvezenim vodotornjem.

Otpor je proporcionalan značaju promena koje neka radnja izaziva, rekao sam Alu mojim najboljim profesorskim glasom. Bio sam u pravu. Nisam znao koliko će me takav napor koštati. Sad znam.

Krenuo sam polako Putem 7. Podigao sam kragnu i navukao šešir na uši, da bih se odbranio od kiše. Kad bi naišao neki automobil - što se retko dešavalo - zamakao bih u drveće pored puta. Mislim da sam jednom ili dva puta pritisnuo glavu šakama, da bih se uverio da se nije nadula. Činilo mi se da je znatno veća.

Drveće je ustupilo mesto kamenom zidu. Iza njega su bila brdašca načičkana nadgrobnim spomenicima i grobnicama. Stigao sam do groblja Longvju. Izbio sam na vrh brda. Cvećara je bila preko puta. Bila je mračna i zatvorena. Obično je radila vikendom zbog posetilaca groblja, ali po ovakvom vremenu nije bilo mnogo posla. Pretpostavio sam da je starica, vlasnica cvećare, odlučila da danas malo duže spava. Otvoriće kasnije, pomislio sam. Prošlog puta je radnja bila otvorena.

Popeo sam se uza zid. Očekivao sam da će popustiti poda mnom, ali nije. Na groblju mi se desilo nešto divno: glavobolja je počela da se povlači. Seo sam na spomenik ispod razgranatog bresta i sklopio oči. Proveravao sam nivo bola. Vrišteća desetka - možda i jedanaestica, kao na moćnom pojačalu - svela se na osmicu.

„Mislim da sam se probio, Ale“, rekao sam. „Mislim da sam stigao na drugu stranu.“

Kretao sam se oprezno, u strahu od novih trikova - padajućeg drveća, pljačkaša grobova, čak i usplamtelog meteorita. Ništa se nije desilo. Glavobolja je spala na peticu dok sam stigao do nadgrobnih spomenika s natpisima ALTEA PIRS DANING I DŽEJMS ALEN DANING.

Osvrnuo sam se oko sebe i ugledao mauzolej s poznatim imenom urezanim u ružičasti granit: TRAKER. Prišao sam mu i pokušao da otvorim gvozdenu kapiju. Godine 2011. gotovo sigurno bi bila zaključana, ali ovo je bila 1958. Kapija se otvorila... lako uz izdajničku škripu zarđalih šarki, dostojnu horor filmova.

Ušao sam unutra. Probio sam se kroz nanos krtog lišća. U središtu grobnice je bila kamena klupa. S obe strane su bila počivališta Trakera. Najstariji datum je bio iz 1831. Na bakarnoj pločici ispred najstarijeg večitog odmorišta je pisalo da u njemu leže kosti mesjea Zan Pola Treša.

Sklopio sam oči.

Legao sam na kamenu klupu i zadremao.

Zaspao sam.

Probudio sam se oko podneva. Otišao sam do vrata grobnice, da pričekam Daninga... baš kao što će Osvald, pet godina od danas, nesumnjivo čekati Kenedijev automobil u snajperskom gnezdu na šestom spratu Teksaskog skladišta školskih knjiga.

Glavobolja se povukla.

11.

Daningov pontijak se pojavio otprilike u isto vreme kad je Red Šendinst postigao pobednički poen protiv Milvoki Brejvsa. Parkirao se, izašao iz auta i podigao okovratnik. Poneo je korpe s cvećem. Spustio se nizbrdo do roditeljskih grobova.

Osećao sam se prilično dobro u odsudnom času. Oteo sam se onom što je pokušalo da me spreči. Izvezeni jastuk je bio ispod kaputa. Zavukao sam ruku u njega. Vlažna trava je prigušila moje korake. Nije bilo sunca da baci moju senku. Nije znao da sam iza njega dok ga nisam pozvao po imenu. Tek tada se okrenuo.

"Ne volim društvo dok obilazim roditeljske grobove“, rekao je. "Ko si, dođavola, sad pa ti? I šta je to?“ Posmatrao je jastuk koji sam izvukao ispod kaputa. Koristio sam ga kao rukavicu.

Odlučio sam da odgovorim samo na prvo pitanje. „Zovem se Džejk Eping. Došao sam ovamo da bih ti postavio pitanje.“

„Pitaj i od!azi.“ Kiša mu je kapala s oboda šešira. I s mog, takođe.

„Sta je najvažnija stvar u životu?“

"Šfa?“

„Šta je najvažnije svakom čoveku.“

Slegnuo je ramenima. „Porodica, rekao bih.“

"I ja tako mislim“, rekao sam i dva puta povukao oroz. Prvi put sam čuo prigušeni udarac, nalik sudaru tepiha s praherom. Drugi je bio malo glasniji. Mislio sam da će se jastuk zapaliti. Video sam to u Kumu 2. On se samo blago zadimio. Daning je pao na leđa. Zgnječio je korpu s cvećem na očevom grobu. Kleknuo sam pored njega. Koleno mi se ovlažilo od mokre zemlje. Prislonio sam iskidani deo jastuka preko njegove slepoočnice i ispalio još jedan hitac. Za svaki slučaj.

12.

Odvukao sam ga u mauzolej Trakerovih i spustio oprljeni jastuk na )/ njegovo lice. Kad sam pošao, nekoliko automobila se polako kretalo J po groblju. Ljudi su stajali pod kišobranima oko grobova. Niko nije obraćao pažnju na mene. Hodao sam bez žurbe ka kamenom zidu. Često sam zastajao pored grobova i spomenika. Potrčao sam ka fordu, čim sam zamakao iza drveća. Kliznuo bih u šumu, kad god bih čuo motor nekog automobila. Zakopao sam pištolj ispod drveta, prilikom jednog od tih povlačenja. Sanlajner me je čekao tamo gde sam ga ostavio. Upalio je odmah. Odvezao sam se do stana i odslušao kraj bejzbol utakmice. Mislim da sam pustio koju suzu. Zaplakao sam od silnog olakšanja, a ne kao pokajnik. Šta god da mi se desi, porodica Daning je bezbedna.

Te noći sam spavao kao bebica.

13.

Derijski Dejli njuz od ponedeljka doneo je opširan izveštaj o Svet'C skoj seriji, uključujući i lepu fotografiju Šendinsta koji optrčava pobednički krug, posle greške Tonija Kjubeka. Red Barber je u svojoj kolumni procenio da su „Bombarderi iz Bronksa“ gotovi. „Slobodno ih bocnite viljuškom“, tvrdio je. "’Jenkiji’ su mrtvi, živeli ’Jenkiji’.“

U novinama prvog dana radne nedelje nije bilo ni retka o Frenku Daningu. U broju od utorka je dobio naslovnu stranu. Na fotografiji je imao karakteristični „cure me mlogo vole“ osmeh. Ðavolski klunijevski kez je verno prikazan.

NA LOKALNOM GROBLJU PRONAÐEN JE LEŠ POSLOVNOG ČOVEKA Daning je učestvovao u velikom broju dobrotvornih akcija.

Šef gradske policije je izjavio da njegovi ljudi slede veliki broj obećavajućih tragova i da se uskoro očekuje hapšenje zločinca. Doris Daning je u telefonskom razgovoru izjavila da je „šokirana i tronuta“. Novine nisu izvestile da su supružnici već neko vreme živeli odvojeno. Izjave velikog broja prijatelja i kolega iz „Center strit samoposluge“ odisale su tugom i nevericom. Svi su se slagali da je Frenk Daning bio sasvim sjajan momak. Niko nije mogao da pretpostavi zašto bi ga neko ubio.

Toni Traker je bio posebno pogođen (verovatno zato što je leš pronađen u njegovoj porodičnoj grobnici). „Zbog ovog momka valja ponovo uvesti smrtnu kaznu“, rekao je.

"Jenkiji“ su u sredu osmog oktobra iscedili pobedu od dva prema jedan nad "Brejvsima“ na „Kaunti stadionu“. U četvrtak su poveli u osmom delu, postigli četiri pogotka i završili Seriju kao pobednici. U petak sam otišao do zalagaonice "Sirena“. Očekivao sam da će me tamo dočekati gospodin Gunđalo i gospođa Smrknuta. Krupna dama je više nego opravdala moja očekivanja - izvila je usne kad me je videla i povikala: „Čazi! Došao je gospodin Punišić!“ Projurila je kroz zastor na vratima i nestala iz mog života.

Frati je izašao s istim veveričjim osmehom, kakav je imao u "Fenjerdžiji“, na prethodnom putovanju u derijsku živopisnu prošlost. Držao je podeblji koverat s natpisom G. AMBERSON.

„Stigo si, rođo. Velik kao život i dvaput zgodniji. Evo i tvog plena. Slobodno prebroj.“

„Verujem vam“, rekao sam i gurnuo kovertu u džep. „Izuzetno ste raspoloženi za nekog ko je dobrano ispraznio džep.“

„Neću da kažem da mi niste skresali ovogodišnju zaradu u jesenjoj sezoni, da je niste ozbiljno skresali, ali sam ipak prihodovao neki dolar. Bavim se tim poslom, zato što je on, kakoseonokaže usluga zajednici. Ljudi se klade, uvek će se kladiti. Dobitnike isplaćujem bez odlaganja. To je neka vrsta hobija. Znate li kad najviše uživam u tom poslu?“

"Ne znam.“

„Kad se pojavi neko kao vi, istinski zaluđenik koji se kladi mimo svake logike i dobije. To mi obnavlja veru u slučajnu prirodu vaseljene.“

Pitao bih se da li bi zadržao veru u slučaj kad bi video zbirku sportskih rezultata Ala Templtona.

„Izgleda da vaša žena nije tako, hm, široka duša.“

Nasmejao se. Sitne crne oči su mu zablistale. Čovek sa sirenom na podlaktici uživao je u životu dokje pobeđivao, gubio ili igrao nerešeno. Divio sam se tome. „O, Mardžori. Raspilavi se kad god neki tužni sirotan dođe ovamo s ženinim veridbenim prstenom i tužnom pričom. Sasvim je drugačija kad je petljanje sa sportom u pitanju. To shvata veoma lično.11

„Mnogo je volite, zar ne, gospodine Frati?11

„Kao mesec i zvezde, rođo. Kao mesec i zvezde.11

Mardžori je čitala dnevne novine. Ostavila ih je na staklom prekrivenoj vitrini s prstenjem i drangulijama. Pročitao sam naslov ispisan velikim, masnim slovima LOV NA MISTERIOZNOG UBICU SE NASTAVLJA, NA DAN SAHRANE FRENKA DANINGA.

„Šta mislite, o čemu se tu radi?“, pitao sam.

"Ne znam, ali ću vam nešto reći.“ Nagnuo se prema meni. Prestao je da se osmehuje. „Taj tip nije bio svetac kakvim ga svi predstavljaju. Mogao bi svašta da vam ispričam, rođo.“

„Samo izvolite, imam čitav dan.“

Osmeh se vratio na njegove usne. „Jok. Žitelji Derija ne vole da pričaju o svojim problemima.“

„Primetio sam.“

14.

Hteo sam da se vratim u Ulicu Košut. Znao sam da policija motri dom Daningovih, da bi videla da li iko pokazuje neobično interesovanje za njih, ali je poriv bio veoma snažan. Nisam hteo da vidim Harija, već njegovu sestricu. Hteo sam da joj nešto kažem.

Hteo sam da joj kažem da može da izađe da skuplja slatkiše u Noći veštica, ma koliko da joj je žao tate.

Da će biti najlepša i najčarobnija indijanska princeza koja je ikad viđena i da će se vratiti kući s planinom slatkiša.

Da je čekaju najmanje pedeset tri duge i plodne godine.

Najviše od svega sam želeo da joj kažem da će njen brat Hari poželeti da postane vojnik i da ona mora da pruži sve od sebe da bi ga odgovorila od toga.

Samo što deca zaboravljaju. Svaki profesor to zna.

I misle da će živeti zauvek.

15.

Kucnuo je čas da napustirn Deri. Nisam mogao da krenem pre nego što obavim jedan poslić. Sačekao sam ponedeljak. Tog popodneva trinaestog oktobra ubacio sam kofer u prtljažnik sanlajnera i seo za volan, da napišem poruku. Gurnuo sam je u kovertu, zapečatio je i napisao ime primaoca.

Odvezao sam se do Donjeg grada, parkirao i otišao u „Dremljivi srebrni dolar“. U njemu sam zatekao samo barmena Pita, kao što sam i očekivao. Prao je čaše i gledao Ljubavprema životu{40} na televizoru. Oklevajući se okrenuo prema meni. Jednim okom je posmatrao Džona i Maršu, ili kako god da su se zvali.

„Šta biste želeli?“

„Ništa, ali biste mogli da mi učinite uslugu. Odužiću vam se novčanicom od pet američkih dolara.“

Nije delovao impresionirano. „Zbilja. A o kakvoj se usluzi radi?“

Spustio sam kovertu na šank. „Predajte je izvesnoj mušteriji.“

Pogledao je ime na koverti. „Kakva vi posla imate s Bilom Tarkotom? Zašto mu je sami ne date?“

„To je jednostavan zadatak, Pite. Hoćete li petaka?“

„Hoću. Samo ako mu to neće nauditi. Bili je dobra duša.“

„Neće mu ni na koji način naškoditi. Nadam se da će mu pomoći.“

Spustio sam novčanicu preko koverte. Pit je zgrabio i nastavio da gleda sapunicu. Otišao sam. Tarkot je verovatno dobio kovertu. Drugo je pitanje da li je išta uradio nakon što je pročitao poruku. To pitanje je jedno od mnogih koje će zauvek ostati bez odgovora. Evo šta sam napisao:

Dragi Bile,

Nešto nije u redu s vašim srcem. Morate štopre otići kod lekara, ili će biti prekasno. Možda ćete pomisliti da je ovo šala, ali nije. Pitaćete se otkud znam tako nešto. Znam, kao što vi znate da je Frenk Daning ubio vašu sestru Klaru i sestrića Majkija. MOLIM VAS DA MI VERUJETEIPOSETITE LEKARA!

Prijatelj

16.

Seo sam u sanlajner. Dok sam napuštao parking-mesto, ugledao sam usko, nepoverljivo lice gospodina Kina. Virio je kroz izlog apoteke. Spustio sam prozor, pružio ruku i pokazao srednji prst apotekaru. Zatim sam se povezao uz Apmajl hil i poslednji put napustio Deri.

Jedanaesto poglavlje

Vozio sam se „Kilometar i po za minut“ auto-putem. Pokušavao sam da ubedim sebe da ne moram da se trudim oko Karoline Polin. Govorio sam sebi da je ona ogled Ala Templtona, a ne moj, i da je njegov ogled, baš kao i njegov život, sad okončan. Podsetio sam sebe da je njen slučaj veoma različit od onog Doris, Troja, Tuge i Elen. Da, Karolina će ostati paralizovana od pojasa naniže i da, to jeste strašna stvar. Ali biti paralizovan zalutalim tanetom nije isto što i biti umlaćen macolom. U invalidskim kolicima ili van njih, Karolina Polin će proživeti pun i plodonosan život. Govorio sam sebi da bi bilo ludo rizikovati glavni zadatak izazivanjem prošlosti, koja će se potruditi da posegne za mnom, da me ščepa, sažvaće i proguta.

Ništa nije vredelo.

Planirao sam da provedem prvo veče na putu u Bostonu, ali me je slika Daninga na očevom grobu, sa zgnječenom korpom cveća ispod njega, proganjala. Zaslužio je da umre - dođavola, morao je - ali petog oktobra još nije naudio svojoj porodici. Mislim na onu drugu. Mogao sam da kažem sebi (što sam i činio!) da je dovoljno naudio prvoj, da je trinaestog oktobra 1958. već bio dvostruki ubica i da je jedna od njegovih žrtava bila bebica, ali nisam imao dokaza za to, izuzev tvrdnje Bila Tarkota.

Verujem da je na kraju prevagnula želja da olakšam sebi savest nekim, makar i ne preterano korisnim, dobrim delom. Nisam se odvezao u Boston, već sam sišao s auto-puta kod Oberna i povezao ka jezerskoj oblasti na zapadu Mejna. Nešto pre mraka smestio sam se u jednoj od kućica u kakvim je Al redovno odsedao. Iznajmio sam najveću kuću pored jezera, po upadljivo niskoj vansezonskoj tarifi.

Tih pet nedelja su možda bile i najbolje u mom životu. Nisam viđao nikog izuzevbračnog para koji je vodio obližnju radnju, u kojoj sam dva puta nedeljno kupovao osnovne namirnice, i gospodina Vinčela, vlasnika kućica. Obilazio bi me nedeljom kako bi se uverio da mi je dobro i da se lepo provodim. Kad bi me pitao kako mi je, govorio bih mu da mi je fino, i nisam lagao. Dao mi je ključeve šupe s opremom. Vozio sam kanu svakog jutra i večeri, kad je voda bila mirna. Sećam se kako se jedne od tih večeri pun mesec tiho penjao iznad drveća, tvoreći srebrnu aveniju preko vode, dok je odraz kanua visio ispod mene kao utopljeni blizanac. Gnjurac se negde oglasio, odgovorio mu je prijatelj ili parnjak. Uskoro su se i drugi umešali u razgovor. Izvadio sam veslo iz vode. Sedeo sam u kanuu tri stotine metara od obale, posmatrao mesec i slušao razgovor gnjuraca. Sećam se da sam pomislio da ako negde postoji raj i nije ovakav, ne želim da idem na to mesto.

Jesenje boje su procvetale - prvo stidljivožuta, zatim narandžasta, a za njom vatreno, vrištavocrvena. Jesen je sagorevala još jedno mejnsko leto. U radnji je bilo kartonskih kutija punih džepnih izdanja bez korica. Mislim da sam pročitao više od tridesetak knjiga: trilere Eda Makbejna, Džona D. Makdonalda, Čestera Hajmsa i Ričarda S. Pratera; vrele melodrame kao Gradić Pejton i Kamen za Deni Fišer; vesterne na kilo i jedan naučnofantastični roman, Lovci na Linkolna, posvećen putnicima kroz vreme koji pokušavaju da snime „zaboravljeni“ govor Abrahama Linkolna.

Kad nisam čitao ili vozio kanu, šetao sam šumama. Duga jesenja popodneva bila su uglavnom maglovita i topla. Prašnjavo, pozlaćeno svetlo probijalo se kroz drveće. Noću je tišina bila tako gusta da mi se činilo da odjekuje. Malo automobila je prolazilo Putem 114. Autostrada bi posle deset uveče sasvim opustela. Tada bi deo sveta u koji sam došao da se odmorim pripadao isključivo gnjurcima i vetru među jelama. Slika Frenka Daninga, poleglog po očevom grobu, polako je bledela. Sve ređe sam se sećao groznog trenutka u kom sam spustio izvezeni jastuk, koji se još pušio, preko njegovih raširenih očiju u mauzoleju Trakerovih.

Krajem oktobra je poslednje lišće padalo s drveća, a noćna temperatura počela da silazi ispod nule. Povezao sam se ka Daramu. Razgledao sam teren oko Boui Hila, gde će se za dve nedelje dogoditi nesreća u lovu. Orijentir mi je bio Oaramski poljoprivredni dom koji je Al pomenuo. Mrtvo stablo se, nedaleko od njega, naginjalo iznad puta. Al se verovatno baš s njim borio, kad je naišao Endru Kalum, u narandžastoj lovačkoj jakni. Potrudio sam se da pronađem dom čoveka koji će ispaliti kobni metak i da proučim put od njega do Boui Hila.

Nisam imao nikakavplan. Samo sam sledio stazu koju je Al već utabao. Rano ujutru ću se dovesti do Darama. Parkiraću se pored palog drveta. Boriću se s njim i pretvarati da sam dobio srčani udar kad Kalum bude naišao. Pronašao sam Kalumovu kuću i svratio u obližnju radnju Braunijevih da popijem hladno piće. Tamo sam video poster u izlogu. Dao mi je ideju. Bila je luda, ali zanimljiva.

Na posteru je pisalo REZULTATI ANDROSKOGINSKOG OBLASNOG TURNIRA U KRIBIDŽU. Ispod toga je bio spisak od pedesetak imena. Pobednik turnira, iz Vest Minota, skupio je deset hiljada „čunjeva“, ma o čemu da se radilo. Drugi na spisku je skupio devet hiljada petsto. Na trećem mestu, s osam hiljada sedamsto dvadeset dva čunja - pažnju mi je privuklo ime zaokruženo crvenom bojom - bio je Endi Kalum.

Podudarnosti se dešavaju, ali sam shvatio da su prilično retke. Očigledno je da neka sila deluje? Negde u vaseljeni (ili iza nje) velika mašina škljoca i vrti nepojmljive zupčanike.

Sutradan sam se, negde oko pet po podne, odvezao do Kalumove kuće. Parkirao sam se iza forda karavana i prišao ulaznim vratima.

Pokucao sam. Vrata mi je otvorila žena prijatnog lica, s izgužvanom keceljom i bebicom u naručju. Prvi pogled na nju bio mi je dovoljan da zaključim da sam na pravom putu. Bilo mi je jasno da Karolina Polin neće biti jedina žrtva događaja od petnaestog novembra, već samo ona koja će završiti u invalidskim kolicima.

"Da?“

„Zovem se Džordž Amberson, gospođo.“ Dodirnuo sam vrh šešira. „Mogu li porazgovarati s vašim suprugom?“

Naravno da sam mogao. Stvorio se iza nje i spustio ruku na njena ramena. Mladić u kasnim dvadesetim imao je blago zainteresovani izraz. Beba je posegnula ka njegovom licu. Nasmejala se kad ju je otac poljubio u prste. Domaćin mi je pružio ruku. Rukovali smo se.

„Sta mogu da učinim za vas, gospodine Amberson?“

Pokazao sam mu tablu za kribidž. "U radnji sam video da ste dobar igrač. Hteo bih da vam nešto predložim.“

Gospođa Kalum je nervozno reagovala. „Moj suprug i ja smo metodisti, gospodine Amberson. Turnir je bio obična zabava. Osvojio je pehar. Drago mi je što mogu da ga glancam, da bi sjajnije blistao iznad kamina. Na pogrešnoj ste adresi, ako želite da se kockate.“ Osmehnula se. Bilo mi je jasno da je to s naporom učinila, ali je osmeh bio lep. Dopadala mi se. Oboje su mi se dopadali.

„Moja supruga ima pravo.“ Kalum je govorio s izvesnim žaljenjem, ali odlučno. „Igrao sam u cent po čunju, kad sam radio u šumi, ali je to bilo pre nego što sam upoznao Marni.“

„Bio bih blesavako bih se kockao s vama', rekao sam, „zato što ne znam da igram. Hteo bih da naučim.“

„Uđite, u tom slučaj u“, rekao je. „Biće mi zadovoljstvo da vam pokažem kako se igra. Trebaće vam petnaestak minuta. Imamo sat do večere. Pobogu, ako znate da sabirate do petnaest i brojite do trideset jedan, možete da igrate kribidž.“

„Siguran sam da se sve ne završava s malo brojanja i sabiranja, inače ne biste bili treći na Androskoginskom turniru. Hteo bih nešto više od učenja pravila. Želim da kupim dan vašeg vremena - da budem precizniji, petnaesti novembar. Recimo od deset ujutru do šest po podne.“

Njegova žena je uplašeno privila bebu na grudi.

"Za šest sati vašeg vremena ću vam platiti dve stotine dolara.“

Namrštio se. „Kakvu to igru igrate, gospodine?“

„Nadam se da ću igrati kribidž.“ S njegovog lica sam pročitao da to, po svemu sudeći, neće biti dovoljno. „Vidite, neću da vas zamajavam pričom da je to moj jedini motiv. A opet, siguran sam da biste pomislili da sam lud, ako bih pokušao da vam objasnim o čemu se zbilja radi.“

"Ja već tako mislim“, rekla je Marni Kalum. „Isprati ga, Endi.“

Obratio sam se njoj. „Nije u pitanju ništa loše ili nezakonito. Nije prevara, niti je opasno. Kunem se da je tako.“ Procenio sam da neću uspeti, sa zakletvom ili bez nje. Ovo je bila veoma loša ideja. Kalum će biti dvostruko sumnjičaviji kad me petnaestog po podne sretne pored poljoprivrednog doma.

Nastavio sam istim putem. To sam naučio u Deriju.

"To je samo kribidž. Naučite me da igram. Platiću vam tih nekoliko časova rada. Daću vam dve stotine zelembaća, pa ćemo se rastati kao prijatelji. Šta kažete?“ „Odakle ste, gospodine Amberson?“

„Došao sam iz Derija. Bavim se poslovnim nekretninama. Odmaram se na jezeru Sebago, pre povratka na jug. Hoćete li neka imena, preporuke?“ Nasmejao sam se. „Hoćete li da porazgovarate s ljudima koji će vam reći da nisam šašav?“ „Moj suprug u sezoni lova nedeljom ide u šumu“, rekla je gospođa Kalum. "To mu je jedina prilika, zato što radi čitave sedmice. Vraća se kući u sumrak, tako da mu se ne isplati da puni pušku.“

Još je izgledala nepoverljivo, ali mi je nešto na njenom licu ulivalo nadu. Kad ste mladi, s malim detetom, a vaš suprug zarađuje za život fizičkim radom - o čemu svedoče njegove izbrazdane, žuljevite ruke - dve stotine dolara mogu kupiti dosta namirnica. Ili, u 1958. godini, platiti dve i po kirije.

„Mogao bih da propustim popodne u šumi“, reče Kalum. „Divljač je već izlovljena. Boui Hil je jedino mesto na kom se može pogoditi prokleti jelen.“ „Pazi šta pričaš pred detetom, gospodine Kalum“, oštro ga je prekorila, ali se smešila kad je poljubio bebu u obraz.

„Gospodine Amberson, moram da popričam sa suprugom. Mogu li vas zamoliti da par minuta pričekate na pragu?“

„Učiniću nešto bolje“, rekao sam. „Skoknuću do Braunija i uzeti dozu.“ Tako je većina žitelja Derija zvala gazirana pića. „Mogu li da vam donesem neko hladno piće?“

Ljubazno su odbili ponuđeno osveženje. Marni Kalum mi je zatvorila vrata ispred nosa. Odvezao sam se do Braunija, gde sam kupio oranžadu i lilihip. Pretpostavljao sam da će se svideti detetu, ako je dovoljno veliko za tu vrstu poslastice. Mislio sam da će me odbiti, ljubazno ali odlučno. Bio sam neobičan čovek s neobičnim predlogom. Nadao sam se da će promena prošlosti biti lakša nakon što ju je Al dva puta promenio. Očigledno je da to neće biti slučaj.

Iznenadio sam se kad je Kalum pristao. Njegova supruga mi je dozvolila da dam slatkiš devojčici. Prihvatila ga je s radosnim gugutanjem. Liznula ga je i provukla kroz kosu, kao češalj. Čak su me pozvali da ostanem na večeri, što sam odbio. Ponudio sam pedeset dolara unapred Endiju Kalumu. Odbijao je... dok njegova supruga nije zatražila da ih uzme.

Vratio sam se u Sebago, prepun oduševljenja. Raspoloženje mi se promenilo kad sam ujutru petnaestog novembra vozio prema Daramu (slana je bila tako debela na poljima da su mnogobrojni lovci u narandžastim jaknama ostavljali tragove na tlu). Zvao je državnu policiju ili lokalne čuvare reda, pomislio sam. Loviće u šumama oko Boui Hila, dok me budu ispitivali u najbližoj policijskoj stanici da bi saznali kakav sam tačno ludak.

Na prilaznom putu nije bilo policijskih kola, već samo Kalumovford karavan. Pokucao sam na vrata, s novom tablom za kribidž. Otvorio mi je i rekao: "Da li ste spremni za učenje, gospodine Amberson?“

Osmehnuo sam se. "Da, gospodine, spreman sam.“

Izveo me je na zadnju verandu. Mislim da gospođa nije htela da se motam po kući s njom i bebom. Pravila su bila jednostavna. Čunjevi su poeni. Igraju se dva kruga po tabli. Naučio sam sve o bodovanju, dve serije, zaglibljavanju i onom što je Endi zvao „mističnom devetnaesticom' - takozvanom nemogućom rukom. Zatim smo igrali. U početku sam vodio računa o rezultatu. Prestao sam kad mi je Kalum odmakao četiri stotine poena. Lovci su pucali u daljini. Kalum je često bacao pogled na šumu iza malog dvorišta.

„Ići ćete sledeće nedelje“, rekao sam mu kad je jednom bacio pogled na tu stranu. „Sigurno ćete biti tamo sledeće nedelje.“

„Verovatno će padati kiša“, rekao je, a zatim se nasmejao. "Ne bi trebalo da se žalim? Zabavljam se i zarađujem novac. Postajete sve bolji, Džordže.“

Marni nam je poslužila ručak u podne - veliki sendvič s tunjevinom i činiju domaće supe od paradajza. Obedovali smo u kuhinji. Kad smo završili, predložila nam je da nastavimo igru u kući. Napokon je zaključila da nisam opasan. To me je obradovalo. Kalumovi su bili dobri ljudi. Lep par s lepom bebom. Ponekad sam razmišljao o njima, dok sam slušao kako se Li i Marina Osvald bučno prepiru u jeftinom stanu... ili kad sam ih video, najmanje jedanput, kako se svađaju nasred ulice. Prošlost se harmonizuje; takođe pokušava da pronađe ravnotežu i uglavnom uspeva. Kalumovi su bili na jednom kraju klackalice, Osvaldovi na drugom.

A Džejk Eping, takođe znan i kao Džordž Amberson? On je bio jezičak na vagi.

Dobio sam prvu igru, pri kraju maratonske ruke. Tri partije kasnije, u nekoliko minuta posle četiri, dobrano sam ga ošišao. Nasmejao sam se. Beba Džena se smejala zajedno sa mnom. Nagnula se u visokoj stolici, da bi me prijateljski cimnula za kosu.

„Baš fino!“, povikao sam kroz smeh. Troje Kalumovih se smejalo sa mnom. „Mislim da je bilo dovoljno!“ Izvadio sam novčanik i poređao tri pedesetice po mušemi s crveno-belim kockicama na kuhinjskom stolu. „Iskustvo je vredelo svakog centa!“

Endi je gurnuo novčanice ka meni. „Vratite ih u vaš novčanik, gde im je i mesto, Džordže. Previše sam se zabavljao da bih vam uzeo novac.“

Klimnuo sam kao da se slažem i gurnuo novčanice ka Marni. Ona ih je uzela. „Hvala vam, gospodine Amberson.“ Prekorno je pogledala supruga, pre nego što mi se obratila. „Dobro će nam doći.“

„Dobro je.“ Ustao sam i protegao ukočene udove. Kičma mi je pucketala. Karolina Polin i njen otac su se, osam do deset kilometara odavde, vratili do kamioneta s natpisom POLIN GRAÐEVINAI STOLARIJA, na vratima. Možda su ulovili jelena, a možda i nisu. Kako god, bio sam siguran da su proveli prijatno popodne u šumi, govoreći o onome o čemu govore očevi i kćeri. Bilo mi je drago zbog njih.

„Ostanite na večeri, Džordže“, obratila mi se Marni. „Spremila sam pasulj s viršlama.“

Ostao sam. Nakon obroka smo gledali vesti na malom televizoru Kalumovih. Nesreća u lovu se dogodila u Nju Hempširu, ali ne i u Mejnu. Pristao sam i na drugo sledovanje Marnine pite od jabuka, iako mi je stomak bio na ivici pucanja. Ustao sam. Najljubaznije sam im se zahvalio na gostoprimstvu. Domaćin mi je pružio ruku. „Sledećeg puta ćemo igrati zabadava, važi?“ „Nego šta.“ Mislim da je znao da sledećeg puta neće biti.

Ispostavilo se da je i njegova žena bila svesna toga. Stigla me je nadomak automobila. Uvila je bebu u ćebe i stavila šešir na glavu. Nije obukla kaput. Video sam njen dah. Drhtala je.

„Gospođo Kalum, trebalo bi da uđete u kuću, da se ne biste nasmrt pre...“ "Od čega ste ga izbavili?“

"Oprostite?“

„Znam da ste zato došli. Molila sam se dok ste bili na verandi. Bog mi je poslao odgovor, ali nepotpun. Od čega ste ga izbavili?“

Spustio sam ruke na njena uzdrhtala ramena. Pogledao sam je u oči. „Marni... da je bog hteo da znate taj deo priče, otkrio bi vam ga.“

Iznenada me je zagrlila. Uzvratio sam joj istom merom. Beba Džena je gugutala između nas.

„Hvala vam, šta god da je u pitanju“, šapnula mi je u uvo. Naježio sam se od njenog toplog daha.

„Uđite u kuću, dušice. Pre nego što se smrznete.“

Vrata su se otvorila. Endi je stajao na njima, s limenkom piva. „Marni? Marn?“

Ustuknula je. Oči su joj bile razrogačene i tamne. „Bog nam je poslao anđela-čuvara“, rekla je. „Neću nikom govoriti o ovome, niti ću vas zaboraviti. Cuvaću uspomenu na vas u srcu.“ Požurila je ka svom suprugu.

Anđeo. Čuo sam tu reč po drugi put. Te večeri sam razmišljao o njoj, dok sam ležao u kućici i čekao da zaspim, kao i sutradan, dok sam klizio kanuom po mirnim nedeljnim vodama ispod hladnog, plavog, „idemo ka zimi“ neba.

Anđeo-čuvar.

U ponedeljak sedamnaestog novembra video sam prve uskovitlane pahulje snega. Protumačio sam ih kao znak. Spakovao sam se, odvezao do sela Sebago i zatekao gospodina Vinčela u „Lejksajd restoranu“. Pio je kafu i jeo krofne (godine 1958. ljudi su jeli mnogo krofni). Vratio sam mu ključeve kućice i rekao da sam se divno odmorio. Ozario se.

"To je lepo, gospodine Amberson. Kako god vi kažete. Ali platili ste do kraja meseca. Dajte mi adresu na koju mogu da vam pošaljem povraćaj zakupnine za poslednje dve nedelje. Poslaću vam ček.“

„Neću znati gde idem, dok neki glavonja u sedištu kompanije ne odluči o tome. Budite sigurni da ću vam pisati čim saznam.“ Vremenski putnici često i masno lažu.

Pružio mi je ruku. „Bilo mi je zadovoljstvo da vas ugostim.“

Prodrmao sam je. „Zbilja sam uživao.“

Seo sam za volan i krenuo na jug. Te noći sam se smestio u „Boston Parker hausu“ i obišao zloglasnu Ratnu zonu{41}. Neonska džungla sevala mi je u oči posle nekoliko mirnih nedelja na jezeru Sebago. Gomile noćnih lovaca - uglavnom mladih, uglavnom muških, uglavnom u uniformama - činile su me agorafobičnim i nostalgičnim. Nedostajale su mi mirne noći u zapadnom Mejnu, gde se malobrojne radnje zatvaraju u šest, a saobraćaj presušuje u deset.

Sledeću noć proveo sam u Hotelu „Harington“ u Vašingtonu. Tri dana kasnije vozio sam se zapadnom obalom Floride.

Dvanaesto poglavlje

1.

Vozio sam se Auto-putem 1 ka jugu. Jeo sam u mnogo restorana koji su oglašavali maminu domaću kuhinju, u kojima je specijaiitet dana{42}, zajedno s voćnim sladoledom, pre slatke pite, koštao osamdeset centi. Nisam video nijedan restoran brze hrane, ako u njih ne ubrajate Hauarda Džonsona, s dvadeset osam ukusa i Simpl Sajmon zaštitnim znakom. Video sam odred izviđaća oko logorske vatre od opalog lišća, sa zapovednikom. Video sam žene u kaputima i kaljačama kako skupljaju veš u sivim popodnevima, bremenitim košom; video sam duge putničke vozove s imenima poput Južnjački letač i Zvezda Tampe, kako hitaju ka američkim državama u kojima je zabranjen pristup zimi. Video sam starce s lulama na klupama gradskih parkova. Video sam milion crkava i groblje na kom je skupina od najmanje stotinu ljudi stajala oko groba pevajući „Stari hrapavi krst“. Video sam ljude koji su gradili ambare. Video sam ljude koji su pomagali drugim Ijudima. Dva takva čoveka u pikapu stala su da mi pomognu, kad je para pokuljala iz sanlajnerovog hladnjaka, a ja stao pored puta. To mi se desilo u Virdžiniji, oko četiri po podne. Jedan mi je ponudio prenoćište. Mogao bih da zamislim sličan događaj i u 2011. godini, ali samo uz veliki napor.

I još nešto. U Severnoj Karolini sam se zaustavo da natočim benzin. Obišao sam oko benzinske pumpe da bih se olakšao u toaletu. Video sam dvoja vrata i tri znaka. Na jednim vratima je pisalo MUŠKI, ana drugim ŽENSKI. Treći znak je bila strelica na štapu. Pokazivala je na šipražjem obraslu padinu iza benzinske pumpe. Na njoj je pisalo OBOJENI. Probudila mi se radoznalost. Zaputio sam se stazom. S naročitom pažnjom sam prolazio pored uljastih, zelenkastosmeđih listova otrovnog bršljana. Nadao sam se da tate i mame koji vode dečicu ka ko zna kakvom toaletu znaju da prepoznaju problematično žbunje, zato što je najveći deo dece krajem pedesetih nosio kratke pantalone.

Na kraju staze nije bilo nikakvog toaleta, samo potočić s daskom posađenom na dva trošna betonska stuba. Muškarac koji je hteo da mokri mogao je da otkopča rajsferšlus i odradi posao stojeći na obali. Žena je morala da čučne i da se drži za žbun (pod pretpostavkom da nije otrovni bršljan). Na dasku su sedali oni koji su vršili veliku nuždu. Ponekad i po pljusku.

Setite se ove staze ako vas moje štivo ikad navede na pomisao da je u Zemlji pređašnjoj sve bilo sjajno i bajno. Setite se staze oivičene otrovnim bršljanom i daske iznad potočića.

2.

Skrasio sam se stotinak kilometara južno od Tampe, u gradu Sanset Pointu. Za osamdeset dolara mesečno iznajmio sam kućicu na najlepšoj (i najusamljenijoj) plaži koju sam ikad video. Pored nje su bile četiri kolibe, skromne kao i moja. Nisam video nijedno od novih i ružnih betonskih zdanja, koja će kasnije nići kao otrovne pečurke u ovom delu države. Sesnaest kilometara južnije, u Nokomisu je bila samoposluga, a u Venisu uspavana trgovačka četvrt. Put broj 41, Tamijami trejl, bio je tek malo bolji seoski drum. Morao sam da vozim sporo po njemu, pogotovo u sumrak, zbog velikog broja aligatora i armadilja. Između Sarasote i Venisa bile su tezge s voćem, prodavnice, nekoliko barova i Blekis, sala za igranke. Posle Venisa, druškane, nije bilo ničeg, sve do Fort Mejersa.

Ostavio sam Džordža Ambersona trgovca nekretninama za sobom. Recesija je zavladala Amerikom u proleće 1959. godine. Na obali Floride su svi prodavali, a niko nije kupovao. Džordž Amberson je postao ono što je Al zamislio, pisac u pokušaju, kome je umereno bogati ujak posle smrti ostavio dovoljno novca za izvesno vreme.

Pisao sam. Nisam radio na jednom već na dva projekta. Ujutru, kad sam bio najsvežiji, radio bih na rukopisu koji sada čitate (ako vas ikada bude). Uveče bih radio na romanu s radnim naslovom Gradić ubistva. Naseobina u romanu je bila Deri, iako sam je u knjizi nazvao Doson. Zamislio sam taj roman kao kamuflažu, još jednu potvrdu mog lažnog identiteta. Pisao sam ga da bih imao šta da pokažem mogućim prijateljima, ako me pitaju na čemu radim („jutarnji rukopis“ sam čuvao u čeličnoj kutiji, ispod kreveta). Gradić ubistva je s vremenom prerastao svoju namenu. Počeo je da mi se dopada. Maštao sam da ću ga jednog dana izdati.

Sat posvećen memoarima ujutru i sat na romanu uveče ostavljali su mi dosta slobodnog vremena. Pokušao sam s pecanjem i odustao. Ribe je bilo u izobilju, ali mi se lov na njih nije dopao. Šetnja je bila prijatno iskustvo u zoru i pred zalazak sunca, ali ne i tokom vrelih dana. Postao sam redovna mušterija jedine knjižare u Sarasoti. Provodio sam duge (uglavnom srećne) sate u malim bibliotekama u Nokomisu i Ospriju.

Posvećeno sam iščitavao Alov materijal o Osvaldu. Konačno sam u tome prepoznao opsesivno ponašanje. Gurnuo sam svesku u čeličnu kutiju, da pravi društvo mom „jutarnjem rukopisu“. Nazvao sam te zabeleške iscrpnim zato što su mi se takvim činile. Taj utisak je bledeo, kako me je vreme - pokretna traka na kojoj svi moramo da se vozimo - približavalo tački u kojoj će se moj život ukrstiti s onim budućeg atentatora. U njima je bilo rupa.

Pokatkad sam proklinjao Ala zato što me je naprečac nagovorio da se poduhvatim ovog zadatka. U lucidnijim trenucima sam shvatao da više vremena za odlučivanje ne bi ništa bitno promenilo. Al je verovatno znao da bi taj višak vremena samo pogoršao situaciju. Imao bih samo nedelju ili dve više na raspolaganju, čak i da nije digao ruku na sebe. Koliko je knjiga napisano o lancu događaja koji je doveo do kobnog dana u Dalasu? Stotinu? Tri stotine? Verovatno blizu hiljadu. Neki autori su se slagali s Alovim ubeđenjem da je Osvald delovao samostalno, neki su tvrdili da je bio deo dobro smišljene zavere, neki su bili potpuno sigurni da nije povukao obarač i da je bio baš ono što je rekao nakon hapšenja, žrtveni jarac. Al se samoubistvom rešio najveće slabosti učenih ljudi: istraživačke nesigurnosti.

3.

Povremeno sam putovao do Tampe. Posle diskretnog raspitivanja stigao sam do kladioničara Eduarda Gutijereza. Oduševljeno je prihvatio moju opkladu kad se uverio da nisam policajac. Prvo sam se kladio da će Mineapolis Lejkersi pobediti Seltikse u šampionatu 1959. Na taj način sam se predstavio kao naivčina. Lejkersi nisu dobili nijednu utakmicu. Uložio sam četiri stotine dolara da će Kanedijansi pobediti Mejpl lifse u Stenli kupu, i dobio... Zaradio sam malo novca. Ništavnu sumu, rođo, kako bi rekao moj pajtaš, Čaz Frati.

Moj veliki dobitak desio se u proleće 1960, kad sam se kladio da će Venesijan Vej pobediti Bali Ač, velikog favorita u Kentakijskom derbiju. Gutijerez mi je rekao da će mi dati četiri prema jedan za hiljadarku i pet prema jedan za dve. Odlučio sam se za dve, nakon odgovarajuće količine kolebljivog frktanja i podigao deset hiljada zelembaća. Isplatio mi je pozamašnu sumu s fratijevski dobrim raspoloženjem. Nisam pridao veliki značaj čeličnom sjaju u njegovim očima.

Gutijerez je bio Kubanac, koji ni nakvašen do kože ne bi imao sedamdeset kila, ali je bio nekadašnji član mafije iz Nju Orleansa, kojom je u to doba upravljao pogani Karlos Marčelo. Načuo sam to u bilijarnici u kojoj je Gutijerez vodio kladioničarski posao (i beskrajnu partiju pokera u zadnjoj sobi, ispod fotografije oskudno odevene Dajane Dors{43}). Čovek s kojim sam igrao bilijar nagnuo se napred, osvrnuo oko sebe da bi se uverio da nema nikog oko našeg stola u uglu i promrmljao: „Znaš li šta kažu za mafiju, Džordže - jednom mafijaš, uvek mafijaš.“

Hteo sam da porazgovaram s Gutijerezom o godinama provedenim u Nju Orleansu, ali sam mislio da takva radoznalost ne bi bila preporučljiva, pogotovo nakon velikog dobitka na Derbiju. Da sam se usudio - i da sam smislio uverljiv način da pokrenem temu - pitao bih ga da li se ikada sreo s još jednim uvaženim pripadnikom Marčelove organizacije, bivšim bokserom Čarlsom Ducom Maretom. Nešto mi govori da bih dobio potvrdan odgovor, zato što se prošlost harmonizuje sa samom sobom. Supruga Duca Mareta bila je rođena sestra Margarite Osvald. To je značilo da je bio teča Liju Harviju Osvaldu.

4.

Jednog dana u proleće 1959. godine (I Florida zna za proleće; urođenici su mi rekli da ponekad traje duže od nedelju dana), otvorio sam poštansko sanduče i otkrio obaveštenje iz biblioteke grada Nokomisa. Rezervisao sam primerak Razobručenih, novog romana Bada Šulberga. Stigao je. Uskočio sam u sanlajner - nema boljih kola za ono što će postati poznato kao Sunčana obala - i požurio ka biblioteci.

Na izlasku iz biblioteke opazio sam novi poster na pretrpanoj oglasnoj tabli u hodniku. Bilo je teško ne primetiti ga. Bio je svetloplav. Na njemu je nacrtani čovek posmatrao ogromni termometar na kom je živa pokazivala minus dvadeset tri. IMATE LIPROBLEM S DIPLOMOM{44}? pisalo je na njemu. DIPLOMA DOPISNOG UJEDINJENOG KOLEDŽA IZ OKLAHOME MOGLA BI BITI REŠENJE! PIŠITE!

Ujedinjeni koledž iz Oklahome je zvučao praznije od sirotinjskog džepa, ali mi je dao ideju. Javila mi se, zato što sam se dosađivao. Osvald je još služio u marincima. Neće biti otpušen do septembra, kad će krenuti za Rusiju. Prvo će pokušati da se odrekne američkog državljanstva. Neće uspeti, ali će mu Rusi posle spektakularnog - i verovatno lažnog - pokušaja samoubistva u moskovskom hotelu, dozvoliti da ostane u zemlji. Po svoj prilici je ostao "na probi“. U Rusiji će ostati tridesetak meseci. Radiće u fabrici radio-aparata u Minsku. Na zabavi će sresti devojku Marinu Prusakovu. Crvena haljina, bele cipelice, naveo je Al u beleškama. Lepa. Obučena za ples.

Sve je to lepo, ali šta ću ja da radim u međuvremenu? Ujedinjeni koledž je nudio jednu mogućnost. Pisao sam im i zatražio detaljniju ponudu. Brzo su mi odgovorili. Katalog je nudio raznovrsne diplome. Bio sam očaran kad sam video da za tri stotine dolara (u gotovom ili preko novčane uputnice), mogu da dobijem diplomu iz engleskog. Jedini zahtev je bio polaganje testa od pedeset pitanja s više odgovora.

Popunio sam novčanu uputnicu. U sebi sam se oprostio od tri stotine zelembaća i poslao pristupnicu. Dve nedelje kasnije sam dobio tanku žutosmeđu kovertu iz Ujedinjenog koledža. Unutra su bila dva lista. Pitanja su bila divna. Navešću vam samo meni najdraža.

22. Navedite Mobijevo prezime?

A. Tom

B. Dik

C. Hari

D. Džon

37. Ko je napisao „Kuću sa 7 stolova?“

A. Čarls Dikens

B. Henri Džejms

C. En Bredstrit

D. Natanijel Hotorn

E. Niko od navedenih

Kad sam završio s proučavanjem prekrasnog testa, odgovorio sam na pitanja (ponekad bi mi se omaklo „Sigurno me zajebavate!“) i poslao test u Enid, u Oklahomi. Dobio sam razglednicu s čestitkom povodom položenog ispita. Obavestili su me da ću dobiti diplomu, čim platim još pedeset dolara „administrativne takse“. Tako je i bilo. Diploma je izgledala mnogo bolje od testa. Imala je impozantni zlatni pečat. Školska uprava okruga Sarasota prihvatila ju je bez provere. Stavljen sam na listu zamena.

Tako sam počeo da podučavam decu jedan do dva dana nedeljno u 1959. i 1960. godini. Povratak starom poslu mi je prijao. Uživao sam u radu s učenicima - dečacima s kratkim frizurama, devojčicama s konjskim repovima i nabranim suknjama do cevanica - iako sam bio bolno svestan da lica koja vidim u raznim učionicama pripadaju istoj bledoputoj nijansi. Posao profesora na zameni me je suočio sa osnovnom crtom moje ličnosti: voleo sam da pišem i otkrio da sam dobar u tome, ali je podučavanje bila moja prava ljubav. Ispunjavalo me je na način koji nisam umeo ili nisam hteo da objasnim. Objašnjenja su samo jeftina poezija.

Moj najbolji dan na poslu zamene zbio se u srednjoj školi u Sarasoti, kada sam prepričao sadržaj Lovca u žitu (knjige koja nije smela biti na policama školske biblioteke i koja bi bila oduzeta ako bi je neki učenik doneo među svete zidove) i pozvao učenike na razgovor o najvažnijoj zamerci Holdena Kolfilda: da su škola, odrasli i američki način života u suštini lažni. Deca su počela polako. Kad je zazvonilo za kraj časa, svi su se upinjali da govore u isti mah. Pet-šest ih je zamalo zakasnilo na sledeći čas da bi izrekli konačno mišljenje o onom što nije kako valja u društvu i u životima koje su njihovi roditelji isplanirali za njih. Gutali su me blistavim pogleđima, obraza rumenih od uzbuđenja. Nisam sumnjao da će nastati trka za džepnom knjigom tamnocrvenih korica u lokalnoj knjižari. Mišićavi momak u fudbalskom džemperu je otišao poslednji. Ličio je na Musa Mejsona{45} iz Arči stripova.

„Voleo bih da ovde stalno predajete, gospodine Amberson1, saopštio mi je mekim, južnjačkim naglaskom. „Skroz vas kapiram.“

Nije me samo kapirao; skroz me je kapirao. Ništa ne može da se poredi s takvim rečima iz usta sedamnaestogodišnjaka, koji je izgledao kao da je prvi put probuđen od polaska u srednju školu.

Direktor škole me je krajem meseca pozvao u kancelariju. Posle neobaveznog razgovora i koka-kole pitao me je: „Sinko, da li si subverzivan?“ Uveravao sam ga da nisam. Rekao sam mu da glasam za Ajka. Delovao je zadovoljno, ali mi je skrenuo pažnju da se ubuduće držim „prihvaćenih dela za čitanje“. Frizure i dužina suknji se menjaju, baš kao i sleng, ali srednjoškolska uprava? Nikada.

5.

Jednom sam, na predavanju u koledžu (to se desilo na Univerzitetu Mejn, na pravom koledžu na kom sam dobio pravu diplomu) čuo da profesor psihologije tvrdi da ljudi poseduju šesto čulo. Nazvao ga je slutnjom i objasnio da je najrazvijenije kod mistika i odmetnika. Nisam bio mistik, ali sam kao izgnanik iz svog vremena i ubica (možda smatram ubistvo Frenka Daninga opravdanim, ali se policija sasvim sigurno ne bi složila sa mnom), izborio pravo da se nazivam odmetnikom. Ako me to nije načinilo odmetnikom, ništa neće.

„Savetujem vam da se povinujete slutnji, kad vam se situacija učini pretećom“, poručio nam je profa tog dana 1995.

Jula 1960. godine odlučio sam da ga poslušam. Eduardo Gutijerez me je činio sve nervoznijim. Bio je nizak čova, ali me je uznemiravala njegova navodna povezanost s mafijom... i taj sjaj u očima, dok mi je isplaćivao dobitak na derbiju, koji sam sad smatrao budalasto velikim. Zašto sam se odlučio na taj potez, iako sam još imao dosta novaca? Nisam se rukovodio pohlepom, već onim što oseća svaki dobar udarač, suočen sa slabo felširanom loptom. U nekim slučajevima, ne možeš a da ne zamahneš da bi je prebacio preko ograde. Zamahnuo sam, kao što je Leo Lip Darošer govorio u živopisnim prenosima, ali sam se posle pokajao.

Namerno sam izgubio poslednje dve opklade kod Gutijereza. Dao sam sve od sebe da bih ispao što veća budala, egzemplarni praznoglavac kome se jednom posrećilo i koji će s vremenom sve dobijeno izgubiti, ali mi je slutnja govorila da ta priča ne prolazi. Slutnja je nepovoljno reagovala kad me je Gutijerez počeo pozdravljati sa: „Vidi, vidi! Evo mog Jenkija iz Jenkilanda.“ Nije govorio Jenki; već moj Jenki.

Šta ako je naložio jednom od prijatelja s pokeraškog stola da me sledi do Sanset Pointa iz Tampe? Da li je moguće da će poslati još nekoliko takvih - ili nekoliko mišićavih momaka nestrpljivih da se spasu zelenaških kamata koje je Gutijerez naplaćivao - na misiju otklanjanja štete, da bi povratio ono što je ostalo od deset hiljadarki? Takva razmišljanja su mi izgledala kao istrošeni zamajci radnje u policijskim serijama kao 77 Sanset Strip, ali mi je slutnja govorila nešto drugo. Poručivala mi je da je čovečuljak proređene kose savršeno sposoban da da zeleno svetlo za upad u moj dom i da naloži gorilama da me izbubecaju na mrtvo ime, ako pružim otpor. Nisam želeo da budem prebijen, niti opljačkan. Ponajmanje sam želeo da rizikujem da se kladioničar povezan s mafijom dočepa mojih zabeležaka. Ideja da zbrišem podvijena repa nije mi se dopadala, ali, dođavola, morao sam da krenem put Teksasa pre ili kasnije, pa zašto ne bih krenuo pre? Naposletku, bio sam na važnoj misiji, iza neprijateljske linije fronta.

Spakovao sam sve što sam imao (čeličnu kutiju s memoarima i gotovinu skrivenu ispod sanlajnerove rezervne gume), posle uglavnom besane julske noći, u kojoj me je sonar iz podsvesti naročito glasno upozoravao na opasnost. Ostavio sam poruku, ček za poslednju kiriju za kućevlasnika i krenuo na sever Auto-putem 19. Prvu noć sam proveo na putu u raspalom prenoćištu za automobiliste "De Fanijak springs“. Na prozorskim zastorima je bilo rupa. Komarci veličine lovačkih aviona su me izmasakrirali, dok nisam ugasio jedino svetlo u sobi (golu sijalicu na električnom kablu).

Ipak sam spavao kao beba. Nije bilo noćnih mora, niti se unutrašnji radar oglašavao. To mi je odgovaralo.

Proveo sam prvi avgust u Galfportu, iako je prvo svratište pred kojim sam se zaustavio na obodu grada odbilo da me primi. Recepcioner „Red top ina“ mi je objasnio da je objekat rezervisan za nigere. Uputio me je u „Sautern hospitaliti“, koje je nazvao najboljim smeštajem u Galfportu. Možda je bio u pravu, ali bi mi boravak u „Red topu“ više prijao. Slajd-gitara iz susednog bara i roštiljdžinice savršeno je zvučala.

6.

Nju Orleans nije bio na putu do Velikog D. Spopalo me je skitalačko raspoloženje kad je sonar utihnuo... iako se nisam zanimao za Francusku četvrt, parobrodsko pristanište u Ulici Bjanvil ili Vije Kare.

Kupio sam mapu grada od uličnog prodavca i pronašao put do jedinog mesta koje me je zanimalo. Parkirao sam se i posle pet minuta stao ispred broja 4905 u Ulici Magazin, u kom će Li i Marina Osvald živeti, s kćerkicom Džun, poslednjeg proleća i leta života Džona Kenedija. To je bila trošna, ne baš sasvim propala zgrada s gvozdenom ogradom do pasa i dvorištem zaraslim u korov. Nekada bela boja prizemlja sad je vukla na boju mokraće. Prvi sprat je bio od neobojenih ambarskih dasaka. Komad kartona je stajao iza slomljenog prozorskog stakla. Na njemu je pisalo ZA IZDAVANJE ZOVITE MU3-4192. Zarđali paravani su okruživali verandu na kojoj će Li Osvald sedeti 1963. godine, kad padne mrak, u donjem vešu šapućući Bang! Bang! Bang!, dok se bude pravio da puca na prolaznike iz onog što će postati najslavnija puška u američkoj istoriji.

Mislio sam o tome kad me je neko potapšao po ramenu. Umalo što nisam kriknuo. Pretpostavljam da sam poskočio od straha, zato što je mladi crnac koji me je dodirnuo, s uvažavanjem ustuknuo za korak i podigao ruke.

„Izvin’te, gosn. Izvin’te, nisam ’teo da vas plašim.“

"U redu je“, rekao sam. "Ja sam kriv.“

Moja pomirljiva izjava ga je samo još više uznemirila. Imao je posao na umu, pa je prešao na stvar... iako je morao da mi se približi, zato što je njegov posao iziskivao veoma tiho obraćanje. Hteo je da zna da li sam zainteresovan za kupovinu nekoliko radosnih štapića. Mislio sam da znam o čemu se radi, ali nisam bio u potpunosti siguran, dok nije dodao: „Prvorazredna močvarna trava, gosn.“

Rekao sam mu da me takva roba ne zanima, ali da bi mogao dobiti polovnjak ako me uputi na dobar hotel u Parizu juga. Progovorio je znatno milozvučnijim tonom. „Ukusi se razlikuju, ali bih ja preporučio Hotel ’Monteleone’.“ Podrobno me je uputio kako da ga pronađem.

„Hvala vam“, rekao sam i pružio novčić. Nestao je u jednom od njegovih mnogobrojnih džepova.

„Recite mi, što gledate tu zgradu?“ Klimnuo je ka zapuštenoj kući za izdavanje. "’Oćete da je kupite?“

Stari Džordž Amberson je načas oživeo. „Rekao bih da ste odavde. Mislite li da bi se takav posao isplatio?“

„Neke od kuća u ovoj ulici bi bile isplative, ali ne i ova. Meni izgleda ukleto.“ „Još nije“, rekao sam i krenuo ka automobilu. Zbunjeno je gledao za mnom.

7.

Izvadio sam čeličnu kutiju iz prtljažnika. Stavio sam je na suvozačko sedište sanlajnera. Hteo sam da je odnesem u sobu u "Monteleoneu“. Opazio sam nešto na podu ispod zadnjeg sedišta, dok je vratar kupio moje stvari. Preplavilo me je snažno osećanje krivice, nesrazmerno počinjenom zlodelu. Ono što naučimo u detinjstvu prati nas čitavog života. Majka mi je vazda govorila da uvek vraćam knjige iz biblioteke na vreme.

„Gospodine vrataru, hoćete li mi datu tu knjigu, molim vas?“

"Da, gosn! Veoma rado!“

To je bio Čapmanov izveštaj, koji sam pre nedelju dana pozajmio iz biblioteke grada Nokomisa, nedelju dana pre nego što sam odlučio da je vreme da obujem skitalačke cipele. Na nalepnici u uglu providnog zaštitnog omota pisalo je SAMO SEDAM DANA, VODITE RAČUNA O SLEDEČEM ČITAOCU. Natpis me je nemo prekorevao.

U sobi sam pogledao na sat i video da je tek šest uveče. Biblioteka se leti nije otvarala do podneva, ali je radila do osam. Međugradski pozivi su jedna od malog broja stvari koje su 1960. bile skuplje nego 2011. Detinjasto osećanje krivice nije me napuštalo. Pozvao sam recepciju i izrecitovao telefonski broj biblioteke iz Nokomisa. Bio je na džepu za bibliotečku karticu, na poleđini korica. Kratka poruka ispod njega, Molim vas, pozovite ako ćete kasniti više od tri dana s vraćanjem knjige, načisto mi je pokvarila raspoloženje.

Hotelski operator je razgovarao s kolegom. Čuo sam žamor glasova u pozadini. Shvatio sam da će u vremenu iz kog dolazim većina sagovornika biti mrtva. Na drugom kraju linije je zazvonio telefon.

„Halo, biblioteka grada Nokomisa.“ To je bio glas Heti Vilkerson. Simpatična postarija dama zvučala je kao neko ko je zaglavljen u velikom čeličnom buretu.

„Halo, gospođo Vilkerson...“

„Halo? Halo? Da li me čujete? Je li to međugradska?“

"Heti?“, vikao sam. „Zove vas Džordž Amberson!“

„Džordž Ambersoril O, dušo moja! Odakle me zovete, Džordže?“

Zamalo što joj nisam rekao istinu, ali se unutrašnji radar silovito oglasio. Kriknuo sam: "Iz Baton Ruža!“

„U Luizijani?“

"Da! Kod mene je jedna od vaših knjiga! Tek sad sam je video! Poslaću vam je...“

„Ne morate da vičete, Džordže. Veza je sad mnogo bolja. Operaterka je sigurno gurnula kabl do kraja. Tako mi je drago što ste se javili. Sam bog je hteo da ne budete tamo. Brinuli smo se, iako je šef vatrogasaca rekao da je kuća bila prazna.“ „O čemu govorite, Heti? O mojoj kući na plaži?“

„O njoj! Neko je bacio zapaljenu flašu benzina kroz prozor. Za nekoliko minuta je nestala u plamenu. Šerif Durand misli da su to bili pijani klinci koji su se vozikali okolo, tražeći đavola. Danas ima toliko trulih jabuka. Moj muž kaže da su takvi zato što se plaše bombe.“

Tako znači.

„Džordže? Da li ste još tu?“

"Jesam.“

„Koja knjiga je kod vas?“

"Šta?“

„Koja knjiga je kod vas? Ne terajte me da pregledam kataloške kartice.“

„O. Čapmanov izveštaj.“

"Pa, pošaljite je ovamo čim uzmognete, molim vas. Nekoliko ljudi čeka na nju. Irving Volas je izuzetno popularan.“

„Dobro. Postaraću se za to.“

„Strašno mi je žao zbog vaše kuće. Da li ste nešto izgubili?“

„Poneo sam sve važnije stvari.“

„Hvala bogu na tome. Hoćete li se vraćati...“

Nešto je škljocnulo, dovoljno glasno da me uštine za uvo. Začuo sam brujanje otvorene linije. Spustio sam slušalicu. Da li ću se uskoro vratiti? Nisam hteo da ponovo zovem, da bih odgovorio na to pitanje. Čuvaću se prošlosti, zato što oseća donosioce promene i zato što ima zube.

Rano ujutru poslao sam Čapmanov izveštaj u biblioteku grada Nokomisa. Zatim sam krenuo put Dalasa.

8.

Tri dana kasnije sedeo sam na klupi na Dili Plazi i posmatrao kockastu zgradu od cigle, Teksaskog skladišta školskih knjiga. Bilo je kasno popodne i neizdržljivo toplo. Olabavio sam kravatu (privlačite neželjenu pažnju, ako je 1960. godine ne nosite i u najvrelijim danima) i otkopčao gornje dugme bele košulje. To mi nije mnogo pomoglo. Kao ni hlad bresta iza klupe.

Na recepciji Hotela „Adolfus“ na Trgovačkoj ulici ponuđen mi je izbor: soba sa rashladnim uređajem ili bez njega. Platio sam dodatnih pet dolara za sobu s prozorskom jedinicom za snižavanje temperature na dvadeset šest stepeni. Vratiću se u nju, pre nego što me strefi srčani udar, ako imam imalo mozga u glavi. Noću će valjda biti svežije. Bar malo.

Kocka od cigle mi je zarobila pogled. Njeni prozori - pogotovo onaj u desnom uglu šestog sprata - pomno su me proučavali. Nešto je bilo pogrešno u vezi s tom zgradom. Vi ćete se - ako vas ikad bude - verovatno namrštiti kad to pročitate. Pripisaćete to uticaju mog jedinstvenog predznanja, koje ne može da objasni ono što me je držalo na toj klupi, uprkos ustreptalom srcu i nesnosnoj omorini. Sedeo sam na njoj zato što sam imao osećaj da sam je već video.

Podsećalo me je na Kičenerovu čeličanu u Deriju.

Skladište knjiga nije bilo ruševina, ali je odašiljalo iste preteće talase. Setio sam se susreta s čađavim fabričkim dimnjakom. Ležao je u korovu kao džinovska preistorijska zmija, zadremala na suncu. Setio sam se da sam pogledao u tamno okno, tako veliko da sam mogao da ušetam u njega. Setio sam se da sam osetio da nečeg tamo ima. Nečeg živog. Nečeg što je želelo da se ušetam u njega. Da ga posetim. Da se dugo, dugo zadržim.

Hodi ovamo, šaptao mi je prozor na šestom spratu. Razgledaj. Zgrada je sadprazna. Ono malo preostalih radnika koji ovde dolaze leti otisli su kući. Ako priđeš platformi za istovar pored železnićkih šina, pronaći ćeš otvorena vrata. Prilično sam siguran u to. Naposletku, šta ovde ima da se čuva? Ništa izuzev školskih knjiga, koje ni đaci kojima su namenjene ne žele. To tije dobro poznato, Džejk. Zato hodi ovamo. Popni se na šesti. U tvoje vremeje tu muzej. Obilazega posetioci iz čitavog sveta. Neki od njih još plaču za čovekom kojije ubijen i zbog svega što bi možda učinio. Ali ovoje 1960. Kenedi je još senator, a Džejk Eping ne postoji. Postoji samo Džordž Amberson, čovek kratke kose, znojave košulje i razlabavljene kravate. Moglo bi se reći, čovek svog vremena. Stoga, hajde, popni se. Da li seplašiš duhova? Kako možeš da ih seplašiš, kad zločinjoš nijepočinjen?

Tamo je bilo duhova. Možda ih nema u Ulici Magazin u Nju Orleansu, ali tamo? O, da. Samo što nikad neću morati da se suočim s njima, zato što neću ući u Skladište knjiga, baš kao što nisam zakoračio u pali fabrički dimnjak u Deriju. Osvald će dobiti posao slagača vežbanki samo mesec dana pre atentata. Previše bih rizikovao ako bih toliko čekao. Ne, nameravao sam da sledim plan koji je Al predstavio u grubim crtama, na poslednjim stranicama beležaka, naslovljenim ZAKLJUČCI O DALJIM PRAVCIMA DELOVANJA.

Al se, ma koliko da je bio ubeđen u ispravnost teorije o usamljenom streku, držao male ali statistički značajne mogućnosti da je pogrešio. U svojim beleškama to je nazvao „prozorom nesigurnosti“.

Baš kao onaj na šestom.

Hteo je da zauvek zatvori taj prozor desetog aprila 1963, više od pola godine pre Kenedijevog putovanja za Dalas. Smatrao sam da ta ideja ima smisla.

Ubiću Marininog muža i Džuninog oca, baš kao što sam ubio Frenka Daninga Verovatno posle desetog, a najverovatnije u noći desetog aprila. Zašto bih čekao? Griža savesti sigurno neće biti veća od one posle ubistva Frenka Daninga. Možda biste oklevali, ako biste videli pauka kako skakuće preko poda ka kolevci vaše bebe. Možda biste razmišljali da li da ga uhvatite u flašu i da ga pustite u dvorište, da bi nastavio da živi svoj život. Ali šta biste učinili ako biste bili sigurni da je otrovan? Da je crna udovica? U tom slučaju ne biste oklevali. Ne biste, ako ste iole razumni.

Podigli biste nogu i zdrobili insekta.

9.

Smislio sam plan za godine između avgusta 1960. i aprila 1963. Držaću Osvalda na oku, kad se vrati iz Rusije, ali se neću mešati. Nisam to mogao da dopustim, zbog efekta leptira. Ako u engleskom jeziku postoji gluplja metafora od lanca događaja, ne znam koja je. Lanci su jaki (izuzev onih koje svi naučimo da pravimo od traka šarenog papira u obdaništu). Koristili smo ih za vađenje blokova motora iz kamiona i za sputavanje ruku i nogu opasnih zatvorenika. Ovo poslednje, koliko mi je poznato, više nije praksa. Događaji su krhki, oni su kuće od karata. Ako bih se približio Osvaldu - da i ne govorimo o pokušaju da ga odgovorim od zločina koji još nije ni smislio - ostao bih bez jedine prednosti. Leptir bi raširio krila. Osvald bi krenuo u drugom pravcu.

Isprva bi promene bile male. Ali, kao što Brus Springstin lepo kaže u svojoj pesmi, od malih stvari, dušo, velike stvari nastaju. To bi mogle biti promene nabolje, spasonosne za čoveka koji je sada mladi senator iz Masačusetsa. Nisam verovao u to, zato što je prošlost tvrdokorna. Kenedi će, 1962, na osnovu jedne od Alovih beležaka na marginama, biti u Hjustonu, na Univerzitetu Rajs. Održaće govor o putovanju na Mesec. Govoriće na otvorenom prostoru, bez bine zaštićene od metaka, napisao je Al. Hjuston je manje od pet stotina kilometara od Dalasa. Šta ako Osvald odluči da tamo ubije predsednika?

Pretpostavimo da je Osvald upravo ono što je tvrdio da jeste, žrtveni jarac? Šta će biti ako ga uplašim i oteram iz Dalasa u Nju Orleans, a Kenedi ipak pogine, kao žrtva neke bezumne zavere mafije ili CIA? Da li ću imati dovoljno hrabrosti da se vratim kroz zečju rupu i počnem sve iz početka? Da ponovo spasem porodicu Daning? Da ponovo spasem Karolinu Polin? Već sam posvetio dve godine ovoj misiji. Hoću li biti voljan da uložim još pet, s krajnje neizvesnim ishodom?

Bolje da se ne nađem pred tim iskušenjem.

Bolje da budem siguran.

Na putu od Nju Orleansa do Teksasa odlučio sam da je najbolji način da pratim Osvalda, bez mešanja u njegov život, da živim u Dalasu, dok on bude bio u sestrinskom gradu Fort Vortu i da se preselim u Fort Vort, kad on s porodicom pređe u Dalas. Ta ideja je plenila jednostavnošću, ali je u praksi bila neizvodljiva. Do tog zaključka sam došao u nedeljama nakon prvog susreta s Teksaskim skladištem školskih knjiga, kad sam, posmatrajući ga, shvatio da mi ono - kao ničeovski ambis - uzvraća pogled.

Proveo sam avgust i septembar te godine predsedničkih izbora, vozeći sanlajner po Dalasu i tragajući za stanom (i posle toliko vremena provedenog u prošlosti ljuto mi je nedostajao GPS uređaj; često sam se zaustavljao da pitam za pravac). Ništa nije izgledalo kako treba. Isprva sam mislio da je problem u stanovima. Kad sam bolje upoznao grad, shvatio sam da je problem u meni.

Jednostavno rečeno, nisam voleo Dalas. Osam meseci podrobnog proučavanja bilo je dovoljno da me ubedi da u njemu ima mnogo toga što ne treba voleti. Tajms herald (veliki broj meštana ga je nazivao Sluzavi{46} Herald) bio je krajnje agresivni glasnogovornik najprizemnijeg životnog pristupa. Morning njuz je znao da se lirski hvališe kako su Dalas i Hjuston "u trci ka nebesima“, iako su oblakoderi o kojima je uredništvo pisalo bili samo ostrva razmetljivog arhitektonskog neukusa, okružena prstenovima onog što sam smatrao velikim američkom izvetrelim predgrađem. Novine su zanemarivale sirotinjske četvrti u kojima su rasne podele tek počele da blede. Posle udžerica su bile beskrajne srednjeklasne naseobine, većinom vlasništvo veterana iz Drugog svetskog i Korejskog rata. Veterani su imali supruge koje su provodile dane glancajući nameštaj i sređujući odeću. Većina porodica iz predgrađa imala je 2,5 dece. Tinejdžeri su kosili travnjake, isporučivali Sluzavi Herald na biciklima, glancali porodična kola i slušali (čežnjivo) Čaka Berija na tranzistorima. Možda su zabrinutim roditeljima govorili da je belac.

Iza kuća u predgrađu s baštenskim prskalicama počinjala je golema, ravna pustolina. Irigacioni kanali su ponegde još napajali polja pamuka, ali je Kralj Pamuk bio uglavnom mrtav. Zamenili su ga beskrajni hektari pod kukuruzom i sojom. Najunosniji dalaski usevi bili su elektronika, tekstil, kojekakva sranja i crni, petrolejski novac. U okolini nije bilo mnogo naftnih tornjeva. Kad bi vetar dunuo sa zapada, iz pravca permskog basena, zapahnuo bi gradove blizance zadahom nafte i prirodnog gasa.

Poslovna četvrt u centru grada bila je puna ozbiljnog, užurbanog sveta koji je jurcao okolo u onom što sam nazvao punim dalaskim borbenim kompletom: sportskim sakoima na kvadratiće, uskim trakama oko vrata pričvršćenim predimenzioniranim broševima za kravate (ovi broševi su obično imali šljašteće dijamante ili kvalitetne kopije u sredini), belim pantalonama s lastišem i gizdavim čizmama s končanim šarama. Radili su u bankama i investicionim kompanijama. Prodavali su soju, naftna polja i nekretnine zapadno od grada, zemlju na kojoj nije raslo ništa izuzev čička i korova. Udarali su se po ramenima šakama punim prstenja i nazivali sinko. Mnogi su, za pojasom, tamo gde su poslovni ljudi iz 2011. godine nosili mobilne telefone, nosili revolvere u zanatski izrađenim futrolama.

Nailazio sam na oglasne panoe koji su zagovarali opoziv sudije vrhovnog suda Erla Vorena; panoe s iscerenim Nikitom Hruščovom (NJET, KAMERADE HRUŠČOV, pisalo je na posteru, MI ĆEMO TEBE SAHRANITI!); na jednom na Zapadnoj trgovačkoj ulici je pisalo AMERIČKA KOMUNISTIČKA PARTIJA ZAGOVARA INTEGRACIJU: MISLITE O TOME! Postavilo ga je neko udruženje zvano Društvo čajanke. Dva puta sam video svastike, na radnjama Ijudi čija su imena nagoveštavala jevrejsko poreklo.

Dalas mi se nije dopadao. Ne gosn, ne gospoja, nema šanse. Nisam ga voleo od trenutka kad sam uzeo sobu u „Adolfusu“ i video šefa sale kako grabi mladog kelnera za ruku i kako mu se izdire u lice. A opet, posao me je ovamo doveo, pa ću ovde i ostati. Tako sam tada mislio.

10.

Dvadeset drugog septembra sam konačno pronašao pristojan smei štaj, u Ulici Blekvel u severnom Dalasu. Radilo se o zasebnoj garaži, preuređenoj u prilično lep stančić. Rashladni uređaj je bio najveća prednost ponuđenog prostora, a najveći nedostatak je bio vlasnik, otvoreni rasista Rej Mak Džonson. Poverio mi je da bih, ako se odlučim da unajmim stan, pametno učinio ako bih se držao dalje od obližnje Avenije Grinvil, zato što u njoj ima mnogo svratišta s džuboksima, u kojima se okupljaju pripadnici obe rase i vucibatine s opasnim noževima, "skakavcima“.

„Ne’am ja niš’ na svetu protiv crnčuga“, rekao mi je. „Jok ja. Bog ih je proklo da budu ono što su, a ne ja. To vam je poznato, jelda?“

„Mislim da nisam bio na času kad smo učili taj deo Biblije.“

Sumnjičavo je žmirkao. „Šta ste vi, metodista?“

"Jesam.“ To mi se činilo znatno bezbednije nego da kažem da, kad su denominacije u pitanju, ne pripadam nijednoj od njih.

„Morao bi da se okreneš baptističkom učenju, sinko. Mi s dobrodošlicom dočekujemo pridošlice. Unajmi ovaj stan, pa ćeš jedne nedelje poći na bogosluženje sa mnom i sa ženom.“

"Možda“, složio sam se, misleći da ću se kad ta nedelja dođe verovatno izgovoriti na bolest ili smrt.

Gospodin Džonson se, u međuvremenu, vratio originalnom tumačenju svetih spisa.

„Vidite, Noje se jedanput napio na svojoj barci. Ležo je na postelji, go ko pištolj. Dvojica sinova nisu htela da ga pogledaju, samo su okrenuli glavu i pokrili oca ćebetom. Ne znam, možda i čaršavom. Ali Ham - on je bio probisvet -pogledao je nagog oca. Bog je zbog toga njega i njegove potomke prokleo da doveka budu cepači drva i vodonoše. Eto, tako je to bilo. Sad znaš šta je u pozadini toga. Sve to lepo piše u Postanju, u devetom poglavlju. Slobodno poglejte Svetu knjigu, gospodine Amberson.“

"Hm-hm“, rekao sam. Znao sam da moram da iznajmim neki smeštaj. Nisam mogao da dugo ostanem u "Adolfusu“. Ubeđivao sam sebe da bih mogao da živim s malo rasizma i da se od njega neću istopiti. Govorio sam sebi da je takav duh vremena i da ću svuda nailaziti na njega, iako nisam verovao u to. „Razmisliću. Obavestiću vas za par dana, gospodine Džonson.“

“Nemoj da čekaš predugo, sinko. Ovo mesto će brzo otići. Zelim ti blagosloven dan.“

11.

Blagosloveni dan je bio pakleno vruć. Traženje smeštaja je posao na kom se brzo ožedni. Poželeo sam pivo, posle rastanka s učevnim Rejom Makom Džonsonom. Odlučio sam da ga potražim na Aveniji Grinvil, ponajviše zato što mi je gospodin Džonson govorio loše o njoj.

Imao je pravo u pogledu dve stvari: ulica je bila integrisana (manje više), i u pitanju je bio opak kraj. Bio je i veoma živahan. Parkirao sam se i prošetao, uživajući u putenoj atmosferi. Prošao sam pored dvadesetak točionica pića, nekoliko repriznih bioskopa (UÐITE, UNUTRA JE "HLADNO“, pisalo je na zastavicama koje su lepršale na vrelom teksaskom vetru, obogaćenim mirisom nafte), i striptiz-bara ispred kog je oglašivač urlao: „Devojke, devojke, devojke, najslađe meso na čitavom prokletom svetu! Najbolje meso koje ste ikad videlil Ove dame se brijaju, ako znate na šta mislim!“ Prošao sam i pored tri ili četiri šaltera za unovčavanje čekova i brze zajmove. Ispred jednog od njih - Fejt fajnenšenela, Poverenje je naš moto - stajala je uočljiva tabla s natpisom DNEVNI PROGRAM, na vrhu i SAMO ZA ZABAVU pri dnu. Oko nje su stajali muškarci u slamnatim šeširima i tregerima (uniformi ljubitelja klađenja) i raspravljali o ispisanim ponudama za klađenje. Neki su držali programe trka, a neki sportski deo Morning njuza.

Samo za zabavu, pomislio sam. Pazi boga ti. Na trenutak sam zamislio kako moja kućica pored plaže gori u noći i kako vetrovi iz pravca Zaliva nose plamenove u zvezdanu noć. Zabava zna da bude nezgodna, pogotovo ona koja ima veze s klađenjem.

Muzika i zadah piva provaljivali su na ulicu s otvorenih vrata svratišta. Džeri Li Luis je pevao „Mnogo se ljulja“ iz džuboksa. Ferlin Haski je pojao o „Krilima goluba“ iz susednog pojilišta. Četiri kurve i ulični prodavac su mi nudili robu. Ovaj poslednji je nudio ratkapne, blistave brijače i zastavice s usamljenom zvezdom i izvezenim natpisom NE KAČISE S TEKSASOM. Pokušajte da ga prevedete na latinski.

Onespokojavajući osećaj već viđenog bio je veoma snažan. Kazivao mi je da stvari ovde idu naopako, baš kao i na Floridi. To je bilo ludo - prvi put u životu sam kročio nogom na Aveniju Grinvil - ali i neporecivo. Spoznaja je dolazila iz srca, a ne iz glave. Iznebuha sam odustao od piva i iznajmljivanja Džonsonove rekonstruisane garaže, bez obzira na kvalitet rashladnog uređaja.

Upravo sam prošao pojilište zvano „Pustinjska ruža“ iz kog je prašio Madi Voters. Okrenuo sam se, nameran da se vratim do satilajnera, kad je neko proleteo kroz ulazna vrata. Čovek se sapleo i opružio po pločniku. Iz mračne unutrašnjosti bara doprla je provala smeha. Neka žena je kriknula: "Ne vraćaj se ovamo, beskurnjakoviću!11 Zaorila se nova, još glasnija provala smeha.

Izbačeni gost je krvario iz nosa, neprirodno savijenog u stranu. Krvario je i iz duge posekotine na levoj strani lica. Pružala se od slepoočnice do vilice. Posmatrao je svet krupnim, preneraženim očima. Raspasana košulja mu se lepršala. Sezala mu je skoro do kolena. Ustao je, držeći se za stub ulične lampe. Osvrtao se oko sebe. Posmatrao je okolinu, ali ništa nije video.

Krenuo sam prema njemu. Jedna žena koja mi se ponudila doljuljala je do njega na dugim štiklama. Pretekla me je. Samo što ona nije bila žena, ne baš. Imala je manje od šesnaest godina, krupne crne oči i glatku kožu boje kafe. Ljubazno se smešila. Kad se čovek okrvavljenog lica zateturao, uhvatila ga je za ruku. „Polako, srculence“, rekla je. „Moraš da sedneš, pre nego što...“

Podigao je krajeve široke košulje. Sedefasta drška pištolja - mnogo manjeg od onog koji sam kupio u Deriju, jedva nešto većeg od igračke - ocrtavala se na beličastom salu koje se prelivalo preko pojasa pantalona. Rajsferšlus mu je bio poluotkopčan. Video sam bokserice s crvenim trkačkim automobilom na njima. Potegao je pištolj, pritisnuo je cev uz prostitutkinu dijafragmu, i povukao okidač. Začuo se prasak, nimalo glasniji od pucnja petarde u konzervi. Devojka je kriknula i sela na pločnik. Držala se za stomak.

„Upucao si me!“ Zvučala je besno, ane povređeno, iako joj jekrv curilakroz prste. „Upucao si me, usrani nitkove, zašto sipucao u mene?“

Nije obraćao pažnju na nju. Oštrim pokretom je otvorio vrata „Pustinjske ruže“. Stajao sam tamo gde sam bio, kad je pogodio lepu mladu kurvu, zato što sam bio preneražen onim što se dogodilo i zato što se sve desilo veoma brzo, za nekoliko sekundi. Možda je trajalo duže nego što će Osvaldu trebati da ubije predsednika Sjedinjenih Država. Možda, iako nisam siguran.

„Da li si ovo htela, Linda?“, povikao je. „Ako si to htela, to ćeš i dobiti!“ Prislonio je cev pištolja na uvo i povukao obarač.

12.

Savio sam maramicu. Nežno sam je pritisnuo preko rupe na devojJ' činoj crvenoj haljini. Nisam znao koliko teško je povređena, ali je imala dovoljno snage za bujicu slikovitih fraza, koje verovatno nije naučila od majke (a opet, ko zna). Zarežala je kad joj se jedan čovek iz sve brojnije gomile radoznalaca približio s namerom da joj pomogne: „Prestani da viriš ispod moje haljine, radoznalo kopile. To se plaća.“

„Ovaj siroti kurvin sin je mrtav, da mrtviji ne može biti“, napomenuo je neko ko je klečao pored čoveka izbačenog iz „Pustinjske ruže“. Neka žena je vrisnula.

Sirene su bile sve bliže: i one su vrištale. Opazio sam jednu od dama koje su mi prišle dok sam šetao Avenijom Grinvil, crvenokosu u tročetvrtinskim pantalonama. Mahnuo sam joj da mi priđe. Dodirnula je grudi u nemom ko, ja? gestu. Klimnuo sam. Da, ti. „Pritisni maramicu na ranu“, rekao sam joj. "Pokušaj da zaustaviš krvarenje. Moram da idem.“

Lukavo se osmehnula. „Neko ne želi da dočeka policiju?“

„Nije to u pitanju. Ne poznajem ove ljude. Samo sam prolazio.“ Crvenokosa je kleknula pored devojke koja je krvarila i psovala na pločniku. Pritisnula je natopljenu maramicu na ranu. "Dušo“, obratila mi se, "zar nismo svi u prolazu?“

13.

Te noći nisam mogao da zaspim. Zadremao bih, ali bih tada video masno, znojavo, samodopadno lice Reja Maka Džonsona dok je pravdao dve hiljade godina ropstva, ubistava i eksploatacije time što je neki klinac video očevu uspravljenu alatku. Trgnuo bih se, opružio, zadremao... i ugledao sitnog čoveka s otkopčanim rajsferšlusom, kako gura cev pištolja u uvo. Da li si ovo htela, Linda? Poslednji izliv hirovitosti pre velikog sna. Ponovo bih se probudio i zadremao, samo da bih video čoveka u crnom sedanu. Bacao je zapaljenu bocu benzina kroz prozor moje kućice na Sanset Pointu: Eduardo Gutijerez je pokušao da se reši svog Jenkija iz Jenkilanda. Zašto? Zato što nije voleo da mnogo gubi, to je sve. Za njega je to bio dovoljan razlog.

Konačno sam odustao od pokušaja da zaspim i seo pored prozora, na kom je hotelski rashladni uređaj veselo čangrljao. U Mejnu bi noć bila dovoljno hladna da se od nje lišće zacrveni, ali je u Dalasu i u pola tri ujutru bilo dvadeset četiri stepena i veoma vlažno.

„Dalas, Deri“, rekao sam, posmatrajući tihu Trgovačku ulicu. Nisam video kocku od cigle, skladišta knjiga, iako je bilo blizu.

„Deri, Dalas.“

Oba imena su se sastojala od dva sloga. Lomila su se o dupla slova{47} kao štap preko svinutog kolena. Nisam mogao da ostanem ovde. Poludeo bih posle trideset meseci u Velikom D. Koliko će vremena proći pre nego što počnem da primećujem grafite poput USKORO ĆU UBITISVOJU MAJKU? Kada ću ugledati džudžu Isusa u reci Triniti? Možda će Fort Vort biti bolji. I on je bio preblizu.

Zašto bih morao da ostanem u nekom od tih gradova?

To mi je palo na pamet nedugo posle tri ujutru. Bilo je to pravo otkrovenje. Imao sam dobra kola - ako ćemo pravo, zaljubio sam se u njih - u Teksasu je bilo mnogo novih, brzih puteva, od kojih su mnogi nedavno izgrađeni. Pri kraju dvadeset prvog veka će se gušiti od saobraćaja, ali su 1960. godine bili gotovo pusti. Bilo je ograničenja brzine, ali ih niko nije nametao. U Teksasu su i državni policajci verovali u jevanđelje pritiskanja pedale gasa do daske.

Izmaći ću se ispod zagušljive senke koja me je ovde pritiskala. Pronaći ću manje i spokojnije mesto, u kom nema toliko mržnje i nasilja. Za danjeg svetla sam mogao da ubeđujem sebe da sve umišljam, ali ne i u rano jutro. U Dalasu je nesumnjivo bilo dobrih ljudi, hiljade i hiljade njih. Bili su većina, ali zla potka je bila tu. Ponekad bi izbijala na površinu, baš kao ispred „Pustinjske ruže“.

Bevi što vozi ševi je rekla da misli da su loša vremena u Derijuprošla. Nisam bio siguran u to. Isto osećanje me je pratilo i u Dalasu, iako će njegov najcrnji dan osvanuti za tri godine.

„Svakodnevno ću putovati“, rekao sam. „Džordž želi fino, tiho mesto da bi radio na svojoj knjizi, ali pošto je knjiga o gradu - o ukletom gradu - mora da putuje, zar ne? Da bi prikupio materijal.“

Nije ni čudo što mi je trebalo gotovo dva meseca da ovo smislim. Najjednostavniji odgovori se najlakše previde. Vratio sam se u postelju i gotovo odmah zaspao.

14.

Sledećeg dana sam krenuo na jug Auto-putem 77. Posle sat i po vožnje zašao sam u oblast Denholm. Krenuo sam ka zapadu, Državnim putem 109, ponajviše zato što mi se svideo oglasni pano na raskrsnici, s fotografijom mladog fudbalera herojskog držanja. Nosio je zlatnu kacigu, crnu majicu i zlatne pantalone. DENHOLMSKILAVOVI, obaveštavao je pano. TROSTRUKI PRVACI OBLASTI! JURIŠAJU NA DRŽAVNO PRVENSTVO 1960! „IMAMO DŽIMOVU MOĆ!“

Šta god to bilo, pomislio sam. Svaka srednja škola je imala tajne znake i signale. Deca su se, njima zahvaljujući, lakše poistovećivala s obrazovnim ustanovama.

Posle osam kilometara uz stodevetku, stigao sam do grada Džodija. STAN. 1280, pisalo je na tabli. DOBRO DOŠLI, STRANČE! Na pola puta uz široku, drvećem obrubljenu Glavnu ulicu video sam restorančić sa natpisom u izlogu: NAJBOLJI ŠEJKOVI, KROMPIRIĆI I PLJESKAVICE U ČITAVOM TEKSASU! Zvao se Alov restoran.

Naravno da se tako zvao.

Parkirao sam se na jednom od malobrojnih slobodnih parking-mesta. Ušao sam i naručio pronghorn specijalitet. Dobio sam dupli čizburger s roštiljskim sosom. Poslužen je s meskito krompirićima i rodeo gustim šejkom - od vanile, čokolade ili jagode. Pronghorn nije bio kao slasburger, ali nije bio loš. Krompirići su bili baš onakvi kake volim: krti, slani i malčice preprženi.

Al je, kako se ispostavilo, bio Al Stivens, mršavi sredovečni tip koji nije nimalo ličio na Ala Templtona. Imao je rokabili frizuru, prosede, bandido brkove, težak teksaski naglasak i mangupski nakrivljenu papirnu kapu. Nasmejao se kad sam ga pitao ima li šta da se iznajmi u Džodiju. „Možete da birate. Ali kad govorimo o poslu, ovo mesto nije ekonomsko središte. Uglavnom smo okruženi rančevima. Izvinite me, ali ne izgledate mi kao kauboj.“

„Nisam kauboj“, rekao sam. „Zapravo, ja sam vam od onih koji pišu knjige.“ "Ma nemojte! Da li ste napisali nešto što bih mogao da pročitam?“

„Nisam. Još uvek pokušavam. Napisao sam pola romana. Nekoliko izdavača je pokazalo interes za njega. Tragam za mirnim mestom u kom bih mogao da ga završim.“

"Pa, Džodi je kao poručen za tako nešto.“ Al je prevrnuo očima. „Imamo tišine za izvoz. Ovde samo petkom uveče ima neke galame.“

„Zbog fudbala?“

"Da, gospodine. Svi gledaju utakmice. U poluvremenu svi urlaju kao lavovi, zatim sledi Džimov pozdrav. Čuju se na tri kilometra naokolo. To je prilično smešno.“ "Ko je Džim?“

"La Dju, kvoterbek. Imali smo dobre generacije, ali nikad kvoterbeka kao što je on. Momak je veoma mlad. Već se govori o državnom prvenstvu. Mislim da je to malo preterano, zbog velikih škola iz Dalasa, ali malo nade nikom nije naškodilo. Tako ja mislim.“

„Kakva je škola, ako izuzmemo fudbal?“

„Zbilja je dobra. Veliki broj ljudi je isprva bio sumnjičav u pogledu spajanja škola i prelaska na celodnevni režim rada, i ja sam bio među njima. Ispostavilo se da je to bio dobar potez. Ove godine ima preko sedam stotina učenika. Neki se duže od sata voze autobusom, ali im to izgleda ne smeta. Verovatno zato što manje rade kod kuće. Da li je vaša knjiga o klincima iz srednje škole? Nešto u stilu Džungle na školskoj tablt? Ovde nema bandi ili nečeg sličnog. Naša deca još znaju kako da se ponašaju.“

„Moja knjiga se ne bavi time. Imam ušteđevinu, ali mi ne bi smetalo da pronađem posao, da bi mi duže trajala. Mogao bih da radim kao predavač na zameni. Ne bih mogao da pišem kao profesor s punim radnim vremenom.“

„Naravski“, s uvažavanjem će kafedžija.

„Diplomirao sam u Oklahomi, ali...“, slegnuo sam ramenima, da bih mu dao do znanja da Oklahoma ne igra u istoj ligi s Teksasom, ali da čovek ima pravo da se nada.

"Pa, bilo bi dobro da porazgovarate s Dekom Simonsom. On je direktor srednje škole. Najčešće večerava u mom restoranu. Žena mu je umrla pre nekoliko godina.“

„Zao mi je“, rekao sam.

„Svi smo je ožalili. On je dobar čovek. Isto se može reći za većinu ovdašnjih ljudi, gospodine...?“

„Amberson. Džordž Amberson.“

"Pa, Džordže, mesto je prilično uspavano, izuzev petkom uveče, ali bi moglo biti i gore. Možda ćete naučiti da urlate kao lav na poluvremenu.“

„Možda i hoću“, rekao sam.

„Predlažem vam da se vratite oko šest. Dek obično svraća u to doba.“ Spustio je ruke na šank. Nagnuo se prema meni. „Hoćete li informaciju?“

„Razume se.“

„Verovatno će doći sa svojom prijateljicom, gospođicom Korkoran, školskom bibliotekarkom. Obleće oko nje od prošlog Božića. Priča se da Mimi Korkoran upravlja ’Denholm konsolidejtom’, zato što upravlja direktorom. Mislim da nećete imati problema ako je impresionirate.“

„Imaću to na umu“, rekao sam.

15.

Nedeljama sam tragao za stanom u Dalasu, da bih našao samo jedan obećavajući, za koji se ispostavilo da je vlasništvo čoveka s kojim nisam hteo da imam nikakva posla. U Džodiju mi je trebalo tri sata da pronađem mesto koje je lepo izgledalo. Nije to bio stan, već uredna mala petosobna, uska a dugačka kuća. Agent za nekretnine mi je rekao da je bila na prodaju, ali je par kom je pripadala bio voljan da je iznajmi pristojnim stanarima. Uz kuću je išlo i zadnje dvorište u senci bresta, garaža za sanlajner... i savremeni rashladni uređaj. Stanarina je bila razumna, s obzirom na ponuđene pogodnosti.

Agent se zvao Fredi Kvinlan. Bio je radoznao - verovatno su mu mejnske registarske tablice na mojim kolima izgledale egzotično - ali na nenapadan način. Najbolje od svega je što sam osećao da sam izmakao senci pod kojom sam prebivao u Dalasu, Deriju i Sanset Pointu, u kom se moje poslednje stanište pretvorilo u pepeo.

"Pa?“, pitao je Kvinlan. „Šta mislite?“

„Želeo bih da je iznajmim, ali neću moći da vam kažem da ili ne ovog popodneva. Moram da se prvo vidim s nekim. Ne verujem da ste sutra otvoreni?“

„Radiću, gospodine. Subotom radim do podneva. Zatim idem kući, gde gledam utakmicu nedelje na televizoru. Izgleda da nas ove godine čeka đavolski zanimljiva završnica šampionata u bejzbolu.“

"Da. Siguran sam da će baš tako biti.“

Pružio mi je ruku. „Drago mi je što smo se upoznali, gospodine Amberson. Kladim se da ćete zavoleti Džodi. Ovde živi dobar svet. Nadam se da ćete se nastaniti u njemu.“

Rukovali smo se. „I ja se nadam.“

Kao što je čovek rekao, malo nade nikom ne može da škodi.

16.

Te večeri sam svratio do Alovog restorana. Predstavio sam se direktoru „Denholm konsolidejta“ i njegovoj prijateljici bibliotekarki. Pozvali su me da im se pridružim za stolom.

Dek Simons je bio visoki ćelavko, šezdesetih godina. Mimi Korkoran je bila žena tamnog tena, s naočarima. Premeravala me je od glave do pete pronicljivim plavim očima. Kretala se pomoću štapa. Držala ga je nehajno (gotovo prezrivo) i s veštinom stečenom dugotrajnom upotrebom. Imali su denholmske zastavice i zlatne bedževe s natpisom IMAMO DŽIMOVU MOĆ! Bio je petak uveče u Teksasu.

Simons me je pitao kako mi se dopada Džodi (mnogo), otkad sam u Dalasu (od avgusta), i da li uživam u srednjoškolskom fudbalu (da, naravno). Najozbiljnije pitanje je bilo da li verujem da sam sposoban da nateram decu da „obraćaju pažnju“. Objasnio mi je da veliki broj profesora na zameni ima problem s tim.

„Mlađi profesori nam šalju decu u kancelariju, kao da mi nemamo pametnija posla“, rekao je, i navalio na svoj pronghorn burger.

„Sos, Dek“, opomenula ga je Mimi. Poslušno je obrisao kraj usana salvetom.

Ona je u međuvremenu nastavila da me proučava: sportski sako, kravata, frizura. Dobro je pogledala cipele, dok sam im prilazio. „Imate li preporuke, gospodine Amberson?“

"Da, gospođo, obavio sam prilično posla kao profesor na zameni u oblasti Sarasota.“

"A u Mejnu?“

"U Mejnu nisam mnogo radio, ali sam u Viskonsinu tri godine predavao s punim radnim vremenom. Napustio sam posao da bih se u potpunosti posvetio pisanju knjige. Kad kažem u potpunosti, mislim onoliko koliko mi finansije dozvoljavaju.“ Imao sam preporuku iz srednje škole Sent Vinsent u Medisonu. To je bila laskava preporuka. Sam sam je napisao. Nadrljao sam, ako je iko bude proveravao. Dek Simons to neće učiniti, ali bi oštrooka Mimi s otvrdlom, kaubojskom kožom, mogla to učiniti.

„Šta je tema vašeg romana?“

I ovo bi moglo da me upropasti. Odlučio sam da budem iskren, onoliko koliko sam mogao biti, u ovim iščašenim okolnostima. „Bavi se nizom ubistava i njihovim uticajem na zajednicu u kojoj se dešavaju.“

„O, bože“, reče Dek.

Potapšala ga je po zglobu. „Ćuti. Nastavite, gospodine Amberson.“

„Ispočetka sam radnju smestio u izmišljeni grad u Mejnu - nazvao sam ga Doson - ali sam potom odlučio da će roman biti uverljiviji ako se bude dešavao upravom, većem gradu. Prvo sam pomislio na Tampu, ali mi se ta pomisao zbog nečeg učinila pogrešnom.“

Odmahnula je rukom na pomen Tampe. „Isuviše je pastelna. Ima previše turista. Pretpostavljam da ste tragali za nečim samotnijim.“

Veoma oštroumna dama. Bolje je poznavala moju knjigu od mene.

„Tako je. Zbog toga sam odlučio da pokušam s Dalasom. Mislim da je pravo mesto, ali...“

„Ali niste želeli da živite u njemu?“

„Upravo tako.“

"Shvatam.“ Uzela je komad pečene ribe. Dekju je posmatrao kao opčinjen. Očigledno je da je imala ono za čim je tragao, kasajući sokacima života. To i nije veliko čudo. Din Martin je to mudro sročio: svako nekada zavoli nekoga. Ali ne sledećih pet godina. „Šta volite da čitate kad ne pišete, gospodine Amberson?“

„Čitam sve živo.“

"Da li ste čitali Lovca u žituV'

Uh-uh, pomislio sam.

"Da, gospođo.“

Nestrpljivo je reagovala. „O, zovite me Mimi. Čak me i klinci tako zovu, iako tražim da dodaju i gospođice, pristojnosti radi. Šta mislite o kriku iz srca gospodina Selindžera?“

Da li da lažem ili da kažem istinu? To je bilo neozbiljno pitanje. Ova žena će pročitati laž kao što bih ja pročitao... pa... oglasni pano OPOZOVITE ERLA VORENA.

„Mislim da govori mnogo o pedesetim, koliko su odvratne bile i koliko šezdesete mogu biti dobre, ako Holdeni Kolfildi Amerike ne izgube svoju ogorčenost i hrabrost.“

"Hm. Hmm.“ Primetio sam da se igrala ribom, ali je nije jela. Nije ni čudo što izgleda kao neko ko bi mogao da veže uzicu za zadnji deo haljine i poleti kao zmaj. "Da li verujete da bi ta knjiga trebalo da se nađe na policama školske biblioteke?“

Uzdahnuo sam i pomislio da bih zbilja voleo da živim i povremeno predajem u gradu poput Džodija, Teksas. „Zapravo, gospođo - Mimi - mislim da joj je mesto u školskoj biblioteci. Iako verujem da bi trebalo da se izdaje samo određenim učenicima, po izboru bibliotekara.“

„Bibliotekara? A ne roditelja?“

"Ne, gospođo. To je tanak led.“

Mimi Korkoran je razvukla usne u široki osmeh. Obratila se kavaljeru. „Dek, ovom tipu nije mesto na spisku za zamenu. Trebalo bi da radi s punim radnim vremenom.“

"Mimi...“

„Znam da nema mesta na engleskom odseku. Ako bude tu, možda bi mogao uskočiti, kad se onaj idiot Fil Bejtman penzioniše.“

„Mimi, to je bila veoma indiskretna izjava.“

"Jeste.“ Namignula mi je. "I veoma istinita. Pošaljite Deku vaše preporuke iz Floride, gospodine Ambersone. Mislim da će biti dovoljne. Biće još bolje ako ih sledeće nedelje donesete sami. Školska godina je počela. Nema razloga da gubimo vreme.“

„Zovite me Džordž.“

"Da, naravno“, odvratila je. Odgurnula je tanjir od sebe. „Dek, ovo je grozno. Zašto ovde jedemo?“

„Zato što ja volim Alove pljeskavice, a ti kolač od jagoda.“

„O, da. Kolač od jagoda. Gde je? Gospodine Amberson, hoćete li ostati na fudbalskoj utakmici?“

"Ne mogu večeras. Moram da se vratim u Dalas. Možda sledeće nedelje, ako mislite da ću vam biti od koristi.“

„Ako se dopadate Mimi, dopadate se i meni“, rekao je Dek Simons. „Mogu da vam garantujem jedan dan nedeljno. Ponekad će biti dva ili čak tri radna dana. Prosek neće biti loš.“

"I ja se nadam.“

„Bojim se da profesori na zameni ne zarađuju mnogo...“

"To mi je poznato, gospodine. Očekujem da mi taj posao bude izvor dopunskog prihoda.“

„Taj Lovac nikad neće biti u našoj biblioteci“, rekao je Dek, napućenih usana i tužnjikavog pogleda, upućenog prijateljici. „Školski odbor to ne bi dozvolio. Mimi to zna.“ Odgrizao je zdrav komad prongburgera.

„Vremena se menjaju“, rekla je Mimi Korkoran. Pokazala je na stalak sa salvetama, pa na njegova usta. „Dek, sos.“

17.

Sledeće nedelje sam pogrešio. Trebalo je da budem pametniji. Posle svega što mi se dogodilo, nisam smeo da razmišljam o još jednoj velikoj opkladi. Reći ćete da sam morao da budem oprezniji.

Bio sam svestan rizika, ali sam brinuo zbog novca. Došao sam u Teksas s nešto manje od šesnaest hiljada dolara. Nešto od toga je bio ostatak Alove ušteđevine, ali je najveći deo bio dobitak od dve velike opklade, iz Derija i Tampe. Sedam nedelja u „Adolfusu“ pojele su više od hiljadarke. Preseljenje u novi grad me je koštalo bar još četiri-pet stotina. Hranu, stanarinu i komunalije na stranu, trebaće mi mnogo više odeće - i to kvalitetnije - da bih se pojavio pred učenicima u pristojnom izdanju. Ostaću u Džodiju još dve i po godine, pre nego što izravnam račune s Lijem Harvijem Osvaldom. Malo više od četrnaest hiljada dolara neće biti dovoljno. A plata profesora s nepunim radnim vremenom? Petnaest dolara i pedeset centi na dan. Jupiii!

Znam, možda sam mogao da se provučem s četrnaest hiljadarki, plus trideset i ponekad pedeset zelembaća nedeljno kao zamena. Ali, samo pod uslovom da ostanem zdrav i da pazim da mi se ne desi nikakva nesreća. U to nisam mogao da budem siguran. Prošlost je lukava, tvrdokorna i spremna da uzvrati udarac. I da, možda je u sve bila umešana i pohlepa. Ako je to tačno, nije se zasnivala na Ijubavi prema novcu koliko na opojnom saznanju da mogu da opelješim obično nedodirljive kladioničare, kad god mi se svidi.

Danas mislim: Da je Alproučavao berzu kao štoje proučavao pobednike košarkaških, fudbalskih utakmica i trka..

Ali nije.

Danas mislim: Da Fredi Kvinlan nije rekao da će završnica prvenstva u bejzbolu biti...

Ali jeste.

Vratio sam se u Aveniju Grinvil.

Govorio sam sebi da će se svi oni zagriženi kladioničari sa slamnatim šeširima koje sam video ispred „Fejt fajnenšela“ (U kom je poverenje naš moto) kladiti na Seriju, i da će neki od njih uložiti ozbiljan novac. Rekao sam sebi da ću biti jedan od mnogih i da osrednja opklada gospodina Džordža Ambersona - koji, ako neko pita, tvrdi da živi u lepom stanu u preuređenoj garaži u Ulici Blekvel u Dalasu - neće privući pažnju nikome. Dođavola, rekao sam sebi, tipovi koji vode „Fejt fajnenšel“ verovatno ne poznaju senjora Eduarda Gutijereza iz Tampe.

Oh, svašta sam sebi rekao, i sve se svodilo na isto: da je savršeno bezbedno i savršeno razumno želeti više novca, iako sam imao dovoljno za život. To je bilo glupo. Ali gluposti su jedna od dve stvari koje najjasnije vidimo tek kad se osvrnemo za sobom. Druge su propuštene prilike.

18.

Dvadeset osmog septembra, nedelju dana pre početka Serije, ušetao sam u „Fejt fajnenšel“ i - posle izvesnog manevrisanja - položio šest stotina dolara na pobedu Pitsburg Pajratsa protiv Jenkija u sedam utakmica. Prihvatio sam dva prema jedan, što je bilo nečuveno malo, s obzirom na činjenicu da su "Jenkiji“ bili veliki favoriti. Na dan kad je Bil Mazeroski postigao sasvim neočekivani pogodak u osmom delu i završio posao za „Pajratse“, dovezao sam se do Dalasa i Avenije Grinvil. Mislim da bih se okrenuo i odvezao nazad u Džodi, da je „Fejt fajnenšel“ bila prazna... ili možda tako sad govorim sebi. Nisam siguran.

Siguran sam da sam zatekao red ljudi koji su čekali da podignu dobitke. Pridružio sam im se. Taj red je bio ostvarenje sna Martina Lutera Kinga. Pedeset posto crnaca, pedeset posto belaca i sto posto srećnih ljudi. Većina momaka je izlazila s nekoliko novčanica od pet dolara ili jednom ili dve po deset, ali je nekoliko njih brojalo stotke. Naoružani razbojnik koji bi tog dana orobio „Fejt fajnenšel“ lepo bi se ovajdio.

Blagajnik je bio zdepasti tip sa zelenim štitnikom. Pitao me je standardno prvo pitanje ("Da li ste policajac? Ako jeste, morate da mi pokažete vašu službenu legitimaciju“). Posle negativnog odgovora pitao me je za ime i pogledao vozačku dozvolu. Bila je ganc nova. Dobio sam je prošle nedelje preporučenom poštom. Konačno sam imao teksasku ispravu u kolekciji. Pazio sam da pakem pokrijem adresu u Džodiju.

Isplatio mi je hiljadu dvesta dolara. Gurnuo sam ih u džep i brzo odšetao do automobila. Konačno sam se opustio na Auto-putu 77, s Dalasom za leđima i sve bližim Džodijem.

Kakva sam budala bio.

19.

Načinićemo još jedan skok napred u vremenu (pripovesti takođe sadrže zečje rupe, kad razmislimo o tome), ali prvo moram ispričati još nešto iz 1960. godine.

Fort Vort. Šesnaesti novembar 1960. Kenedi je nešto više od nedelju dana izabrani predsednik. Ugao Balingera i Sedme zapadne. Dan je hladan i tmuran. Automobili izbacuju gasove. Meteorolog na KLIF-u („Svi hitovi, non-stop“) predviđa kišu, koja bi oko ponoći mogla da se zgusne u susnežicu, zato budite oprezni na auto-putevima, svi rokenroleri.

Odenuo sam jaknu od sirove kože i navukao kapu preko ušiju. Sedeo sam na klupi ispred Teksaskog udruženja stočara i gledao niz Sedmu zapadnu. Bio sam tu gotovo čitav čas. Nisam mislio da će se mladić u poseti majci duže zadržati. Al Templton je zabeležio da su sva tri dečaka nastojala da što pre pobegnu od nje. Nadao sam se da će izaći iz zgrade s njim. Nedavno se vratila u kraj, posle nekoliko meseci u Vaku, gde je radila kao negovateljica starica.

Moje strpljenje je nagrađeno. Vrata „Rotari apartmana“ su se otvorila. Mršavi muškarac, avetinjski sličan Liju Harviju Osvaldu, izašao je napolje. Pridržao je vrata ženi u kratkom tartan kaputu i praktičnim bolničarskim cipelama. Sezala mu je do ramena, ali je bila čvrsto građena. Češljala je prosedu kosu nazad s prerano izboranog lica. Nosila je crvenu maramu. Karmin iste boje isticao je sitna, kisela i ratoborna usta. Bila su to usta žene koja veruje da je čitav svet protiv nje i koja je tokom godina prikupila pregršt dokaza za to. Osvaldov stariji brat se stuštio betonskom stazom. Žena je hitala za njim. Uhvatila ga je za zadnji kraj kaputa. Okrenuo se prema njoj na trotoaru. Činilo se da se svađaju, ali je žena govorila više od njega. Mahala mu je prstom pred očima. Bio sam opreznih blok i po daleko. S te daljine nisam mogao da kažem zašto ga je grdila. Zaputio se ka uglu Sedme zapadne i Avenije Samit, kao što sam i pretpostavljao. Došao je autobusom. Tamo je bila najbliža stanica.

Žena je još neko vreme stajala na istom mestu, kao da je neodlučna. Hajde, mama, pomislio sam, nećeš mu dopustiti da se tako lako izvuče, zar ne? Odmakao je samo pola bloka. Li je morao da ode u Rusiju, da bi se sklonio od tog pretećeg prsta.

Pošla je za njim. Podigla je glas kad su stigli do ćoška. Jasno sam je čuo. „Stani, Roberte, ne idi tako brzo, nisam završila s tobom!“

Osvrnuo se preko ramena i nastavio da hoda. Stigla ga je na autobuskoj stanici. Potezala ga je za rukav, sve dok se nije okrenuo prema njoj. Nastavila je da maše prstom. Čuo sam neke rečenice: obećao si, i sve sam ti dala i - mislim - ko si ti da mi sudiš. Nisam video Osvaldovo lice, zato što mi je bio okrenut leđima, ali su obešena ramena mnogo govorila. Sumnjam da je ovo bio prvi put da ga je mama jurila po ulici, trtljajući bez prestanka, slepa i gluva na prisustvo drugih Ijudi. Patetično je raširila ruke na grudima. Bezvremeni majčinski gest je poručivao: Pogledaj me, nezahvalni derane.

Osvald je zavukao ruku u zadnji džep i izvadio novčanik. Dao joj je novčanicu. Gurnula ju je u tašnu, ne gledajući je i krenula ka „Rotari apartmanima“.

Setila se nečeg i okrenula prema njemu. Jasno sam je čuo. Prodrala se, da bi savladala petnaest do dvadeset metara razdaljine. Njen oštri glas podsećao je na škripanje noktiju po školskoj tabli.

"I zovi me ako se ponovo čuješ s Lijem, jesi li me čuo? Imam dvojnika. Moram da ga trpim dok ne dobijem bolji posao. Ona Sajksova iz prizemlja se ne skida s telefona. Razgovarala sam s njom. Izribala sam je. ’Gospođo Sajks’, rekla sam joj...“

Neki čovek je prošao pored nje. Teatralno je nabio prst u uvo i razvukao usne u prezriv osmeh. Ako ga je mama i videla, pravila se aa nije. Sasvim sigurno nije primetila sinovljev postiđeni izraz.

"’Gospođo Sajks’, rekla sam joj, ’vi niste jedina kojoj treba telefon, zbog čega bih vam bila zahvalna ako skratite vaše razgovore. Ako ne želite da to sami učinite, moraću da pozovem predstavnika telefonske kompanije da vas natera na to’ Eto šta sam joj rekla. Zovi me, Robe. Znaš koliko želim da se čujem s Lijem.“

Stigao je autobus. Podigao je glas, da bi nadjačao pisku vazdušnih kočnica. "On je prokleta komunjara, majko. Neće se vratiti kući. Navikni se na to.“

„Zovi me!“, vrisnula je. Njeno sumorno lice je zračilo odlučnošću. Stajala je raširenih nogu, kao bokser spreman da primi bilo koji udarac. Oči su joj plamtele iza naočara s crnim okvirom. Marama joj je bila dvostruko svezana pod bradom. Kiša je počela da pada, ali ona nije marila za nju. Udahnula je vazduh i podigla glas do neslućenih visina. „Moram da se čujem s mojim dobrim dečakom, čuješ li me?“

Robert Osvald se hitro uspeo uza stepenice. Nestao je u autobusu, ne udostojivši je odgovora. Vozilo se udaljilo u oblaku plavog dima. Osmeh joj je osvanuo na licu. Preobrazio ga je na način koji sam dotad smatrao nemogućim, učinio ga je mlađim i ružnijim.

Neki radnik je prošao kraj nje. Nije je udario, niti se očešao o nju, koliko sam mogao da vidim. Svejedno se brecnula na njega: „Gledaj gde ideš! Ne poseduješ trotoar!“

Margarita Osvald je požurila ka svom stanu, s onim osmehom na licu.

Odvezao sam se do Džodija istog popodneva, potresen i zamišljen. Proći će godinu i po dana do mog prvog susreta s Lijem Osvaldom. Bio sam odlučan u nameri da ga zaustavim, iako mi je bio simpatičniji od Frenka Daninga.

Trinaesto poglavlje

1.

Svetlost dugog teksaskog sumraka je, u sedam i četrdeset pet uveče, osamnaestog maja 1961, polegla preko mog zadnjeg dvorišta. Prozor je bio otvoren. Zavese su lelujale na blagom povetarcu. Troj Šondel{48} je na radiju pevao „Ovog puta“.Sedeo sam u manjoj spavaćoj sobi kućice, preobraženoj u radnu sobu. Rashodovana školska klupa glumila je radni sto. Jedna noga joj je bila kraća. Potkajlovao sam je. Kucao sam na vebster portabl pisaćoj mašini. Ispravljao sam prvih sto pedeset strana svog romana, Gradić ubistva, uglavnom zato što je Mimi Korkoran želela da ih pročita. U međuvremenu sam otkrio da Mimi nije osoba koju mogu dugo držati na odstojanju izvinjenjima. Posao je dobro napredovao. Bez problema sam preobrazio Deri u izmišljeni Doson, iz prvog rukopisa. Preobražaj Dosona u Dalas bio je još lakši. Počeo sam da radim na ispravci rukopisa samo da bih imao čime da potkrepim svoju priču, kad ga Mimi pročita. Promene su mi se činile značajnim i opravdanim, kao da je radnja, od samog početka, htela da se odvija u Dalasu.

Zazvonilo je zvono na vratima. Stavio sam pritiskač na hartiju na stranice rukopisa, da ih promaja ne bi razvejala, i pohitao da ih otvorim. Svega se jasno sećam: razigranih zavesa, glatkog rečnog kamena koji mi je služio kao pritiskač za papir, „Ovog puta“ na radiju i izduženog sveda teksaske večeri, koje sam zavoleo. Nije ni čudo da se svega sećam. Tog trenutka sam prestao da živim u prošlosti i počeo da živim.

Otvorio sam vrata i ugledao Majkla Kozloa. Ridao je. "Ne mogu, gospodine Amberson“, rekao je. „Jeđnostavno ne mogu.“

"Pa, izvoli uđi, Majk“, rekao sam. "Da porazgovaramo o tome.“

2.

Njegov dolazak me nije iznenadio. Pet godina sam u Lizbonskoj srednjoj školi bio zadužen za dramsku sekciju, pre nego što sam zbrisao u Eru sveprisutnog pušenja. To mi je omogućilo da vidim mnogo slučajeva treme. Upravljanje tinejdžerskim glumcima podseća na žongliranje posudama nitroglicerina: pričinjava mnogo radosti i opasno je. Viđao sam kako se devojke koje su brzo učile tekst i bile zadivljujuće prirodne na probama, u potpunosti zamrznu na sceni; viđao sam trapave knjiške moljce koji procvetaju i porastu za tridesetak centimetara, čim izuste prvu rečenicu, koja izazove smeh u publici. Sarađivao sam s posvećenom i vrednom decom, među kojom je bilo i onih sa iskrom talenta. Nikada nisam radio s detetom poput Majka Kozloa. Opsedala me je pomisao da su neki profesori u srednjim školama i na koledžu čitavog radnog veka pripremali predstave, a da nikad nisu naleteli na talenat poput njegovog.

Mimi Korkoran je bila pravi direktor „Denholm konsolidejta“. Ona me je nagovorila da se prihvatim organizovanja predstave kad je Alfi Norton, profesor matematike koji se time godinama bavio, dobio dijagnozu akutne leukemije i otišao da se leči u Hjustonu. Pokušao sam da odbijem zaduženje, pravdajući se istraživačkim izletima u Dalas, iako sam znao da ga neću često posećivati u zimu i rano proleće 1961. I Mimi je to znala, zato što sam tokom tog polugodišta obično bio na raspolaganju školi, kao zamena. Dalas je mogao da čeka. Li je još bio u Minsku. Uskoro će se oženiti Marinom Prusakovom, devojkom u crvenoj haljini i belim cipelicama.

„Imaš dovoljno vremena“, rekla je Mimi. Spustila je ruke na nepostojeće bokove; tog dana je bila u izrazitom "ne uzimam zarobljenike“ raspoloženju. "Ne zaboravi da se to plaća.“

„O, da“, rekao sam. „Dek mi je rekao. Pedeset zelembaća. Počeću da živim na visokoj nozi, u hudu.“

„Gde?“

„Nije važno, Mimi. Zasad stojim dobro s parama. Da li to zaduženje može da me mimoiđe?“

Ne, nije moglo. Mis Mimi je bila žena-buldožer. Kad bi naišla na naizgled nepokretni predmet, samo bi spustila viljušku i ubacila u viši stepen prenosa. Bez mene, predočila mi je, neće biti srednjoškolske predstave, prvi put otkad je sveta i veka. Roditelji će biti razočarani. Školski odbor će biti razočaran. "I“, dodala je, sastavljenih obrva, "ja ću biti ucveljena.“

„Nek me dobri bog sačuva, ako ti budeš ucveljena, mis Mimi“, rekao sam. „Evo kako ćemo. Uradiću to, ako mi dopustite da izaberem komad. Dajem reč da se neću odlučiti za nešto previše problematično.“

Njeno mrštenje se preobrazilo u blistavi osmeh Mimi Korkoran, koji je uvek pretvarao Deka Simonsa u vrelu činiju ovsene kaše (što, s obzirom na njegov temperament, i nije bila golema transformacija). „Sjajno! I ko zna, možda se po našim hodnicima šunja neki retko talentovani glumac.“

„Sunja se“, odvratio sam. „al’ malo sutra.“

Zivot zbilja zna da se našali s ljudima. Ovog puta je udesio da u hodnicima „Denholm konsolidejta“ nabasam na retko talentovanog glumca. Momak je bio prirodni talenat. Noć pre prve od četiri predviđene predstave sedeo je u mojoj dnevnoj sobi. Zauzeo je gotovo čitav kauč (ponizno svinut pod njegovih sto trideset i pet kila) i gorko ridao. Zvao se Majk Kozlo. Igrao je Lenija Smola u kukavnoj Ambersonovoj adaptaciji drame 0 miševima i Ijudima Džona Stajnbeka.

Igraće, ako uspem da ga nagovorim da se sutra popne na binu.

3.

Mislio sam da mu dam papirne maramice, ali sam shvatio da ne bi bile dorasle zadatku. Potražio sam kuhinjsku krpu. Istrljao je lice njome. Malo se pribrao, pre nego što me je odmerio pogledom punim očajanja. Oči su mu bile crvene i nadražene. Nije se rasplakao na mom kućnom pragu. Izgleda da je plakao čitavo popodne.

"U redu, Majk. Pomozi mi da shvatim o čemu se radi.“

„Svi igrači se sprdaju sa mnom, gospodine Amberson. Trener me je prozvao Klark Gejbl, na Prolećnom pikniku ponosnih lavova. I sad svi to čine. Čak i Džimi to radi.“ Mislio je na Džima la Djua, slavnog kvoterbeka i njegovog najboljeg prijatelja.

Trener Borman me nije iznenadio. Bio je balvan koji je verovao u „stisni zube i upri“ jevanđelje. Nije voleo da se neko mota po njegovom zabranu tokom, pre ili posle sezone. Majk je zaradio pregršt mnogo gorih nadimaka. Kao dežurni sam čuo kako ga zovu Šljaker Majk, Džordž iz Džungle i Godzila. Od pogrdnih nadimaka se branio smehom. Ta vesela, gotovo nehajna reakcija na ogovaranja i uvrede možda je najveći dar koji visina i veličina donose krupnim dečacima. Majk s dva deset visine i sto trideset pet težine, svakako nije spadao u kategoriju Mikija Runija{49}.

U školskom fudbalskom timu je postojala samo jedna zvezda. To je bio Džim la Dju - zar nije imao svoj oglasni pano na raskrsnici Auto-puta 77 i Puta 109? Ali, niko kao Majk Kozlo nije doprinosio Džimovom zvezdanom statusu. Momak je planirao da potpiše za Teksas A&M, odmah po završetku srednje škole. La Dju će se kotrljati s ’Bama Grimiznom Plimom (kao što će vam i on i njegov otac rado posvedočiti), ali da me je neko pitao da izaberem klinca s najvećim šansama da postane profesionalac, stavio bih i zadnji cent na Majka. Džim mi se dopadao, ali mi je ličio na ozledu koiena ili iščašenje ramena, koje tek što se nije dogodilo. Majk je, s druge strane, sazdan da traje.

„Šta ti je rekla Bobi Džil?“ Majk i Bobi Džil Olnat su bili praktično nerazdvojni. Zanosna devojka? Potvrđeno. Plavuša? Potvrđeno. Navijačica? Zar to nije suvišno pitanje?

Nacerio se. „Ona je hiljadu posto uz mene. Savetuje mi da se uspravim i kažem tim momcima da mogu da mi pljunu pod prozor.“

„Zvuči mi kao razumna mlada dama.“

„Jašta je, nema joj ravne.“

„Nešto mi govori da ti pogrdni nadimak nije najveći problem.“ Nastavio sam, posle kraće pauze, kad mi je postalo jasno da mi neće odgovoriti: „Majk? Razgovaraj sa mnom.“

„Pojaviću se tamo pred tolikim svetom i napraviti budalu od sebe. Džimi mi je to rekao.“

„Znam da ste vas dvojica ortaci i da je Džimi prokleto dobar kvoterbek, ali nema jebenog pojma o glumi.“ Majk je zatreptao. Godine 1961. niste mogli da čujete ružnu reč s profesorskih usana. Ja sam bio predavač na zameni, što mi je bila olakšavajuća okolnost. „Mislim da si i ti svestan toga. Znaš kako kažu u ovim krajevima, možda si na svoju ruku, al’ nisi glup.“

„Ljudi misle da jesam“, dodao je, tišim glasom. "Ja sam dobar đak. Možda ne znate moje ocene, zato što kao zamena ne možete da ih vidite.“

„Upoznao sam se s njima posle druge nedelje proba, kad sam video šta sve možeš da uradiš na sceni. Imaš sve trojke, zato što se to od tebe očekuje. Fudbaleri imaju trojke. To je deo vaše etike.“

„Deo čega?“

„Izigravaj budalu pred prijateljima, a sad izvuci značenje iz konteksta. Neću ni da pominjem trenera Bormana, koji verovatno mora da veže čvor na svirajci da bi znao s koje strane se u nju duva.“

Majk se nacerio, uprkos crvenim očima.

„Slušaj me. Ljudi po prirodi stvari misle da je svako tvoje građe glup. Reci mi da nije tako, ako baš hoćeš. Kako čujem, šetaš to telo okolo od dvanaeste, pa bi trebalo da znaš o čemu govorim.“

Nije pokušao da ospori moje tvrđenje. Rekao je: „Svi u timu su se prijavili za ulogu Lenija. To je bio štos. Glupiranje.“ Zurno je dodao. „Nemam ništa protiv vas, gospodine A. Svi igrači vas vole. Dragi ste čak i treneru.“

Gomila igrača je nahrupila na audiciju. Preplašili su učevnije aspirante na glumačke uloge, tvrdeći kako svi žele da igraju ulogu velikog priglupog prijatelja Džordža Miltona. Naravno da je to bila šala, ali Majkovo čitanje Lenija nije imalo nikakve veze sa šajom. To je bilo istinsko bogom prokleto otkrovenje. Upotrebio bih električni štap za stoku da ga zadržim u prostoriji, da je to bilo neophodno. Tako ekstremne mere srećom nisu bile potrebne. Hoćete li da znate šta je najlepše u vezi s podučavanjem? Kad doživite trenutak u kom dete pronađe svoj dar. Ništa na svetu se ne može uporediti s tim iskustvom. Majk se prihvatio uloge, iako je znao da će se njegovi drugovi iz tima šaliti na njegov račun.

Treneru Bormanu se to, naravno, nije dopalo. Trenerima Bormanima ovog sveta to se nikad ne dopada. U ovom slučaju pak nije mogao mnogo da učini povodom toga, pogotovo s Mimi Korkoran na mojoj strani. Nije mogao tvrditi da muje momak potreban da bi vežbao fudbal u aprilu i maju. Nije smislio ništa drugo nego da svom najboljem odbrambenom igraču nadene nadimak Klark Gejbl. Ima momaka koji ne mogu da raskrste s idejom da je gluma za devojčice i pedere, koji na neki način žele da budu devojčice. Gavin Borman je bio od te fele. Na godišnjoj prvoaprilskoj zabavi Dona Hagertija kukao mi je zbog "utuvljivanja ideja u dečakovu tupavu glavu“.

Rekao sam mu da ima sva prava na svoje mišljenje; svi ga imaju, baš kao što svi imaju i čmar. Posle te izjave sam napustio njegovo društvo. Ostao je s papirnom čašom u ruci i zabezeknutim izrazom na licu. Treneri Bormani ovog sveta navikli su da se probijaju kroz život drskim zastrašivanjem. Nije mogao da shvati zašto takav stav nije uticao na ništavnog profesora na zameni, koji je u poslednji čas uskočio u režiserske cipele Alfija Nortona. Nisam mogao da mu kažem da sam upucao tipa da bih ga sprečio da ubije ženu i decu, i da to zna da promeni čoveka.

Trener, u suštini, nikad nije imao šansu. Regrutovao sam neke od igrača za građane, ali sam rešio da regrutujem Majka za Lenija, čim je otvorio usta i rekao: „Sećam se zečeva, Džordže!“

Postao je Leni. Nije samo krao poglede - zato što je bio tako prokleto veliki - već i srce u grudima. Zaboravljali ste na sve drugo, kao što su ljudi zaboravljali svakodnevne brige kad bi se Džim la Dju povlačio da hitne pas. Majk je možda građen da mrvi protivničku liniju, ali je uistinu stvoren - božjom rukom, ako takvo božanstvo postoji; ili bacanjem genetske kocke, ako ga nema - da se popne na binu i da se pretvori u neku drugu osobu.

"To je bilo glupiranje za sve izuzev za tebe“, rekao sam.

„Bilo je i za mene. Isprva.“

„Zato što isprva nisi znao.“

"Ne. Nisam.“ Govorio je tiho, na ivici šapata. Pognuo je glavu, zato što su mu suze ponovo navrle na oči, a on nije hteo da ih vidim. Trener ga je zvao Klark Gejbl. Ako mu skrenem pažnju na to, reći će da je to samo šala. Glupiranje. Urnebesno smešna neslana šala. Kao da nije znao da će ostatak ekipe spremno prihvatiti podsmešljivi nadimak i navaliti na momka. Kao da nije znao da će to sranje pogoditi Majka mnogo više nego kad su ga zvali Šljaker. Zašto ljudi to rade nadarenim pojedincima? Da li je u pitanju ljubomora? Strah? A možda i jedno i drugo. Ovaj klinac je imao prednost. Znao je koliko je dobar. Obojica smo znali da trener Borman nije pravi problem. Jedina osoba koja bi mogla sprečiti Majka da sutra uveče stupi na scenu jeste on sam.

„Igrao si fudbal ispred devet puta brojnije gomile od one koja će biti u gledalištu. Dođavola, kad ste prošlog novembra išli u Dalas na regionalno, igrali ste pred deset ili dvanaest hiljada gledalaca. Ne zaboravi da nisu bili prijateljski nastrojeni.“

„Fudbal je nešto drugo. Kad izađemo na teren, nosimo iste uniforme i kacige. Ljudi nas razlikuju isključivo po brojevima. Svi smo na istoj strani...“

"U ovoj predstavi nastupa još devet ljudi, Majk. Ne brojim građane koje sam dopisao da bi i tvoji ortaci dobili neku ulogu. I oni su tim.“

„To nije isto.“

„Možda ne sasvim. Ali jedna stvar je ista - ako ih izdaš, čitavo sranje se raspada i svi gube. Gube glumci, radnici, devojke iz Pep{50} kluba koje su se trudile oko reklame i svi ljudi koji su planirali da dođu na predstavu, a neki od njih žive na osamdeset kilometara dalekim rančevima. Da i ne pominjem moju malenkost. I ja ću izgubiti.“

„Pretpostavljam da je tako“, rekao je, zagledan u svoja pozamašna stopala. „Preživeo bih gubitak Slima ili Kurlija; postavio bih nekog na binu s knjigom da čita ulogu, ako treba. Mislim da bih pregurao i gubitak Kurlijeve supruge...“ „Voleo bih kad bi Sendi bila malo bolja“, rekao je Majk. „Lepa je, nema zbora, ali samo slučajno ubode ulogu.“

Dozvolio sam sebi oprezni, nevidljivi osmeh. Sticao sam utisak da će sve biti u redu. „Ono što ne bih preživeo - što predstava ne bi preživela - jeste gubitak tebe ili Vinsa Noulsa.“

Vins je igrao Lenijevog drugara-lutalicu Džordža. Uistinu bih podneo ako bi dečak dobio grip ili slomio vrat u automobilskoj nesreći (to je uvek moguće, pogotovo s obzirom na način na koji vozi tatin kamion). Uskočio bih na Vinsovo mesto, ako bih bio primoran na to. Bio sam preveliki za tu ulogu, ali ne bih morao da čitam tekst. Posle šest nedelja proba znao sam tekst kao bilo koji glumac i bolje nego neki od njih. Jedino ne bih mogao da zamenim Majka. Niko ne bi mogao da ga zameni, zbog jedinstvene kombinacije telesne građe i glumačkog dara. Čitava predstava je zavisila od njega.

„Šta ako zajebem stvar?“, pitao je. Zatvorio je usta rukom kad je čuo šta je rekao.

Seo sam pored njega. Na kauču nije bilo mnogo mesta, ali sam uspeo. U tom trenutku nisam razmišljao o Džonu Kenediju, Alu Templtonu, Frenku Daningu ili svetu iz kog sam došao. U tom trenutku sam razmišljao samo o ovom krupnom dečaku... i o mojoj predstavi, zato što je u međuvremenu, neznano kad, postala moja, kao i ovo pređašnje vreme s telefonskim dvojnicima i jeftinim benzinom. U tom trenutku sam više brinuo o O miševima i Ijudima, nego o Liju Harviju Osvaldu.

Ponajviše sam brinuo o Majku.

Skinuo sam mu ruku sa usta. Spustio sam je na njegovu ogromnu butinu. Uhvatio sam ga za ramena. Pogledao sam ga u oči. „Slušaj me“, rekao sam. „Slušaš li me?“

"Da, gospodine.“

„Nećeš zajebati stvar. Reci to.“

„Ja...“

"Reci.“

„Neću zajebati stvar.“

„Zasenićeš ih, eto šta ćeš učiniti. Dajem ti reč da će tako biti.“ Čvršće sam ga stisnuo za ramena. Činilo mi se da pokušavam da zarijem prste u kamen. Mogao je da me podigne i prebije preko kolena. Sedeo je odmeravajući me pogledom punim skromnosti, nadanja i suza. "Da li si me čuo? Dajem ti reč da će tako biti.“

4.

Scena je bila mostobran svetlosti. Iza nje je bilo jezero tame, u kom je sedela publika. Džordži i Leni su stajali na obali reke iz mašte. Građani su otišli na drugu obalu, ali neće dugo odsustvovati. Džordž će morati da ubije golemog, nasmejanog džina od čoveka, ako želi da njegov prijatelj umre iole dostojanstvenom smrću.

„Džordže? Gde ode sav taj narod?“

Mimi Korkoran je sedela s moje desne strane. U jednom trenutku me je uhvatila za ruku. Stiskala me je. Čvrsto, čvrsto, čvrsto. Bili smo u prvom redu. Pored nje je sedeo Dek Simons. Zurio je u scenu blago otvorenih usta. Na licu je imao izraz seljaka koji gleda kako mu dinosaur čupka travicu u dvorištu.

„Love. Idu u lov. Sedi, Leni.“

Vins Nouls nikada neće biti glumac - najverovatnije će biti prodavac u džodijskom "Krajsler-Dodžu“, kao i njegov otac - ali nadahnuto izvođenje može da uzdigne sve glumce u predstavi. Upravo to se večeras dogodilo. Vins, koji je na probama samo jednom ili dva puta dostigao čak i nizak nivo uverljivosti (uglavnom zato što je njegovo pacovsko, inteligentno sitno lice bilo Stajnbekov Džordž Milton), na sceni je zakačio nešto od Majka. Iznenada je, negde oko polovine prvog čina, konačno shvatio šta znači skitati kroz život bez igde ičega, izuzev jedinog prijatelja Lenija. To mu je pomoglo da počne da ulazi u ulogu.

Gledao sam kako gura stari fikani šešir na glavu i pomislio kako liči na Henrija Fondu u Plodovima gneva{51}.

"Džordže?“

"Da?“

„Hoćeš li da me grdiš?“

„Kako to misliš?“

„Znaš ti, Džordže.“ Osmehivao se. Taj osmeh je govorio: Jeste, znam da sam glup, ali obojica znamo da ne mogu ništa da uradim u vezi s tim. Sedeo je pored Džordža na obali reke iz mašte. Skinuo je svoj šešir. Spustio ga je pored sebe i prošao rukom kroz kratku, plavu kosu. Podražavao je Džordžov glas. Majk ga je pogodio s jezivom lakoćom, na prvoj probi, bez ikakve pomoći s moje strane. "Da sam sam, mogao bih lepo da živim. Pronašao bih posao i ne bih upadao u neprilike.“ Povratio je svoj glas... ili bolje reći Lenijev. „Mogu da odem. Mogu da se popnem u brda i pronađem pećinu, ako me ne želiš.“

Vins Nouls je oborio glavu. Kad ju je podigao i progovorio, glas mu je bio promukao i iskidan. To je bila imitacija tuge, kakvoj se nije ni približio ni na najboljim probama. „Nemoj, Leni. Hoću da ostaneš ovde, sa mnom.“

„Ondak mi pričaj ko i pre! O drugim momcima i o nama!“

Tada sam čuo prvi tihi jecaj u publici. Sledio ga je drugi. Zatim treći. Nisam to očekivao, ni u najluđim snovima. Jeza mi se pela uz kičmu. Bacio sam pogled na Mimi. Još nije zaplakala, ali je vlažni sjaj u očima poručivao da će uskoro početi. Da, čak i ona - žilava stara bebica.

Džordž je oklevao, pre nego što je uhvatio Lenija za ruku. Vins to nije hteo da radi na probama. To su pederska posla, vajkao se.

„Momci kao mi... Leni, momci kao mi nemaju porodicu. Nemaju nikog ko daje pet para za njih.“ Dodirnuo je lažni pištolj, skriven ispod kaputa, slobodnom rukom. Delimično ga je izvukao. Vratio ga je. Odmakao se i izvukao oružje do kraja. Visilo mu je pored noge.

„Ali ne mi, Džordže! Ne mi! Zar ne?“

Majk je nestao. Scena je nestala. Ostala su samo njih dvojica. I kad je Leni zamolio Džordža da mu priča o malom ranču, zečevima i o životu od plodova zemlje, polovina publike je bučno ridala. Vins je tako glasno plakao, da je jedva izgovarao poslednje rečenice. Govorio je sirotom slaboumnom Leniju da gleda ispred sebe, da je ranč na kom će živeti tamo. Videće ga samo ako dovoljno napregne oči.

Scena je lagano tonula u tamu. Sindi Makomas je jedan jedini put savršeno rukovala svetlom. Školski domar Berdi Džejmison opalio je ćorak. Neka žena u publici je kratko kriknula. Takvu vrstu reakcije obično prati nervozni smeh, ali se večeras iz gledališta čuo samo plač. Samo je on remetio tišinu. Trajala je deset sekundi. Ili samo pet. Koliko god da je trajala, meni je izgledala kao čitava večnost. Zatim se razlegao aplauz. To je bila najslađa tutnjava koju sam ikad čuo. Dvorana se osvetlila. Čitavo gledalište je bilo na nogama. Prva dva reda su bila rezervisana za nastavno osoblje. Video sam trenera Bormana. Nek sam proklet ako i on nije plakao.

Dva reda iza sedeli su svi školski frajeri. Džim la Dju je skočio na noge. „Razbijaš, Kozlo!“, povikao je. Odgovorili su mu usklici i smeh.

Glumačka postavka je izašla na binu da se pokloni: prvo fudbaleri-građani, zatim Kurli i Kurlijeva supruga, zatim Kendi i Slim i ostatak nadničara. Aplauz je počeo da gubi na snazi kad se pojavio Vins, rumen, srećan i mokrih obraza. Majk Kozlo je izašao poslednji. Vrpoljio se, kao da se stidi. Zabezeknuto se zagledao u Mimi kad je povikala: "Bravo!“ Izgledao je komično.

Ostali su prihvatili. Uskoro je čitavo gledalište odjekivalo od: Bravo, bravo, bravo. Majk se poklonio. Zamahnuo je šeširom tako nisko da je dodirnuo pozorišne daske. Uspravio se, sa osmehom. Na licu je imao nešto više od osmeha. Zračio je srećom kakvu spoznaju retki kojima je dozvoljeno da se uspnu do samog vrha.

Povikao je: „Gospodine Amberson! Dođite ovamo, gospodine Amberson!“

Postavka je prihvatila poklič: „Režiser! Režiser!“

"Ne ubijaj aplauz“, zarežala je Mimi pored mene. „Penji se gore, smetenjače!“

Poslušao sam je. Aplauz se pojačao. Majk me je zgrabio i zagrlio. Podigao me je u vazduh. Zatim me je spustio i srčano cmoknuo u obraz. Svi su se nasmejali, uključujući i moju malenkost. Uhvatili smo se za ruke. Podigli smo ih prema publici i naklonili. Nešto mi je palo na pamet, dok sam slušao aplauz. Senka mi se prevukla preko srca. Pomislio sam na mladence u Minsku, Lija i Marinu. Već devetnaest dana su bili supružnici.

5.

Dve nedelje kasnije, malo pre kraja školske godine, odvezao sam se u Dalas, da bih fotografisao tri stana u kojima će Li i Marina živeti zajedno. Koristio sam mali foto-aparat. Držao sam ga na dlanu. Sočiva su virila između dva raširena prsta. Osećao sam se glupo - kao karikatura u kišnom kaputu iz parodije Džejmsa Bonda u časopisu Med, Špijun protiv špijuna. Ipak sam nastojao da budem oprezan, u svakom pogledu.

Kad sam se vratio kući, zatekao sam nebeskoplavi neš rembler Mimi Korkoran. Baš je sedala za volan. Ustala je kad me je videla. Lice joj se zateglo u kratkoj grimasi bola ili napora. Prišla mi je s uobičajenim, suvim osmehom. U rukama je nosila veliki žućkastosmeđi koverat sa sto pedeset strana Gradića ubistva. Konačno sam popustio pred njenim navaljivanjima... ali to je bilo juče.

„Ili ti se đavolski dopao, ili si digla ruke od njega oko desete strane“, rekao sam, i uzeo kovertu. „Šta je od ta dva?“

Osmeh joj je sad delovao pomalo zagonetno. „Brzo čitam, kao i većina bibliotekara. Možemo li da uđemo i popričamo? Veoma je toplo, iako nije ni sredina juna.“

To je bila istina. Znojila se, što ranije nisam zapazio. Takođe, činilo mi se da je izgubila na težini. To nije dobro za damu koja nije imala kilograma za gubljenje.

Seli smo u dnevnu sobu s velikim čašama ajs-kafe. Ja sam bio u fotelji, ona na kauču. Iznela je svoje mišljenje. „Svidelo mi se što je ubica odeven kao klovn. Možeš da kažeš da sam uvrnuta, ali mi je taj deo bio slatko jeziv.“

„Ako si uvrnuta, i ja sam.“

Osmehnula se. „Sigurna sam da ćeš naći izdavača. Uopšteno govoreći, veoma mi se svideo.“

To me je malo pogodilo. Gradić ubistva je možda zamišljen kao varka, ali mi je postao važan kad sam mu se ozbiljnije posvetio. Postao je nešto slično tajnom dnevniku. "To ’uopšteno govoreći’ me podseća na Aleksandera Poupa - znaš na šta mislim, oštar prekor blagim rečima?“

„Nisam baš tako mislila.“ Ovo nije zvučalo ništa bolje. „Samo... prokletstvo, Džordže, nisi ti stvoren za ovo, već za podučavanje. Ako objaviš ovakvu knjigu, nijedna škola u Sjedinjenim Državama te neće zaposliti.“ Nastavila je posle kraće pauze. „Izuzev možda u Masačusetsu.“

Nisam odgovorio. Nisam imao šta da kažem.

„Ono što si učinio s Majkom - što si učinio za njega - najčudesnija je stvar koju sam ikada videla.“

„Mimi, nisam ništa učinio. Momak je prirodni tal...“

„Znam da je prirodno talentovan. To je bilo očigledno od trenutka kad je izašao na scenu i otvorio usta, ali reći ću ti nešto, druškane. Nešto što sam naučila za četrdeset godina u srednjim školama i šezdeset godina života. Umetnički talenat je mnogo češći od talenta da se on odneguje. Svaki roditelj čvrstorukac može da ga skrši. Mnogo je teže odnegovati ga. Imaš taj talenat. I on je mnogo izraženiji nego onaj koji ti je pomogao da ovo napišeš.“ Potapšala je po gomili papira na stočiću za kafu.

"Ne znam šta da kažem.“

„Zahvali se. Očekujem i kompliment na mom oštroumnom sudu.“

„Hvala ti. Samo tvoja lepota prevazilazi tvoju oštroumnost.“

Izmamio sam joj osmeh, suvlji nego ikad. "Ne preteruj, Džordže.“ „Razumem, mis Mimi.“

Osmeh je iščezao. Nagnula se napred. Plave oči iza naočara behu prevelike. Plivale su na njenom licu. Nekad preplanula koža je sad bila žućkasta, a zategnuti obrazi upali. Kada se to desilo? Da li je Dek primetio? Ali to je smeja, kako kažu klinci. Dek ne bi primetio da su mu čarape različite boje, dok ih uveče ne skine. Verovatno ni tada.

Rekla je: „Fil Bejtman više nije na ivici penzionisanja, izvukao je osigurač i bacio bombu, kao što bi rekao naš divni trener Borman. To znači da imamo upražnjeno mesto na engleskom odseku. Prihvati posao predavača s punim radnim vremenom u našoj školi, Džordže. Klinci te vole, a zajednica posle pozorišne predstave misli da si drugi Alfred Hičkok. Dek samo čeka da dobije tvoju molbu - sinoć mi je to rekao. Molim te. Objavi ovo pod pseudonimom, ako moraš, ali dođi da predaješ. za to si stvoren.“

Hteo sam da kažem da, zato što je imala pravo. Pisanje knjiga nije moj posao. To pogotovo važi za ubijanje ljudi, bez obzira na to koliko oni to zaslužili. Tu je i Džodi. Došao sam ovde kao stranac, izmešten iz rodne epohe, kao i iz rodnog grada. Prve reči koje su mi ovde upućene - od Ala Stivensa, u njegovom restoranu - behu prijateljske. Ako ste ikada bili nostalgični, ili osećali da ste razdvojeni od svega i svakoga ko vas je činio onim što jeste, znate koliko važni mogu biti osmesi i reči dobrodošlice. Džodi je bio anti-Dalas. Sad je jedan od vodećih građana hteo da zna da li sam voljan da postanem meštanin, umesto posetilac. Razvodni trenutak se primicao. Bio je pred vratima. Možda... „Džordže? Imaš veoma nastran izraz lica.“

"To se zove razmišljanje. Hoćeš li mi dopustiti da razmislim, molim te?“ Položila je šake na obraze i otvorila usta u smešno O, u znak izvinjenja. "Natakari mi duge uši, omalaj me u smeđe i zovi me magarčinom.“

Nisam obraćao pažnju na nju, zato što sam bio zauzet mentalnim prelistavanjem Alovih beležaka. Više nisam morao da ih imam pred sobom, da bih ih čitao. Kad nova školska godina počne u septembru, Osvald će još uvek biti u Rusiji, iako je već započeo dugu administrativnu bitku da se vrati u Ameriku sa ženom i kćerkom Džun. Marina samo što nije zatrudnela. Osvald će dobiti tu bitku, tako što će okrenuti birokratiju jedne supersile protiv druge, instinktivnom (iako rudimentarnom) pameću. Bračni par neće stupiti na američko tlo s palube Masdama sve do sredine sledeće godine. Što se Teksasa tiče...

„Školska godina se završava prve nedelje juna, zar ne?“

„Uvek. Klinci kojima trebaju letnji poslovi moraju da ih pojure.“

... Što se Teksasa tiče, Osvaldovi će stići četrnaestog juna 1962.

„Ugovor o podučavanju koji budemo sklopili biće na određeno vreme? Na godinu dana?“

"S mogućnošću obnove, ako obe strane budu zadovoljne, razume se.“

"U tom slučaju, dobili ste novog profesora engleskog.“

Nasmejala se, udarila dlanom o dlan i ustala. Pružila je ruke. „Čudesno! Zagrli mis Mimi!“

Zagrlio sam je i brzo pustio, kad sam čuo kako je zastenjala. „Šta dođavola nije u redu s tobom, gospoja?“

Vratila se do kauča. Podigla ajs-kafu i otpila gutljaj. „Dopusti mi da ti dam dva saveta, Džordže. Prvi je da nikad ne zoveš teksasku ženu gospoja, ako dolaziš iz severnije klime. To zvuči sarkastično. Drugi je da nikada ne pitaš bilo koju ženu, šta dođavola nije u redu s njom. Pokušaj s nečim za nijansu delikatnijim, kao: ’Da li se osećaš dobro?’“

"Da li se osećaš dobro?“

"A zašto ne bih? Udajem se.“

Isprva nisam odgovorio na njeno cik, odgovarajućim cak. Izuzev što mi je na osnovu ozbiljnog izraza u njenim očima bilo jasno da se ne šali. Nešto je izbegavala da pomene. Verovatno ništa dobro.

„Kaži cestitam, mis Mimf.“

„Primi moje čestitke, mis Mimi.“

„Dek je pre godinu dana prvi potegao taj predlog. Odbila sam ga. Rekla sam mu da je prošlo premalo vremena od smrti njegove supruge i da će to izazvati govorkanja. Taj argument je s vremenom gubio na snazi. Ne verujem da bi naš brak digao mnogo prašine, s obzirom na naše godine. Narod po palankama shvata da ljudi poput Deka i mene ne mogu da dopuste luksuz pristojnosti kad jednom dostignu određeni, kako da kažem, nivo zrelosti. Istina je da se meni dopadalo ovakvo stanje stvari. Stari me voli mnogo više nego ja njega, ali mi je vrlo drag. Nadam se da te ovo neće ostaviti bez teksta, ali čak i dame koje su dostigle izvestan nivo zrelosti uživaju u dobrom tucanju subotom uveče. Da li sam te ostavila bez teksta?“

"Nisi“, rekao sam. "U stvari, oduševila si me.“

Opet taj suvi osmeh. „Baš divno, zato što prvo što mi padne na pamet, kad ujutru ustanem jeste: ’Da li ću danas oduševiti Džordža Ambersona? Daću sve od sebe.’“

"Ne preturuj, mis Mimi.“

„Zboriš kao pravi muškarac.“ Gucnula je ajs-kafu. „Došla sam ovamo s dva cilja. Prvi sam postigla. Brzo ću se pozabaviti drugim, da bi se što pre vratio poslu. Dek i ja ćemo se uzeti u petak dvadeset prvog jula. Priredićemo malu privatnu zabavu u njegovoj kući, na kojoj ćemo biti samo mi, sveštenik i nekoliko članova porodice. Njegovi roditelji - prilično su živahni za dinosaure - dolaze iz Alabame, a moja sestra iz San Dijega. Sutradan ćemo organizovati prijem na mom travnjaku. Počeće u dva po podne i trajati dok se svi ne nacvrcaju. Pozvali smo skoro čitav grad. Biće pinjata i limunada za dečicu, roštilj i burenca piva za veću decu, čak i bend iz San Antonija. Za razliku od većine bendova iz San Antonija, verujem da ovi mogu da sviraju ’Lui Lui’ jednako dobro kao ’La Palomu’. Ako nas ne udostojiš svojim prisustvom...“

„Bićete ucveljeni?“

„Naravno da ću biti. Da li ćeš rezervisati taj datum za nas?“

„Svakako.“

„Fino. Dek i ja u nedelju putujemo za Meksiko. Računam da će mu mamurluk dotad izvetriti. Malo smo matori za medeni mesec, ali južno od granica ima izvesnih sredstava kojih nema u Šestopuc državi, izvesnih eksperimentalnih terapija. Ne verujem da će delovati, ali je Dek pun nade. I dođavola, vredi pokušati. Život...“ Duboko je uzdahnula. „Život je presladak da bih ga se odrekla bez borbe, zar ne?“

„Tako je.“

„Tako je. Zbog toga i se i toliko trudimo da ga sačuvamo.“ Pažljivo me je pogledala. "Da nećeš zaplakati, Džordže?“

"Neću.“

„Dobro je. Zato što bih se postidela. Mogla bih se i ja rasplakati. Nisam bogzna kako dobra u tome. Niko neće napisati poemu o mojim suzama. Ružno krkljam

„Smem li da te pitam koliko je ozbiljno?“

„Prilično je loše.“ Nastavila je nehajnim tonom. „Možda ću sastaviti još osam meseci. Možda i godinu. Izuzev ako me lekarije ili koštice od breskve ili šta god imaju u Meksiku nekim čudom ne izleče.“

„Veoma mi je žao.“

„Hvala ti, Džordže. Lepo si to sročio. Sve drugo bi bilo suvišno.“ Osmehnuo sam se.

„Pozvala sam te na prijem iz još jednog razloga, iako ne moram da ti pričam da bi tvoje šarmantno društvo i iskričava duhovitost bili dovoljni. Neće samo Fil Bejtmen otići u penziju.“

„Mimi, ne čini to. Uzmi odsustvo, ako moraš, ali...“

Odlučno je odmahnula glavom. „Bolesna ili zdrava, četrdeset godina je bilo dovoljno. Vreme je za mlađe ruke, mlađe oči i mlađi um. Dek je, na moju preporuku, zaposlio kvalifikovanu mladu damu iz Džordžije. Zove se Sejdi Klejton. Pojaviće se na prijemu. Nikoga ne poznaje, stoga očekujem da budeš veoma pažljiv prema njoj.“

„Gospođa Klejton?“

"Ne baš.“ Mimi me je bezazleno posmatrala. „Verujem da u neposrednoj budućnosti namerava da povrati devojačko prezime. Nakon izvesnih pravnih formalnosti.“

„Mimi, da li ti to provodadžišeš?“

"Nimalo“, rekla je... zatim se zacerekala, „Gotovo nimalo. Iako si ti jedini profesor na engleskom odseku bez obaveza, što te čini idealnim izborom za ulogu njenog mentora.“

Mislio sam da je to gigantski skok u oblast nelogičnog, pogotovo za tako uredan um. Nisam to pominjao dok sam je ispraćao. Rekao sam: „Preporučujem ti da odmah počneš s terapijom, ako je tako ozbiljno kao što kažeš. Ne bi trebalo da gubiš vreme s nekim nadrilekarom u Huarezu, već da se smestiš na Klivlandsku kliniku.“ Nisam znao da li Klivlandska klinika postoji, ali nisam mario.

„Mislim da neću to učiniti. Ako mogu da biram da li ću da umrem u nekoj bolničkoj sobi, načičkana cevima i žicama, ili u meksičkoj hacijendi pored mora... u tom slučaju, kako ti kažeš, nema šta da razbijam glavu. Pomenula bih još nešto.“ Pogledala me je ravno u oči. „Bol još nije strašan, ali mi je rečeno da će biti. U Meksiku ne morališu mnogo o velikim dozama morfijuma ili nimbatula, ako do toga dođe. Veruj mi, znam šta radim.“

To je zvučalo kao istina, u svetlu onog što se dogodilo Alu Templtonu. Obgrlio sam je, znatno nežnije, i poljubio u obraz.

Istrpela je to sa osmehom. Zatim se izmakla. Pogledom mi je pretraživala lice. „Volela bih da čujem tvoju priču, prijatelju.“

Slegnuo sam ramenima. "Ja sam otvorena knjiga, mis Mimi.“

Nasmejala se. „Kako samo sereš. Rekao si da si iz Viskonsina, ali si se pojavio u Džodiju s naglaskom iz Nove Engleske i autom s floridskim tablicama. Objasnio si da putuješ u Dalas zbog istraživanja, zato što se radnja tamo dešava, iako likovi u romanu govore kao žitelji Nove Engleske. Na nekoliko mesta koriste izraz jašta. Predlažem ti da to promeniš.

Mislio sam da sam pažljivo revidirao tekst.

„Ako ćemo pravo, Mimi, u Novoj Engleskoj ne kažu jašta, već jesje.“

"Primljeno.“ Nastavila je da istražuje moje lice. Borio sam se da ne spustim pogled i uspeo u tome. „Ponekad pomislim da si vanzemaljac, kao Majkl Reni iz Dana kad se Zemlja zaustavila{52}. Zamišljam da si došao da analiziraš urođenike i izvestiš štab na Alfa Kentauru, da li ima nade za našu vrstu ili će nas istrebiti plazma-zracima pre nego što proširimo svoje viruse galaksijom.“

„Maštovito, nema šta“, rekao sam, sa osmehom.

„Dobro je što nije tako. Ne bih volela da neko ocenjuje čitavu planetu na osnovu Teksasa.“

„Siguran sam da bi Zemlja dobila prelaznu ocenu, ako bi joj sudili po Džodiju.“

„Ovde ti se sviđa, zar ne?“

„Sviđa mi se.“

"Da li je Džordž Amberson tvoje pravo ime?“

„Nije. Promenio sam ga iz razloga koji se ne tiču nikoga izuzev mene. Voleo bih da to saznanje sačuvaš za sebe, iz očiglednih razloga.“

Klimnula je. „Mogu to. Videćemo se, Džordže. Večerinka, biblioteka... i zabava, naravno. Bićeš ljubazan sa Sejdi Klejton, zar ne?“

„Biću blag, ko majčina dušica“, rekao sam, s teksaskim naglaskom. Nasmejala se.

Kad je otišla, dugo sam sedeo u dnevnoj sobi. Nisam čitao, niti sam gledao televizor. Nisam mogao ni da pomislim da se prihvatim pisanja. Razmišljao sam o poslu koji sam upravo prihvatio. Godinu dana ću s punim radnim vremenom predavati engleski u „Denholm konsolidejtu“, domu Lavova. Pa, mogao sam i gore da prođem. Urlaću u poluvremenu, sa ostalima.

Srce mi, ipak, nije bilo na mestu, ali ne zbog mene. Bilo mi je veoma žao Mimi, zbog onog što ju je snašlo.

6.

Slažem se s "Bitlsima“ povodom Ijubavi na prvi pogled. Verujem da se to stalno dešava. To se nije desilo meni i Sejdi, iako sam je zagrlio prilikom prvog susreta i desnicom stisnuo za levu dojku. Pretpostavljam da se slažem i s Milđjem i Silvijom, koji kažu da je ljubav čudna.

Središnji Teksas malo prema jugu sredinom jula zna biti divljački vreo, ali je u subotu, na zabavi posle venčanja vreme bilo gotovo savršeno. Temperatura je bila između dvadeset pet i trideset stepeni. Mnogo debelih belih oblaka jezdilo je preko neba boje izbledelih farmerki. Duge roletne sunca i senki padale su po Miminom zadnjem dvorištu, na blagoj padini, koja se završavala blatnjavim potočićem koji je zvala Bezimeni.

S drveća su visile žute i srebrne trake, boje srednje škole Denholm. Pinjata je izazovno visila s duge grane bora. Nijedno dete nije prošlo pored nje a da je nije čežnjivo pogledalo.

„Deca će je, posle večere, smlatiti štapovima“, rekao je neko, iza mog levog ramena. „Biće slatkiša i igračaka za sve ninjose“

Okrenuo sam se i ugledao Majka Kozloa, blistavog (i pomalo halucinantnog) u tesnim crnim farmerkama i beloj košulji, otvorene kragne. Sombrero mu je visio na leđima. Svezao je šareni pojas oko struka. Video sam nekoliko fudbalera, uključujući i Džima la Djua, obučene na isti, pomalo komičan način. Kružili su među zvanicama s poslužavnicima. Majk mi je pružio njegov s blagim osmehom. „Kanape, senjor Amberson?“

Uzeo sam sitnog račića na čačkalici. Umočio sam ga u sos. „Fina uloga. Brzi Gonzales, zar ne.“

"Ne počinjite. Ako hoćete da viditepravi nastup, pogledajte Vinsa Noulsa.“ Pokazao je iza mreže oko koje je grupa profesora igrala nespretni, ali poletni odbojkaški meč. Vins je nosio frak i cilindar. Gomila dece je zaneseno posmatrala kako niotkuda izvlači šalove. To je lepo izgledalo, ako ste bili dovoljno mladi da ne vidite da vire iz njegovog rukava. Brkovi od emalina su blistali na suncu.

„Najviše mi se sviđa njegova maska Ciska Kida“, rekao je Majk.

„Siguran sam da ste grozni kelneri, ali ko vas je za ime božje ubedio da se tako obučete? Da li je trener znao za ovo?“

„Trebalo bi, i on je ovde.“

„Zbilja? Nisam ga primetio.“

„Kod roštilja je, opkoljen članovima kluba prijatelja školskog fudbalskog tima. Što se kostima tiče... mis Mimi zna da bude prilično ubedljiva.“

Setio sam se ugovora koji sam potpisao. "Znam.“

Majkje spustio glas. „Svi znamo da je bolesna. Sem toga... ovo sam shvatio kao glumu.“ Zauzeo je pozu toreadora - što nije lako kad nosite poslužavnik s kanapeima. „Ariba!“'

„Nije loše, ali...“

„Znam da nisam sasvim u ulozi. Moram da zaronim u sebe, zar ne?“ „Brandu to uspeva. Kakvi ćete biti ove jeseni?“

„Poslednje godine? S Džimom u džepu? I sa mnom, Henkom Alvarezom, Čipom Viginsom i Karlom Kroketom u liniji? Idemo na državno. Zlatna lopta će ove godine završiti u našoj trofejnoj vitrini.“

„Dopada mi se tvoj stav.“

„Hoćete li da pripremate predstavu ove jeseni, gospodine Amberson?“ „Takav je plan.“

„Dobro je. Sjajno. Sačuvajte mi ulogu... ali će zbog fudbala morati da bude mala. Poslušajte bend, nisu loši.“

Bend je bio mnogo bolje od nisu loši. Natpis na bubnjevima ih je proglašavao vitezovima. Tinejdžer, vodeći vokal, brojao je. Započeli su vruću verziju „O, moja glava“, stare pesme Ričija Valansa - koja u leto šezdeset prve i nije bila tako stara, iako se originalni izvođač upokojio pre dve godine.

Uzeo sam papirnu čašu s pivom i polako prišao sviračima. Dečakov glas mi je bio poznat. I klavijature su poznato zvučale, kao da su očajnički želele da budu harmonika. Setio sam se. Klinac je bio Dag Sem. Za neku godinu će pevati sopstvene hitove "0na je igrač“ i "Mendokino“. Izbaciće ih tokom britanske invazije, kada će bend, koji je u osnovi prašio tehno-rok, preuzeti pseudobritansko ime: Ser Daglas kvintet.

„Džordže? Dođi ovamo da se upoznaš s nekim, hoćeš li?“

Okrenuo sam se. Mimi se spuštala niz padinu, u pratnji jedne žene. Moj prvi utisak o Sejdi - nesumnjivo svačiji prvi utisak - bila je svest o njenoj visini. Za ovu priliku je kao i većina žena obula ravne cipele, zato što je znala da je čeka popodne i veče bazanja po dvorištu. Zaključio sam da je poslednji put nosila štikle na svom venčanju. Čak i tada je verovatno odenula haljinu koja će sakriti cipele s niskim štiklama ili bez njih, da ne bi nadvisila mladoženju. Imala je najmanje sto osamdeset pet, ako ne i malo više. Bio sam viši od nje za osam centimetara. Na zabavi smo samo trener Borman, Greg Andervud iz istorijskog odseka i jabili viši od nje. Greg je bio motkast. Sejdi je na tadašnjem slengu bila pravi avion. Znala je to. Nije se ponosila time, ali je bila svesna svog izgleda. Zaključio sam to iz njenog hoda.

Znam da sam malo prevelika da biste me smatrali normalnom, poručivao je taj hod. Položaj ramena je zborio još više: Nisamja kriva, što sam ovoliko porasla... Kao Topsi{53}. Nosila je haljinu bez rukava, s naštampanim ružama. Imala je preplanule ruke. Nije koristila šminku, izuzev nešto ružičastog karmina.

Prilično sam siguran da to nije bila ljubav na prvi pogled, ali se iznenađujuće jasno sećam tog prvog susreta. Lagao bih ako bih ti rekao da se s istom jasnoćom sećam prvog susreta s bivšom, Kristi Eping. Nije ni čudo, pošto je do njega došlo u plesnom klubu, kad smo oboje bili dobrano uvošteni.

Sejdi je bila zgodna na nesofisticirani "ono što vidiš dobijaš“ način američke devojke. Bila je još nešto. Na dan zabave sam pomislio da je to još nešto, samo nespretnost krupne osobe. Kasnije sam saznao da nije bila nespretna. Uistinu je bila kilometrima daleko od nespretnosti.

Mimi je dobro izgledala - ili bar ništa gore nego kad me je posetila i ubedila da se prihvatim profesure - ali je nosila šminku, što je bilo neuobičajeno. Ni ona nije sasvim skrila udubine ispod očiju, verovatno posledice nesanice i bola, ili nove bore oko krajeva usana. Osmehivala se, a zašto ne bi? Udala se za svog čoveka, priredila je veoma uspešnu zabavu i dovela lepu devojku u lepoj letnjoj haljini da upozna jedinog neženju među profesorima engleskog.

„Zdravo, Mimi“, rekao sam i krenuo uz blagu padinu ka njoj. Izbegavao sam stolove (pozajmljene iz Doma ratnih veterana) za koje će gosti kasnije sesti da bi jeli roštilj i uživali u zalasku sunca. „Čestitam. Sad ću morati da se naviknem da te zovem mis Simons.“

Suvo se osmehnula. „Molim te, zovi me Mimi. Navikla sam na to. Zelela bih da upoznaš novu koleginicu. Ovo je...“

Neko je zaboravio da gurne jednu od stolica na rasklapanje ispod stola. Visoka plavuša je pružila ruku prema meni. Radila je na svom "baš mi je drago što vas vidim“ osmehu, kad se saplela o nju i poletela napred. Stolica je pošla za njom. Noga stolice joj je pritisnula stomak. Našla se nadomak veoma ružne povrede.

Ispustio sam čašu piva u travu i načinio džinovski korak napred. Obuhvatio sam je levom rukom oko struka. Desnom sam zagrabio više. Stisnuo sam nešto toplo, okruglo i gipko. Pamučna haljina između dojke i šake je skliznula preko glatkog najlona ili svile onog što je nosila ispod nje. Intimno smo se upoznali, zahvaljujući stolici. Uspeo sam da ostanem na nogama i da je zadržim da ne padne, uprkos težini i inerciji tela od osamdesetak kilograma.

Sklonio sam ruku s dela koji se retko hvata kad se stranci upoznaju i rekao: „Zdravo, ja sam...“ Džejk. Zamalo da mi se omakne ime iz dvadeset prvog veka. Snašao sam se u poslednjem trenutku. "Ja sam Džordž. Izuzetno mi je drago što smo se upoznali.“

Pocrvenela je do korena kose. Verovatno sam i ja tako izgledao. Uspela je da se nasmeje.

"I meni je drago. Mislim da ste me upravo spasli veoma ružne povrede.“

Verovatno i jesam, zato što se o tome radilo, shvatate li? Sejdi nije bila trapava, bila je sklona nesrećama. To je moglo delovati zabavno, dok ne biste shvatili o čemu se u suštini radi: o izvesnoj vrsti prokletstva. Kasnije mi je ispričala da joj se rub haljine zaglavio u vratima automobila, kad je s kavaljerom stigla na matursko veče. Svečana haljina se pocepala, baš kad su krenuli prema fiskulturnoj sali. Česme bi se kvarile pred njom, da bi je poprskale. Dešavalo joj se da zapali kutiju šibica, pokušavajući da pripali cigaretu i oprlji prste i kosu. Brus bi joj popustio nasred roditeljskog sastanka ili bi pronašla velike poderotine na čarapama neposredno pre školske priredbe, na kojoj je predviđena kao govornik.

Pažljivo je saginjala glavu pred vratima (kao što svi pametni, visoki ljudi nauče da rade), ali su ona imala običaj da se otvaraju njoj u lice, baš kad bi im se približila. Tri puta se zaglavljivala u liftu. Jednom je u njemu ostala duže od dva sata. Prošle godine u Savani, nove pokretne stepenice proždrale su joj cipelu. Naravno, tada nisam znao ništa o svemu navedenom. Sve što sam znao jeste da mi je tog julskog popodneva zgodna plavuša pala u zagrljaj.

„Vidim da se gospođica Danhil i vi već divno slažete“, rekla je Mimi. "Pustiću vas da se bolje upoznate.“

Tako znači, pomislio sam, put od gospođe Klejton do gospođice Danhilje već pređen, hez obzira na zakonske formalnosti. Stolica se, u međuvremenu, jednom nogom nabila u tle. Nije se dala kad je Sejdi pokušala da je oslobodi. Kad ju je napokon iščupala, zadnji deo stolice je pojurio uz njenu butinu, zakačio je haljinu i otkrio čarape, sve do podvezica. Bile su ružičaste, kao ruže na haljini. Užasnuto je kriknula. Pocrvenela je još više, do alarmantne nijanse pečene cigle.

Dohvatio sam stolicu. Odlučno sam je sklonio u stranu. „Gospođice Danhil... Sejdi... nikad nisam video ženu kojoj bi slađe palo hladno pivo. Pođite sa mnom.“

„Hvala vam“, rekla je. „Tako mi je žao. Majka mi je govorila da se nikad ne bacam u naručje muškarcima, a ja nikako da je poslušam.“

Poveo sam je ka pivu. Usput sam joj predstavljao pripadnike nastavnog osoblja (uhvatio sam je za ruku, da bih joj pomogao da zaobiđe igrača odbojke, koji se povlačio da bi vratio visoki lob, i zamalo naleteo na nju). Bio sam siguran u jedno: možemo biti kolege i prijatelji, možda i dobri prijatelji, ali uprkos Miminim nadanjima, nikada nećemo biti ništa više od toga. U komediji s Rokom Hadsonom i Doris Dej, naše bi predstavljanje nesumnjivo bilo „vrlo slatko“, ali je u stvarnom životu, pred publikom koja se još cerila, bila samo neprijatan i sramotan događaj. Da, bila je lepa. Da, bilo je veoma ugodno šetati u društvu tako visoke devojke i biti viši od nje. I naravno, uživao sam u gipkoj čvrstini njezine dojke, ispod dvostrukog sloja pamuka i seksi najlona. Slučajno drpanje na dvorišnoj zabavi ne kvalifikuje se kao ljubav na prvi pogled, ukoliko nemate petnaest godina.

Doneo sam novoprozvanoj (ili nanovo prozvanoj) gospođici Danhil, pivo. Razgovarali smo pored improvizovanog bara. Nasmejali smo se kad je iznajmljeni golub promolio glavu iz mađioničarevog cilindra, da bi kljucnuo Vinsa Noulsa za prst. Pokazao sam joj još profesora iz Denholma (od kojih je veliki broj žurno napuštao Trezvenjački grad Alkoholnim ekspresom). Rekla je da ih nikad neće sve upoznati. Uveravao sam je da hoće. Rekao sam joj da mi se obrati ako joj zatreba bilo kakva pomoć. Potrošili smo očekivani broj minuta i pokrenuli očekivane teme. Ponovo mi se zahvalila što sam je spasao od gadnog pada. Otišla je da pokuša da okupi decu za rasturanje pinjate. Posmatrao sam je. Ne kao zaljubljen, već kao blago napaljen muškarac. Priznajem da sam načas pomislio na vrh čarapa i ružičastu podvezicu.

Grešne misli su mi se vratile iste noći, dok sam se pripremao za počinak. Na očaravajući način je popunjavala zamašni prostor. Nisu samo moje oči pratile njen ljuljajući hod u haljini s ružama, ali to je bilo sve. A čega je i moglo biti? Čitao sam knjigu Pouzdana supruga{54}, nedugo pre polaska na najčudnije putovanje na svetu. Setio sam se jedne rečenice iz romana, dok sam se peo u krevet: „Izgubio je ljubavnu naviku.“

Taj sam, pomislio sam i ugasio svetlo. Sasvim sam izgubio naviku. Pomislio sam, dok su me cvrčci uspavljivali: Nisam samo uživao u dojci već i u njenoj težini. Uživao sam u njenoj težini u mom naručju.

Uskoro ću otkriti da ni u najmanjoj meri nisam izgubio ljubavnu naviku.

7.

Džodi je u avgustu bio prava furuna. Temperatura se svakođnevno kretala iznad tridesetog podeoka. Često se približavala četrdesetom. Rashladni uređaj u iznajmljenoj kući u Mesa lejnu bio je dobar, ali ni on nije mogao da odoli neumornim napadima letnje jare. Ponekad su - posle osvežavajućeg tuša - noći bile malo bolje, ali ne mnogo.

Ujutru dvadeset sedmog avgusta, sedeo sam za svojim stolom. Radio sam na Gradiću ubistva, u košarkaškom šortsu, kad je zazvonilo zvono na ulaznim vratima. Namrštio sam se. Bila je nedelja. Nedugo pre toga slušao sam zvonjavu konkurentskih crkvenih zvona. Većina ljudi koje sam poznavao prisustvovala je bogosluženju u jednoj od četiri ili pet gradskih bogomolja.

Navukao sam majicu i prišao vratima. Trener Borman je stajao na pragu s Elen Dokerti, nekadašnjom šeficom odseka za domaćinstvo, i vršiocem dužnosti direktora. Niko se nije iznenadio kad je Dek podneo ostavku, istog dana kad i Mimi. Trener je obukao tamnoplavu košulju i kravatu, koja kao da ga je stezala za gušu. Elen je nosila otmeni sivi komplet, s čipkastim okovratnikom. Izgledali su tužno. Stresao sam se i pomislio: Znaju. Nekako su saznali ko sam i odakle dolazim. Moraju da mi to saopšte.

Usne trenera Bormana su vidno drhtale. Elen nije jecala, ali su joj suze navrle na oči. Shvatio sam.

„Došli ste zbog Mimi?“

Trener je klimnuo. „Dek me je pozvao. Povezao sam Eli - obično zajedno idemo u crkvu - obaveštavamo ljude. Prvo obilazimo one koje je najviše volela.“

„Žao mi je što to čujem“, rekao sam. „Kako je Dek?“

„Reklo bi se da izdržava“, prozborila je Elen i bacila pogled na trenera, s nešto reskosti. „Tako bar on kaže.“

"Da, dobro je“, oglasio se trener. „Skrhan je, naravno.“

„Svakako da jeste“, rekao sam.

„Kremiraće je.“ Elenine usne su se stanjile od neodobravanja. „Rekao je da je ona tako želela.“

Glasno sam razmišljao. „Morali bismo da organizujemo neko okupljanje, kad počne školska godina. Možemo li to? Nekljudi govore. Kako bi bilo da napravimo slajdove? Siguran sam da ima mnogo njenih fotografija.“

"To je divna ideja“, oglasila se Elen. „Možeš li da to organizuješ, Džordže?“ „Rado ću to učiniti.“

„Zamoliću gospođicu Danhil da ti pomogne.“ Dodala je, pre nego što je i pomisao o provodadžisanju osvanula u mom umu. „Mislim da bi dečacima i devojčicama koji su voleli Mim pomoglo da znaju da će zamenica, koju je sama izabrala, pomoći u organizaciji komemoracije. I Sejdi će to pomoći.“

Naravno da hoće. Obilna zaliha podrške će joj, kao pridošlici, dobro doći, početkom školske godine.

„U redu, razgovaraću s njom. Hvala vam što ste došli. Kako se vi osećate?“

„Ništa nam ne fali“, odlučno će trener, ali su mu usne još drhtale. Bio mi je draži zbog toga. Polako su krenuli ka njegovim kolima, parkiranim ispred kuće. Poduhvatio je Elen. I taj gest mi se dopao.

Zatvorio sam vrata za njima i seo na klupu u maloj niši u predsoblju. Mislio sam na Mimi kako mi govori da će biti ucveljena ako ne preuzmem organizaciju pozorišne predstave, ako ne potpišem ugovor za godinu dana predavanja s punim radnim vremenom i ako se ne pojavim na njenoj svadbenoj zabavi. Mislio sam o Mimi, koja je mislila da je Lovcu u žitu mesto u školskoj biblioteci, i koja nije bežala od dobrog tucanja u subotu uveče. Bila je jedan od onih likova u školi kojih se deca sećaju dugo posle diplomiranja, i koje ponekad obilaze kad prestanu da budu deca. Bila je jedna od onih koji umeju da se pojave u životu problematičnog učenika, u kritičnom trenutku i da naprave kritičnu razliku.

Ko će naći vrsnu ženu? Kaže poslovica. Jer vredi više nego biser. Traži vune i lana, i radipo volji rukama svojim. Onaje kao lađa trgovačka, izdaleka donosi hranu svoju.

Svaki profesor zna da ima više odeće od one koja se oblači na telo i da hrana nije samo ono što se stavlja usta. Gospođica Mimi je nahranila i obukla mnoge, uključujući i mene. Sedeo sam na klupi, kupljenoj na buvljoj pijaci u Fort Vortu, oborene glave, s licem u šakama. Mislio sam na nju i bio veoma tužan. Oči su mi ipak ostale suve.

Nikad nisam važio za plačljivka.

8.

Sejdi se smesta složila da pomogne u pripremi komemoracije. Poslednje dve nedelje vrelog avgusta proveli smo radeći na njoj. Vozikali smo se po gradu da bismo odredili govornike. Zadužio sam Majka Kozloa da čita trideset prvu poslovicu, koje opisuju vrlu ženu. Al Stivens se dobrovoljno javio da ispriča priču - koju nikad nisam čuo iz Miminih usta - kako je krstila prongburger, njegov specialite de la maison. Prikupili smo i preko dve stotine fotografija. Mimi i Dek su, na meni najdražoj, igrali tvist na školskom plesu. Izgledala je kao neko ko se lepo zabavlja; on je ličio na čoveka s velikim štapom u guzici. Sakupili smo fotografije u školskoj biblioteci, na stolu na kom je sad stajala tablica s imenom GOSPOÐICA DANHIL, umesto MIS MIMI.

Sejdi i ja se, za to vreme, nikad nismo poljubili, uhvatili za ruke, niti pogledali jedno drugo u oči, duže od nekoliko sekundi. Nije govorila o svom propalom braku, niti o razlozima zbog kojih se preselila u Teksas iz Džordžije. Nisam joj govorio o mom romanu, niti o uglavnom izmišljenoj prošlosti. Pričali smo o knjigama. Pričali smo o Kenediju, čiju je spoljnu politiku smatrala fanatično patriotskom. Razgovarali smo o pokretu za građanska prava, u povoju. Ispričao sam joj o dasci preko potoka, na dnu staze iza benzinske pumpe u Severnoj Karolini. Rekla mi je da je videla slična mesta namenjena obojenima u Džordžiji, ali da veruje da su njihovi dani odbrojani. Mislila je da će doći do integracije škola, ali verovatno ne pre sredine sedamdesetih. Rekao sam joj da mislim da će do nje doći ranije, zahvaljujući naporima novog predsednika i njegovog brata državnog tužioca.

Zafrktala je. „Više poštuješ nacerenog Irca od mene. Reci mi, da li se taj ikada šiša?“

Nismo postali Ijubavnici, ali smo se sprijateljili. Ponekad se saplitala preko stvari (uključujući i sopstvena, velika stopala). Dva puta sam je zadržao, ali to nisu bila hvatanja za pamćenje, kao ono prvo. Ponekad bi mi rekla da jednostavno mora da zapali. Pratio bih je do učeničke pušionice iza bravarske radionice.

„Biće mi žao što neću moći da dođem ovamo i da se ispružim na klupi u starim farmerkama“, rekla je jednog dana. Ostalo je manje od nedelju dana do početka školske godine. "U zbornicama uvek ima previše dimčine.“

"To će se jednog dana promeniti. Pušenje će biti zabranjeno u čitavoj školi, profesorima i đacima podjednako.“

Osmehnula se. Osmeh je bio divan, zahvaljujući lepim, punim usnama. Moram da napomenem da su joj farmerke dobro stajale. Imala je duge, duge noge. Da i ne govorimo o zaobljenoj pozadini. „Društvo oslobođeno cigareta... Crna i bela deca uče zajedno u savršenom skladu... nije ni čudo što pišeš roman, imaš đavolsku maštu. Šta još vidiš u svojoj kristalnoj kugli, Džordže? Rakete na Mesecu?“

„Razume se, ali će im za nju verovatno trebati malo više vremena nego za integraciju. Ko ti je rekao da pišem roman?“

„Mis Mimi“, rekla je i ugasila cigaretu u jednoj od pola tuceta velikih pepeljara s peskom. „Kaže da je dobar. Kad već govorimo o mis Mimi, mogli bismo da se vratimo na posao. Mislim da smo gotovo završili s fotografijama, zar ne?“

"Jesmo.“

"Da li si si siguran da puštanje pesama iz Priče sa zapadne strane{55} neće biti previše otrcano?“

Mislio sam da je "Negde“ otrcanija od Ajove i Nebraske zajedno, ali Elen Dokerti je tvrdila da je to Mimina najdraža pesma.

Rekao sam to Sejdi. Sumnjičavo se nasmejala. „Nisam je toliko dobro znala, ali mi je bila draga. Možda je to Elina omiljena pesma.“

"To mi se čini verovatnijim. Slušaj, Sejdi, hoćeš li da ideš na fudbalsku utakmicu sa mnom u petak? Da se pokažeš klincima, pre početka školske godine?“ „Volela bih.“ Zastala je. Nastavila je s blagom nelagodnošću. „Ali ne bih želela da to shvatiš pogrešno. Nisam spremna za izlazak. Verovatno zadugo neću biti.“

„Nisam ni ja.“ Verovatno je mislila na svog bivšeg, dok sam ja mislio na Lija Osvalda. Uskoro će mu vratiti američki pasoš. Posle toga će dobijanje sovjetske izlazne vize za njegovu suprugu biti samo pitanje vremena. „Ali prijatelji ponekad odlaze zajedno na utakmice.“

„Tako je, oni to čine. Prija mi tvoje društvo, Džordže.“

„Zato što sam viši od tebe.“

Udarila me je po ruci - kao starija sestra. „Tako je, druškane. Ti si muškarac kog ne mogu da gledam s visine.“

9.

Na utakmici su nas praktično svi gledali s izvesnim strahopoštovanjem - kao da smo predstavnici malčice drugačije rase ljudi. Meni se to svidelo, a Sejdi bar jednom nije morala da se saginje da bi se uklopila. Nosila je džemper Lavova i izbledele farmerke. S kosom vezanom u konjski rep, izgledala je kao visoka učenica završne godine, verovatno centar ženskog košarkaškog tima.

Sedeli smo na mestima rezervisanim za nastavno osoblje i navijali dok je Džim la Dju rešetao odbranu Arnetskih Medveda, s pola tuceta pasova i bombom od šezdeset metara, koja je podigla gomilu na noge. Rezultat na poluvremenu bio je Denholm 31, Arnet 6. Pitao sam Sejdi da li želi viršle i koka-kolu, kad su igrači istrčali s igrališta, a limeni orkestar izmarširao na njega.

„Razume se da hoću viršle, ali se red pred kioskom sad prostire sve do parkirališta. Sačekaj tajm-aut u trećoj četvrtini, ili nešto slično. Moramo da urlamo kao lavovi i da izvodimo Džimov poklič.“

„Mislim da ćeš to moći i bez mene.“

Uhvatila me je za ruku, sa osmehom. "Ne dam ti da ideš. Moraš da mi pomogneš. Zar si zaboravio da sam ovde nova?“

Njen dodir je izazvao topli drhtaj, koji nema veze s prijateljstvom. I zašto da ne? Obrazi su joj pocrveneli, oči zaiskrile; pod reflektorima i zelenkastoplavim nebom teksaskog sumraka bila je više nego zgodna. Ponadao sam se da će naš odnos brže napredovati. Možda bi tako i bilo, da se nije desilo ono na poluvremenu.

Orkestar je marširao okolo, onako kako srednjoškolski orkestri rade. Gazili su ukorak, ali im svirka nije bila sasvim uvežbana. Isporučivali su neprepoznatIjivi kolaž melodija. Kad su završili, navijačice su utrčale na liniju od pedeset metara. Spustile su navijačke rekvizite ispred sebe i položile ruke na bokove. „Dajte nam L!“

Dobile su ono što su tražile. Odgovorili smo i na nove zahteve s A, V,O, V i E.

„Sta nam to daje?“

"LAVOVE“! Svi navijači domačih su skočili na noge i zapljeskali.

"Ko će pobediti?“

"LAVOVI!“ Malo ko je sumnjao u takav ishod, posle rezultata na poluvremenu.

"Da čujemo vaš urlik!“

Urlali smo na tradicionalni način. Okrenuli smo se prvo nalevo, a zatim nadesno. Sejdi je davala sve od sebe. Skupila je šake oko usta. Konjski rep joj je leteo s jednog na drugo rame.

Sledio je Džimov poklič. U prethodne tri godine - da, naš gospodin La Dju je bio startni kvoterbek od prvog razreda - bio je prilično jednostavan. Navijačice bi povikale nešto kao: „Hajde da čujemo kojeponos Lavova! Imenujte čoveka koji nas vodi!“ Domaći navijači bi riknuli: „DŽIM! DŽIM! DŽIM!“ Navijačice bi, nakon toga, izvele još nekoliko zvezda i otrčale s igrališta, da bi orkestar protivničkog benda mogao da umaršira i odsvira par melodija. Pesma se ove godine promenila, verovatno u čast Džimove oproštajne sezone.

Kad god bi gomila povikala "Džim“, navijačice bi odgovorile prvim slogom njegovog prezimena. Rastezale bi ga kao muzičku notu. I novi poklič je bio jednostavan. Gomila ga je brzo prihvatila. Sejdi je klicala s ostalima, dok nije shvatila da ja to ne radim. Stajao sam otvorenih usta.

„Džordže? Kako si?“

Nisam mogao da odgovorim. U stvari, jedva sam je čuo. Najveći deo mene se vratio u Lizbon Fols. Upravo sam prošao kroz zečju rupu. Zaobišao sam ugao sušare. Sagnuo sam se, ispod lanca. Bio sam spreman za susret s Čovekom sa žutom karticom, ali ne i za njegov napad. Koji se desio. Samo što on više nije bio Čovek sa žutom karticom; sad je bio Čovek s narandžastom karticom. Ne bi trebalo da si ovde, rekao je. Ko si ti? Šta ovde radis?. Kad sam ga pitao da li je probao da se reši svog problema uz pomoć AA...

"Džordže?“ Zvučalaje zabrinuto i uznemireno. „Šta jebilo? Šta nije uredu?“

Publika se potpuno zanela. Navijačice bi povikale "DŽIM“, a zagriženi navijači bi im odgovorili sa "LA“.

Jebi se, Džimlal Tada je Čovek sa žutom karticom, koji je postao Čovek s narandžastom karticom (iako ne još i samoubica, Čovek s crnom karticom) zarežao na mene. Navijačice i dve i po hiljade navijača dobacivali su se istim sloganom, kao loptom na treningu:

„DŽIMLA, DŽIMLA, DŽIMLA!“

Sejdi me je uhvatila za ruku i prodrmala. „Progovori koju reč, gospodine! Kaži mi nešto, zato što se plašim!“

Okrenuo sam se ka njoj i uspeo da se osmehnem. Verujte mi da to nije bilo lako. „Imam mali problem zbog manjka šećera. Idem po koka-kolu.“

„Nećeš se onesvestiti, zar ne? Mogu da te otpratim do prve pomoći ako...“ „Dobro sam“, rekao sam. Poljubio sam je u vrh nosa, bez razmišljanja. Neki klinac je povikao: „Samo tako, gospodine A!“

Nije reagovala ljutito, samo je nabrala nos kao zečica, pre nego što se osmehnula. „Čisti se odavde. Pre nego što nepovratno naškodiš mom ugledu. Donesi mi ljutu viršlu, s mnogo sira.“

"Da, gospoja.“

Shvatio sam da se prošlost harmonizuje sa samom sobom. Ali, koja je ovo pesma? Silno me je zabrinjavalo što to nisam znao. Poklič se mnogo snažnije orio ispred kioska s brzom hranom. Došlo mi je da pokrijem uši rukama, da bih se zaštitio od njega.

„DŽIMLA, DŽIMLA, DŽIMLA.“

DEO 4
Sejdi i general

Četrnaesto poglavlje

1.

Komemoracija je održana na kraju prvog dana nove školske godine. Ako se uspeh takvog skupa može meriti po količini vlažnih maramica, predstava koju smo Sejdi i ja upriličili bila je potpuni trijumf. Siguran sam da je bila katarzična za klince. Mislim da bi i mis Mimi uživala u njoj. Jednom mi je rekla kako su sarkastični Ijudi ispod oklopa meki kd duša. Ni ja nisam ništa drugačija.

Nastavno osoblje je odolevalo tokom najvećeg dela priredbe. Majk je počeo da ih slama, pribranim i osećajnim recitovanjem trideset prve poslovice. Predali su se, tokom emitovanja slajdova, s pratećom srceparajućom pesmicom iz Priče sa zapadne strane. Trener Borman je bio naročito zabavan prizor. Ličio je na svačiju „drugu najomiljeniju patku“ iz crtaća, s crvenim, uplakanim obrazima i glasnim, isprekidanim jecajima, koji su se otimali iz masivnih grudi.

Prišapnuo sam ovo zapažanje Sejdi, dok smo stajali pored velikog ekrana na kom su se smenjivale fotografije mis Mimi. I ona je plakala, ali je morala da siđe s bine i da se povuče u stranu, zbog iznenadnog napada smeha koji je zapretio da će nadvladati suze. Prekorno me je posmatrala sa sigurnog mesta u senkama... Pokazala mi je srednji prst. Zaključio sam da sam ga zaslužio. Pitao sam se da li bi mis Mimi i posle ovog mislila da se divno slažemo.

Verovatno da bi.

Izabrao sam Dvanaestgnevnih Ijudi{56} za jesenju predstavu. Hotimičnim slučajem sam propustio da obavestim „Samjuel Frenč kompani“ da sam nameravao da preimenujem našu verziju u Porotu, da bih regrutovao i nekoliko devojaka.

Planirao sam da odaberem glumce krajem oktobra i počnem s probama trinaestog novembra, nakon poslednje utakmice Lavova u prvom delu prvenstva. Merkao sam Vinsa Noulsa za porotnika broj 8 - onog s izdvojenim mišljenjem, kog je u filmu igrao Henri Fonda - i Majka Kozloa za ono što sam smatrao najboljom ulogom u predstavi: nasilničkog, otresitog porotnika broj 3.

Počeo sam da se usredsređujem na mnogo važniju predstavu, onu u poređenju s kojom će posao s Frenkom Daningom izgledati kao bledi vodviljski skeč. Nazvao sam je Džejk i Li u Dalasu. Ako sve bude išlo kako treba, biće to tragedija, jednočinka. Moram da budem spreman da u pravi čas izađem na scenu. To je podrazumevalo rane i opsežne pripreme.

2.

Denholmski Lavovi su šestog oktobra dobili petu utakmicu na putu ka sezoni bez poraza, koja će biti posvećena Vinsu Noulsu, dečaku koji je igrao Džordža u O miševima i Ijudima i koji nikad neće dobiti priliku da zaigra u Ambersonovoj postavci Dvanaest gnevnih Ijudi - ali o tom potom. To je bio početak trodnevnog vikenda, zato što je ponedeljak bio Kolumbov dan{57}.

Odvezao sam se do Dalasa preko praznika. Većina radnji je radila. Prvo sam svratio u zalagaonicu na Aveniji Grinvil. Rekao sam sitnom čoveku za šalterom da hoću da kupim najjeftiniji venčani prsten u radnji. Izašao sam s burmom od osam dolara (bar je izgledala kao da je od zlata), na trećem prstu leve ruke. Zatim sam se odvezao do radnje „Satelajt elektronik“ Tihog Majka, na Donjoj glavnoj ulici, u centru grada. Pronašao sam je na dalaskim Žutim stranama. U radnji sam zatekao mršavog, niskog muškarca s naočarima i jezivim futurističkim bedžom na jakni, s natpisom NE VERUJTE NIKOME.

"Da li ste vi Tihi Majk?“

„Jašta sam.“

„Da li ste zaista tihi?“

Osmehnuo se. „Zavisi od onog ko sluša.“

„Pretpostavimo da vas niko ne sluša“, reko sam i objasnio šta hoću. Ispostavilo se da sam mogao da prištedim osam dolara, zato što se nije zanimao za moju navodno nevernu suprugu. Vlasnik „Satelajt elektronika“ se zanimao za opremu koju sam hteo da kupim. Na tu temu je bio Blagoglagoljivi Majk.

„Gospodine, možda takva oprema postoji na planeti s koje ste došli, ali je mi nemamo.“

To je oživelo sećanja na mis Mimino poređenje s posetiocem iz svemira iz Dana kad se Zemlja zaustavila. „Ne znam šta hoćete da kažete.“

„Tražite bežičnu spravicu za slušanje? Fino. Imam gomilu u toj staklenoj vitrini levo od vas. Zovu se tranzistorski radio-prijemnici. Imam motorole i dženeral elektrike, ali Japanci prave najbolje.“ Isturio je donju usnu i oduvao uvojak kose s čela. „Zar to nije sjajan uzvratni udarac? Pre petnaest godina smo ih pobedili, tako što smo im dva grada preobrazili u radioaktivnu prašinu. I da li su pocrkali? Nisu! Posakrivali su se po rupama, dok se prašina nije slegla, i ispuzali napolje naoružani razvodnim pločama i lemilicama, umesto nambu mitraljezima. Do 1985. godine će posedovati čitav svet, tačnije onaj deo u kom ja živim.“

„Znači da ne možete da mi pomognete?“

"Da li se zezate? Naravno da mogu. Tihi Majk Makešern je uvek spreman da izađe u susret mušterijama sa istančanim elektronskim potrebama. Al’ će to da vas košta.“

„Spreman sam da platim priličnu sumu. Očekujem da ću tako mnogo više uštedeti, kad neverna kučka stigne na sud.“

"Hm-hm. Sačekajte malo, dok donesem nešto iz zadnjeg dela. I okrenite taj znak na vratima na ZATVORENO. Pokazaću vam nešto što verovatno nije... pa možda je zakonito, ali ko bi ga znao? Da li je Tihi Majk advokat?“ „Pretpostavljam da nije.“

Moj vodič kroz elektronske šezdesete pojavio se s neobičnom napravom u jednoj i malom kartonskoj kutijom u drugoj ruci. Natpis na kutiji je bio na japanskom. Drangulija je izgledala kao veštački penis za muškobanjaste cure, na crnom plastičnom disku. Disk je bio sedam centimetara debeo, širine novčića od dvadeset pet centi. Gomila žica je virila iz njega. Spustio ga je na tezgu.

„Ovo je eho. Napravljan je u ovom gradu, sinko. Ako iko može da pobedi sinove Japana u njihovoj igri, to smo mi. Elektronika će sedamdesetih zameniti bankarstvo u Dalasu. Zapamtite šta sam vam rekao.“ Prekrstio se, pokazao prema nebu i rekao: „Nek Bog čuva Teksas.“

Podigao sam dranguliju. „Šta je ovaj eho, kad je kod kuće s nogama na tabureu?“

"On je nešto najbliže prislušnom uređaju koji ste opisali. Mali je, zato što nema vakuumskih cevi i zato što ne radi na baterije. Radi na struju kućnog napona.“

„Prildjučuje se na utičnicu u zidu?“

„Naravno, zašto da ne? Vaša žena i njen momak bi ga mogli videti i reći: ’Baš lepo, neko je ozvučio mesto dok smo bili napolju. Hajde da se bučno potucamo i da se raspričamo o najintimnijim stvarima.’“

Preterivao je. Podsetio sam sebe da je strpljenje vrlina. Znao sam šta mi je potrebno.

„Šta se s time radi?“

Potapšao je po disku. „Ovo se ugrađuje u nosač lampe. Ne govorim o podnoj lampi, izuzev ako nećete da snimate trčkaranje miševa po daskama, kapirate? Ugrađuje se u stonu lampu, da bi se presreli razgovori.“ Protresao je žice. "Crvene i žute se spoje s kablom lampe. Lampa se uključi u zidnu utičnicu. Prislušni uređaj je mrtav dok neko ne uključi lampu. Čim to učini, na konju ste.“ „Ovo drugo je mikrofon?“

„Jašta je. Dobar je, za spravu načinjenu u Americi. Vidiš li druge dve žice? Plavu i zelenu?“

"Hm-hm.“

Otvorio je kartonsku kutiju s japanskim slovima i izvadio magnetofon, trakaš. Bio je malo veći od pakle Sejdinog vinstona.

"Te žice se vezuju za ovaj uređaj. Osnovna jedinca se ugrađuje u lampu. Magnetofon se stavlja u fioku, po mogućstvu ispod ženinih gaćica. Možeš da probušiš rupu u zidu i da ga staviš u orman.“

"I magnetofon crpi energiju iz gajtana lampe.“

"Naravno.“

„Mogu li dobiti dva aparata?“

„Mogu da vam pribavim četiri, ako su vam potrebni. Samo što bi to moglo potrajati nedelju dana.“

"To mi odgovara. Koliko?“

„Ovakve stvari nisu jeftine. Dva ćete dobiti za sto četrdeset. Ne može jeftinije. Prihvatam samo gotovinu.“ Govorio je sa žaljenjem, kao da želi da kaže da smo imali zajedničku tehnološku maštariju, ali da je s njom sad gotovo.

„Koliko će me koštati instaliranje ove opreme?“ Video sam da se uznemirio. Pokušao sam da ga smirim. „Nisam mislio na pravu crnu operaciju, ništa slično. Platio bih vam da stavite bube u par lampi i da ih spojite s magnetofonima. Možete li to?“

„Naravno da mogu, gospodine...“

„Recimo da se zovem gospodin Dou. Džon Dou{58}.“

Pogled mu je zaiskrio, kao E. Hauarda Hanta, kad mu je prvi put rečeno da ozvuči Hotel „Votergejt“. „Imate zgodno ime.“

„Hvala vam. Bilo bi dobro da napravite dve opcije sa žicama. Jednu kraću, ako mogu da ga smestim u blizini, i jednu dužu, ako budem morao da ga sakrijem u ormanu, ili s druge strane zida.“

„Mogu to da učinim, ali žica ne može da bude duža od tri metra, ako želite upotrebljiv zvuk. Takođe, rizik od otkrivanja se povećava s količinom žice.“

Čak je i profesor engleskog to razumeo.

„Koliko za čitavu uslugu?“

„Hmm... sto osamdeset?“

Bio je spreman na cenkanje, ali ja nisam imao vremena ni volje za tako nešto. Spustio sam pet novčanica od dvadeset dolara na tezgu i rekao: „Ostatak ćete dobiti po preuzimanju robe. Prvo ćemo ih isprobati, da bismo se uverili da rade. Da li se slažete?“

„Važi, dogovoreno.“

„Još nešto. Koristite polovne lampe. One malo neuglednije.“ "Neuglednije?“

„Trebalo bi da izgledaju kao da su kupljene na garažnoj rasprodaji ili buvljaku za četvrt dolara.“ Nakon što ste režirali nekoliko pozorišnih komada - O miševima i Ijudima mi je, računajući i one u Lizbonu, bio peti - naučite nekoliko stvari o scenskoj dekoraciji. Poslednje što sam hteo jeste da neko ukrade lampu s ugrađenim aparatom za prisluškivanje iz polunameštenog stana.

Na trenutak je delovao zbunjeno. Osmeh razumevanja mu je zaigrao na licu. „Kapiram. Realizam.“

„Izložio sam vam čitav plan.“ Krenuo sam prema vratima. Okrenuo sam se i prišao vitrini s tranzistorima. Naslonio sam se podlakticama na nju i pogledao Tihog Majka u oči. Ne mogu da se zakunem da je video čoveka koji je ubio Frenka Daninga, ali ne mogu da tvrdim da nije. „Nikome nećete govoriti o ovome, zar ne?“ „Neću! Naravno da neću!“ Prešao je prstima preko usta, kao da zakopčava patentni zatvarač.

„Tako treba“, rekao sam. "Kada?“

„Dajte mi nekoliko dana.“

„Vratiću se sledećeg ponedeljka. Kad zatvarate?“

"U pet.“

Izračunao sam razdaljinu od Džodija do Dalasa i rekao: „Dobićete još dvadeset dolara, ako ne zatvorite do sedam. Ne mogu ranije da stignem. Da li vam to odgovara?“

"Da.“

„Dobro je. Nek sve bude spremno.“

„Hoće. Još nešto?“

"Da. Zašto vas dođavola zovu Tihi Majk?“

Nadao sam se da će reći Zato što umem da čuvam tajnu, ali nije. „Kad sam bio dečak, mislio sam da je božićna pesmica o meni. Nadimak je ostao.“ Nisam ga pitao za objašnjenje. Shvatio sam kako je zaradio nadimak, na pola puta do automobila. Nasmejao sam se.

Tihi Majk, sveti Majk.

Svet u kom živimo ponekad ume da bude istinski otkačeno mesto.

3.

Li i Marina će, po povratku u Sjedinjene Države, obitavati u tužnora nizu jeftinih staništa, uključujući i ono koje sam obišao u Nju Orleansu. Sudeći po Alovim beleškama, postojala su samo dva na koja je valjalo da se usredsredim. Jedno je bilo u Ulici Vest Nili broj 214, a drugo u Fort Vortu. Obišao sam ga nakon posete Tihom Majku.

Imao sam mapu grada, ali sam tri puta mora da se obratim prolaznicima za pomoć. Na pravi put me je uputila postarija crnkinja, prodavačica u bakalnici. Kad sam napokon pronašao traženo mesto, zaključio sam da nije čudo što sam ga tako teško našao. Ispostavilo se da je zabita Ulica Mercedes bila put od utabane zemlje oivičen trošnim kućama, tek malo boljim od nadničarskih koliba. Ulica se završavala velikim, uglavnom praznim parkiralištem. Vetar je nosio travu po ispucalom asfaltu. Iza parkirališta je bio zadnji deo skladišta od jeftinih blokova. Na njemu su bila tri natpisa, ispisana tri metra visokim, belim slovima VLASNIŠTVO MONTGOMERIJA VORDA, ULJEZIMA SLEDI KRIVIČNO GONJENJE i ZGRADA JE POD POLICIJSKIM NADZOROM.

Vazduh je mirisao na naftu, iz pravca Odesa-Midlanda, i otpadne vode iz mnogo bližeg otvorenog slivnika. Zvuk rokenrola prosipao se iz otvorenih prozora. U prvih četrdeset metara sam čuo "Dauelse“, Džonija Barneta, Lija Dorsija, Čabija Čekera... Žene su kačile odeću po zarđalim žicama. Sve su nosile široke haljine, verovatno kupljene u "Zajru“ ili „Mamut martu“, i sve su izgledale kao da su trudne. Štrokavi dečačić i jednako štrokava devojčica stajali su na ispucalom glinenom drumu i gledali kako prolazim. Držali su se za ruke. Bili su previše slični da ne budu blizanci. Dečak s pištoljem na kapisle na sebi je imao samo jednu čarapu. Devojčica je nosila vlažnu pelenu ispod majice Miki Maus kluba. Stiskala je plastičnu lutku, prljavu koliko i ona. Dva čoveka golih grudi dobacivala su se loptom iz dvorišta u dvorište. Obojici je cigara visila s kraja usana. Iza njih su dve očerupane kokoške i petao kljucali po prašini, nedaleko od izgladnelog psa, koji je spavao ili ležao mrtav.

Zaustavio sam se ispred broja 2703, kuće u koju će Li dovesti ženu i kći, kad više ne bude mogao da podnosi ubitačne doze preobilne majčinske ljubavi Margarite Osvald. Betonske trake su vodile do uljem poprskanog tla, na mestu na kom bi, u boljem delu grada, bila garaža. Pustinja s retkim korovom, puna jeftinih plastičnih igračaka, igrala je ulogu travnjaka. Devojčica u iscepanom ružičastom šortsu šutirala je fudbalsku loptu o zid kuće. Kad god bi pogodila drveni zid, povikala bi: "Čumba!“

Na prozoru se pojavila žena s velikim plavim viklerima i cigaretom u ustima. Prodrala se: „Izaći ću, pa ću te prebiti na mrtvo ime, Rozeta, ako nastaviš da to radiš!“ Prodrala se i na mene, kad me je ugledala. „Šta ’oćeš? Ako nosiš račune, ne mogu da ti pomognem. Moj čovek se time bavi. Danas se zaposlio.“

„Ne nosim račune“, rekao sam. Rozeta je zarežala i šutnula fudbalsku loptu na mene. Režanje se izmetnulo u osmeh kad sam je uhvatio i spustio na tlo. Šutnuo sam je polako ka njoj. „Hteo bih da nakratko porazgovaram s vama.“ „Moraćeš da pričekaš. Ne izgledam pristojno.“

Glava s viklerimaje nestala s prozora. Čekao sam. Rozeta je šutnula loptu visoko uvis ("Čumba!“). Uspeo sam da je uhvatim, pre nego što je udarila u kuću. "Ne smeš da igraš rukama, prljavi kurvin sine“, rekla je. "To je penal.“ „Rozeta, šta sam ti rekla za ta bogom prokleta usta?“ Majka se pojavila na pragu. Svezala je izgužvanu žutu maramu preko viklera. Sad su ličili na insekte u čauri, koji će biti otrovni posle metamorfoze.

„Prljavi stari jebeni kurvin sine!“, vrisnula je Rozeta i odskakutala uz Ulicu Mercedes u pravcu skladišta „Manki vord“. Smejala se kao mahnita i šutirala fudbalsku loptu.

„Šta hoćeš?“ Mama je izgledala kao osoba blizu pedesete, iako nije imala više od dvadeset pet. Izgubila je nekoliko zuba. Imala je izbledelu modricu na oku. „Hteo bih da vas nešto pitam“, rekao sam.

„Zašto bi se to mene ticalo?“

Dao sam joj novčanicu od pet dolara. „Nemojte da mi postavljate pitanja, pa ja neću morati da vas lažem.“

„Nisi odavde. Zvučiš kao Jenki.“

„Hoćete li pare ili nećete?“

„Zavisi od pitanja. Neću ti reći broj mog bogom prokletog grudnjaka.“

"Za početak bih hteo da znam otkad ste ovde.“

"Na ovom mestu? Šest nedelja, rekla bih. Hari se nadao da će pronaći posao u skladištu ’Manki vord’, ali oni ne zapošljavaju. Otišao je u ’Menpauer’. Znaš li šta je to?“

"Nadniči?“

„Jašta. Sad radi s gomilom crnčuga. Za devet dolara dnevno rinta s gomilom crnčuga pored puta. Kaže da se tako osećao u zatvoru.“

„Koliko vam je kirija?“

„Pedeset dolara mesečno.“

„Stan je namešten?“

„Polunamešten. Pa, takoreći. Dobili smo bogom prokleti krevet i bogom prokleti šporet na gas, koji će nas najverovatnije sve pobiti. Neću da te puštam u kuću, pa nemo ni da pitaš. Ne znam koj si i odakle si.“

"Da li ste u njemu zatekli lampe i slične stvari?“

"Da li ste blesavi, gospodine!“

„Jeste li?“

„Jesmo, dve. Jedna radi, a jedna ne radi. Neću da ostanem ovde. Nek sam prokleta ako to ućinim. Kaže da neće da se seli u Mozel, kod mame, ali neće ni ćuran na svadbu. Neću da ostanem ovde. Da li ste omirisali ovo mesto?“

„Jesam, gospoja.“

„Ovde nema ničeg izuzev govana. Ne govorim o mačjim ili psećim, već o ljudskim govnima. Raditi s crnčugama je jedna stvar, ali živeti kao oni? Ne, gospodine. Da li si gotov?“

Nisam bio, iako sam to želeo. Gadila mi se. Još više sam se gadio sebe, zato što sam se usuđivao da o nekom sudim. Bila je zatočenik svog vremena, izbora i ulice koja miriše na izmet. Nisam mogao da skrenem pogled s viklera ispod žute marame, s debelih plavih buba koje čekaju da se izlegu.

„Pretpostavljam da se ovde niko dugo ne zadržava.“

"U ’Cedes ulici?“ Mahnula je cigaretom, ka sokaku od utabane zemlje, koji se završavao na parkiralištu, golemom skladištu punom lepih stvari koje nikad neće imati, tesno raspoređenim kolibama sa stepenicama od trošnih blokova i slomljenim prozorima zatvorenim kartonom, štrokavoj deci, starim, rđom izjedenimfordovima, hadsonima i studbejkerima i nemilosrdnim teksasldm nebom. Bučno se nasmejala. Bio je to grozan smeh, pun veselja i očaja.

„Gospodine, ovo je autobuska stanica na putu ka nigdini. Ja i Brati Su ćemo odjedriti za Mozel. Ako Hari ne krene za nama, odjedrićemo bez njega.“

Izvadio sam mapu iz džepa na boku. Iscepao sam traku i ispisao moj telefonski broj u Džodiju. Dao sam joj još jednu novčanicu od pet dolara. Pružio sam joj papirić i novčanicu. Posmatrala ih je, ali ih nije uzela.

„Šta će mi tvoj telefonski broj? Nemam bogom prokleti telefon. A i da ga imam, to bi bila bogom prokleta međugradska.“

„Pozovi me, kad budeš spremna da se odseliš. Samo to. Pozovi me i reci: ’Gospodine, ovo je Rozetina mama. Selimo se.’ Samo to tražim.“

Video sam da računa. To nije dugo trajalo. Deset dolara je više nego što njen suprug zaradi radeći čitav dan na vrelom teksaskom suncu. U „Menpaueru“ ne znaju za prekovremeno ili pojačanu satnicu za praznike. Zaradiće deset dolara, za koje muž neće znati.

„Daj mi još sedamdeset centi“, rekla je. "Za međugradsku.“

„Evo, uzmi dolar. Proživi malo. I ne zaboravi da me nazoveš.“

„Neću.“

„Nećeš hteti da zaboraviš. Zato što bih, u tom slučaju, mogao da ispričam detalje našeg dogovora tvom suprugu. Važan posao je u pitanju, gospođo. Meni je važan. Kako se zoveš?“

„Ajvi Templton.“

Stajao sam sred prljavštine i korova, mirišući govna, poluzagorelu mast, i blago prdežnu aromu prirodnog gasa.

„Gospodine? Šta vam fali? Načisto si se zbunio?“

„Ništa mi ne fali'rekao sam. I možda i nije bilo ništa. Templton nije retko prezime. Čovek može da poveruje u šta god hoće, ako se dovoljno potrudi. Ja sam živi dokaz da je to istina. „Kako se zoveš?“

"Padentejn“, rekao sam. „Pitajte me ponovo, pa ćete čuti isti odgovor.“

Ovaj odjek srednjoškolskog šegačenja joj je konačno izmamio osmeh.

„Pozovi me, gospođo.“

"U redu, važi. Sad idi. Učinićeš mi golemu uslugu ako pregaziš ono moje nevaspitano derište.“

Odvezao sam se u Džodi i pronašao poruku na podu, u predsoblju:

Džordže,

Hoćešli da mepozoveš? Potrebna mi je usluga

Sejdi (u nevolji sam!!)

Šta li ovo znači? Ušao sam u kuću, s namerom da je pozovem i što pre doznam.

4.

Majka trenera Bormana, koja živi u domu za stare u Abilejnu, slomila je kuk. Ove subote je u školi priređivan Sejdi Hokins ples.

„Trener me je nagovorio da nadgledam ples s njim! Rekao je, citiram: ’Kako možeš da odoliš da ne odeš na ples koji je praktično nazvan po tebi?’ To je bilo prošle nedelje. Sad mora do ode na jug, do Abilejna. I u kakvom sosu me ostavlja? Paziću na tri stotine šesnaestogodišnjaka, poludelih za seksom, dok igraju tvist i fili? Mislim da neću moći! Šta ću ako neki od dečaka donese pivo?“ Mislio sam da bi bilo pravo čudo ako to ne urade, ali sam procenio da je bolje da joj to ne pominjem.

„A šta ću ako dođe do tuče na parkiralištu? Eli Dokerti je rekla da je prošle godine gomila dečaka iz Hendersona upala na igranku i da su dvojica njihovih i dvojica naših završila u bolnici! Džordže, možeš li mi pomoći? Molim £e?“ "Da li me je Sejdi Danhil, upravo Sejdi HokinsovalaV' Zadovoljno sam se cerio. Ideja da idem na igranku s njom mi nije bila mrska.

„Nemoj da se šališ! To nije smešno!“

„Sejdi, rado ću ti praviti društvo. Hoćeš li mi doneti buketić?“

„Doneću ti bocu šampanjca, ako je to neophodno.“ Razmišljala je o tome. "Ma, ne. Ne bih to mogla sebi da dozvolim s ovom platom. Doneću ti bocu penušavog vina.“

„Vrata se otvaraju u pola osam?“ Znao sam kad igranka počinje. Plakati su bili svuda po školi.

„Tako je.“

„Puštaju ploče. Nema benda. To je dobro.“

„Zašto?“

„Svirači znaju da prave probleme. Nadgledao sam igranku na kojoj je bubnjar prodavao pivo iz domaće radinosti na pauzama. To je bilo prijatno iskustvo.“

„Da li je bilo tuča?“ Zvučala je užasnuto. Takođe i fascinirano.

„Jok, ali je bilo mnogo povraćanja. Napitak je bio žestok.“

"To je bilo na Floridi?“

To se desilo u Lizbonskoj srednjoj školi 2009. godine. Potvrdio sam da se to desilo na Floridi. Takođe sam joj rekao da ću rado nadgledati igranku.

„Mnogo ti hvala, Džordže.“

„Biće mi zadovoljstvo, gospoja.“

I bilo je.

5.

Pep klub je pripremio salu za igranku. Odradili su strava posao: mnogo traka od krep-papira (srebrnih i zlatnih, naravno) padalo je s tavanskih greda. Bilo je mnogo punča od đumbirovog piva, kolačića od limuna i minjona sa šlagom, dela Budućih domaćica Amerike. Umetničko odeljenje - malo ali posvećeno - nacrtalo je mural s besmrtnom gospođom Hokins, u večitoj jurnjavi za pristojnim mladoženjama Dogpača{59}. Meti Šou i Majkova devojka Bobi Džil uradile su najveći deo posla. Bile su s pravom ponosne. Pitao sam se da li će biti i za sedam ili osam godina, kad prvi talas boraca za ženska prava počne da spaljuje grudnjake i demonstrira za puna reproduktivna prava. Da i ne govorim o majicama koje će nositi, onim s natpisima NISAM NIČIJE VLASNIŠTVO i ZENIJE NEOPHODAN MUŠKARAC KAO RIBI BICIKL.

Drugak Donald Bilingem je bio disk-džokej i vođa parade. Stigao je s potpuno neviđenom zbirkom ploča, ne u jednom već u dva samsonajt kofera. S mojom dozvolom (Sejdi je samo zbunjeno posmatrala), povezao je vebkor gramofon i očevo pretpojačalo na školsko ozvučenje. Fiskulturna sala je bila dovoljno velika da obezbedi prirodnu akustiku. Posle nekoliko fidbekova dobio je odličan, razorni zvuk. Donald je, iako rođen u Džodiju, bio stalno nastanjen u Rokvilu, u državi Dedi Kula. Nosio je naočari s ružičastim okvirima, kicoške pantalone i cipele koje su izgledale toliko groteskno pristojno da ih je to činilo autentično otkačenim. Lice mu je bilo fabrika bubuljica ispod debelog sloja pomade - a kose oblikovane u bobi rudel frizuru. Izgledao je kao neko ko će dobiti prvi pravi poljubac od devojke negde oko četrdeset druge. Bio je brz i snalažljiv s mikrofonom. Njegova zbirka ploča (koje je zvao „crne palačinke“ i „okrugla mogila zvuka Donija Bija“) bila je, kao što sam već rekao, najneviđenija.

„Lansirajmo zabavu s munjom iz prošlosti, rokenrol relikvijom s veselog groblja slatkog zvuka, zlatnim grumenom i poslasticom starih majstora, pokrenite noge na divlji ritam Denija... i DŽUNIIIORSA!“

"Na igranci“ se zaorilo fiskulturnom salom. Igranka je počela, kao većina početkom šezdesetih. Devojke su đuskale s devojkama. Stopala u baletankama su letela. Podsuknje su se vijorile. Posle nekog vremena podijum za igru ispunio se mešovitim parovima... Igrali su brže plesove, nešto svežije numere poput „Marš napolje, Džek“ i „Četvrt do tri.“

Mali broj klinaca je bio materijal za Ples sa zvezdama, ali su bili mladi i žustri. Videlo se da se odlično zabavljaju. Uživao sam, posmatrajući ih. Ako se Doni Bi ne seti da smanji osvetljenje, ja ću to učiniti. Sejdi je ispočetka bila nervozna, spremna na nevolje, ali su klinci očigledno došli da bi se zabavljali. Nije bilo napadačkih hordi iz Hendersona, ili neke druge škole. Malčice se opustila kad je to pojmila.

Posle četrdeset minuta neprekidne muzike (i četiri minjona sa šlagom) nagnuo sam se ka Sejdi i rekao. „Vreme je da upravnik Amberson prvi put obiđe objekat, da bi se uverio da niko u dvorištu ne radi nešto što ne bi smeo.“ „Hoćeš li da krenem s tobom?“

„Hoću da držiš činiju s punčem na oku. Ako joj ijedan mladić priđe s bocom bilo čega, makar to bio i sirup za kašalj, zapreti mu električnom stolicom ili kastracijom. Sama proceni koja od te dve pretnje će biti delotvornija.“ Naslonila se leđima na zid. Smejala se sve dok joj suze nisu zaiskrile u uglovima očiju. „Beži odavde. Zbilja si grozan.“

Krenuo sam. Bilo mi je drago što sam je nasmejao. I posle tri godine sam lako zaboravljao koliko su seksualno škakljive šale delotvornije u Zemlji pređašnjoj.

Uhvatio sam par u klinču, u jednoj od senovitijih niša na istočnoj strani fiskulturne sale - on je istraživao unutrašnjost njenog džempera, dok je ona pokušavala da mu usisa usne. Mladi par se naglo razdvojio kad sam potapšao mladića po ramenu. „Sačuvajte raspoloženje za Litice, posle igranke. Vratite se na igranku. Koračajte polako, da biste se ohladili. Popijte nešto punča.“

Otišli su. Zakopčavala je džemper, dok je on koračao blago pognut, dobro poznatim maloletničkim hodom, takozvanim geganjem poplavelih jaja.

Dva tuceta svitaca treperilo je iza bravarske radionice. Mahnuo sam, par klinaca mi je odmahnuo iz kutka za pušače. Izvirio sam iza ugla stolarske radionice i video nešto što mi se nije dopalo. Majk Kozlo, Džim la Dju i Vins Nouls su se tamo krili. Nešto je prelazilo iz ruke u ruku. Zgrabio sam to i bacio preko visoke žičane ograde, pre nego što su shvatili da sam tu.

Džim se pribrao posle prvog iznenađenja. Počastio me je lenjim, fudbalskim osmehom. "I ja vas pozdravljam, gospodine A.“

„Poštedi me, Džime. Nisam devojka koju pokušavaš da šarmom oboriš s nogu, i sasvim sigurno nisam tvoj trener.“

Izgledao je preneraženo i pomalo uplašeno. Nisam primetio izraz povređene sujete na njegovom licu. Mislim da bih se susreo s njim, da se ovo dogodilo u nekoj od velikih škola u Dalasu. Vins je uzmakao za korak. Majk nije uzmicao, ali je izgledao snuždeno i postiđeno. Ne, bio je više nego postiđen. Bilo ga je sramota.

„Piće na srednjoškolskoj igranci s pločama“, rekao sam. „Nije da očekujem da ćete se pridržavati svih pravila, ali zar morate da budete toliko glupi kad ih kršite? Šta će biti s tvojom Bama školarinom, Džimi, ako te uhvate da piješ i izbace iz fudbalskog tima?“

„Verovatno bi propala“, rekao je. „Eto šta bi bilo.“

„Tako je. Morao bi da presediš godinu dana. U stvari, morao bi da dobiješ boIje ocene. Isto važi za tebe, Majk. Izbacili bi te iz dramske sekcije. Da li to želiš?“ "Ne, gospodine.“ Bio je to jedva čujni šapat.

"Da li ti to želiš, Vinse?“

"Ne, hm-hm, gospodine A. Apsolutno nikako. Hoćemo li raditi onaj s porotom? Zato što ako...“

„Zar još nisi naučio da umukneš dok ti profesor riba uši?“

"Da, gospodine A.“

„Momci, sledeći put vam neću progledati kroz prste. Ovo je vaše srećno veče. Večeras ste dobili dragocen savet. Nemojte da sjebete budućnost. Ne zbog malo žestine na školskoj igranci, koje se za godinu dana nećete ni sećati. Da li ste me razumeli?“

„Da, gospodine“, rekao je Majk. „Žao mi je.“

„I meni je“, rekao je Vins. „Apsolutno.“ Prekrstio se, sa osmehom na usnama. Neki su jednostavno sazdani od takvog materijala. Možda su svetu potrebni pametnjakovići da bi napravili ravnotežu, ko bi ga znao?“

"Džime?“

"Da, gospodine“, rekao je i dodao. „Molim vas, nemojte reći mom ocu.“ „Neću, ovo će ostati među nama. Sledeće godine na koledžu ćete imati mnogo prilika da nešto popijete. Ne pijte u našoj školi. Da li ste me razumeli?“ Ovog puta su svi rekli da, gospodine.

„Vraćajte se unutra. Popijte malo punča i sperite miris viskija iz usta.“

Otišli su. Pustio sam ih da odmaknu, pre nego što sam pošao za njima. Razmišljao sam, oborene glave i s rukama u džepovima. Ne pijte to u našoj školi, rekao sam. U našoj.

Dođi da predaješ, rekla mi je Mimi. Za to si stvoren.

Godina 2011. nikada nije izgledala tako daleko. Dođavola, Džejk Eping nikad nije izgledao tako daleko. Prodorni tenor-saksofon praštao je u vreloj fiskulturnoj sali, duboko u srcu Teksasa. Slatki povetarac nosio je zvuke kroz noć. Bubanj je isporučivao deonicu „ustaj iz stolice i igraj“.

Mislim da sam tada odlučio da se više neću vraćati.

6.

Režeći saksofonista i seksi bubnjar svirali su u grupi zvanoj „Dijamanti“. Svirali su "Setnju“. Klinci nisu kapirali taj ples. Ne baš. Šetnja je bila prvo što smo Kristi i ja naučili kad smo pošli na časove plesa utorkom uveče. To je ples dva po dva. Služi za raskravljivanje atmosfere. Svaki par prolazi kroz špalir momaka i devojaka koji im tapšu. Ono što sam video po povratku u fiskulturnu salu razlikovalo se od toga. Devojčice i dečaci su prilazili jedno drugom. Okretali su se kao da igraju vaker i ponovo razdvajali. Završavali su na drugoj strani od one s koje su krenuli. Kad bi se razdvojili, oslonili bi se na pete i njihali kukovima napred. Pokreti su bili šarmantni i seksi.

Majk, Džim i Vins su se pridružili muškom stroju dok sam ih posmatrao sa svog mesta, pored stola s posluženjem. Od Vinsa nije bilo velike vajde - reći da igra kao beli dečak bila bi uvreda za sve bele dečake - ali su se Džim i Majk kretali kao pravi sportisti, što će reći s urođenom gracioznošću. Uskoro su privukli poglede najvećeg broja devojaka.

„Zabrinula sam se zbog tebe!“, povikala je Sejdi da bi nadglasala muziku. "Da li je napolju sve u redu?“

„Sve je u najboljem redu!“, uzvratio sam povikom. „Kakav je to ples?“ „Medison! Čitavog meseca ga puštaju na Bendstendu{60}! Hoćeš li da te naučim?“ "Damo“, rekao sam, kad sam je uhvatio za ruku, „naučiću ja tebe.“

Deca su nam napravila mesta, kad su videla da dolazimo. Tapšali su i vikali: „Svaka čast, gospodine A!“ i „Pokažite mu kako se to radi, mis Danhil!“ Sejdi se nasmejala i zategla elastičnu traku na konjskom repu. Boja joj se popela u obraze, načinivši je više nego zgodnom. Uzmicala je na petama i tapšala, tresući ramenima s drugim devojkama. Zatim je krenula napred, u moje naručje. Gledala me je pravo u oči. Bilo mi je drago što sam dovoljno visok za tako nešto. Okretali smo se kao mlada i mladoženja na vrhu svadbene torte, zatim smo se razdvojili. Spustio sam se i okrenuo, na prstima s rukama u položaju Ala Džonsona dok je pevao "Mami“{61} Ovo je izazvalo još snažnije aplauze i neke predbitlsovske krike iz devojačkih grla. Nisam se razmetao (dobro, možda samo malčice), ali nisam krio koliko sam srečan što igram. Nisam to odavno činio.

Numera se završila. Prodorni saksofon je izbledeo i odjezdio u rokenrol večnost koju je naš zeleni di-džej sa zadovoljstvom zvao veselim grobljem slatkog zvuka. Zaputili smo se preko podijuma.

„Bože, što je to bilo zabavno“, rekla je. Uhvatila me je za ruku i stisnula. „I ti si zabavan.“

Donald je zagrmeo preko ozvučenja, pre nego što sam stigao da joj odgovorim. "U čast dežurnih koji znaju da igraju - što ih čini prvim takvim parom u istoriji škole - evo munje iz prošlosti, iščezle s top-lista, ali ne i iz srca, a poslastice starih majstora, pravo iz tatine kolekcije ploča. On ne zna da sam je doneo ovamo. Nadrljaću ako mu ijedna od ovde prisutnih zgodnih cura to kaže. Rokeri, evo kako se to radilo kad su gospodin A i mis Di bili u srednjaku!“

Svi su se zagledali u nas i... pa...

Znate li kako je kad se uveče zateknete napolju i kad vidite sjajnozlatnu ivicu oblaka, i znate da će se za sekund ili dva pojaviti mesec? Takvo osećanje sam imao dok sam stajao ispod blago ustalasanih traka od krep-papira u denholskoj fiskulturnoj sali. Znao sam šta će pustiti. Znao sam da ćemo igrati na tu muziku, i znao sam kako ćemo igrati. Čuo sam predivni uvod duvačkih instrumenata:

Ba-da da... ba-dab-da-di-dam

Glen Miler. "U dobrom raspoloženju“.

Sejdi je posegnula iza sebe. Skinula je elastičnu traku i oslobodila kosu. Još se smejala kad je gotovo neprimetno zaljuljala kukovima. Kosa joj je glatko klizila od jednog do drugog ramena.

„Znaš li sving?“ Podigao sam glas da bi me čula, preko muzike. Znao sam da može. Znao sam da želi da igra.

„Misliš na lindi hop?“, pitala je.

"Na to sam mislio.“

"Pa...“

„Hajde, mis Danhil“, reče jedna od devojaka. „Hoćemo da vas vidimo.“ I dve njene prijateljice su gurnule Sejdi ka meni. Oklevala je. Okrenuo sam se i pružio ruke. Klinci su se, uz vesele povike, povukli s plesnog podijuma. Napravili su nam mesta. Privukao sam je sebi. Posle neprimetnog oklevanja zavrtela se ulevo, a zatim udesno. Haljina bez rukava i kragne koju je nosila davala joj je dovoljno mesta da prekrsti noge u hodu. To je bila vrsta lindija koju su Riči što moćnim glasom se diči i Bevi što voz ševi učili, onog dana u jesen 1958. godine. To je bio hejzelpoping. Naravno da je bio. Zato što se prošlost harmonizuje.

Privukao sam je sebi. Držali smo se za ruke. Pustio sam je da se odmakne. Razdvojili smo se. Zatim smo, kao da smo mesecima vežbali ove pokrete (s muzikom s ploče puštene na manjem broju obrtaja, na pustom izletištu), kleknuli i izbacili noge, prvo levo, a zatim desno. Klinci su se smejali i klicali. Obrazovali su krug i tapšali nasred sjajno izglačanog parketa.

Priljubili smo se. Okrenula se kao balerina u skoku, ispod naših spojenih ruku.

Sad me stisni, da mi kažeš hoćeš li levo ili desno.

Osetio sam laki stisak u desnici, kao da sam ga prizvao mišlju. Okrenula se unazad kao propeler. Kosa joj je lepršalakao lepeza. Bila je prvo crvena, a zatim plava pod svetlima. Nekoliko devojaka je uzdahnulo. Uhvatio sam je. Spustio sam se na petu, s njom svijenom preko ruke. Nadao sam se iz sveg srca da će mi koleno izdržati. Izdržalo je.

Ustao sam, tačnije ustali smo. Odmakla se i vratila u moje naručje. Igrali smo pod svetlima.

Igra je život.

7.

Igranka se završila u jedanaest, ali ja nisam skrenuo sanlajnerom na Sejdin prilazni put sve do petnaest minuta posle ponoći. Bila je nedelja ujutru. Jedna od stvari koju vam niko ne kaže o glamuroznom poslu dežurnih nastavnika na tinejdžerslđm plesovima jeste da ste vi onaj koji mora da se pobrine da sve bude čisto i na svom mestu, a vrata zaključana kad muzika utihne.

Nismo mnogo govorili na povratku. Donald je pustio još nekoliko živahnih i izazovnih big-bend melodija, a klinci navaljivali da ponovo zaigramo sving. Nismo im udovoljili. Jedanput je bilo za pamćenje, dva puta bi im se neizbrisivo urezalo u sećanje. Možda to nije tako dobra stvar u malom gradu. Večerašnja igra je za mene već postala neizbrisiva uspomena. Neprestano sam mislio na njeno telo u rukama i na njen vreli dah na mom licu.

Ugasio sam motor, pre nego što sam se okrenuo prema njoj. Sad će reći „Hvala što si me izvukao“ ili „Hvala na divnoj večeri“ i to će biti to.

Nije rekla ništa od toga. Samo me je ćutke posmatrala. Kosa na njenim ramenima. Dva gornja dugmeta na košulji od oksfordskog platna ispod haljine bez rukava i kragne behu otkopčana. Minđuše su se blistale. Spojili smo se. Prvo smo se vaćarili, a zatim čvrsto zagrlili. To je bilo ljubljenje, ali i više od toga. Jeli smo da utolimo glad, ili pili da ugasimo žeđ. Mirisao sam njen parfem i čisti znoj ispod njega. Namirisao sam duvan, slab ali rezak, na njenim usnama i jeziku. Prstima je prolazila kroz moju kosu (zadrhtao sam kad me je malim prstom zagolicala po uvetu). Ispreplela ih je na potiljku. Palčevi su se pomerali, pomerali. Milovali su golu kožu u podnožju vrata, koji bi, u drugom životu, bio prekriven kosom. Gurnuo sam ruku prvo ispod, a zatim oko njenih punih grudi. Promrmljala je: „O, hvala ti, mislila sam da ću pasti.“

„Zadovoljstvo je moje“, rekao sam. Nežno sam je stisnuo za grudi.

Mazili smo se oko pet minuta. Disali smo sve dublje. Naši pokreti su postajali sve smeliji. Para se nahvatala na prednjem staklu/orda. Odgurnula me je od sebe. Obrazi su joj bili vlažni. Zašto se, za ime božje, rasplakala?

„Žao mi je, Džordže“, rekla je. "Ne mogu. Previše se bojim.“ Haljina bez rukava joj se povukla nagore, otkrivajući podvezice i rub čipkastih gaćica. Navukla ju je nazad do kolena.

Pretpostavio sam da je problem u tome što je još udata, iako joj je brak propao. Ovo je sredina dvadesetog, a ne početak dvadeset prvog veka. Možda zazire od suseda. Okolne kuće su bile mračne i usnule, ali nisam mogao biti siguran da nas niko ne posmatra. Novi sveštenici i učitelji su uvek bili privlačne teme ogovaranja u malim gradovima. Ispostavilo se da su obe pretpostavke bile pogrešne, ali to tad nisam mogao znati.

„Sejdi, ne moraš da radiš ništa što ne bi htela. Ja nisam...“

"Ne razumeš. Nije da ne želim. Ne bojim se zbog toga, već zato što nikad nisam to radila.“

Izašla je iz kola i potrčala ka kući, pre nego što sam stigao da joj išta kažem. Preturala je po torbi. Tražila je ključ. Nije se osvrtala.

8.

Stigao sam kući u dvadeset do jedan. Sad sam ja prevalio put od automobila do kuće gegajući se hodom poplavelih jaja. Telefon je zazvonio čim sam upalio svetlo u kuhinji. Bila je 1961. godina. Proći će još četrdeset godina od identifikacije poziva, ali je samo jedna osoba mogla da me zove u ovo doba, posle ovakve večeri.

„Džordže? Ja sam.“ Zvučala je pribrano, ali je glas bio promukao. Plakala je, i to mnogo.

„Zdravo, Sejdi. Nisi mi pružila priliku da ti se zahvalim na divnom društvu, na igranci i posle nje.“

„I ja sam se dobro provela. Ne pamtim kad sam igrala. Malo se plašim da ti kažem s kim sam naučila da plešem lindi.“

„Pa, ja sam ga naučio sa svojom bivšom ženom. Pretpostavljam da si ga ti naučila s tvojim otuđenim suprugom.“ Izuzev što to nije bila pretpostavka; tako to ide. Jezive podudarnosti su prestale da me iznenađuju, ali bih lagao kad bih vam rekao da sam se navikao na njih.

„Da.“ Govorila je ravnim tonom. „Naučila sam ga s njim, s Džonom Klejtonom od Klejtona iz Savane. I otuđen je prava reč, zato što je on veoma čudan čovek.“ „Koliko dugo ste bili u braku?“

„Večnost i jedan dan. Ako se ono što smo imali uopšte može nazvati brakom.“ Nasmejala se, veselim i s očajanjem pomešanim smehom Ajvi Templton. „U mom slučaju se večnost i jedan dan svode na nešto više od četiri godine. Kad se škola završi u junu, diskretno ću otputovati do Rina. Zaposliću se preko leta kao kelnerica ili nešto slično. Zakon zahteva najmanje šest nedelja boravka u gradu. To znači da ću krajem jula ili početkom avgusta moći da upucam tu... šaradu u koju sam se uplela... kao konja sa slomljenom nogom.“

„Jedva čekam taj dan“, rekao sam i odmah posumnjao u sopstvene reči. Znao sam da se glumci okupljaju i da će predstava uskoro početi. Li Osvald će se juna 1962. vratiti u SAD. Prvo će živeti s Robertom i njegovom porodicom, a zatim s majkom. U avgustu će biti u Ulici Mercedes u Fort Vortu. Radiće u obližnjoj zavarivačkoj kompaniji "Lesli“. Spajaće aluminijumske prozore i vrata protiv oluje.

„Nisam sigurna da mogu toliko da čekam.“ Govorila je tako tiho da sam morao da se naprežem da bi je čuo. "U brak sam ušla nevina, u dvadeset trećoj. Sad sam bela udovica u dvadeset osmoj. To je dugo vremena za voćku na drvetu, kažu tamo odakle sam, pogotovu kad svi - uključujući i rođenu majku - pretpostavljaju da ste počeli da skupljate praktično iskustvo o onom što rade ptice i pčele još pre četiri godine. Ovo nikad, nikome nisam rekla. Mislim da ću umreti ako to ikome pomeneš.“

"To ostaje među nama, Sejdi. Zauvek će ostati. Da li ti je bio važan?“

"Ne baš...“ Ućutala se. Izvesno vreme je vladala tišina. Progovorila je, glasom punim užasa. „Džordže... da li imaš dvojnika?“

„Nemam. Ova cura pripada samo meni, za tri dolara i pedeset centi mesečno.“

„Hvala bogu. O ovakvim stvarima se ne govori telefonom. I pogotovo ne u Alovom restoranu uz prongburger. Možeš li da svratiš kod mene na večeru? Biće to mali piknik u zadnjem dvorištu. Recimo oko pet?“

"To mi odgovara. Doneću slatki hleb, ili tako nešto.“

„Neću kolač.“

"Pa šta da ti donesem?“

„Ne mogu da ti to kažem preko telefona, iako nemaš dvojnika. Nešto što ćeš kupiti u apoteci. Ali ne ovde, u Džodiju.“

"Sejdi...“

„Ne govori ništa, molim te. Prekinuću vezu da bih se umila ’ladnom vodom. Čini mi se da gorim.“

Veza se prekinula. Otišao sam u krevet. Dugo sam ležao budan. Razmišljao sam o velikim temama: vremenu, ljubavi i smrti.

Petnaesto poglavlje

1.

U nedelju oko deset ujutru uskočio sam u sanlajner i odjezdio do trideset dva kilometra dalekog Raund Hila. Pronašao sam apoteku na glavnoj džadi. Bila je otvorena. Pogled mi je privukla nalepnica u izlogu, MI URLAMO ZA DENHOLMSKE LAVOVE. Setio sam se da i Raund Hil pripada četvrtom okrugu. Odvezao sam se do Kilena. Tamo mi je postariji apotekar, jezivo sličan gospodinu Kinu iz Derija, namignuo dok mi je davao smeđu kesu i kusur. "Ne čini ništa što nije u skladu sa zakonom, sinko.“

I ja sam namignuo na očekivani način i krenuo za Džodi. Prethodne noći sam veoma malo spavao. Legao sam i pokušao da zaspim, ali nisam stigao ni blizu sna. Skoknuo sam do poslastičarnice i kupio slatki hleb. Izgledao je bajato, kao što to obično biva u nedelju, ali mi to nije smetalo, kao što neće smetati ni Sejdi. Nisam znao da li ćemo piknikovati, ali sam smeo da se opkladim da hrana neće biti najvažnija stvar u našem druženju. Oblak leptirića mi je lepršao u stomaku kad sam pokucao na njena vrata.

Na licu joj nije bilo šminke. Nije stavila ni ruž. Oči su joj bile krupne, tamne i uplašene. Bio sam siguran da će mi zalupiti vrata ispred nosa i da ću čuti kako beži onoliko brzo koliko joj duge noge dozvoljavaju. I to će biti kraj naše priče.

Nije pobegla. "Uđi“, rekla je. „Pripremila sam pileću salatu.“ Usne su joj zadrhtale. „Nadam se voliš... da voliš d.. dosta m... majoneza...“

Kolena su joj klecnula. Spustio sam kutiju sa slatkim hlebom na pod predsoblja, da bih je prihvatio. Mislio sam da će se onesvestiti, ali nije. Čvrsto me je zagrlila oko vrata, kao davljenica ploveće deblo. Drhtala je čitavim telom. Zgazio sam bogom prokleti slatki hleb. A zatim i ona. Spljeskali smo ga.

„Plašim se. Šta ako ne budem dobra u tome?“

„Šta ako ja na budem dobar?“ Pokušavao sam da se našalim, iako odavno nisam to radio. Najmanje četiri godine.

Nastavila je kao da me nije čula. „Nikad me nije želeo. Ne onako kako sam očekivala. Njegov način je jedini za koji znam. Dodirivanje, a zatim metla.“

„Smiri se, Sejdi. Duboko udahni.“

„Da li si bio u apoteci?“

„Jesam, u Kilenu. Ali ne moramo da...“

„Moramo. Ja moram. Pre nego što izgubim ono malo hrabrosti što mi je ostalo. Hajde.“

Spavaća soba je bila na kraju hodnika. Bila je spartanski nameštena. U njoj je bio krevet, sto i nekoliko reprodukcija na zidovima. Cicane zavese su lepršale na lakoj vazdušnoj struji iz rashladnog uređaja na prozoru. Radio je na najnižem stepenu opterećenja. Kolena su ponovo počela da je izdaju. Ponovo sam je prihvatio. To je bio neobičan ples, nalik svingu. Imali smo i šemu koraka Artura Marija na podu, ispisanu slatkim hlebom. Poljubio sam je. Pritisla je svoje suve, usplamtele usne na moje.

Nežno sam je odgurnuo od sebe. Pritisnuo sam je na vrata ormana. Posmatrala me je ozbiljnim pogledom, kroz kosu popalu preko očiju. Veoma nežno sam joj sklonio vlasi s lica. Vrhom jezika sam joj oblizao suve usne. Radio sam to polagano. Naročitu pažnju sam posvećivao uglovima.

„Da li je ti je sad bolje?“, pitao sam.

Odgovorila mi je, ali ne glasom, već jezikom. Nisam se priljubio uz nju, već sam polagano milovao njeno izduženo telo. Počeo sam od vrata. Obema rukama sam hvatao brzi ritam njenog pulsa. Spustio sam se do grudi, dojki, stomaka i ravne nagnute doline ispod njega. Kliznuo sam niza zadnjicu do butina. Nosila je farmerke. Tkanina je šaptala pod mojim dlanom. Nagnula se nazad i udarila glavom o vrata.

"Jao!“ rekao sam. „Kako ti je?“

Zažmurila je. „Dobro mi je. Ne prestaj. Ljubi me.“ Odmahnula je glavom. „Nemoj da me ljubiš. Obradi mi usne. Liži ih. To mi se dopada.“

Poslušao sam je. Uzdahnula je i gurnula prste ispod kaiša na mojim leđima. Polako je stigla do kopče na stomaku.

2.

Hteo sam da budem brz. Svaki delić mog tela je vapio za žurbom. Govorilo mi je da zaronim dublje, čeznulo je za tim savršenim, očaravajućim, suštinskim činom. Ipak sam napredovao polako, sve dok mi nije rekla: „Ne teraj me da te čekam, dosta sam čekala.“ Poljubio sam znojavo udubljenje na njenoj slepoočnici i prislonio bokove uz nju. To je ličilo na horizontalnu verziju medisona. Zastenjala je, blago se povukla i podigla bokove, u susret mojim.

„Sejdi? Kako si?“

„O, moj bože“, rekla je. Nasmejao sam se. Otvorila je oči. Pogledala me je s radoznalošću i nadom. "Da li je gotovo, ili ima još?“

„Ima još malo. Ne znam koliko. Dugo nisam bio sa ženom.“

Ispostavilo se da je bilo još dosta toga. Prošlo je samo nekoliko minuta u stvarnom vremenu, ali je ono nekad različito - što niko ne zna bolje od mene. Na kraju je zastenjala. „0, dragi, o, moj dragi, o, moj dragi, dragi, bože, o, šećerul“ Pohlepa rođena otkrićem u njenom glasu gurnula me je preko ivice. Nismo to učinili istovremeno, ali je nekoliko sekundi kasnije podigla glavu i zarila lice u udubljenje na mom ramenu. Sitnom pesnicom me je udarila po lopaticama, jednom, dva puta... otvorila je šaku kao cvet i mirno ležala. Pružila se po jastucima. Zaprepašćeno me je posmatrala razgoračenim očima.

„Svršila sam.“

„Primetio sam.“

„Majka mi je govorila da se to ne dešava ženama, već samo muškarcima. Tvrdila je da je ženski orgazam samo mit.“ Nasmejala se. „Blagi bože, šta je sve propustila.“

Oslonila se na lakat. Uhvatila me je za ruku i spustila na svoju dojku. Srce joj je uzbuđeno tuklo ispod nje. „Recite mi, gospodine Amberson - kad ćemo moći da ponovimo grešni čin?“

3.

Sejdi i ja smo sedeli u njenom sićušnom zadnjem dvorištu, pod prekrasnim starim drvetom, dok je crvenkasto sunce tonulo u večito prisutni smog od gasa i nafte na zapadu. Jeli smo sendviče s pilećom salatom i pili ledeni čaj. Nije bilo slatkog hleba. Načisto smo ga uništili.

„Mora da ti je neprijatno da nosiš te... znaš, te stvari iz apoteke?“

„Ništami ne fali“, rekaosam. Iakomi nisuprijali, niti će. Od 1961. do 2011. veliki broj američkih proizvoda će se poboljšati. Verujte Džejku kad vam kaže da će zaštitne gumice ostati manje-više iste. Danas imaju zvučnija imena, i ukuse (za one s čudnim ukusom), ali su i dalje u suštini samo gumena navlaka za kitu.

„Imala sam dijafragmu“, rekla je. Prostrla je ćebe po travi, pošto nije imala sto za piknik. Podigla je plastičnu kutiju sa ostacima salate od crnog luka i krastavaca i počela da zatvara i otvara poklopac. Neki ljudi bi takvo ponašanje tumačili frojdovski. Spadao sam u tu grupu.

„Majka mi ju je dala nedelju dana pre venčanja s Džonijem. Objasnila mi je kako se stavlja, iako nije mogla da me gleda u oči. Sigurna sam da bi se kap vode na njenim obrazima istopila da ju je neko u tom času poprskao. ’Nemoj da začneš u prvih osamnaest meseci’, objasnila mi je. ’lli dve godine, ako možeš da ga navedeš da toliko pričeka. Tako možeš da živiš od njegove plate i prištediš svoju.’“

„To nije najgori savet na svetu.“ Bio sam oprezan. Kretali smo se minskim poljem. Znala je to, baš kao i ja.

„Džoni predaje prirodne nauke. Visok je, iako ne koliko i ti. Dosadilo mi je da izlazim s muškarcima nižim od sebe. Mislim da sam zbog toga pristala da izađem s njim, kad me je prvi put zamolio. S vremenom sam se na to navikla. Izlasci s njim su mi prijali. Na kraju večeri mu nikad ne bi izrastao još jedan par ruku. U to doba sam to tumačila kao ljubav. Bila sam veoma naivna, zar ne?“

Odmahnuo sam rukom.

„Upoznali smo se u srednjoj školi, u Savani. Zaposlili smo se u mešovitoj i privatnoj obrazovnoj ustanovi. Prilično sam sigurna da je njegov otac povukao par veza i vezica da bi nas tamo ubacio. Klejtonovi nemaju novca - ne više, iako su ga nekad imali - ali se još visoko kotiraju u društvu. Znaš na šta mislim, siromašni, ali plemeniti.“

Nisam znao. Društveni položaj nikad nije bilo preterano značajan u okruženju u kom sam odrastao. Ipak sam progunđao da znam. Dugo je držala ovu priču u sebi. Govorila je kao da je u hipnotičkom transu.

„Imala sam dijafragmu. Čuvala sam je u plastičnoj kutiji s ružom na poklopcu, ali je nikad nisam upotrebila. Nije mi zatrebala. Bacila sam je nakon jednog potezanja. Tako je to zvao, potezanje. ’Moraš da ga potegneš’, govorio je. A zatim metla. Shvataš?“

Ništa nisam shvatao.

Nasmejala se. Ponovo me je podsetila na Ajvi Templton. „Rekla mi je da čekam dve godine! Dijafragma mi s njim ne bi zatrebala ni za dvadeset godina!“

„Šta se desilo?“ Nežno sam je uhvatio za nadlakticu. "Da li te je tukao? Da li te je tukao drškom od metle?“ Drška od metle se mogla upotrebiti na još jedan način - čitao sam Poslednje skretanje za Bruklin{62} - ali očigledno to nije radio. Bila je devica. Dokaz je bio na posteljini.

"Ne“, rekla je. „Nije me tukao metlom, Džordže. Mislim da ne mogu više da govorim o ovome. Ne sada. Osećam se... ne znam... kao dobro protresena boca gaziranog napitka. Znaš li šta želim?“

Mislio sam da znam, ali sam je učtivo zapitao. „Zelim da me uvedeš u kuću i skineš poklopac.“ Podigla je ruke da bi se protegnula. Nije se trudila da obuče prsluče. Video sam kako joj se grudi dižu ispod bluze. Bradavice su stvarale sićušne senke na tkanini, pod poslednjim zracima sunca.

Rekla je: „Ne želim da danas iznova proživljavam prošlost. Danas želim samo da penim.“

4.

Sat kasnije je zadremala. Poljubio sam je u čelo, a zatim u nos, da bih je probudio. „Moram da idem. Skloniću automobil s tvog prilaznog puta, pre nego što susedi počnu da zovu prijatelje.“

„Pretpostavljam da će tako biti. U prvoj kući do mene stanuju Sanfordovi. Lila Sanford mi ovog meseca pomaže u biblioteci.“

Bio sam prilično siguran da je Lilin otac u školskom odboru, ali nisam to rekao. Blistala je. Nije bilo potrebe da joj kvarim raspoloženje. Što se Sanforda tiče, sedeli smo na kauču, spojenih kolena i čekali da se završi Denis napast i počne zbilja velika emisija, šou Eda Salivana. Njihovo mišljenje počelo bi da se menja ako bi moj automobil bio na istom mestu i u pola jedanaest.

Gledala je kako se oblačim. „Šta će se sad desiti, Džordže? S nama?“

„Hteo bih da budem s tobom, ako bi ti htela da budeš sa mnom. Da li to hoćeš?“ Sela je. Čaršav joj se nabrao oko struka. Posegnula je za cigaretom. „Veoma. Ali udata sam. I ostaću udata sve do sledećeg leta u Rinu. Džoni bi se usprotivio ako bih tražila poništenje braka. Dođavola, usprotivili bi se i njegovi roditelji.“ „Sve će biti u redu, dok god budemo diskretni. Ali, neophodno je da budemo diskretni. To ti je jasno, zar ne?“

Nasmejala se. Lice joj se ozarilo. „O, da. To mi je poznato.“

„Sejdi, da li si imala probleme s disciplinom u biblioteci?“

"Pa? Bilo ih je. Uobičajene stvari.“ Slegnula je ramenima; grudi su joj se zanjihale. Zažalio sam što sam se tako brzo obukao. S druge strane, koga zavaravam? Džejms Bond bi možda bio spreman za treću rundu, ali Džejk/Džordž je bio iscrpljen. "Ja sam nova cura u školi. Klinci me isprobavaju. To je neprijatno, ali nije i neočekivano. Zašto pitaš?“

„Mislim da će tvoji problemi naprasno iščeznuti. Učenici vole kad se nastavnici zaljube. Čak i dečaci. To je kao da gledaju televizijsku seriju.“

"Da li će znati da mi...“

Razmišljao sam o tome. „Neke devojke će znati. One sa iskustvom.“ Otpuhnula je dim. "Sjajno.“ Ali nije delovala sasvim nezadovoljno.

„Kako bi bilo da večeramo u ’Sedlu’ ili Raund Hilu? Da naviknemo ljude da smo par.“

"U redu. Hoćemo li sutra?“

"Ne mogu. Imam neka posla u Dalasu.“

„Istražuješ za knjigu?“

"Hm-hm.“ Tek što smo se zbližili, a ja moram da je lažem. To mi se nije dopadalo, ali je bilo neizbežno. A što se budućnosti tiče... nisam hteo da razmišljam o njoj. Imao sam mnogo toga da štitim. „Šta kažeš za utorak?“ „Odgovara mi. I, Džordže?“

"Da?“

„Moramo da nađemo način da ovo radimo što češće.“

Nasmejao sam se. „Ljubav će pronaći način.“

„Mislim da mi je požuda više na umu.“

„Možda je i jedno i drugo.“

„Ti si divan čovek, Džordže Ambersone.“

Hriste, čak mi je i ime lažno.

„Ispričaću ti o Džoniju i meni. Kad budem mogla. I ako budeš hteo da me saslušaš.“

„Hteo bih.“ Moraću da je shvatim, ako hoću da budemo zajedno. Hteo sam da saznam što više o njoj, njemu i metli. „Možeš da mi se poveriš kad god budeš spremna.“

„Kao što naša uvažena direktorka voli da kaže: ’Deco, ovo će biti teško, ali vredno truda.’“

Nasmejao sam se.

Ugasila je cigaretu. „Pitam se da li bi mis Mimi odobrila našu vezu.“ „Prilično sam siguran da bi.“

„Delim tvoje mišljenje. Vozi pažljivo, dragi. I bolje ponesi ove.“ Pokazala je na papirnu kesu iz kilenske apoteke. Bila je na noćnom ormariću. "Ne bih da objašnjavam ako me poseti radoznali gost, od vrste koja pretura po ormariću za lekove kad piški.“

"To je dobra ideja.“

„Nek ti budu pri ruci, dušo.“

Namignula mi je.

5.

Vozio sam se kući, misleći o gumicama. Prestižna marka trojan... naborani zbog njenog zadovoljstva. Tako je pisalo na kutiji. Dama više nije imala dijafragmu (iako bi mogla nabaviti jednu, prilikom sledećeg putovanja u Dalas. Kontraceptivne pilule još dve godine neće biti u široj upotrebi. Doktori će, čak i tada, oklevati da ih propisuju, ako sam dobro zapamtio gradivo iz savremene sociologije. Dotad ću se osloniti na pouzdane trojance. Nisam ih nosio radi njenog zadovoljstva, već da ne bi dobila bebu. To je čudesna pomisao, u svetlosti činjenica da ću postati beba tek za petnaest godina.

Razmišljanje o budućnosti je na mnogo načina zbunjujuće.

6.

Sledeće večeri sam ponovo posetio radnju Tihog Majka. Znak na vratima je poručivao ZATVORENO. Moj prijatelj elektroničar me je pustio u radnju, koja je spolja gledano delovala pusto.

„Stigli ste na vreme, gospodine Dou, baš na vreme“, rekao je. „Da vidimo šta vi mislite. Ja mislim da sam nadmašio samog sebe.“

Stajao sam pored staklene vitrine pune tranzistorskih radio-prijemnika. Čekao sam, dok se on bavio u zadnjoj sobi. Vratio se s dve lampe. Abažuri su bili izmrljani, kao da ih je podešavalo mnogo prljavih prstiju. Osnov jedne lampe je bio okrnjen, tako da je stajala nakrivo na tezgi: Kriva lampa iz Pize. Bile su savršene. To sam mu i rekao. Nacerio se i spustio dve kutije s magnetofonima pored lampi. Dao mi je i dve kese sa žicom različite dužine. Bila je toliko tanka da se jedva videla.

"Da li ste raspoloženi za kraću lekciju?“

„Mislim da neće biti neophodna“, rekao sam i spustio pet novčanica od dvadeset dolara na tezgu. Bio sam blago dirnut kad je pokušao da mi vrati jednu od njih.

„Pogodili smo se za sto osamdeset.“

„Ovih dvadeset je da biste zaboravili da sam ikad bio ovde.“

Pritisnuo je spornu dvadeseticu pakem, posle kraćeg kolebanja. Privukao je bliže zelenim prijateljima. „Već sam to učinio. Zašto ovo ne smatram napojnicom?“

Postavio sam mu pitanje, nadahnut radoznalošću, dok je pakovao stvari u smeđu kesu.

„Kenedi? Nisam glasao za njega. Mislim da će biti u redu, ako ne bude primao naređenja od pape. Ovoj zemlji je potreban neko mlađi. Ovo je novo doba, zar ne?“

„Mislite li da će dobro proći, ako dođe u Dalas?“

„Verovatno. Ali ne mogu biti siguran. Sve u svemu, sedeo bih severno od Mejson-Diksonove linije, da sam na njegovom mestu.“

Nacerio sam se. „Tamo gde je sve mirno i fino?“

Tihi Majk (sveti Majk) odvratio je: "Ne počinjite.“

7.

U nastavničkoj zbornici u prizemlju bio je red odeljaka za poštu i školske proglase. Na odmoru, u utorak ujutru, pronašao sam zapečaćenu kovertu u svom odeljku.

Dragi Džordže,

Ako još želiš da me večeras odvedeš na večeru, moraćeš oko pet, zato što čitave nedelje, i one sledeće, radim od rano ujutru. Spremam se za Jesenju rasprodaju knjiga. Možda bismo mogli da svratimo kod mene na desert.

Imam slatki hleb. Nadam se da ćeš hteti da ga gricneš.

Sejdi

„Čemu li se smeješ, Ambersone?“ pitao me je Deni Lejverti. Mučio se s ispravljanjem sastava, zbog mamurluka. „Reci mi, malo smeha bi mi dobro došlo.“

"Ne dolazi u obzir. U pitanju je privatna šala. Ne bi je razumeo.“

8.

Mi smo je razumeli. Slatki hleb je bio naša šifra za ono. Te jeseni smo ga često grickali.

Bili smo diskretni, ali je bilo onih koji su znali šta se dešava. Počela su govorkanja, ali bez skandala. Palančani su retko kad zli ljudi. Poznavali su Sejdinu situaciju, bar u opštim crtama. Shvatali su da bar neko vreme nećemo moći da se pojavljujemo kao par. Nije me posećivala, zato što bi to pospešilo glasine. Nikad nisam ostajao kod nje kasnije od deset uveče, zato što bi i to izazvalo neželjenu pažnju. Nisam mogao da parkiram sanlajner u njenu garažu i prenoćim, zato što ju je njen mali folksvagen ispunjavao od zida do zida. Ne bih to učinio ni da je garaža bila veća, zato što bi neko saznao. U palankama je tako. Uvek neko sazna.

Posećivao bih je posle škole. Svraćao sam na obrok koji je zvala večerom. Ponekadbismo otišli do Alovog restorana i )t\\ prongburgere ili šnicle od soma. Pokatkad bismo svratili do "Sedla“. Dva puta sam je odveo na ples u subotu uveče u "Grandž“. Filmove smo gledali u "Gemu“ ili u "Mesu“ u Raund Hilu, ili u „Starlajt bioskopu za automobiliste“ u Kilenu (koji su klinci zvali mestom za drpanje u kolima). U dobrom restoranu poput „Sedla“, popila bi čašu vina pre obroka. Ja bih popio pivo. Vodili bismo računa da nas niko ne vidi u nekoj od lokalnih taverni, a pogotovo ne u „Crvenom petlu“, jedinom mestu s džuboksom u Džodiju, o kom su naši učenici govorili s žudnjom i strahopoštovanjem. Te 1961. segregacija je počela da omekšava i nepovratno slabi - crnci su izborili pravo da sede u restoranima kod Vulvorta u Dalasu, Fort Vortu i Hjustonu - ali nastavnici nisu pili u „Crvenom petlu“. Ne ako su hteli da zadrže posao. Nikad-nikad-nikad.

Kad smo vodili ljubav u Sejdinoj spavaćoj sobi, uvek je imala pantalone, džemper i par mokasina na svojoj strani kreveta. Zvala je to kompletom za hitne slučajeve. Jednom je zvono na ulaznim vratima zazvonilo dok smo bili nagi (to stanje je zvala golom istinom). Obukla se za desetak sekundi. Vratila se, kikoćući se i mašući primerkom Kule stražare. „Jehovini svedoci. Otišli su kad sam im rekla da sam spasena.“

Jednom mi je, dok smo posle vođenja ljubavi jeli šunku i bamije u njenoj kuhinji, rekla da je naše druženje podseća na film s Odri Hepbern i Garijem Kuperom - Ljubav po podne{63}. „Ponekad se pitam da li bih bila bolja noću.“ Zvučala je čežnjivo. „Kad to radi običan svet.“

„Pružiće ti se prilika da doznaš“, rekao sam. „Drž’ se dotle, dušo.“ Osmehnula se. Poljubila me je u kraj usana. „Stvarno smišljaš delotvorne fraze, Džordže.“

„O, da“, rekao sam, „veoma sam originalan.“

Gurnula je tanjir od sebe. „Spremna sam za desert. A ti?“

9.

Grabuljao sam po travnjaku, nedugo po poseti Jehovinih svedoka Sejdinom domu - znam da je to bilo početkom novembra, zato što sam obavio izbor glumaca za postavku Dvanaestgnevnih Ijudi - kad je neko rekao: „Zdravo, Džordže, kako si?“

To je bio Dek Simons, dvostruki udovac. Ostao je u Meksiku, duže nego što je iko mislio. Vratio se baš kad su ljudi pomislili da će tamo zauvek ostati. Prvi put sam ga video otkad se vratio. Bio je veoma mršav i preplanuo. Odeća je visila na njemu. Gvozdenosiva i gusta kosa mu se posle venčanja proredila i pobelela.

Ispustio sam grabulje i požurio ka njemu. Hteo sam da mu stisnem ruku, ali sam ga zagrlio. To ga je prenerazilo - pravi muškarci se, u 1961. godini, nisu grlili - ali se ipak nasmejao.

Osmotrio sam ga. „Divno izgledaš!“

„Hvale vredan pokušaj, Džordže. Osećam se bolje nego ranije. Mimina smrt... znao sam da će se desiti, ali me je ipak oborila s nogu. Glava nikako da se izbori sa srcem.“

„Uđi, da popijemo šolju kafe.“

„Veoma rado.“

Razgovarali smo o vremenu koje je proveo u Meksiku i o školi. Ćaskali smo o neporaženom fudbalskom timu i o jesenjim utakmicama. Spustio je šolju i rekao: „Elen Dokerti me je zamolila da ti kažem reč dve o tebi i Sejdi Klejton.“ Hm-hm. A ja sam mislio da to dobro izvodimo.

„Predstavlja se kao Danhil. To je njeno devojačko prezime.“

„Njena situacija mi je do tančina poznata još otkad sam je zaposlio. Ona je fina devojka, a ti fin momak, Džordže. Elen kaže da se s teškom situacijom nosite s hvale vrednim dostojanstvom.“

Malčice sam se opustio.

„Rekla mi je i da je prilično sigurna da niko od vas ne zna za ’Kendlvud bungalove’ pored Kilena. Nije se osećala dovoljno slobodnom da vam na njih ukaže, pa me je zamolila da to učinim.“

"’Kendlvud bungalovi’?“

„Posećivao sam ih s Mims dva ili tri puta, subotom uveče.“ Igrao se šoljom za čaj, šakama koje su odskora izgledale prevelike u odnosu na telo. „Bungalovima upravlja par penzionisanih učitelja iz Arkanzasa ili Alabame. Iz jedne od onih država na A. Penzionisani muški učitelji, ako shvataš šta želim da ti kažem.“ „Mislim da vas razumem, da.“

"To su dobri momci. Ne govore ništa o svom odnosu, niti o odnosima njihovih gostiju.“ Podigao je pogled sa svoje šolje. Blago je pocrveneo. Smešio se. "To nije mesto za kratke, vrele susrete, ako to misliš. Nema ništa zajedničkog s tim. Sobe su ukusno opremljene, a cene razumne. Nedaleko od bungalova je dobar i jeftin restorančić. Curi ponekad zatreba takvo mesto, a i momku, takođe. Na takvom mestu ne moraju da žure i da se osećaju jeftino.“

„Hvala ti“, rekao sam.

„Zbilja nema na čemu. Mimi i ja smo proveli mnogo prijatnih noći u Kendlvudu. Ponekad smo samo gledali televiziju u pidžamama, i odlazili u krevet, ali to u izvesnim godinama zna da bude veoma prijatno.“ Tužniikavo se osmehnuo. „Gotovo da je tako. Zaspali bismo slušajući skakavce. Ponekad bi kojot zaurlikao iz daleke kadulje. Urliču na mesec. Zbilja to rade. Urliču na mesec.“ Izvukao je maramicu iz zadnjeg džepa, starački sporim pokretima. Obrisao je obraze.

„Volela te je, iako nije mogla da te razume. Rekla mi je da je podsećaš na duhove iz starih filmova tridesetih godina. ’Bistar je i blistav, ali nije u potpunosti ovde’, govorila je.“

„Nisam duh. Dajem ti reč.“

Osmehnuo se. „Nisi? Poduhvatio sam se provere tvojih preporuka. Učinio sam to nakon što si, kao zamena, obavio onako dobar posao s predstavom. Ispostavilo se da su one iz Sarasote dobre, ali one posle njih...“ Odmahnuo je glavom, sa osmehom. „Tvoja diploma je iz fabrike lažnih isprava u Oklahomi.“ Pročistio sam grlo, ali mi to nije pomoglo. Nisam mogao da progovorim. „Sigurno se pitaš šta mi to znači. Ne znači mi mnogo. Nekada je u ovom delu sveta čovek koji bi dojahao u grad s nekoliko knjiga u bisagama, naočarima na nosu i kravatom oko vrata mogao da postane direktor škole i da tu dužnost obavlja narednih dvadeset godina. To nije bilo tako davno. Ti si đavolski valjan profesor. Deca to znaju. Ja to znam i Mims je to znala. E, to mi mnogo znači.“ "Da li Elen zna da sam falsifikovao ostale preporuke?“ Ona je bila vršilac dužnosti direktora. Kad se školski odbor sastane u januaru, biće izabrana za direktora. Nije bilo drugih kandidata.

„Ne zna, a neće ni saznati. Ne od mene. I ne mora.“ Ustao je. „Međutim, postoji jedna osoba koja mora da sazna istinu o tome gde si bio i šta si radio.

To je izvesna bibliotekarka. Pod uslovom da si ozbiljno zainteresovan za nju, naravno. Jesi li?“

"Jesam“, odvratio sam. Dekje klimnuo kao da je time sve rešeno.

Eh da je tako bilo.

10.

Sejdi je, zahvaljujući Deku Simonsu, konačno saznala kako je voditi ljubav po zalasku sunca. Kad sam je pitao kako je bilo, rekla mi je da je bilo divno. „Jedva čekam da se ujutru probudim pored tebe. Čuješ li vetar?“

Čuo sam ga. Hučao je ispod streha.

„Zar ti taj zvuk ne prija?“

„Prija mi.“

„Nešto ću ti reći, nadam se da ti zbog toga neće biti neprijatno.“

„Reci mi.“

„Izgleda da sam se zaljubila u tebe. A možda je u pitanju samo seks. Čula sam da ljudi prave takve greške. Mislim da nije to posredi.“

"Sejdi?“

"Da?“ Pokušavala je da se osmehne, iako je izgledala uplašeno.

„I ja tebe volim, bez trunke oklevanja ili greške.“

„Hvala bogu“, rekla je. Privila se uz mene.

11.

Prilikom druge posete bungalovima bila je spremna da govori o Džonu Klejtonu. „Ali ugasi svetlo, hoćeš li?“

Poslušao sam je. Popušila je tri cigarete tokom pripovedanja. Pri kraju se teško rasplakala, verovatno ne toliko zbog sećanja na proživljeni bol koliko zbog sramote. Mislim da je većini ljudi lakše da prizna da su pogrešili nego da su ispali budale. Ne bi se moglo reći da je bila glupa. Postoji ogromna razlika između gluposti i naivnosti. Sejdi nije znala gotovo ništa o seksu, kao i većina dobrih srednjeklasnih devojaka koje su četrdesetih i pedesetih godina stasavale za udaju. Objasnila mi je da nikad nije videla penis, dok nije pogledala moj. Rekla je da je nekoliko puta načas ugledala Džonijev. Predočila mi je da bi je bivši suprug, ako bi je uhvatio kako ga gleda, sigurno ščepao za lice i okrenuo glavu i da bi to učinio veoma snažno, na granici bola.

"To me je uvek bolelo“, rekla je. „Znaš li to!“

Džon Klejton je poticao iz ugledne, religiozne porodice, koja ni na koji način nije bila nastrana. Bio je dobro vaspitan, pažljiv i podnošljivo zgodan. Nije bio najduhovitiji čovek na svetu (bliže istini je da je bio gotovo potpuno lišen smisla za humor), ali joj se činilo da je obožava. Njeni roditelji su obožavali njega. Pogotovo je Kler Danhil poblesavila za Džonom Klejtonom. I naravno, bio je viši od Sejdi, čak i kad je bila na štiklama. To joj je godiio nakon godina slušanja šala o pritki za paradajz.

„Jedino što me je zabrinjavalo pre braka bila je njegova preterana urednost“, rekla je Sejdi. „Sve knjige je poređao po abecednom redu. Žestoko bi se uznemirio ako bih ih dirala. Unervozio bi se, ako bih pomerila ijednu s polica. Napetost je bila gotovo opipljiva. Brijao se tri puta dnevno i stalno prao ruke. Ako bi se neko rukovao s njim, prvom prilikom bi otrčao u kupatilo pod nekim izgovorom da opere ruke.“

„Takođe je usklađivao odeću po boji“, dodao sam. „Na svom telu i u ormanu. Besneo bi, ako bi je neko pomerio. Da li je ređao stvari u ostavi po abecednom redu? Da li se ponekad budio noću da proveri da li je šporet ugašen, a brave zaključane?“ Zapanjeno se okrenula ka meni u tami. Krevet je ugodno škripuckao, vetar duvao, a razlabavljeni kapak čegrtao. „Otkud znaš?“

"To je psihološki sindrom. Opsesivno-kompulsivni poremećaj ili kraće OCP. Hauard...“ Zaustavio sam se. Hteo sam da kažem daje Hauard Hjuzpatio od njega, ali to možda još nije bilo tačno. Čak i da jeste, javnost verovatno nije znala za to. „Jedan stari prijatelj je patio od toga. Hauard Templ. To sad nije važno. Da li te je povredio, Sejdi?“

"Ne baš, nije me tukao ili udarao. Jednom me je ošamario, to je sve. Ali ljudi povređuju bližnje na raznovrsne načine, zar ne?“

„Slažem se.“

„Nikada nisam razgovarala o tome. Pogotovo ne s majkom. Znaš li šta mi je relda na dan venčanja? Da će sve biti u redu, ako izmolim polovinu molitve pre, a polovinu za vreme. Za vreme je bilo nešto najbliže reči odnos što je ikad izgovorila. Pokušala sam da porazgovaram s prijateljicom Ruti o tome, ali samo jednom. To je bilo posle škole. Pomagala mi je u sređivanju biblioteke. ’Ne zanima me ono što se zbiva u vašoj spavaćoj sobi’, rekla je. Odustala sam, zato što nisam htela da razgovaram o tome. Mnogo sam se stidela.“

Ispoved je provalila iz nje. Jedan deo je saopštila kroz suze. Jednom, možda dva puta nedeljno, rekao bi joj uveče da je vreme da ga „potegne“. Legli bi jedno pored drugog u postelju. Ona u spavaćici (tražio je da nosi one neprozirne), on u boksericama. Nikad ga nije videla sasvim nagog. Bokserice su bile najbliže tome. Pokrio bi se do struka. Gledala bi kako erekcija podiže čaršav.

„Jednom je pogledao šatorčić. Učinio je to samo jednom, koliko se sećam. I znaš li šta je rekao?“

"Ne znam.“

"’Kako smo odvratni.’ Dodao je: ’Obavi to da bih mogao da spavam.’“ Gurnula bi ruku ispod čaršava i izdrkala muževljev penis. To nikad nije trajalo dugo, ponekad samo nekoliko sekundi. Nekoliko puta je dodirnuo njene grudi, dok mu je drkala, ali je najčešće držao ruke visoko na grudima. Kad bi završiia, odlazio bi u kupatilo. Prao bi se i vraćao u pidžami. Imao je sedam pari. Sve su bile plave.

Njegov povratak je bio znak da je došao njen red da ode u kupatilo i opere ruke. Tražio je da ih pere najmanje tri minuta, pod toplom vodom, dovoljno toplom da joj koža pocrveni. Vratila bi se u krevet i prinela ruke njegovom licu. Naložio bi joj da ih ponovo opere, ako miris sapuna ne bio zadovoljavajuće snažan.

„Kad bih se vratila, metla bi bila na svom mestu.“

Stavio bi je preko čaršava, u leto, ili na ćebad, ako je bila zima. Pružala se sredinom kreveta. Delila bi ga na njegovu i njenu stranu.

„Probudio bi se ako bih je slučajno pomerila u snu. Probudio bi se, ma kako čvrsto da je spavao. Snažno bi me odgurnuo na moju stranu kreveta. Rekao bi da je to zbog ’nepoštovanja metle’.“

Udario joj je šamar kad ga je pitala kako će dobiti decu, ako ga nikad ne stavi u nju. „Razbesneo se. Zato me je ošamario. Kasnije se izvinjavao, ali je tada rekao: ’Misliš li da bih ubacio deo sebe u tvoju kužnu žensku rupu i da bih želeo da doneseš moju decu na ovaj prljavi svet? Ionako će sve eksplodirati. Ko god čita novine, može da vidi šta nas čeka. Radijacija će nas pobiti. Umrećemo s čirevima po čitavom telu, iskašljavajući pluća. To može da se desi svakog dana.“

„Isuse. Nije ni čudo što si ga ostavila, Sejdi.“

„Ostavila sam ga tek posle četiri protraćene godine. Toliko mi je trebalo da ubedim sebe da od života zaslužujem više od slaganja čarapa po boji u muževljevom ormanu, drkanja dva puta sedmično i spavanja s prokletom metlom. To je bilo najveće poniženje. Bila sam sigurna da o tome neću nikom ništa reći... zato što je to smešno.“

Meni nije bilo smešno. Takvo ponašanje je bilo u zoni sumraka između neuroze i otvorene psihoze. Takođe mi je palo na pamet da slušam savršenu bajku iz šezdesetih. Bez teškoća sam mogao da zamislim kako Rok Hadson i Doris Dej spavaju s metlom između sebe, da Rok nije bio homoseksualac, naravno.

"I nije krenuo da te traži?“

„Nije. Konkurisala sam u deset različitih škola. Tražila sam da mi pošalju odgovore na poštansku adresu. Osećala sam se kao žena koja skita okolo, varajući supruga. Moj otac se malo povratio. Mislim da je sumnjao da nešto zbilja ne valja, iako, naravno, nije hteo da sazna detalje. Ali, moja majka? Strašno se naljutila na mene. Morala je da promeni crkvu i napusti kružok švalja. Učinila je to zato što više nije mogla da ide ulicom uzdignute glave.“

Takva reakcija se po okrutnosti i poremećenosti mogla meriti s metlom, ali joj to nisam rekao. Nešto me je zanimalo više od Sejdinih tradicionalno nastrojenih južnjačkih roditelja. „Klejton im nije rekao da si otišla? Da li je tako bilo? Nikad ih nije posetio?“

„Nije. Moja majka je imala razumevanja za njega.“ Sejdin blagi južnjački naglasak se produbio. „Toliko sam posramila tog sirotog dečaka, da nije mogao da to kaže nikomeSad je manje otezala. „Nisam bila sarkastična. Ona zna za sramotu i zataškavanje. Džoni i moja mati su u savršenom saglasju povodom toga. Trebalo je da se oženi njome.“ Nasmejala se pomalo histerično. „Mama bi verovatno zavolela dobru staru metlu.“

„Nikad ti se nije javio? Nisi dobila ni razglednicu s porukom: ’Hej, Sejdi, raščistimo račune, da bismo nastavili svako svojim putem!’“

„Kako bi mogao da mi se javi? Ne zna gde sam. Sigurna sam da ga to ne zanima.“ "Da li bi želela da nešto dobiješ od njega? Zato što sam sigurna da bi advokat...“ Poljubila me je. „Sve što želim je u krevetu sa mnom.“

Zbacio sam čaršav sve do članaka. „Pogledaj me, Sejdi. Ne naplačujem.“ Pogledala me je. Zatim me je dodirnula.

12.

Kasnije sam zadremao, ne duboko - još sam čuo vetar i čegrtanje J' prozorskog kapka - ali dovoljno duboko za san. Sejdi i ja smo bili nagi u praznoj kuči. Nešto se kretalo na spratu. Pravilo je grubu, neprijatnu buku. Možda je koračalo, ali se činilo da ima previše stopala. Nisam osećao krivicu što će nas otkriti bez odeće, već strah. Na oljuštenom malteru jednog zida neko je ugljenom napisao: USKORO ĆU UBITI PREDSEDNIKA. Ispod toga je neko dodao: NE ŽURI, RASPADA SE OD BOLEŠTINA. Ovo je ispisano osušenim karminom. Ili možda krvlju.

Tup, tras, tup.

Iznad glave.

„Mislim da je to Frenk Daning“, prošaptao sam Sejdi. Uhvatio sam je za ruku. Bila je hladna. Učinilo mi se da sam uhvatio ruku mrtvaca. Možda žene koja je nasmrt umlaćena macolom.

Odmahnula je glavom. Gledala je uvis, u tavanicu. Usne su joj drhtale.

Tup, tras, tup.

Po nama je padala prašina s tavanice.

"U tom slučaju je Džon Klejton“, prošaptao sam.

"Nije“, rekla je. „Mislim da je to Ćovek sa žutom karticom. Doveo je Džimlu.“

Treskanje iznad nas je naglo prestalo.

Uhvatila me je za ruku i počela da je trese. Oči su joj proždirale lice. Jeste! Toje Džimla! Čuo nasje! Džimla zna da smo ovde!“

13

„Probudi se, Džordže! Probudi se!“

Otvorio sam oči. Naslonila se na lakat, pored mene. Lice joj je bilo bleda mrlja u mraku. „Šta je bilo? Koliko ima sati? Da li je vreme da krenemo?“ Još nije svanulo, a vetar je snažno duvao.

"Ne. Nije ni ponoć. Imao si noćnu moru.“ Smejala se, malčice nervozno. „Možda si sanjao nešto o fudbalu? Zato što si govorio: ’Džimla, Džimla!’“ „Jesam li?“ Seo sam. Sevnula je šibica. Lice joj se osvetlilo dok je palila cigaretu.

"Da. Govorio si. Svašta si pričao.“

To nije valjalo. „Šta, na primer?“

„Većinu nisam razumela, ali sam u jedno prilično sigurna. ’Deri je Dalas’, rekao si. Zatim si to izgovorio obrnutim redom. ’Dalas je Deri’ O čemu se tu radi? Sećaš li se?“

„Ne sećam se.“ Teško je uverljivo lagati, odmah nakon buđenja, čak i ako je to bio površan san. Izgledala je sumnjičavo. Neko je pokucao na vratima, pre nego što je sumnjičavost prerasla u nevericu. Neko je kucao u četvrt pre ponoći. Zgledali smo se. Kucanje se ponovilo.

To je Džimla. Ovo je bila veoma jasna misao, veoma jasna.

Spustila je cigaretu u pepeljaru. Navukla je čaršave preko sebe i bez reči otrčala u kupatilo. Zatvorila je vrata za sobom.

"Ko je?“, pitao sam.

„Gospodin Joriti, gospodine - Bad Joriti?“

Jedan od penzionisanih učitelja, upravnika bungalova.

Izašao sam iz kreveta i navukao pantalone. „Šta je bilo, gospodine Joriti?“ „Imam poruku za vas, gospodine. Gospođa je rekla da je hitna.“

Otvorio sam vrata. Našao sam se pred niskim čovekom u otrcanom bademantilu. Kosa mu je bila zbrkani oblak oko glave. Držao je komad papira. „Koja gospođa?“

„Elen Dokerti.“

Zahvalio sam mu se na trudu i zatvorio vrata. Pročitao sam poruku.

Sejdi je izašla iz kupatila, s čaršavom oko sebe. Posmatrala me je razrogačenim i uplašenim očima. „Šta je bilo?“

„Dogodila se nesreća“, rekao sam. „Vins Nouls se prevrnuo u očevom kamionetu, nadomak grada. Majk Kozlo i Bobi Džil su se vozili s njim. Majk se izvukao sa slomljenom rukom. Bobi Džil ima ružnu posekotinu na licu. Eli poručuje da joj ništa drugo ne fali.“

"A Vins?“

Mislio sam na to kako je Vins vozio - kao da nema sutrašnjeg dana. Sada ga neće ni biti. Ne za njega. „Poginuo je, Sejdi.“

Zinula je. „Ne može biti! Ima samo osamnaest godina!“

„Znam.“

Čaršav je skliznuo iz njenih omlitavelih ruku. Nabrao se oko njenih nogu. Pokrila je lice rukama.

14.

Moja revidirana postavka Dvanaestgnevnih Ijudi je otkazana. Ustupila je mesto Učeničkojpogibiji, komadu u tri čina: bdenju u pogrebnom zavodu, službi u metodističkoj Crkvi Milosti božje i opelu pokraj rake na groblju Vest Hil. Čitav grad je prisustvovao ovoj žalosnoj predstavi. Ako je neko i odsustvovao, to se nije opažalo.

Vinsovi roditelji i ošamućena mlađa sestra tupo su zurili ispred sebe na bdenju. Sedeli su u stolicama na rasklapanje pored kovčega. Kad sam im prišao sa Sejdi. Gospoda Nouls je ustala da bi me zagrlila. Zamalo što se nisam onesvestio od mirisa parfema i dezodoransa.

„Promenili ste mu život“, šapnula mi je u uvo. „Tako mi je rekao. Prvi put je počeo da uči, zato što je hteo da glumi.“

„Žao mi je, gospođo Nouls, tako mi je žao“, rekao sam. Zagrlio sam je jače, kad mi je strašna misao prošla kroz glavu, kao da ću je zagrljajem oterati: Možda je ovo posledica efekta leptira. Moždaje Vins nastradao zato što sam došao u Džodi.

Kovčeg je bio okružen foto-izložbom o Vinsovom prekratkom životu. Na klupi ispred njega je bila dečakova fotografija u kostimu i starom šeširu iz komada O miševima i Ijudima. Njegovo pacoliko, inteligentno lice virilo je ispod iskrivljenog oboda. Vili nije bio neki glumac, ali ga je fotograf uvrebao sa savršenim, lukavim osmehom. Sejdi je zajecala. Znao sam i zašto. Život se preokrene za čas. Ponekad se okrene prema nama, ali češće od nas. Ljulja se i bleska dok se udaljava: zbogom, dušo, biloje lepo dokje trajalo, zar ne?“

Džodi je bio dobar gradić - dobro mesto za mene. U Deriju sam bio stranac, ali je Džodi bio dom. Dom su daleka narandžasta brda prekrivena indijanskim ćebetom u leto i miris žalfije. Blagi ukus duvana na Sejdinom jeziku i cviljenje nauljenih drvenih podnih dasaka u dnevnoj sobi. Eli Dokerti, dovoljno brižna da nam pošalje poruku usred noći, da bismo mogli da se vratimo u grad neotkriveni ili da bismo jednostavno saznali šta se dogodilo. Dom je gušenje od mešavine parfema i dezodoransa, dok me gospođa Nouls grli. Majkov zagrljaj na groblju, rukom koja nije bila u gipsu i pritisnuto lice na moje rame, dok se nije povratio. Ružna crvena posekotina na licu Bobi Džil je takođe bila dom. Razmišljao sam kako će joj, ako se ne podvrgne plastičnoj operaciji (koju njena porodica ne može da priušti), ostati ožiljak koji će je doveka podsećati kako je videla dečaka iz ulice mrtvog pokraj puta, glave gotovo otrgnute s ramena. Dom je i crna traka koju Sejdi nosi na ruci, ona koju i ja nosim, onu koju će sve nastavno osoblje nositi nedelju dana posle pogreba. Dom je i Al Stivens koji ističe Vinsovu fotografiju u izlogu restorana. I suze Džimija la Djua, koje je prolio kad je, stojeći pred čitavom školom, posvetio sezonu bez poraza Vinsu Noulsu.

Tu je bilo i drugih stvari. Ljudi su mi se javljali na ulicama i mahali iz automobila. Al Stivens je odveo Sejdi i mene do stola u dnu, koji je počeo da zove „našim stolom“. Igrao sam kribidž u petak po podne u zbornici s Denijem Lejvertijem za cent po čunju. Raspravljao sam se s postarijom gospođicom Mejer o tome ko bolje predstavlja vesti, Čet Hantli i Dejvid Brinkli ili Volter Kronkajt. Moja ulica, moja kuća, navikavanje na ponovnu upotrebu pisaće mašine. Imao sam najbolju curu. Dobijao sam zelene kupone u bakalnici i pravi puter na kokicama u bioskopu.

Dom je kad posmatraš kako se mesec penje preko otvorene, usnule zemlje i kad imaš nekog kog možeš pozvati da dođe do prozora, da biste ga zajedno gledali. Dom je tamo gde igraš s drugima, a igra je život.

15.

Leto gospodnje 1961. primicalo se kraju. Na kišni dan, dve nedelje pre Božića, vratio sam se kući posle škole, umotan u rančerski kaput od sirove kože i čuo zvonjavu telefona.

„Ovo je Ajvi Templton“, predstavila se sagovornica. „Verovatno me se ne sećaš, jelda?“

„Sećam vas se vrlo dobro, gospođo Templton.“

„Ne znam ni što sam te uopšte zvala. Onih deset prokletih dolara odavno je potrošeno. Nešto u vezi s tobom mi se zavuklo u glavu. I Rozeti. Zove te čovek koji je uhvatio moju loptu’.“

„Iseljavate se, gospođo Templton?“

"To je sto posto prokleto tačno. Moja majka sutra dolazi iz Mozela, kamionom.“

„Zar nemate automobil? Da li se pokvario?“

„Automobil radi dobro za takvu starudiju, ali Hari ne može da ga vozi, niti će ga ikada voziti. Prošlog meseca je radio na jednom od onih prokletih poslova za ’Menpauer’. Pao je u jarak. Kamion sa šljunkom ga je pregazio, kad je pošao unazad. Slomio mu je kičmu.“

Zažmurio sam i ugledao slupane ostatke Vinsovog kamioneta. Vozilo za šlepovanje ga je vuklo Glavnom ulicom. Krv je gotovo u potpunosti prekrivala unutrašnju stranu razbijenog prednjeg stakla. „Zao mi je što to čujem, gospođo Templton.“

„Preživeće, ali više nikad neće moći da hoda. Sedeće u invalidskim kolicima i piškiti u kesu, eto šta će da radi. Prvo će da se odveze dole u Mozel, na zadnjem delu maminog kamiona. Ukrašćemo madrac iz spavaće sobe, da bi mogao da legne. Kao kad vodimo psa na odmor, zar ne?“

Rasplakala se.

„Dugujem dvomesečnu kiriju, ali me to toliko ne brine. Znaš li šta me brine, gospodine Padentejn. Pitaj Me Ponovo Pa Ćeš Ćuti Isti Odgovor? Imam trideset pet bogom prokletih dolara i to je sve. Hari je prokleti seronja. Ne bih bila u ovom sosu, da je znao da sačuva noge. I pre ove katastrofe sam mislila da sam u nevolji, a pogledaj me sad!“

Čuo sam dugi, šmrcavi jecaj.

„Znaš šta? Poštar me je onomad pošteno izmerio pogledom. Za dvadeset zelembaća ću ga pustiti da me potuca na podu dnevne sobe. Ako nas prokleti susedi od preko puta ne budu gledali dok se ’vatamo. Neću moći da ga odvedem u spavaću sobu, zar ne? Tamo je moj muž sa slomljenom kičmom.“ Hrapavo se nasmejala. „Znaš šta, što ne dođeš ovamo u svom otmenom kabrioletu? Odvedi me u neki od prenoćišta za automobiliste. Potroši još malo više na smeštaj s dnevnom sobom. Rozeta će tako moći da gleda televiziju, dok se ja budem valjala s tobom u spavaćoj sobi. Izgledao si kao neko ko može sebi to da priušti.“

Ćutao sam. Sevnula mi je blistava ideja.

Ako nas prokleti susedi preko puta ne budu gledali dok se valjamo.

Postojao je čovek na kog sam morao da pazim, pored Osvalda, razume se. Čovek čije ime je Džordž i koji će postati Osvaldov jedini prijatelj.

Ne veruj mu, pisao je Al u svojim beleškama.

„Hej ti, gospodine Padentejn? Nećeš? Ako nećeš, jebi se i doviđe...“

"Ne prekidaj, gospođo Templton. Šta će biti ako ti kažem da sam gotov da ti platim zaostalu kiriju i dodam još sto dolara povrh toga?“ To je bilo mnogo više od onog što je trebalo da platim za ono što sam želeo. Ali imao sam taj novac, a njoj je bio neophodan.

„Gospodine, za dvesta zelembaća ću da se potucam s vama, makar i pred tatom.“

"Ne moraš da radiš to sa mnom, gospođo Templton. Sve što je potrebno jeste da se sretnemo na parkiralištu na kraju ulice i da mi nešto doneseš.“

16.

Bio je mrak kad sam stigao na parkiralište pored skladišta „Montgomeri Vord“. Kiša je počela da pada, onako kako pada kad pokušava da bude susnežica. To se ne dešava često u brdovitoj zemlji južno od Dalasa, ali ponekad nije isto što i nikad. Nadao sam se da ću se vratiti u Džodi, a da ne sletim s puta.

Ajvi je sedela za volanom tužnog starog sedana, zarđalih bokova i napuklog zadnjeg prozora. Ušla je u moj ford. Smesta se nagnula ka struji toplog vazduha iz otvora za grejanje. Nosila je dve flanelske košulje umesto kaputa. Drhtala je.

„Ovde je fino. Taj ševi je ’ladniji od veštičje sise. Grejanje ne radi. Jesi li doneo pare, gospodine Padentejn?“

Dao sam joj kovertu. Otvorila je i prebrojala dvadesetice koje su stajale na gornjoj polici ormana, još od kad sam ih pre više godinu dana, pokupio posle opklade na Svetsku seriju, u „Fejt fajnenšelu11. Podigla je glomaznu zadnjicu sa sedišta i gurnula kovertu u zadnji džep farmerki. Zatim je zavukla ruku u džep na grudima košulje bliže telu. Izvadila je ključ. Gurnula mi ga je u ruku.

„Odgovara ti?“

Odgovarao mi je vrlo dobro. "Da li je duplikat?“

„Baš kao što si mi rekao. Napravila sam ga u bravarskoj radnji u Ulici Maklaren. Šta će ti ključ za to sranje od kuće? Za dvesta dolara si mogao da je unajmiš za četiri meseca?“

„Imam svoje razloge. Reci mi šta znaš o susedima preko puta. O onima koji mogu da gledaju kako radiš ono s poštarom na podu dnevne sobe.“

Nervozno se promeškoljila i navukla košulje preko pozamašnih grudi. "Šalila sam se u vezi s njima.“

"Znam.“ Nisam znao, niti me je bilo briga. „Samo me zanima da li zbilja mogu da vide unutrašnjost tvoje dnevne sobe.“

„Naravno da mogu. I ja bih mogla da vidim njihovu, da nemaju zavese. Kupila bih ih za naš stan, da sam mogla. Kad je privatnost u pitanju, isto nam je kao da živimo na ulici. Možda bih mogla da stavim sargiju, ako bih je ukrala odande“ - pokazala je na kante za đubre poređane uz istočni zid skladišta - „ali izgledaju tako jadno.“

„Gde susedi s pogledom žive? U broju 2704?“

"U broju 2706. Tamo je živeo Slajder Bernet s porodicom, ali su se odselili odmah posle Noći veštica. Bio je zamena za rodeo klovna, možeš li da veruješ? Ko bi rekao da takav posao postoji? Sad tamo živi neki tip po imenu Hazard, s dvoje dece i majkom. Rozeta neće da se igra s tom decom. Kaže da su prljava. Kako i ne bi bila kad žive u tom svinjcu. Starica ’oće da priča, ali je niko ne razume. Jedna stranalica joj je nepokretna. Ne znam od kolike mu je pomoći, onakva kakva je. Samo se vuče okolo. Ubijte me, ako postanem takva. Jeste, utucite me ko psa!“ Odmahnula je glavom. „Reći ću ti nešto, neće oni još dugo tamo da sede. Niko ne ostaje na Ulici ’Cedes. Imaš li cigaru? Morala sam da ih ostavim. Kad ne možeš da odvojiš četvrt dolara za paklicu, ondak znaš da si ga uprsko.“

"Ne pušim.“

Slegnula je ramenima. „Koj mi je đavo? Sad mogu da ih kupim, zar ne? Sad sam bogata. Ti nisi ženjen, zar ne?“

"Nisam.“

„Al’ imaš curu. Mogu da namirišem njen parfem na ovoj strani automobila. Lep je.“

Osmehnuo sam se. "Da, imam devojku.“

„Blago tebi. Zna li ona da se šunjaš po južnoj strani Fort Vorta, kad se smrkne, da bi radio čudne stvari?“

Ćutao sam, ali i to je bio neki odgovor.

„Šta me briga. To je između tebe i nje. Ugrejala sam se, pa idem nazad. Ako i sutra bude ovako kišovito i ’ladno, ne znam šta ćemo s Harijem u zadnjem delu kamiona.“ Pogledala me je sa osmehom. „Kad sam bila mala, verovala sam da ću biti Kim Novak kad porastem. Rozeta danas misli da će zameniti Darlin u ’Musketarima’. Hajdi - jebeno - hou.“

Počela je da otvara vrata kad sam rekao: "Čekaj.“

Ispraznio sam džepove - bombone, maramica, kutija šibica koju mi je Sejdi ćušnula, beleške za test iz engleskog koji sam hteo da im dam pre božićnog raspusta - da bih joj dao rančerski kaput. „Uzmi ga.“

„Neću da uzmem tvoj prokleti kaput!“ Izgledala je preneraženo.

„Imam još jedan kod kuće.“ Nisam ga imao, ali sam mogao da ga kupim. Ona nije.

„Šta da kažem Hariju? Da sam ga našla ispod prokletog lista kupusa?“ Nacerio sam se. „Reci mu da si se povaljala s poštarom i da si ga kupila s tako zarađenim novcem. Šta će da ti radi? Hoće li da te pojuri i isprebija?“

Nasmejala se. To je bilo resko i neobično šarmantno graktanje. Uzela je kaput.

„Pozdravi Rozetu“, rekao sam. „Reci joj da ću je videti u snovima.“

Prestala je da se smeje. „Nadam se da nećeš, gospodine. Onaj u kom te je sanjala bio je noćna mora. Vriskom je probudila celu kuću. Prenula me je iz dubokog sna u dva ujutru. Rekla je da čovek koji je uhvatio njenu loptu ima monstruma na zadnjem sedištu automobila. Plašila se da će je pojesti. Preplašila me je vriskom i pričom.“

"Da li je monstrum imao ime?“ Naravno da je imao.

„Rekla je da je to džimla. Verovatno je mislila na duha, kao iz onih priča o Aladinu i sedam velova. Bilo kako bilo, odo ja. Čuvaj se.“

"I ti, Ajvi. Srećan Božić.“

Ponovo sam čuo taj ptičji smeh. „Zamalo da zaboravim na to. I tebi, takođe. Ne zaboravi da nešto pokloniš curi.“

Otrčala je do starih kola s mojim - sad njenim - kaputom prebačenim preko ramena. Više je nikada nisam video.

17.

Kiša se smrzla samo na mostovima. U drugom životu - onom u Novoj Engleskoj - naučio sam kako da vozim u takvim uslovima. Put do Džodija je ipak dugo trajao. Telefon je zazvonio čim sam pristavio vodu za čaj. Ovog puta me je zvala Sejdi.

„Zovem te od predveče da bih te pitala za zabavu za Badnje veče, kod trenera Bromana. Počinje u tri. Ići ću ako hoćeš da mi praviš društvo, zato što tako možemo da odemo ranije. Reći ćemo da smo rezervisali večeru u ’Sedlu’, ili tako nešto. Moram da potvrdim dolazak.“

Video sam moju pozivnicu pored pisaće mašine i osetio blagu grižu savesti. Nisam je otvorio, iako sam je dobio pre tri-četiri dana.

„Hoćeš li da ideš?“, pitao sam.

"Ne bi mi smetalo da se pojavim.“ Nastavila je posle kraće pauze. „Gde si dosad bio?“

"U Fort Vortu.“ Zamalo što nisam dodao u božićnoj kupovini. Ali nisam. U Fort Vortu sam kupio samo informacije i ključ.

"Da li si kupovao?“

Ponovo sam se borio sa sobom, da ne lažem. "Ja... Sejdi, zbilja ne mogu da ti kažem.“

Usledila je duga, duga pauza. Poželeo sam da zapalim jednu. Možda sam stekao pasivnu naviku. Bog sveti zna da sam svakodnevno pasivno pušio po čitav dan. Plava izmaglica se neprestano vijorila zbornicom.

"Da li je u pitanju žena? Druga žena? Ili sam preterano radoznala?“

Pa, tu je bila Ajvi, ali ona nije imala takvu ženu na umu.

„Sto se žena tiče, postojiš samo ti.“

Još jedna od tih dugih, dugih pauza. Sejdi se ponekad nemarno kretala po stvarnom svetu; nikad to nije činila u glavi. Konačno je progovorila: „Znaš mnogo o meni. Mislila sam da neke od tih stvari nikada nikom neću poveriti, ali ja ne znam gotovo ništa o tebi. Mislim da sam to upravo shvatila. Sejdi ume da bude glupa, što se za Džordža ne bi moglo reći.“

„Nisi ti glupa. Znam da znaš da te volim.“

"Da...“ Zvučala je sumnjičavo. Setio sam se lošeg sna, koji sam usnio u „Kendlvud bungalovima“ i opreznosti koju sam video na njenom licu kad sam rekao da ga se ne sećam. Da li sad ima isti taj izraz? Ili je ovo nešto dublje od običnog opreza?

„Sejdi? Da li je s nama sve u redu?“

"Jeste.“ Zvučala je nešto sigurnije. „Naravno da jeste. Izuzev trenerove zabave. Šta hoćeš da uradiš u vezi s njom? Seti se da će čitava prokleta škola biti tamo i da će većina biti treštena pijana, pre nego što gospodin Trener iznese hranu.“

"Idemo“, rekao sam, previše usrdno. „Zabavićemo se i načisto pobenaviti.“

„Načisto šta?“‘

„Zabavićemo se. Samo to sam imao na umu. Ostaćemo jedan sat, možda sat i po i uhvatiti maglu. Večeraćemo u ’Sedlu’. Da li ti to odgovara?“

„Važi.“ Ponašali smo se kao par koji pregovara o drugom sastanku, nakon prvog, neubedljivog. „Uživaćemo.“

Pomislio sam na Ajvi Templton koja je namirisala avet Sejdinog parfema i pitala da li moja devojka zna da se šunjam po južnoj strani Fort Vorta kad se smrkne, da bih radio čudne stvari. Mislio sam na Deka Simonsa koji mi govori da postoji jedna osoba koja zaslužuje da zna istinu o tome gde sam bio i šta sam radio. Ali, da li ću reći Sejdi da sam hladnokrvno ubio Frenka Daninga, da bih ga sprečio da ubije suprugu i troje od četvoro dece? Da sam došao u Teksas da bih sprečio atentat i promenio kurs istorije? Da znam da mogu da to učinim, zato što sam došao iz budućnosti u kojoj bismo ovaj razgovor mogli da vodimo preko kompjutera?

„Sejdi, sve će biti u redu. Dajem ti reč da će tako biti.“

Ponovo je rekla: "Važi.“ A zatim: „Vidimo se sutra, u školi.“ Prekinula je vezu, veoma nežno i učtivo.

Nekoliko sekundi sam držao telefon u ruci i zurio pravo ispred sebe. Nešto je dobovalo po prozoru s pogledom na zadnje dvorište. Kiša se konačno preobrazila u susnežicu.

Šesnaesto poglavlje

1.

Zabava na Badnje veče kod trenera Bormana bila je pravi fijasko. Duh Vinsa Noulsa nije bio jedini razlog. Bobi Džil Olnat se dvadeset prvog smučilo da gleda crvenu posekotinu koja se pružala levom stranog njenog lica, do vilice. Progutala je gomilu maminih pilula za spavanje. Nije umrla, ali je provela dve noći u „Parkland memorijalu“, bolnici u kojoj će izdahnuti predsednik i njegov atentator, ako ne izmenim stvari. U 2011. godini verovatno ima bližih bolnica - gotovo sigurno u Kilenu, možda i u Raund Hilu - ali ih nije bilo tokom moje godine predavanja s punim radnim vremenom u Džodiju.

Ni večera u "Sedlu“ nije bila bogzna kako prijatna. Restoran je bio pun. Odisao je predbožićnim veseljem. Sejdi je odbila desert i zatražila da se ranije vrati kući. Požalila se na glavobolju. Nisam joj verovao.

Novogodišnja igranka u Bontiful grandžu broj 7 bila je nešto bolja. Svirao je bend iz Ostina, "Džokeri“. Ozbiljno su radili svoj posao. Sejdi i ja smo plesali ispod mreža punih balona, dok nas noge nisu zabolele. „Džokeri“ su, u ponoć, zasvirali verziju „Novogodišnje pesme{64}„, u stilu "Venčersa“. Pevač je povikao: „Nek se svi vaši snovi ispune u hiljadu devetsto šezdeset i drugoj\“

Baloni su lagano padali oko nas. Poljubio sam je. Poželeo sam joj srećnu Novu godinu dok smo plesali vaker. Nisam osećao osmeh na njenim usnama, iako je čitavo veče bila vesela i nasmejana. "I ja tebi želim srećnu Novu godinu, Džordže. Mogu li da popijem čašu punča? Tako sam žedna.“

Dugačak red otegao se ispred činije sa začinjenim, a kraći ispred one s nezačinjenim punčem. Sipao sam mešavinu ružičaste limunade i đumbirovog piva u papirne čaše. Nisam je zatekao na mestu na kom sam je ostavio.

„Mislim da je izašla da bi se nadisala svežeg vazduha, šampione“, rekao je Karl Džejkobi, jedan od četiri srednjoškolska profesora tehničkog. Bio je verovatno najbolji, ali ga te večeri ne bih pripustio ni blizu nekoj alatki.

Proverio sam pušačku družinu ispod požarnih stepenica. Sejdi nije bila s njima. Odšetao sam do sanlajnera. Sedela je na suvozačkom mestu. Raskošna haljina joj je doticala upravljačku tablu. Bog sveti zna koliko podsukanja je nosila. Pušila je i plakala.

Ušao sam u automobil i pokušao da je zagrlim. „Sejdi, šta je bilo? Šta se dešava, dušice?“ Kao da nisam znao. Kao da već neko vreme nisam znao. "Ništa.“ Još jače je zaridala. „Ide mi se, to je sve. Odbaci me kući.“

Činilo mi se da vožnja traje veoma dugo, iako je živela samo pet kilometara odatle. Nismo razgovarali. Skrenuo sam na prilazni put ispred njene kuće i ugasio motor. Prestala je da plače, ali još nije progovorila ni reč. Nisam ni ja. Tišina ponekad zna da bude umirujuća i prijatna. Ova nas je ubitačno pritiskala.

Izvukla je paklicu vinstona iz tašnice. Pogledala ju je i vratila. Bravica je veoma bučno škijocnula. Kosa joj je obrubila beli oval lica kao tamni oblak. "Da li nešto želiš da mi kažeš, Džordže?“

Više od svega sam hteo da joj kažem da se ne zovem Džordž. To ime mi se sve manje dopadalo. Još malo pa ću ga zamrzeti.

„Reći ću ti dve stvari. Prva je da te volim. Druga je da ne radim ništa čega bih se stideo. I još nešto: ne radim ništa čega bi se ti stidela.“

„Dobro. To je lepo čuti. I ja tebe volim, Džordže. Ali ti moram nešto reći, ako želiš da me saslušaš.“

„Uvek sam spreman da te saslušam.“ Uplašila me je.

„Sve može da ostane po starom... zasad. Dok god sam udata za Džona Klejtona, makar samo na papiru i makar taj brak nikad nije uistinu ni postojao, osećam da ima stvari koje ne mogu da te pitam... o tebi.“

"Sejdi...“

Spustila je prst na moje usne. „Tako će biti zasad. Ali nikada neću dozvoliti nijednom čoveku da stavi metlu u postelju. Da li si me razumeo?“

Hitro me je poljubila tamo gde je bio njen prst i potrčala niz prilazni put, do ulaznih vrata. Usput je tražila ključ.

Tako je počela 1962. godina za čoveka koji je sebe zvao Džordž Amberson.

2.

Svanuo je hladni i vedri novogodišnji dan. Prognozer na jutarnjim vestima za poljoprivrednike rekao je da se u nižim predelima očekuju mraz i izmaglica. Ostavio sam dve lampe s prislušnim uređajima u garažu. Uzeo sam jednu i krenuo u Fort Vort. Nadao sam se da će se danas, ako ikad, sirotinjski karneval na Ulici Mercedes zatvoriti. Imao sam pravo. Bilo je tiho kao... pa, kao u mauzoleju Trakerovih, kad sam vukao leš Frenka Daninga. Prevrnuti tricikli i nekoliko igračaka ležali su po ćelavim dvorištima. Neki nestašni momak je ostavio golemu igračku - monstruozni, stari merkjuri - parkiran pored verande. Vrata automobila su bila otvorena. Na zemljanoj ulici je bilo nekoliko tužnih šarenih papirnih traka i mnogo konzervi od piva - uglavnom lon stara - u slivnicima.

Bacio sam pogled na broj 2706. Niko nije gledao kroz veliki prozor, ali je Ajvi imala pravo, odande se pružao savršen pogled na dnevnu sobu u broju 2703.

Parkirao sam se na betonskim trakama koje su igrale ulogu prilaznog puta, kao da imam svako pravo da budem u nekadašnjem domu zlosrećne porodice Templton. Dohvatio sam lampu i novu kutiju s alatom i prišao kuhinjskim vratima. Stresao sam se od jeze kad je ključ odbio da se okrene, ali je problem bio u tome što je bio nov. Ušao je u bravu i otključao vrata, kad sam ga navlažio s nešto pljuvačke i malo protresao.

Kuća je imala četiri prostorije, ako se računa i kupatilo, vidljivo kroz vrata koja su visila na jedinoj šarki. Dnevna soba s kuhinjom je bila najveća prostorija. Druge dve su bile spavaće sobe. U većoj nije bilo madraca na krevetu. Sećam se da je Ajvi rekla to će biti kao da vodiš psa na letovanje, zar ne? Rozeta je, u manjoj spavaćoj sobi, nacrtala krejola devojčice na zidovima s kojih je otpadao malter otkrivajući letvice. Sve su nosile zelene haljine bez rukava i kragne, i velike crne cipele. Imale su prevelike konjske repove, duge koliko i noge. Veliki broj je šutirao fudbalske lopte. Jedna je nosila tijaru mis Amerike u kosi i veliki stari osmeh oivičen crvenim karminom. Kuća je još blago mirisala na prženo meso koje je Ajvi spremila za poslednji obrok pre povratka u Mozel, gde će živeti sa svojom mamom, nestašnom kćeri i mužem prebijene kičme.

Tamo će Li i Marina početi američki deo braka. Vodiće ljubav u većoj od dve spavaće sobe. Tamo će je i tući. Tamo će ležati budan posle dugih sati sklapanja vrata protiv oluje, pitajući se zašto se dođavola još nije proslavio. Zar nije pokušavao? Zar nije pokušavao iz petnih žila?

U dnevnoj sobi, s neravnim izbočenim i ulegnutim podom i izanđalim prljavozelenim tepihom, Li će prvi put sresti čoveka kome ne bi trebalo da verujem, odgovornog za najveći broj, ako ne i sve sumnje koje je Al imao o Osvaldovoj ulozi usamljenog atentatora. Taj čovek se zvao Džordž de Morenšilt. Zbilja sam hteo da čujem ono što će Osvald i on reći jedan drugom.

Stari pisaći sto je bio na zidu dnevne sobe najbližem kuhinji. U fiokama je bila gomila rasparenog escajga i jeftinih kuhinjskih pomagala. Odgurnuo sam sto od zida i ugledao električnu utičnicu. Baš fino. Stavio sam lampu na sto i utakao kabl u utičnicu. Znao sam da bi neko mogao da se useli ovde pre Osvaldovih, ali nisam verovao da bi iko na odlasku ukrao krivu lampu iz Pize. Ako se to i desi, imao sam rezervnu u garaži.

Probušio sam rupu u zidu najtanjom burgijom. Gurnuo sam sto na svoje mesto i isprobao lampu. Dobro je radila. Spakovao sam se i izašao iz kuće. Pažljivo sam zaključao vrata za sobom. Zatim sam se odvezao u Džodi.

Sejdi me je pozvala i pitala da li želim da skoknem do nje, na večeru. Glavno jelo će biti hladni biftek, ali ima slatki hleb za desert, ako bih hteo da ga probam. Hteo sam. Desert je bio divan kao i uvek. Naš odnos se promenio. Imala je pravo. U postelji je bila metla. Bila je nevidljiva, baš kao džimla kog je Rozeta videla na zadnjem sedištu moga auta... ali bila je tamo. Bacala je senku, nevidljiva ili ne.

3.

Čovek i žena ponekad stignu do raskršća i zastanu na njemu, neodlučni kojim putem da krenu, znajući da će pogrešan izbor značiti kraj... i da ima toliko toga što vredi spasavati. Tako je bilo sa Sejdi i sa mnom tokom nemilosrdno sive zime 1962. Još smo odlazili na večere jednom ili dva puta nedeljno. Još smo odlazili u „Kendlvud bungalove“ poneku subotu uveče. Uživala je u seksu, i to je bila jedna od stvari koje su nas držale na okupu.

Tri puta smo zajedno nadgledali igranke. Donald Belingam je uvek bio didžej. Pre ili kasnije bi nas zamolio da ponovimo lindi hop. Klinci su uvek tapšali i zviždali kad bismo to činili. Nisu to radili iz isprazne učtivosti. Bili su iskreno poneseni našom igrom. Neki su počeli da uče pokrete.

Da li smo uživali u svemu tome? Naravno da jesmo, zato što je podražavanje najiskreniji oblik laskanja. Ali nikad nismo bili toliko dobri kao prvi put. Nikad nismo bili tako intuitivno usklađeni. Sejdina gracioznost bi se ponekad pokolebala. Jednom je propustila da me uhvati. Prostrla bi se po podu, da je dvojica snažnih fuđbalera s dobrim refleksima nisu pridržala. Sa osmehom je prešla preko toga, ali mi nije promakao stid na njenom licu. I prekor. Kao da sam ja bio kriv. Što je u neku ruku i bilo tačno.

Eksplozija je bila neizbežna. Dogodila bi se i ranije, da nije bilo Džodijskog urnebesa. Taj divni događaj nam je omogućio da još malo budemo zajedno i razmislimo o nekim stvarima, pre nego što su nas okolnosti prinudile da donesemo neželjene odluke.

4.

Elen Dokerti me je posetila u februaru. Postavila mi je dva pitanja: prvo, da li ću razmisliti o potpisivanju ugovora za 1962/63. školsku godinu i drugo, da li ću se prihvatiti režije školske predstave, pošto je ona prošlogodišnja bila pravi hit. Odbio sam oba zahteva, po cenu velikog duševnog bola.

„Ako je u pitanju tvoja knjiga, imaćeš čitavo leto za rad na njoj“, nastojala je da me ubedi.

„To neće biti dovoljno“, rekao sam, iako mi je u tom trenutku pucao prsluk za Gradić ubistva.

„Sejdi Danhil mi je rekla da ne veruje da ti je stalo do tog romana.“

To zapažanje nije podelila sa mnom. To me je potreslo, ali sam pokušao da to ne pokažem. "E1, Sejdi ne zna sve o meni.“

„Prihvati se predstave. Spremi bar nju. Podržaću svaki tvoj izbor, ako se ne opredeliš za golotinju. To je krupno obećanje zbog sadašnjeg sastava školskog odbora i činjenice da sam na dvogodišnjem ugovoru. Možeš da posvetiš predstavu Vinsu Noulsu, ako želiš.“

„Već su mu posvetili fudbalsku sezonu. Mislim da je to dovoljno.“

Otišla je, poražena mojim odbijanjem.

Drugi zahtev je došao od Majka Kozloa, koji se spremao za maturski u junu. Obavestio me je da će izabrati pozorišne studije. „Zbilja bih voleo da odradim još jednu školsku predstavu s vama, gospodine Amberson. Zato što se mi vi pokazali put.“

Prihvatio je moj lažni izgovor o pisanju romana, bez pogovora, za razliku od Eli Dokerti. Zbog toga sam se osećao još neprijatnije, uistinu krajnje užasno. Za čoveka koji ne voli da laže - čiji se brak raspao zbog gomile neiskrenih obećanja iz usta svoje „mogu da prestanem kad god hoću“ supruge - nemilosrdno sam ih štancovao, kako bi rekli u mojim danima u Džodiju.

Otpratio sam Majka do učeničkog parkinga, tačnije do njegove najdragocenije stvarčice (starog bjuik sedana s maskama na zadnjim točkovima). Pitao sam ga kako mu je ruka, otkad je skinuo gips. Rekao je da je odlično i da je siguran da će ovog leta nastaviti da trenira fudbal. "Iako“, rekao je, „neće biti kraj sveta ako me izbace. Tako bih mogao da glumim u nekom lokalnom pozorištu, pored pohađanja škole. Hteo bih da naučim sve - izradu kulisa, osvetljenje, čak i kostimografiju.“ Nasmejao se. „Nazivaju me pederom.“

„Usredsredi se na fudbal, ocene i pokušaj da ne budeš previše nostalgičan u prvom semestru. Molim te. Ne zajebavaj se okolo.“

Odgovorio mi je zombi-frankenštajnovskim glasom. "Da... gospodaru...“ „Kako je Bobi Džil?“

"Bolje“, rekao je. „Eno je.“

Čekala je pored bjuika. Mahnula mu je. Okrenula se čim me je videla, kao da se naglo zainteresovala za prazno fudbalsko igralište i zemljište iza njega. Svi u školi su se navikli na tu kretnju. Ožiljak od saobraćajne nesreće je zarastao ostavivši debelu crvenu prugu. Pokušavala je da'ga pokrije kozmetikom, ali ga je samo činila uočljivijim.

Majk mi je rekao: „Posavetovao sam je da prekine s puderom, zato što zbog njega izgleda kao pokretna reklama za ’Soumsov pogrebni zavod’, ali nije htela da me posluša. Rekao sam da ne izlazim s njom zbog sažaljenja ili iz straha da ponovo ne posegne za pilulama. Kaže da mi veruje. I to je možda tačno, za sunčanih dana.“

Gledao sam kako žuri k njoj, kako je hvata oko struka i vrti okolo. Uzdahnuo sam. Osećao sam se pomalo glupo i veoma tvrdoglavo. Deo mene je hteo da odradi prokleti komad. Ako i ne bude ne znam kakav, ispuniće mi vreme do početka predstave mog života. A opet, nisam hteo da se suviše vezujem za život u Džodiju. Kao i svaki dugoročni odnos sa Sejdi, moj odnos s gradom moraće da pričeka bolja vremena.

Kad bi sve išlo kako treba, bilo bi moguće da navijem devojčicu, zlatni sat i sve ostalo{65}. Nisam mogao da računam na to, bez obzira na oprezno i opsežno planiranje. Možda ću morati da bežim, čak i ako uspem u svom naumu. A ako ne pobegnem, moje dobro delo u korist čovečanstva verovatno će biti nagrađeno životom iza rešetaka ili električnom stolicom u "Hantsvilu“.

5.

Dek Simons me je naterao da pristanem. Učinio je to, rekavši mi da će me smatrati načisto blesavim ako makar i pomislim na to. Trebalo je da prepoznam starčevu tehniku, ali je on operaciju ubeđivanja izveo đavolski lukavo i krajnje suptilno.

Sedeli smo u mojoj dnevnoj sobi i pili kafu u subotu po podne, dok je na televizoru igrao neki stari film sa smetnjama. Kauboji u Fort Holivudu su odolevali gomili od dve hiljade krvožednih Indijanaca. Napolju je padala teška kiša. U zimu 1962. sigurno je bilo nekoliko sunčanih dana, ali ih se ja ne sećam. Pamtim samo hladne prste kiše, koji su vazda nalazili put do mog obrijanog potiljka, uprkos podignutoj kragni na jakni od jagnjeće kože koju sam kupio umesto rančerskog kaputa.

„Nemoj da razmišljaš o toj prokletoj predstavi, samo zato što Elen Dokerti pravi dževu oko nje“, počeo je Dek. „Završi knjigu. Ne osvrći se za sobom, kad postane bestseler. Živi lagodnim životom u Njujorku. Čavrljaj s Normanom Mejlerom i Irvinom Šoom u taverni ’Beli konj’, uz neko pićence.“

"Hm-hm“, rekao sam. Džon Vejn je duvao u trubu. „Mislim da Norman Mejler ne mora da preterano brine o meni. Baš kao ni Irvin Šo.“

„Takođe, imao si toliko uspeha s O miševima i Ijudima'\ rekao je. „Sve što bi potom učinio, u poređenju s tom pređstavom, bilo bi razočaranje - o bože, da li si video! Strela je upravo probila šešir Džonu Vejnu! Ima sreće što je tako veliki!“ Pomisao da bi moj drugi režiserski napor mogao biti neuspeh grizla me je više nego što bi trebalo. Podsetila me je na činjenicu da Sejdi i ja, uprkos svesrdnim naporima, nismo mogli da ponovimo prvi ples na podijumu za igru.

Dek je bio u potpunosti zaokupljen televizijom, kad je rekao: „Sem toga, Reti Silvester je izrazio interesovanje za predstavu. Predlaže Arsenik i stare čipke. Kaže da je pre dve godine video tu komediju u Dalasu i da se publika svake večeri smejala do suza.“

Blagi bože, ta prežvakana priča. I Fred Silvester iz prirodnih nauka, kao režiser? Ne bih mu poverio režiju vatrogasne vežbe u osmoljetki. Ako nadareni ali još sirovi glumac kao Majk Kozlo dopadne pod Retijevu komandu, nesposobnjaković bi mu mogao za pet godina unazaditi proces sazrevanja. Reti i Arsenik i stare čipke. I Isus bi pustio koju suzu.

„Ionako nema dovoljno vremena da se postavi nešto valjano“, nastavio je Dek. „Samo ti pusti Retija da propadne. Uštirkani kurvin sin mi se nikad nije dopadao.“

Koliko ja znam, nikome se nije dopadao, izuzev možda gospođi Reti, koja je stražarila pored njega na svakoj školskoj priredbi, umotana u metre organdina. Problem je što neće on propasti, već klinci.

„Mogli bi da spreme vodvilj“, rekao sam. „Imaju dovoljno vremena za to.“ „Hrista mu, Džordže! Volas Biri je dobio strelu u rame! Mislim da je gotov!“ "Dek?“

„Pogrešio sam. Džon Vejn ga odvlači na sigurno mesto. Ovi stari kaubojci nemaju nimalo smisla, ali ih volim, a ti?“

"Da li si čuo šta sam rekao?“

Počela je reklama. Kinan Vin{66} se spustio iz buldožerčine, otresao je šešir i poručio vaskolikom svetu da bi šipčio kilometar i po za kamel. Dek mi se obratio. „Nisam, sigurno sam prečuo.“

Lukava stara lisica. Zbilja zna kako da se pretvara. Ma da.

„Rekao sam da ima vremena za postavku vodvilja. Za reviju. Kolaž od pesme, igre, šale i gomile skečeva.“

„Sve osim devojaka koje izvode bezobraštine? Da li si hteo i to da ubaciš?“ "Ne budi prost.“

"To znači da ćemo gledati vodvilj. Uvek sam voleo vodvilj. ’Dobro veče, gospodine Kalabaš, gde god bio’, i takve stvari.“

Izvukao je lulu iz džepa na džemperu. Napunio ju j eprinc albertom i pripalio.

„Znaš, nekada smo radili tako nešto u ’Grandžu’. Predstava se zvala Džodijski urnebes. Ne organizujemo je od kraja četrdesetih. Počela je da bode oči, iako niko to nije rekao jasno i glasno. Nismo to zvali vodvilj.“

„O čemu govoriš?“

To je bila minstrelska predstava, Džordže. U njoj su učestvovali kauboji i nadničari. Bojili su lice u crno, pevali i igrali i pričali viceve, na onom što je u njihovoj mašti bio crnački dijalekt. Sve se manje više zasnivalo na Ejmosu i Endiju{67}. Nasmejao sam se. "Da li je iko svirao bendžo?“

„Ako ćemo pravo, naša direktorka je to nekoliko puta radila.“

„Elen je svirala bendžo u minstrelskoj predstavi?“

„Pazi šta radiš, počeo si da govoriš u jampskom pentametru. To će te neizostavno dovesti do kompleksa više vrednosti.“

Nagnuo sam se prema njemu. „Ispričaj mi neki od tih viceva.“

Dek je pročistio grlo, pre nego što je progovorio u dva duboka glasa.

„Reci ti meni, brate Tambo, štos’ kupio tu teglu vazelina?“

"Pa, verujem da je bila četres’ devet centova!“

Posmatrao me je sa iščekivanjem. Shvatio sam da je to bio kraj vica.

"Da li su se tome smejali?“ Pomalo sam se plašio odgovora.

„Smejali su se ko šašavi i tražili još. Nedeljama su prepričavali viceve po gradskom trgu.“ Posmatrao me je ozbiljno, ali su mu oči treperile kao božićna svetla. „Mi smo mali grad. Naši zahtevi u pogledu humora su vrlo skromni. Ovdašnje poimanje rableovske duhovitosti ogleda se u slepcu koji se oklizne o koru banane.“

Razmišljao sam punom parom. Vestern se vratio na ekran, ali je Dek izgubio svako interesovanje za filmski spektakl. Posmatrao me je.

"Ta stvar može da upali“, rekao sam.

„Džordže, ta stvar uvek pali.“

„Niko nas ne tera da se poslužimo smešnim crncima.“

„Ionako to više ne možemo da radimo“, rekao je. „Možda bi to moglo da prođe u Luizijani i Alabami, ali ne na putu za Ostin, koji tipovi iz Sluzavog heralda zovu grad crvendaća. Ti to ne bi ni hteo, zar ne?“

"Ne bih. Nazovi me čovekom meka srca, ali mi je ideja o ismevanju obojenih odvratna. Zašto bismo se time bavili? Imamo dovoljno bajatih šala... dečaka u velikim starinskim odelima s nafatiranim ramenima umesto seljačke radne odeće... devojke u širokim haljinama do kolena s mnogo nabora... baš bih voleo da vidim šta bi Majk Kozlo mogao učiniti u skečevima...“

„Smazao bi to u jednom zalogaju“, rekao je Dek, kao da je to neizbežan i neoboriv zaključak. "To je prilično dobra ideja. Šteta što nemaš vremena da se okušaš.“

Zaustio sam da nešto kažem, kad me je ošinula munja spoznaje. Bila je jednako sjajna, kao ona koja mi je osvetlila mozak kad je Ajvi Templton rekla da njeni susedi preko puta mogu videti šta se dešava u njenoj dnevnoj sobi. „Džordže? Zašto tako zevaš? Pogled je dobar, ali ne potiče apetit.“

„Mogu da to postavim na vreme“, rekao sam. „Ako uspeš da ubediš Eli Dokerti da mi ispuni jedan zahtev.“

Ustao je i ugasio televizor bez trunke oklevanja, iako je bitka između Vojvode Vejna i naroda Poni dostigla vrhunac, osvetljen Fort Holivudom, koji je veselo plamsao u pozadini. „Samo reci.“

Rekao sam mu šta želim. „Moram da razgovaram sa Sejdi, iz ovih stopa.“

6.

Isprva je izgledala ozbiljno. Ubrzo je počela da se smeje. Zagrlila me je kad sam joj predstavio ideju koja mi je pala na pamet na kraju razgovora s Dekom. Nije se na tome zaustavila. Popela se uz mene, dok me nije obuhvatila i nogama. Tog dana između nas nije bilo metle.

"To je divno! Ti si genije! Hoćeš li napisati scenario?“

„Nego šta. I da znaš da ga neću dugo pisati.“ Bajate šale su se već rojile po mom umu: Trener Borman je dvadeset minuta zurio u sok od pomorandže zato što je na konzervi pisalo KONCENTRISAN. Naš pas ima urasli rep, morali smo daga snimimo rendgenom da bismo videli da lije srećan. Vozio sam se tako starim avionom daje najednom toaletu pisalo Orvil, a na drugom Vilbur. „Biće mi potrebna pomoć oko mnogih stvari. Drugim rečima, moram da nađem producenta. Nadam se da bi ti mogla da se prihvatiš posla.“

"Naravno.“ Kliznula je na pod, ne odvajajući se od mene. Taj pokret je proizveo tužno kratki sev njene gole noge ispod suknje. Špartala je dnevnom sobom. Furiozno je pušila. Saplela se preko fotelje (možda šesti ili osmi put otkad smo se zbližili) i povratila ravnotežu, pre nego što je primetila da se išta događa. Do večeri će joj se pojaviti ružna modrica na cevanici. Podsećaće je na novu nespretnost.

„Ako imaš na umu široke, nabrane haljine iz dvadesetih, zamoliću Džo Pir da načini kostime.“ Džo je bila nova šefica odseka domaćinstva. Uspela se na taj položaj kad je Elen Dokerti potvrđena kao direktorka.

"To je sjajno.“

„Većina cura s časova domaćinstva voli da šije... i da kuva, Džordže. Moraćemo da poslužimo večernje obroke, zar ne? Ako probe potraju? A hoće, zato što počinjemo veoma kasno.“

"Da, ali zar sendviči...“

„Možemo mi bolje od toga. Mnogo bolje. I muzika! Nećemo moći bez muzike! Moraće da bude s ploča, zato što bend nikad neće moći da zvuči dovoljno usklađeno.“ Izgovorili smo disk-džokejevo ime u savršenom skladu: „Donald Belingam!“

„Šta ćemo s reklamom?“, pitao sam. Zvučali smo kao Miki Runi i Džudi Garland dok se spremaju da organizuju predstavu u tetka Milinom ambaru.

"Za to će se pobrinuti Karl Džejkobi i njegovi klinci iz grafičkog dizajna. Izvešaćemo postere, ne samo ovde već po čitavom gradu. Potrudićemo se oko toga, zato što želimo da čitav grad dođe, a ne samo rođaci dece koja glume u predstavi. Sala će biti puna ko oko.“

„Pun pogodak“, rekao sam. Poljubio sam je u nos. Uživao sam u njenom ushićenju. I ja sam se uzbudio.

"Da li ćemo pomenuti dobrotvorni deo?“, pitala je Sejdi.

„Nećemo ništa reći, dok ne budemo sigurni da možemo da prikupimo dovoljno novca. Ne želimo da budimo lažne nade. Da li si raspoložena da sutra skoknemo do Dalasa, da bismo postavili neka pitanja?“

„Zamoliću Deka da se vrati na posao i drži dopunske časove iz engleskog“, rekao sam. „Duguje mi.“

7.

Sejdi i ja smo u ponedeljak otišli do Dalasa. Vozili smo brzo da bismo stigli pre isteka radnog vremena. Ispostavilo se da je kancelarija koju smo tražili na Bulevaru Harija Hajnsa, nedaleko od „Parkland memorijala“. Postavili smo gomilu pitanja. Sejdi je demonstrirala ono što nam je potrebno. Odgovor je bio više nego zadovoljavajući. Dva dana kasnije sam otpočeo pretposlednji poduhvat na polju šou-biznisa, kao režiser Džodijevskog urnebesa Naj-Naj-Novije Ubitačno Smešne Vodviljske Predstave S Pevanjem I Igranjem. Čitav napor je preduzet radi postizanja Plemenitog cilja. Nismo rekli o kakvom se cilju radi. Niko nas nije ni pitao.

Dve napomene o Zemlji pređašnjoj: u njoj ima mnogo manje papirologije i đavolski više poverenja.

8.

Na premijeru je došao čitav grad. Dek Simons je imao pravo kad je ustvrdio da bajate šale nikad ne zastarevaju na dve i po hiljade kilometara od Brodveja.

Naša predstava je zahvaljujući Džimu la Djuu (koji nije bio loš, umeo je malčice i da peva) i Majku Kozlou (koji je bio očaravajuć), bila sličnija Dinu Martinu i Džeriju Luisu, nego gospodinu Bounsu i gospodinu Tambou. Skečevi su obarali s nogu. Izgledali su bolje nego što su zasluživali, zato što su ih izvodile atlete. Publika se pljeskala po kolenima i otkopčavala okovratnike. Verovatno je stradalo i nekoliko kaiševa.

Elen Dokerti je oduvala prašinu s penzionisanog bendža. Opako ga je svirala, za piavokosu damu. A bilo je i bezobraština, iako sam obećao da ih neće biti. Majk i Džim su ubedili ostale fudbalere da izvedu nadahnuti kankan u podsuknjama i širokim suknjama na jugu i ničim izuzev kože na severu. Džo Pir im je pronašla perike. Momci su zaigrali na kraju predstave. Gradske dame su poblesavile kad su videle mladiće golih grudi, s perikama i ostalim.

Čitava postavka se popela na binu u fiskulturnoj sali. Podelili su se u parove i mahnito zaigrali sving na "U dobrom raspoloženju“, koje je treštalo iz zvučnika. Haljine su letele, noge sevale, fudbaleri su (sad u gangsterskim odelima i fedorama) vrteli vižljaste devojke, uglavnom vitke i okretne navijačice.

Muzika je utihnula. Nasmejana, zadihana postavka izašla je na scenu da se pokloni. Kad se publika podigla na noge po treći (ili možda četvrti) put od podizanja zavese, Donald je ponovo pustio "U dobrom raspoloženju“. Ovog puta su dečaci i devojčice zauzeli mesta na suprotnim stranama scene. Zgrabili su desetine šlag-torti sa stolova i počeli da se gađaju. Publika je ushićeno urlala.

Postavka je znala za ovaj deo predstave. Unapred mu se radovala. Nisam bio siguran kako će ispasti, zato što na probama nije bilo pravih torti. Sve je išlo kao po loju, kao što to uvek biva u okršajima tortama sa šlagom. Klinci su mislili da je to vrhunac predstave. Nisu znali da krijem još jedan trik u rukavu.

Kad su krenuli napred da bi se po drugi put poklonili publici, s licima s kojih je kapao krem i ulepljenim kostimima, "U dobrom raspoloženju“ je počela po treći put. Najveći broj izvođača je bio zbunjen. Zbog toga nisu videli kako nastavno osoblje ustaje s tortama sa šlagom, koje smo Sejdi i ja sakrili ispod sedišta. Torte su poletele ka bini. Postavka se po drugi put našla na liniji vatre. Trener Borman je dobio dve torte. Ciljao je sa smrtonosnom preciznošću: pogodio je kvoterbeka i vođu odbrane.

Majk Kozlo je, lica prekrivenog šlagom, zaurlao: „Gospodin A! Mis Di! Gospodin A! Mis Di!“

Ostatak postavke je prihvatio poklič, a za njima i publika. Tapšali su u ritmu. Uspeli smo se na binu. Držali smo se za ruke. Belingam je ponovo pustio tu bogom prokletu ploču. Klinci su napravili špalir s obe strane. Povikali su: „Igrajte! Igrajte! Igrajte!“

Nismo imali izbora. Odigrali smo savršeno, prvi put nakon Sejdi Hokins, iako sam bio ubeđen da će se moja devojka okliznuti na šlagu i slomiti vrat. Na kraju sam je stisnuo za obe ruke, video njen diskretni znak glavom - Hajde, hajde, verujem ti - i bacio među noge. Obe cipele su joj poletele u prvi red, a haljina delirično pohrlila uz butine... nekom magijom se dočekala na noge u jednom komadu, s rukama pruženim ka pomahnitaloj publici. Potom ih je spustila niz šlagom umrljanu suknju, u dražesnom damskom naklonu.

Ispostavilo se da i klinci imaju trik u rukavu. Gotovo sam siguran da je to bila ideja Majka Kozloa, iako on to nikad ne bi priznao. Sačuvali su nekoliko torti. Dok smo stajali na bini, upijajući aplauz, pogodilo nas je najmanje deset, hitnutih iz svih pravaca. Gomila je, kako se ono kaže, podivljala.

Sejdi je malim prstom obrisala nešto šlaga s mog uveta i prošaptala: „Kako možeš sve ovo da napustiš?“

9.

I još nije bilo gotovo.

Dek i Elen su izašli na središte bine. Na magičan način su pronalazili put preko pruga, mrlja i gomilica šlaga. Niko nije smeo da baci tortu sa šlagom na njih.

Dek je podigao ruke, da bi obezbedio tišinu. Elen Dokerti je istupila i progovorila zvonkim glasom iskusnog predavača. Lako je nadjačala žamor i ostatke smeha.

„Dame i gospodo, večerašnja predstava Džodijskog urnebesa je samo prva od četiri.“ Pozdravio ju je još jedan gromki aplauz.

„Sve predstave su dobrotvorne“, nastavila je, kad je aplauz utihnuo, „veliko mi je zadovoljstvo - veoma mi je prijatno - da vam saopštim kome ćemo pomoći. Prošle jeseni smo izgubili jednog od cenjenih učenika. Svi smo ožalili pogibiju Vinsenta Noulsa, do koje je došlo vrlo, vrlo, vrlo prerano.“

Dvoranom je zavladala mrtva tišina.

„Devojka koju svi poznajete, jedna od najsvetlijih likova među učenicima, u istoj saobraćajnoj nesreći zadobila je ozbiljan ožiljak. Gospodin Amberson i gospođica Danhil su dogovorili da se Roberta Džilijan Olnat ovog juna podvrgne rekonstruktivnoj operaciji lica u Dalasu. Njena porodica neće biti izložena nikakvom trošku. Gospodin Silvester, koji se prihvatio dužnosti računovođe za Džodijski urnebes, rekao mi je da su se školski drugovi Bobi Džil - i ovaj grad - pobrinuli da svi troškovi hirurške intervenciju budu u celini plaćeni.“

Usledio je trenutak tišine, u kom su svi probavljali direktorkine reči. Zatim su skočili na noge. Aplauz se mogao porediti s letnjom grmljavinom. Video sam Bobi Džil na tribinama. Plakala je s rukama preko lica. Roditelji su je grlili.

Ovo je bila jedna noć u malom gradu, naseobini pored glavnog druma za koju ne mari niko izuzev njenih žitelja. I to je u redu, zato što oni mare. Gledao sam kako Bobi Džil rida u skupljene šake. Gledao sam Sejdi. Imala je šlag u kosi. Osmehivala se, baš kao i ja. Usnama je oblikovala reči: Volim te, Džordže. Poručio sam: Ija tebe. Te noći sam ih sve voleo, kao i samog sebe, zato što sam s njima. Nikad se nisam osećao tako celovito i srećno što sam živ. Zbilja, kako mogu da napustim sve ovo?

Dve nedelje kasnije došlo je do eksplozije.

10.

Bila je subota, dan za odlazak u kupovinu. Sejdi i ja smo uobičajili da pazarimo zajedno u "Vejngartensu“ na Auto-putu 77. Raspoloženo bismo gurali kolica, ispod zvučnika iz kojih je svirao Mantovani. Ispipavali smo voće i tražili najjeftinije meso. Tu smo mogli naći kakvo god smo hteli meso, dok god smo tražili govedinu ili piletinu. To mi je odgovaralo.

I posle tri godine sam se čudio jeftinoći.

Tog dana sam imao nešto drugo izuzev bakaluka na pameti: porodicu Hazard nastanjenu na broju 2706 u Ulici Mercedes, preko puta i malo ulevo od sirotinjskog smeštaja koji će Li Osvald uskoro nazvati domom. Uspeo sam da tog proleća tri puta posetim Ulicu Mercedes, iako sam bio prezauzet pripremanjem Džodijskog urnebesa. Parkirao bih se u centru Fort Vorta i hvatao autobus za Vinskot roud. Odvezao bih se njime na nekoliko stotina metara od odredišta. Izviđao sam u farmerkama, iskrzanim čizmama i izbledeloj jakni od teksasa, kupljenoj na garažnoj rasprodaji. Moja priča bi bila, da me je iko pitao, da tražim jeftin smeštaj, zato što sam dobio posao noćnog čuvara u „Teksaskom metalu“ u Zapadnom Fort Vortu. Ta priča me je činila osobom od poverenja (sve dok neko ne bi pokušao da je proveri) i obezbeđivala razlog zbog kog u kući navučenih zastora tokom dana uvek vladaju mir i tišina.

Na šetnjama Ulicom Mercedes do skladišta „Manki Vord“ (uvek s presavijenim novinama, otvorenim na oglasima za izdavanje nekretnina) opazio sam gospodina Hazarda, krupnog čoveka tridesetih godina, dvoje dece s kojima Rozeta nije htela da se igra i staricu ukočenog lica, koja je vukla nogu u hodu. Hazardova mati me je jednom sumnjičavo posmatrala, kraj poštanskog sandučeta, dok sam polako prošao stazom koja je služila kao trotoar. Nije mi se obratila.

Prilikom treće posete opazio sam zarđalu prikolicu vezanu za zadnji deo Hazardovog kamioneta. Punio ga je kutijama, uz pomoć dece, dok je starica stajala pored njih, na zelenom korovu. Oslanjala se na štap, sa šlogiranim osmehom, kadrim da prikrije svako osećanje. Kladio bih se na savršenu ravnodušnost. Radovao sam se. Hazardovi se iseljavaju. Čim se odsele, šljaker po imenu Džordž Amberson će iznajmiti broj 2706. Nameravao sam da preduhitrim sve interesente.

Pokušavao sam da smislim siguran način za postizanje tog cilja, dok sam kupovao stvari sa subotnjeg spiska za nabavku. Na jednom nivou sam saobraćao sa Sejdi. Izgovarao sam očekivane komentare. Zadirkivao sam je kad je potrošila previše vremena pred vitrinom s mlečnim proizvodima. Izgurao sam kolica puna bakaluka do forda na parkiralištu i počeo da tovarim kese u prtljažnik. Radio sam sve to na autopilotu. Najveći deo mog uma je razmatrao logistiku u Fort Vortu. To me je upropastilo. Nisam obraćao pažnju na ono što mi je izlazilo iz usta. To zna biti kobno, kad vodite dvostruki život.

Vozio sam se ka Sejdinoj kući. Ćutke je sedela pored mene (bila je previše tiha). Zapevao sam zato što sefordov radio pokvario. I ventili su počeli da se bune. Sanlajner je još izgledao dobro. Voleo sam ga iz mnoštva razloga. Ipak, od silaska s fabričke trake prošlo je sedam godina, a merač pređenih kilometara pokazivao je sto četrdeset hiljada.

Odjedanput sam odneo sve Sejdine kese s bakalukom u kuhinju. Usput sam herojski stenjao od napora. Nisam primetio da se ne osmehuje, niti sam znao da je naš kratki period neokrnjene sreće okončan. Mislio sam na Ulicu Mercedes i na predstavu koju ću tamo odigrati - bolje reći na neophodnu količinu glume. Znao sam da me čeka težak zadatak. Hteo sam da postanem poznato lice da bih obezbedio odsustvo interesovanja, iako je takav status neraskidivo vezan s prezirom. Morao sam da postanem poznat, ali nisam hteo da se izdvajam. Tu su bili i Osvaldovi. Ona nije govorila engleski, dok je on bio nedruželjubiv po prirodi. To će mi pomoći, ali će im broj 2706 ipakbiti đavolski blizu. Prošlost je možda tvrdokorna, ali je budućnost krhka kuća od karata. Moraću da budem krajnje pažljiv da je ne promenim, dok ne budem spreman za to. Zbog toga će...

Tad mi se Sejdi obratila. Odmah zatim se život koji sam spoznao (i zavoleo) u Džodiju srušio.

11.

„Džordže? Hoćeš li da dođeš u dnevnu sobu? Želela bih da porazgovaram s tobom.“

„Zar nije bolje da prvo staviš hamburgere i svinjske odreske u frižider? Mislim da sam video sla...“

„Nek se istopi!“, povikala je, što me je nagnalo da bezglavo požurim.

Zatekao sam je u dnevnoj sobi. Podigla je paklicu cigareta sa stola pored kauča i zapalila jednu. Pokušavala je da smanji broj popušenih cigareta (bar u mom prisustvu), na moje blago ali uporno navaljivanje. Ovaj gest je delovao zloslutnije od podignutog glasa.

Zakoračio sam u dnevnu sobu. „Šta je bilo, dušo? Šta nije u redu?“

Bila je bleda i odlučna. Držala je cigaretu ispred sebe, kao štit. Počeo sam da shvatam da sam se preigrao, ali nisam znao kako i kada. To me je plašilo. "Ne znam šta...“

„Pesma koju si pevao u automobilu, na povratku kuću. Onu koji si pevao iz sveg glasa.“

Pokušao sam da je se setim, ali nisam mogao. Sećao sam se da sam mislio kako ću u Ulici Mercedes morati da se oblaćim kao šljaker „koji baš i nema sreće , da bih se uklopio. Naravno da sam pevao. Često sam to činio, dok sam razmišljao o drugim stvarima. Zar se to svima ne dešava?

„Pretpostavljam da sam pevušio nešto zarazno što sam čuo na K-lajfu, nešto što mi se uvuklo u glavu. Znaš da pesme to rade. Ne razumem, zašto si se toliko uznemirila.“

„Nešto što si čuo na K-lajfu, kažeš. Sa stihovima kao što su ’Sreo sam džinom natopljenu kraljicu barova u Memfisu. Pokušala je da me odvede na sprat na jahanje?’“ Srce mi se steglo. Sve ispod vrata mi se spustilo za dvanaestak centimetara. „Barska ženska“{68}. To sam pevao. Pevao sam pesmu koja će biti snimljena za sedam-osam godina. Snimiće je grupa koja još tri godine neće imati hit na američkim top-listama. Moj um se bavio drugim stvarima, ali opet - kako sam mogao da budem toliko glup?

„Raznela mi je nos, a zatim i um?’ Na raidiju? FKK{69} bi zatvorio radio-stanicu koja bi pustila takvu pesmu!“

U tom trenutku sam počeo da se Ijutim. Najviše na samog sebe... ali ne u potpunosti. Hodam po bogom prokletom zategnutom konopcu, dok se ona izdire na mene zbog pesme "Rolingstounsa“.

„O’ladi, Sejdi. To je samopesma. Ne znam gde sam je čuo.“

"To je laž. Oboje znamo da jeste.“

„Otkačila si. Mislim da je najbolje da pokupim svoj bakaluk i odem kući.“ Pokušavao sam da zvučim pribrano. Taj glas mi je zvučao veoma poznato. Tako sam uvek pokušavao da razgovaram s Kristi kad bi se vratila kući nacvrcana, izgužvane haljine, raspasane bluze i raščupane kose. Da i ne govorimo o razmazanom karminu. Od ivice čaše, ili od usana nekog poznanika iz bara?

Pomisao na to me je još više razgnevila. Ćiniš novu grešku, pomislio sam. Nisam znao da li mislim na Sejdi, Kristi ili na sebe. U tom trenutku me nije bilo briga. Najviše se ljutimo kad nas uhvate na delu, zar ne?

„Mislim da je bolje da mi kažeš gde si čuo tu pesmu, ako želiš da se ikad ovde vratiš. I gde si čuo ono što si rekao klincu na kasi, kad ti je saopštio da će ti staviti piletinu u još jednu kesu, da ne bi procurila.“

"Ne znam o čemu...“

"’Sjajno, bajno’, eto šta si mu rekao. Mislim da je vreme da mi kažeš gde si to čuo. I načisto ćemo pobenovati. I cipele za bugi. I mešaj buljom. O’ladi i otkačila si. Htela bih da znam i gde si to čuo i zašto tako govoriš, iako niko drugi ne upotrebljava te izraze. Htela bih da znam zašto si se toliko uplašio od tog glupog džimla pokliča, o kom si buncao u snu. Htela bih da znam gde je Deri i zašto je kao Dalas. Htela bih da znam kad si bio ženjen, s kim i koliko dugo. Htela bih da znam gde si bio pre nego što si bio u Floridi. Eli Dokerti kaže da ne zna, zato što su neke od tvojih preporuka lažne. ’Po svemu sudeći su izmišljene’, saopštila mi je.“

Bio sam siguran da Elen to nije doznala od Deka... ali je doznala. Nisam bio preneražen, ali sam se razgnevio zato što se izbrbljala pred Sejdi. „Nije imala pravo da ti to kaže!“

Zdrobila je cigaretu i protresla rukom kad je žar pao na nju. „Ponekad mi se čini da si... ne znam kako da kažem... iz neke druge vaseljene! Iz one u kojoj pevaju o tucanju pijane žene u Memfisu! Pokušala sam da kažem sebi da sve to nije važno, da ljubav sve pobeđuje, samo što to nije tačno. Ne pobeđuje laži.“ Glas joj je drhtao, ali nije plakala. Nepokolebljivo me je posmatrala. Bilo bi mi malo lakše da je u tom pogledu bilo gneva. Sadržao je neizrečenu molbu. „Sejdi, kad bi samo...“

„Neću. Ne više. Zato ne počinji s pričom kako ne činiš ništa čega bismo se ti ili ja stideli. Neophodno je da o tome samostalno odlučim. Sve se svodi na ovo: neko mora da ide, metla ili ti.“

"Da znaš, ne bi...“

„Sjajno, ali reci mi!“

"Ne mogu.“ Gnev je ishlapeo kao izduvani balon, ostavivši emocionalnu tupost. Spustio sam pogled s njenog odlučnog lica na sto. Tamo sam ugledao nešto od čega mi je zastao dah.

To je bila gomila prijava za posao u Rinu, predstojećeg leta. Ona na vrhu je bila iz „Haras hotela i kazina“. U prvom redu je ispisala ime urednim štampanim slovima. Njeno puno ime, uključujući i srednje. Nikad mi nije palo na pamet da pitam za njega.

Polako sam spustio ruku i prstima pokrio njeno ime i drugi slog prezimena. Ostalo je DORIS DAN.

Setio sam se razgovora sa suprugom Frenka Daninga, kad sam se pretvarao da sam trgovac nekretnina koji se zanima za „Dom za rekreaciju zapadne strane“. Bila je dvadeset godina starija od Sejdi Doris Klejton, rođene Danhil, ali su obe imale plave oči, izuzetnu kožu i divne figure bogatog poprsja. Obe su pušile. Podudarnosti su mogle biti slučajne, ali nisu.

„Sta to radiš?“ Optužujući ton je značio da je pravo pitanje bilo Zaštopokušavaš da vrdaš i izmičeš, ali više nisam bio besan. Ni u najmanjoj meri.

"Da li si siguran da ne zna gde si?“, pitao sam je.

"Ko? Džoni? Misliš na Džonija? Zašto...“ Tad je odlučila da je uzaludno. Pročitao sam to s njenog lica. „Džordže, moraš da odeš.“

„Ali, mogao bi da dozna“, rekao sam. „Zato što tvoji roditelji znaju. Rekla si da ga smatraju sjajnom prilikom.“

Zakoračio sam ka njoj. Uzmakla je za korak, kao da misli da nisam pri sebi. Video sam strah u njenim očima, ali me ni to nije zaustavilo. Ne zaboravite da sam se i ja plašio.

„Izvuči će to iz njih, čak i ako si im rekla da mu ne govore. Zato što je šarmantan. Da li je, Sejdi? On je veoma, veoma šarmantan, kad ne pere ruke kao sumanut, ili ne ređa knjige po abecednom redu, ili ne priča koliko se gadi erekcije. Svakako te je šarmirao.“

„Molim te da odeš, Džordže.“ Glas joj je drhtao.

Umesto toga sam načinio još jedan korak prema njoj. Nastavila je da uzmiče, udarila je u zid... uplašeno se zgrčila. Taj prizor je na mene delovao kao šamar na histeričnu osobu ili čaša hladne vode prosuta po licu mesečara. Povukao sam se ispod luka između dnevne sobe i kuhinje. Podigao sam ruke, kao da se predajem, što i jeste bio slučaj.

„Idem. Ali, Sejdi...“

"Ne shvatam kako možeš to da radiš.“ Zaplakala je. Suze su joj se zakotrljale niz obraze. „Niti zašto nećeš da prestaneš. Bilo nam je tako lepo.“

„Još uvek je.“

Odmahnula je glavom, polako ali odlučno.

Očas sam pregazio kuhinju. Činilo mi se da lebdim, umesto što koračam. Uzeo sam pakovanje sladoleda od vanile iz kese na radnoj površini. Stavio sam je u zamrzivač. Deo mene je mislio da je sve ovo samo loš san i da ću se uskoro probuditi. Najveći deo je bio upućeniji u pravo stanje stvari.

Sejdi me je posmatrala ispod luka između dve prostorije. Držala je novu cigaretu u jednoj i prijave za posao u drugoj ruci. Jezivo je ličila na Doris Daning. Zapitao sam se zašto ranije nisam uočio tu sličnost. Da li sam bio prezauzet drugim stvarima? Ili još nisam u potpunosti shvatio veličinu problema s kojima sam se uhvatio ukoštac?

Izašao sam i zastao na pragu. Posmatrao sam je kroz roletne. „Pazi ga se, Sejdi.“

„Džoni je poremećen na mnogo načina, ali nije opasan', rekla je. „Moji roditelji mu nikad ne bi rekli gde sam. Obećali su.“

„Ljudi se ponekad slome i prekrše obećanja. Pogotovo oni mentalno nestabilni, kad se nađu pod velikim pritiskom.“

„Moraš da odeš, Džordže.“

„Otići ću, čim mi obećaš da ćeš se čuvati od njega.“

Povikalaje: „Obećavam, obećavam, obećavamT Način nakoji joj je cigareta drhtala između prstiju plašio me je, ali je kombinacija šoka, gubitka, bola i besa u njenim očima bila mnogo gora. Osećao sam kako me te unezverene oči prate sve do mojih kola.

Prokleti "Rolingstounsi“.

Sedamnaesto poglavlje

1.

Elen Dokerti me je pozvala u kancelariju nekoliko dana pre početka sezone testova. Zatvorila je vrata i rekla: „Žao mi je zbog nevolja koje sam izazvala, Džordže, ali nisam sigurna da bih se drugačije ponela kad bih morala da sve radim iz početka.“

Ćutao sam. Bes me je prošao, ali ne i iznenađenje. Jedva da sam trenuo od eksplozije. Nešto mi je govorilo da ću često drugovati s četiri sata ujutru.

„Dvadeset četvrta klauzula teksaskog školskog administrativnog pravilnika“, rekla je, kao da to sve objašnjava.

„Šta to znači, Eli?“

„Nina Volingford mije skrenula pažnju na to.“ Nina je bila oblasna medicinska sestra. Svake školske godine je prelazila desetine hiljada kilometara svojim ford ranč karavanom. Obilazila je osam škola u okrugu Denholm, od kojih su tri imale jedno do dva odeljenja. „Klauzula dvadeset četiri reguliše vakcinaciju u školama. Tiče se profesora, koliko i đaka. Nina mi je skrenula pažnju da nema nikakve podatke o tvom vakcinisanju. Predočila mi je da nema nikakve zdravstvene podatke o tebi.“

O tome se radi. Lažni profesor je razotkriven zahvaljujući odsustvu podataka o vakcinaciji protiv dečje paralize. Pa, bar nisam pao zbog znanja o "Rolingstounsima“, ili nedoličnog korišćenja disko slenga.

„Bio si veoma zauzet oko Urnebesa i drugih obaveza. Pisala sam školama u kojima si predavao, da bih te poštedela administrativnih obaveza. Iz Floride sam dobila obaveštenje da oni ne traže od profesora na zameni da se vakcinišu. Iz Mejna i Viskonsina su mi odgovorili: ’Nikad nismo čuli za osobu tog imena i prezimena.’“ Nagnula se preko stola, da bi me bolje osmotrila. Nisam dugo izdržao njen pogled. Ono što sam video na njenom licu, pre nego što sam pognuo glavu, bilo je nepodnošljivo sažaljenje.

"Da li bi nam Državni odbor za obrazovanje zamerio što smo zaposlili lažnog profesora? I te kako. Možda bi te tužili, da bi te naterali da vratiš prošlogodišnju platu. Da li ti ja zameram? Ni najmanje. Tvoj rad u školi je za svaku pohvalu. Ono što ste Sejdi i ti učinili za Bobi Džil Olnat je apsolutno fantastično. Tako nešto zaslužuje kandiđaturu za profesora godine.“

„Hvala ti“, promrmljao sam. "Pretpostavljam.“

„Pitala sam se šta bi učinila Mimi Korkoran. Mims mi je rekla sledeće: ’Da smo potpisali ugovor za sledeću godinu, i godinu posle nje, morala bi nešto da preduzmeš, ali pošto on odlazi za mesec dana, u tvom je - i školskom - interesu da sve prećutite’ Zatim je dodala: ’Ali postoji jedna osoba koja mora da zna da on nije onaj za kog se izdaje.’“

Nastavila je, posle kraće pauze.

„Rekla sam Sejdi kako sam sigurna da imaš razumno objašnjenje, ali izgleda da ga nemaš.“

Pogledao sam na sat. „Ako me nisi otpustila, mis Eli, moram da se vratim na peti čas. Danas radimo rečenice. Mislio sam da klincima predstavim sledeći primer: Nevin sam povodom ovoga, ali ne mogu da kažem zašto. Šta mislite? Da li će primer biti pretežak?“

"Za mene je pretežak“, odvratila je učtivim tonom.

"I još nešto“, rekao sam. „Sejdin brak je bio tegoban. Udala se za čudaka. Radije ne bih objašnjavao na koje sve načine je bio čudan. Mislim da bi mogao biti opasan. Zamoli je da ti da njegovu sliku, da biste znali kako izgleda, ako se pojavi i počne da se raspituje o njoj.“

„Otkud ti ta ideja?“

„Viđao sam slične slučajeve. Da li je to zadovoljavajuće objašnjenje?“ „Pretpostavljam da mora biti, zar ne?“

To nije bio dovoljno dobar odgovor. „Hoćeš li je zamoliti?“

„Hoću, Džordže.“ Možda je bila iskrena, ili je samo htela da me smiri. Nisam bio siguran.

Stigao sam do vrata kad je, onako uzgred, pomenula: „Slamaš srce toj devojci“

"Znam“, rekao sam i otišao.

2.

Ulica Mercedes. Kraj maja.

„Varilac, zar ne?“

Stajao sam na verandi broja 2706, sa stanodavcem, finim američkim gospodinom, Džejom Bejkerom. Bio je zdepast, s golemim trbuhom koji je zvao kućom od piva. Završili smo brzi obilazak prostorija. Rekao mi je da su „blizu autobuske stanice“, kao da je to nadoknađivalo ugnute tavanice, vlažne mrlje po zidovima, napuklu šolju i sveprisutnu nebrigu.

„Noćni čuvar“, rekao sam.

„Zaista? To je dobar posao. Takav posao daje mnogo vremena za drndanje vune.“

Procenio sam da ova upadica ne zahteva odgovor.

„Nemaš ženu ili decu?“

„Razveden sam. Ostali su na istoku.“

„Plaćaš đavolsku alimentaciju, jelda?“

Slegnuo sam ramenima.

Nastavio je. „Hoćeš li ovo mesto, Ambersone?“

"Pretpostavljam“, rekao sam, s uzdahom.

Potegao je duguljastu beležnicu iskrzanih kožnih korica iz zadnjeg džepa. „Prvi mesec, poslednji mesec i depozit za slučaj štete.“

„Depozit za slučaj štete? Mora da se šališ.“

Pravio se da me ne čuje. „Kirija se plaća poslednjeg petka u mesecu. Ako je ne platiš, naći ćeš se na ulici uz pomoć lokalne policije. Mnogo sam dobar s plavcima.“

Izvadio je nagoreli pikavac iz džepa na grudima, gurnuo izgrizeni kraj u gubicu i kresnuo šibicu noktom paka. Na verandi je bila vrućina. Nešto mi je govorilo da me čeka dugo, toplo leto.

Ponovo sam uzdahnuo. Zatim sam - s prenaglašenim oklevanjem - izvukao novčanik i počeo da vadim novčanice od dvadeset dolara. "Mi u Boga verujemo“, rekao sam. „Svi drugi plaćaju gotovinom.“

Nasmejao se, ispuštajući oblačke ljutog, plavog dima. „Dobro rečeno. Setiću se toga, pogotovo poslednjeg petka u mesecu.“

Nisam mogao da verujem da ću živeti u očajnoj kolibi, u očajnoj ulici, nakon lepe kuće nešto južnije - oko koje sam s ponosom kosio travnjak. Preplavio me je talas nostalgije, iako još nisam napustio Džodi.

„Daj mi priznanicu.“

Nju sam dobio besplatno.

3.

Bio je poslednji dan školske godine. Učionice i hodnici su se ispraznili. Ventilatori su pomerali topli vazduh, iako je bio tek osmi jun. Porodica Osvald je napustila Rusiju. Brod Masdam će, na osnovu beležaka Ala Templtona, za pet dana pristati u Hobokenu. Porodica Osvald će se iskrcati na tlo Sjedinjenih Država.

Zbornica je bila gotovo prazna. U njoj je bio Deni Lejverti. „Hej, šampione. Čuo sam da ideš u Dalas, da bi završio knjigu.“

„Tako sam planirao.“ Nameravao sam da odem u Fort Vort. Za početak. Bacio sam se na čiščenje svog odeljka, zakrčenog obaveštenjima o kraju godine.

„Možda bih i ja pokušao da napišem knjigu, da sam bez obaveza i slobodan ko ptica na grani. Ne mogu, imam ženu, tri balavca i stambeni kredit“, rekao mi je. „Znaš, bio sam u ratu.“

Znam. To je znao svako ko je proveo desetak minuta s njim.

„Imaš li dovoljno za život?“

„Snaći ću se.“

Imao sam više nego dovoljno da izdržim do sledećeg aprila, kad sam očekivao da ću završiti posao s Lijem Osvaldom. Neću morati da se kladim u „Fejt fajnenšelu“ na Aveniji Grinvil. Moja prva poseta tom mestu bila je neverovatno glup potez. Da sam hteo, mogao sam da pokušam da ubedim sebe da je ono što se desilo s mojom kućicom na Floridi bila samo neslana šala koja je pošla po zlu. Pokušao sam i da ubedim sebe kako se dobro slažem sa Sejdi. Znam kako se to završilo.

Bacio sam svežanj papira iz mog odeljka u korpu za otpatke... i opazio mali, zapečaćeni koverat, koji mi je promakao. Znao sam ko koristi takve koverte. Na njemu, ili listu papira u njemu, nije bilo formalnih pozdrava. Nije bilo ni potpisa izuzev slabog (možda i nepostojećeg) mirisa njenog parfema. Poruka je bila kratka.

Hvala ti što si mi pokazao kako lepe stvari mogu biti. Molim te, ne reci zbogom.

Razmišljao sam. Gurnuo sam poruku u zadnji džep i žurnim korakom krenuo u biblioteku. Nisam znao šta ću uraditi, niti šta ću joj reći. Ništa od toga nije bilo važno, zato što je iza vrata biblioteke vladao mrak. Stolice su bile na stolovima. Ipak sam pokušao da otvorim vrata. Bila su zaključana.

4.

Na parkiralištu za nastavno osoblje su ostala samo dva automobila. Plimut sedan Denija Lejvertija i moj ford. Platneni krov je delovao otrcano. Saosećao sam s njim. Znao sam kako mu je.

„Gospodine A! Čekajte, gospodine A!“

To su bili Majk i Bobi Džil. Hitali su ka meni, preko usijanog parkirališta. Majkje nosio mali, lepo spakovani poklon. Predao mi ga je. "Ja i Bobi smo vam nešto nabavili.“

„Bobi i ja. I nije trebalo.“

„Morali smo, čoveče.“

Potresle su me suze Bobi Džil. Bilo mi je drago kad sam video da je debeli sloj šminke nestao s njenoglica. Odustala je od pokušaja da sakrije jezivi ožiljak, zato što je znala da su mu dani odbrojani. Poljubila me je u obraz.

„Veliko, veliko, veliko vam hvala, gospodine Amberson. Nikad vas neću zaboraviti.“ Pogledala je Majka. „Nikad vas nećemo zaboraviti.“

I verovatno neće. To je bilo lepo, ali nije moglo nadoknaditi bol izazvan zaključanom i mračnom bibliotekom. Svejedno se radilo o divnom gestu.

„Otvorite ga“, rekao je Majk. „Nadamo se da će vam se dopasti. To je za vašu knjigu.“

Otvorio sam paketić i otkrio dvadesetak centimetara dugu i pet centimetara široku drvenu kutiju. Unutar nje je, u svilenom kućištu počivalo voterman nalivpero s inicijalima G. A. na poklopcu.

„0, Majk“, rekao sam. „Ovo je previše.“

"Ne bi bilo previše i da je od suvoga zlata“, rekao je. „Promenili ste mi život.“ Pogledao je Bobi. „Promenili ste naše živote.“

"Majk“, rekao sam, „bilo mi je zadovoljstvo.“

Zagrlio me je. Godine 1962. to nije bio jeftin gest među muškarcima. Sa zadovoljstvom sam mu uzvratio istom merom.

„Javite se“, rekla je Bobi Džil. „Dalas neje daleko.“ Ispravila se. "Nije.“

"Hoću“, rekao sam, iako sam znao da se neću javljati, kao verovatno ni oni. Poći će sopstvenim životnim stazama. Biće blistave, ako budu imali sreće.

Krenuli su. Bobi mi se obratila. „Šteta što ste raskinuli. Zbog toga sam veoma tužna.“

"I ja sam“, rekao sam. „Tako je verovatno najbolje.“

Požurio sam kući da spakujem pisaću mašinu i druge neophodnosti. Pretpostavljao sam da će sve stati u kofer i nekoliko kartonskih kutija. Na semaforu na glavnoj ulici sam otvorio kutijicu i razgledao nalivpero. Bilo je divno. Njihov gest me je duboko dirnuo. Još više me je dirnulo što su čekali da se oproste od mene. Upalilo se zeleno svetlo. Zatvorio sam kutijicu i dao gas. Imao sam knedlu u grlu, ali su mi oči ostale suve.

5.

Život u Ulici Mercedes nije bio nadahnjujuće iskustvo.

Dani nisu bili tako loši. Ispunjavali su ih krici dece na raspustu, odreda odevene u preveliku, poklonjenu odeću. Domaćice su kvocale pored poštanskih sandučića ili konopaca za veš u zadnjim dvorištima. Tinejdžeri su vozili zarđale olupine s raspadnutim auspusima i treštećim radioaparatima. Nije bilo tako loše ni između tri i šest ujutru. Ošamućujuća tišina bi popala po ulici kad bi neuhranjene bebice konačno zapale u kolevkama (ili fiokama ormana), a njihovi očevi hrkali, ka još jednom danu rmbačenja po prodavnicama, fabrikama i obližnjim seoskim imanjima.

Ulica bi se između četiri i šest po podne ispunila vriskom mama koje su pozivale decu da se dovuku u kući i urade domaće zadatke i tata koji bi došli kući da bi se drali na supruge, verovatno zato što nisu imali na kog da se deru. Veliki broj žena im je uzvraćao iz svih oružja. Pijane tate bi počele da pristižu oko osam. Situacija bi postala zbilja bučna oko jedanaest, kad bi se barovi zatvorili ili kad bi ispičuturama ponestalo para. Tada sam mogao da čujem lupnjavu vratima, lomljenje stakla i bolne krike. Takva galama je nagoveštavala da se neki nadrndani pijani tata obrušio na ženu, decu ili i jedne i druge. Cesto bi se crvena svetla probijala kroz navučene zavese na prozorima, svedočeći o dolasku policije. Nekoliko puta sam čuo pucnjavu, možda upućenu u nebo, a možda i ne. Jednog ranog jutra sam izašao da pokupim novine i ugledao ženu sa sltorelom krvlju na donjoj polovini lica. Sedela je na ivičnjaku, ispred kuće četvora vrata od mene i pila pivo iz konzerve. Hteo sam da joj priđem, iako sam znao da ne bi bilo mudro da se mešam u život siromašnim i životom pritisnutim susedima. Pokazala mi je srednji prst, kad je videla da gledam u nju. Vratio sam se u kuću.

Nije bilo "hostese“ iz „Velkam vegona“ s paketom dobrodošlice, i nijedna žena po imenu Mafi ili Bafi nije žurila na sastanke omladinsl<e bejzbol lige. U Ulici Mercedes sam imao mnogo vremena za razmišljanje. Imao sam vremena da žalim za prijateljima u Džodiju. Imao sam vremena da žalim za poslom koji mi je skretao misli od zadataka zbog kog sam došao ovamo. Imao sam vremena da shvatim da je predavanje klincima za mene bilo mnogo više od načina da ispunim vreme; zadovoljavalo me je kao posao do kog vam je stalo i koji vam omogućuje da utičete na bitne stvari.

Imao sam dovoljno vremena da se osećam loše zbog mog nekad razmetljivog kabrioleta. Pokvarenom radiju i nenaštelovanim ventilima pridružili su se reski zvuci i povremene eksplozije iz zarđalog auspuha. Kamičak ispaljen ispod točka teško natovarenog kamiona načeo mi je prednje staklo. Prestao sam da ga perem. Žao mi je što moram da kažem, ali sanlajner se nije razlikovao od šklopocija parkiranih po Ulici Mercedes.

Najviše vremena sam trošio razmišljajući o Sejdi.

Slamaš srce toj devojci, rekla mi je Eli Dokerti. Ni moje nije bogzna kako stajalo. Jedne večeri me je spopala ideja da sve istresem pred Sejdi. Ležao sam i slušao pijanu svađu u susedstvu: ti si to radio, nisam to radio, radio si, nisam, jebi se. Odbacio sam tu ideju, ali se sledeće večeri vratila, s obnovljenom snagom. Zamišljao sam kako sedim za njenim kuhinjskim stolom i pijem kafu, pod snažnim popodnevnim suncem, koje se probija kroz roletnu iznad sudopere. Staloženo govorim. Kažem joj da je moje pravo ime Džejkob Eping i da ću se roditi za četrnaest godina. Došao sam iz 2011. godine kroz pukotinu u vremenu koju je moj pokojni prijatelj Al Templton nazvao zečjom rupom.

Kako da je ubedim u tako nešto? Tako što ču joj reći da će se izvesni američki prebeg, koji je promenio mišljenje u pogledu Rusije, uskoro useliti u kuću s druge strane ulice sa suprugom Ruskinjom i njihovom devojčicom? Tako što ću joj reći da će Dalaski Teksašani - ne još Kauboji, niti Američki tim - da pobede Hjustonske Naftaše 20:17 ove jeseni, u drugom produžetku? To je besmisleno. Ali šta sam znao o neposrednoj budućnosti? Ne mnogo, zato što nisam imao vremena za učenje istorije. Znao sam prilično toga o Osvaldu, ali to je bilo sve.

Pomisliće da sam lud. Mogao bih da joj otpevam još deset pop pesama koje još nisu snimljene, ali će ona i dalje to misliti. Optužiće me da sam ih izmislio - naposletku, zar nisam pisac? Šta bi bilo i kad bi mi poverovala? Da li bih je odvukao u čeljust ajkule sa sobom? Zar nije dovoljno loše što će se vratiti u Džodi u avgustu i što će je Džo Klejton, ako je odjek Frenka Daninga, možda potražiti?

"U redu, gubi se onda!‘\ vrisnula je žena s ulice. Automobil se udaljio u pravcu Vinskot rouda. Snop svetla je nakratko prodro kroz pukotinu na navučenim zavesama i prešao preko tavanice.

„KURCOŽDERU!“, urlala je za njim. Odgovorio joj je muški glas, iz veće daljine: „Mogla bi da proždereš moj, gospođo, možda bi se malo smirila.“

Takav je bio život na Ulici Mercedes, u leto šezdeset druge.

Ne mešajje u ovo. To je bio glas razuma. Previšeje opasno. Možda će, u nekom trenutku, ponovo postati deo tvog života - možda i života u Džodiju - ali ne sad.

Samo što života u Džodiju za mene neće biti. Predavanje u srednjoj školi je, zbog onog što Elen zna o mojoj prošlosti, sad samo budalasti san. A šta bih drugo mogao da radim, da mešam malter?

Jednog jutra sam pristavio kafu i krenuo po novine na pragu. Otvorio sam vrata i video da su obe zadnje sanlajnerove gume izbušene. Neki obesni klinac ih je iz dosade isekao nožem. Takav je bio život u Ulici Mercedes, u leto šezdeset druge.

6.

U utorak četrnaestog juna obukao sam farmerke, plavu radnu košulju i staru kožnu jaknu, kupljenu u prodavnici polovne odeće na Kamp Boui roudu. Proveo sam čitavo jutro šetkajući se po kući. Nisam imao televizor, ali sam slušao radio. Predsednik Kenedi će krajem meseca posetiti Meksiko. Vremenska prognoza je obećavala čisto nebo i vrućinu. Diskdžokej je neko vreme trućao i pustio „Palisejd park“. Vriska i cika vašarskog voza s ploče parale su mi mozak.

Više nisam mogao da izdržim. Nisam mario što ću poraniti. Seo sam u sanlajner - koji je sad imao dve crne gume pozadi, i dve bele napred - i prešao sedamdeset kilometara do Lav filda u severozapadnom delu Dalasa. Nije bilo kraćeg i dužeg parkiranja, već samo parkiranja. Koštalo je sedamdeset pet centi na dan. Natukao sam stari slamnati šešir na glavu i otpešačio nekih osamsto metara do zgrade terminala. Par dalaskih policajaca je stajao na trotoaru i pijuckao kafu, ali unutar zgrade nije bilo radnika obezbeđenja, niti metalnih detektora. Putnici su samo pokazivali karte tipu pored izlaznih vrata i pešačili do aviona po vreloj pisti. Leteće ptice su pripadale jednoj od pet kompanija: "Amerikanu“, "Delti“, TVA, "Frontijeru“ i „Teksas ervejzu“.

Proverio sam tablu na zidu iza "Deltinog“ šaltera. Na njoj je bilo kredom ispisano obaveštenje da let 194 stiže na vreme. Kad sam pitao službenicu da li je informacija tačna, nasmejala se i rekla da je avion upravo napustio Atlantu. „Zestoko ste poranili.“

„Šta mogu“, rekao sam. „Verovatno ću poraniti i na svoju sahranu.“

Nasmejala se i poželela prijatan dan. Kupio sam Tajm, otišao do restorana i naručio salatu šefa kuhinje koja se zvala Oblak 9. Porcija je bila ogromna, a ja isuviše nervozan da bih jeo. Čovek koji će promeniti svetsku istoriju se ne sreće svakoga dana. Hrana u tanjiru mi je nudila neku zanimaciju do sletanja aviona s Osvaldovom porodicom.

Bio sam u separeu s lepim pogledom na glavni terminal. Nije bilo gužve. Pažnju mi je privukla mlada žena u tamnoplavom putnom kostimu. Vezala je kosu u urednu punđu. Nosila je dva kofera. Prišao joj je crni portir. Odmahnula je glavom, sa osmehom i udarila rukom u šalter u prolazu. Ispustila je kofer i protrljala lakat. Podigla ga je i nastavila put.

Sejdi je odlazila na šestonedeljni boravak u Rinu.

Da li sam se iznenadio? Ni najmanje. Bio je to još jedan susret s preplitanjem. Navikao sam se na to. Da li sam zamalo kapitulirao pred porivom da potrčim za njom i da je stignem pre nego što bude prekasno? Naravno da jesam.

Takav postupak mi se na trenutak činio više nego mogućnim, čak neophodnim. Reći ću joj da nas je sudbina (umesto neke otkačene harmonije vremenskog putovanja) zbližila na aerodromu. Takve priče pale u filmovima, zar ne? Zamoliću je da me sačeka da kupim kartu do Rina i obećati da ću joj sve objasniti kad tamo stignem. Posle obaveznih šest nedelja častićemo pićem sudiju koji će je razvesti, pre nego što nas venča.

Uistinu sam ustao, spreman da pohitam za njom, kad sam slučajno pogledao naslovnu stranu Tajma, kupljenog na novinskom kiosku. Na njoj je bila Žaklina Kenedi. Osmehivala se široko i zanosno u haljini bez rukava s kragnom u obliku slova V. Ispod fotografije je bio tekst: PREDSEDNIKOVA SUPRUGA ODEVENA ZA LETO. Boje su iščezavale pred mojim očima. Njen izraz se na crnobeloj fotki promenio iz srećnog osmeha u prazni pogled. Stajala je pored Lindona Džonsona ispred ulaza u predsednički avion. Više nije nosila lepu (i pomalo seksi) letnju haljinu. Na sebi je imala krvlju poprskani vuneni komplet. Sećam se da sam pročitao - ne u Alovim beleškama već negde drugde - da je nedugo nakon što je suprug gospođe Kenedi proglašen mrtvim, gospođa Berd Džonson zagrlila u bolničkom hodniku i ugledala komad mozga preminulog predsednika.

Predsednik je pogođen u glavu. I svi mrtvi koji će doći posle njega stoje za njim u avetinjskom stroju koji se gubi u beskonačnosti.

Seo sam i posmatrao kako Sejdi nosi kofere ka šalteru „Frontijer erlajnsa“. Koferi su očigledno bili teški, ali ih je nosila energično, uspravnih leđa, oštro lupkajući niskim potpeticama. Službenik ih je proverio i spustio na kolica. Obratio joj se. Pružila mu je kartu, kupljenu pre dva meseca u putničkoj agenciji. Službenik je nešto naškrabao na njoj. Uzela je i krenula ka kapiji. Pognuo sam glavu, da bih bio siguran da me neće opaziti. Nestala je s vidika kad sam se ponovo uspravio.

7.

Četrdeset dugih, dugih minuta kasnije, čovek, žena i dvoje male dece - dečak i devojčica - prošli su pored restorana. Dečak je držao oca za ruku i brbljao. Otac ga je gledao odozgo, klimao je, smešeći se. Otac je bio Robert Osvald.

Sa zvučnika se čulo: "’Deltin’ let 194 stiže iz Njuarka i aerodroma u Atlanti. Putnici će izaći na kapiji 4. Stiže ’Deltin’ let 194.“

Robertova žena - Vada, na osnovu Alovih beležaka - stisnula je devojčicu u naručju i požurila. Nisam primetio Margaritu.

Probao sam salatu. Žvakao sam je, ne osećajući ukus. Srce mi je snažno kucalo.

Čuo sam urlik motora i video beli nos DC-8, koji je pristajao uz kapiju. Ljudi su se skupili oko vrata. Zamalo što nisam vrisnuo kad me je kelnerica kucnula po ramenu.

„Oprostite, gospodine“, rekla je s teksaskim naglaskom, dovoljno oštrim da seče hleb. „Samo sam ’tela da vas pitam da li vam išta treba.“

"Ne treba“, rekao sam. „Sve je u redu.“

Prvi putnici su grabili preko terminala. To su bili muškarci u odelima i urednim frizurama. Razume se, iz aviona prvo izlaze putnici prve klase.

„Mogu li vam doneti parče pite od kajsija? Sveža je.“

"Ne, hvala.“

"Da li ste sigurni?“

Nahrupila je plima putnika, natovarenih prtljagom. Neka žena je ciknula. Da li je to bila Vada? Možda je pozdravljala zeta?

„Siguran sam“, rekao sam i podigao časopis.

Kelnerica je pročitala signal. Sedeo sam i odsutno mešao ostatak salate s narandžastim, francuskim prelivom. Posmatrao sam terminal. Eno čoveka i žene s bebom, ali je dete preveliko da bude Džun. Putnici su prolazili pored restorana, čavrljajuči s prijateljima i rodbinom, koja je došla da ih dočeka. Video sam kako mladić u uniformi kopnene vojske tapše devojku po zadnjici. Nasmejala se. Pljesnula ga je po ruci, pre nego što se propela na prste, da bi ga poljubila.

Terminal je nekih pet minuta bio gotovo pun. Gomila je počela da se proređuje. Nigde nije bilo Osvaldovih. Stresao sam se od neprijatne spoznaje: nisu u avionu. Nisam se samo vratio u prošlost. Upao sam u neku paralelnu vaseljenu. Možda je Čovek sa žutom karticom bio zadužen da spreči tako nešto, ali on je mrtav, zbog toga sam zalutao. Nema Osvalda? Baš fino, to znači da nema misije. Kenedi će umreti u nekoj drugoj verziji Amerike, ali ne u ovoj. Stići ću Sejdi, pa ćemo živeti srećno i zadovoljno do kraja života.

Ta misao mi je prolazila kroz glavu, kad sam prvi put video svoju metu. Robert i Li su išli rame uz rame i živo razgovarali. Li je mahao nečim što je moglo biti velika aktovka ili mala torba. Robert je nosio ružičasti kofer sa zaobljenim uglovima dostojan Barbikinog ormana. Vada i Marina su išle za njima. Vada je nosila jednu od dve platnene torbe. Marina je prebacila drugu preko ramena. U naručju je imala i četvoromesečnu Džun. Upinjala se da drži korak s ostalima. Dva Robertova i Vadina deteta bila su oko nje. Posmatrala su je s neskrivenom radoznalošću.

Vada se obratila muškarcima, koji su se zaustavili gotovo ispred restorana. Robert se nacerio i dohvatio Marininu torbu. Li je imao... veseo izraz? Nadmoćan? Možda i jedan i drugi. Najtananiji nagoveštaj osmeha mu se pojavio na krajevima usana. Imao je urednu frizuru. Bio je slika i prilika savršenog marinca u ispeglanoj beloj košulji, kaki pantalonama i izglancanim cipelama. Nije izgledao kao čovek koji je upravo prešao pola sveta. Nije imao senku brade na obrazima, niti je na njemu bilo ičeg izgužvanog. Delovao je mlađe od dvadeset dve godine - kao jedan od tinejdžera na času američke književnosti.

Isto bi se moglo reći za Marinu, koja još mesec dana neće biti u uzrastu za zakonitu kupovinu pića. Bila je iscrpljena, zbunjena. Očima je gutala okolinu. Bila je i lepa, s oblacima tamne kose i širom otvorenim, pomalo tužnim plavim očima.

Džunine ruke i noge nisu se videle od platnenih pelena. Čak joj je i vrat bio uvijen. Lice joj je bilo crveno i znojavo, iako nije plakala. Li je uzeo bebu. Marina se zahvalno osmehnula. Video sam da nema jedan zub, kad su joj se usne razdvojile. Ostali su bili bezbojni, a jedan gotovo crn. Snažno su odudarali od besprekorne kože i prekrasnih očiju.

Osvald se nagnuo prema njoj i rekao nešto što joj je zbrisalo osmeh s lica. Oprezno ga je pogledala. Rekao je još nešto. Bockao ju je po ramenu prstom, dok je zborio. Setio sam se Alove priče. Pitao sam se da li Osvald govori supruzi: pohoda, cuka - šetaj, kučko.

Pogrešio sam. Uznemirio se zbog povoja. Skinuo je pelene - prvo s detinjih ruku, a zatim i s nogu. Bacio ih je na Marinu, koja ih je nespretno dohvatila. Osvrnula se oko sebe, da bi videla da li ih iko posmatra.

Vada se vratila i uhvatila Lija za ruku. Nije obraćao pažnju na nju. Odmotavao je improvizovani pamučni šal s bebinog vrata. Bacio je i tu pelenu na Marinu. Pala je na pod terminala. Ćutke se sagnula da je podigne.

Prišao im je i Robert. Prijateljski je lupnuo brata po ramenu. Terminal se gotovo u potpunosti ispraznio - poslednji od putnika prošao je pored porodice Osvald - zbog čega sam jasno čuo njegove reči. „Pusti je, tek je stigla. Zar ne vidiš da još ne zna gde se nalazi.“

„Pogledaj samo ovo dete“, rekao je Li i podigao Džun. To ju je nateralo u plač. „Umotala ga je kao egipatsku mumiju. Zato što tamo tako rade. Ne znam da li da se smejem ili da plačem. Staraja baba! Starica.“ Okrenuo se prema Marini, s rasplakanim detetom u naručju. Uplašeno ga je posmatrala. „Staraja baba!“

Pokušala je da se osmehne, kao ljudi koji znaju da se šale na njihov račun, ali ne i zašto. Načas sam pomislio na Lenija, lika iz predstave O miševima i Ijudima. Samosvestan, pomalo iskošen osmeh ozario je Osvaldovo lice. Načinio ga je gotovo privlačnim. Nežno je poljubio suprugu, prvo u jedan, a zatim u drugi obraz.

„Sjedinjene Američke Države!“, rekao je. Ponovo ju je poljubio. „Sjedinjene Američke Države, Rina! Zemlja slobodnih i dom govnara!“

Odgovorila mu je blistavim osmehom. Progovorio je na ruskom. Vratio joj je Džun. Obgrlio ju je oko struka, dokje smirivala bebicu. Još se osmehivala kad su nestali iz mog vidokruga. Premestila je bebu na rame, da bi ga uhvatila za ruku.

8.

Otišao sam kući - ako se Ulica Mercedes mogla tako zvati - i pokušao da dremnem. Nisam mogao da zaspim. Prekrstio sam ruke na potiljku i osluškivao nervozne zvukove ulice. Razgovarao sam s Alom Templtonom. Često sam to radio, otkad sam se osamio. Bio je prilično govorljiv za mrtvaca.

„Glupo sam postupio kad sam došao u Fort Vort“, rekao sam mu. „Neko će me videti, ako pokušam da povežem uređaj za prisluškivanje s magnetofonom. To bi mogao biti i Osvald. To bi sve promenilo. Već je paranoičan. Tako si tvrdio u svojim beleškama. Znao je da ga KGB i MVD motre u Minsku. Strahovaće od prismotre FBI-a i CIA. FBI će ga, bar neko vreme, zbilja motriti.“

„Tako je. Moraćeš da budeš pažljiv“, složio se Al. "To neće biti lako, ali imam poverenja u tebe, ortak. Zbog toga sam se i obratio tebi.“

"Ne želim ni da mu se približim. Stresao sam se od jeze, kad sam ga video na aerodromu.“

„Znam da ne bi želeo, ali ćeš morati. Kao neko ko je proveo gotovo čitav život pripremajući obroke, mogu da ti kažem da nema kajgane bez slomljenih jaja. Pogrešio bi, ako bi precenio tog tipa. On nije superkriminalac. Takođe, biće pod lošim uticajem, uglavnom šašave majke. Neko vreme će samo vikati na suprugu. Podizaće ruku na nju, kad galama ne bude dovoljna, da iskali nakupljeni gnev.“ „Mislim da mu je stalo do nje, Ale. Bar malo, a možda i mnogo. Uprkos galami.“ „Jašta. Tipovi kako on najčešće ucmekaju svoje žene. Seti se Frenka Daninga. Radi svoj posao, prijatelju.“

"I šta ću dobiti ako uspem da povežem taj prislušni uređaj? Magnetofonske snimke svađa? Snimke porodičnih razmirica na ruskom? To će mi biti od velike pomoći.“

"Ne moraš da snimaš njegov porodični život. Moraš da saznaš što više o Džordžu de Morenšiltu, da bi bio siguran da on nije umešan u pokušaj ubistva generala Vokera. Prozor nesigurnosti će se zatvoriti kad to obaviš. Pogledaj to sa svetlije strane. Ako te Osvald uhvati da ga špijuniraš, njegova dela mogu da se promene na dobar način. Možda neće napasti Kenedija.“

"Da li zaista veruješ u to?“

"Ne. Ne verujem.“

"Ne verujem ni ja. Prošlost je tvrdokorna. Ne želi da bude promenjena.“ Rekao je: „Ortak, sad razmišljaš...“

„Kako treba“, slušao sam samog sebe. „Sad razmišljam kako treba.“ Otvorio sam oči. Ipak sam zaspao. Noć se uvlačila kroz navučene zavese. Negde, nedaleko odavde, na Ulici Devenport u Fort Vortu, braća Osvald su sa suprugama sedeli na večeri - Lijevom prvom obroku na domaćoj teritoriji.

Unutar mog delića Fort Vorta slušao sam dečju pesmicu za preskakanje konopca. Zvučala je veoma poznato. Ustao sam i prošao kroz slabo osvetljenu dnevnu sobu (bez nameštaja, izuzev dve fotelje iz prodavnice polovne robe). Malo sam pomerio zavese. Prvo sam kupio i montirao zavese. Hteo sam da vidim, a da ne budem viđen.

Kuća broj 2703 je bila pusta. Tabla ZA IZDAVANJE stajala je na trošnoj verandi, ali travnjak nije bio pust. Dve devojčice su vrtele uže. Treća ga je preskakala. To naravno nisu bile devojčice koje sam video u Ulici Košut u Deriju - ove tri su se igrale u zakrpljenim i izbledelim farmerkama, umesto u novim šortsevima; izgledale su štrokavo i neuhranjeno - ali su pevale istu pesmu, samo s teksaskim naglaskom.

„Čarli Čaplin je otišao u Indiju! Samo da bi gledao kako devojke igrajul Pozdravite kapetanal Pozdravite kraljicul Moj stari vozi podmornicu!“

Devojčica je zapela nogom za konopac. Zakotrljala se po korovu koji je igrao ulogu travnjaka ispred broja 2703. Druge devojčice su skočile na nju. Valjale su se po prašini. Ustale su i otrčale.

Gledao sam kako se udaljavaju, misleći video sam ih, ali one nisu videle mene. Toje nešto. To je početak, Ali, Ale, gdeje kraj?

De Morenšilt je bio ključ čitave misije, jedina stvar koja me je sprečavala da ubijem Osvalda čim se useli u kuću preko puta. Džordž de Morenšilt, geolog specijalizovan za naftu i trgovac koncesijama za eksploataciju nafte. Živeo je kao plejboj, uglavnom zahvaljujući novcu svoje supruge. Bio je izgnanik iz Rusije, poput Marine, ali je za razliku od nje poticao iz plemićke kuće - bio je, baron De Morenšilt. Postaće jedini prijatelj Lija Osvalda u preostalim mesecima njegovog života. Reći će mu da bi svet bio mnogo bolji bez izvesnog ražalovanog generala, rasiste, desničarskih poUtičkih uverenja. Moja misija će postati mnogo složenija, ako se ispostavi da je De Morenšilt bio umešan u pokušaj atentata na Edvina Vokera u Osvaldovom izvođenju. To će udahnuti život brojnim, luckastim teorijama zavere. Al je pak verovao da je (ili će tek to učiniti; već sam rekao da život u prošlosti zna da zbuni) ruski geolog samo uticao na mentalno neuravnoteženog čoveka, odranije opsednutog idejama o slavi.

Al je napisao: Ako se utvrdi daje Osvald uveče desetog aprila 1963. godine bio sam, verovatnoća dajejošjedan strelac bio umešan u Kenedijevo ubistvo, sedam meseci kasnije, biće bliska nuli.

Ispod ovoga je velikim slovima ispisao konačni sud: TAKVA VEROVATNOĆA TI DAJE ZA PRAVO DA UKLONIŠ KURVINOG SINA.

9.

Pogled na devojčice koje me nisu videle podsetio me je na triler sa Džejmsom Stjuartom, Prozor u dvorište{70}. Čovek može svašta da vidi, a da ne makne iz dnevne sobe. Pogotovu ako ima odgovarajući alat.

Sutradan sam posetio radnju sportske opreme i kupio dvogled. Setio sam se izdajničkog sjaja sočiva. Zaključio sam da mi ta opasnost po podne neće pretiti, pošto je broj 2703 bio na istočnoj strani Ulice Mercedes. Proturio sam dvogled kroz pukotinu u zavesama i podesio sočiva. Sirotinjska dnevna sobakuhinja iz kuće preko puta postala je tako bliska i bogata detaljima da mi se učinilo da sam u njoj.

Kriva lampa iz Pize je stajala na starom stolu, sa kuhinjskim pomagalima. Čekala je da je neko uključi i aktivira prislušni uređaj. Biće beskorisna ako je ne povežem s podmuklim malim japanskim trakašem, sposobnim da snimi i do dvanaest časova razgovora, u najsporijem režimu rada. Isprobao sam ga. Razgovarao sam s rezervnom ozvučenom lampom (osećao sam se kao junak jedne od komedija Vudija Alena). Reči su zvučale razumljivo, iako otegnuto. To je značilo da sam spreman za akciju.

Ako smognem hrabrosti.

10.

Četvrtog jula je bilo živo u Ulici Mercedes. Muškarci su imali slobodan dan. Zalivali su travnjake kojima nije bilo spasa, zato što je vreme bilo vrelo i suvo, s izuzetkom nekoliko popodnevnih i večernjih oluja s grmljavinom. Zatim bi posedali u baštenske stolice, slušali prenose bejzbol mečeva na radiju i cugali pivo. Klinci su bacali petarde na pse lutalice i kokoške. Jednu je pogodila moćna petarda. Životinja je eksplodirala, preobrazivši se u gomilu krvi i perja. Dete koje ju je bacilo vrištalo je dok su ga vukli u jednu od kuća na kraju ulice. Vukla ga je majka koja na sebi nije imala ničeg izuzev kombinezona i bejzbol kape. Nesigurni hod otkrivao je da je potegla nekoliko čaša žestokog pića. Nešto najbliže vatrometu se desilo posle deset, kad je neko, verovatno klinac koji mi je isekao gume na kabrioletu, zapalio stari studbejker, napušten duže od nedelju dana na parkingu skladišta „Montgomeri Vord“. Vatrogasci iz Fort Vorta došli su da ugase požar. Svi su izašli da ih gledaju.

Živela Kolambija{71}.

Sledećeg jutra sam prošetao do izgorele ljušture, koje je tužno počivala na baricama rastopljene gume. Opazio sam telefonsku govornicu pored jedne od istovarnih rampi. Spopala me je želja da pozovem Eli Dokerti. Zamolio sam operaterku da pronađe njen broj i da nas spoji. Učinio sam to zbog usamljenosti i nostalgije, ali najviše zbog gladi za vestima o Sejdi.

Odazvala se posle drugog zvona. Stekao sam utisak da je oduševljena mojim glasom. Osmehnuo sam se, iako sam stajao u zarđaloj govornici, s uspavanom Ulicom Mercedes iza mene i mirisom izgorele gume u nozdrvama.

„Sejdi je dobro. Dobila sam dve razglednice i pismo. Radi u ’Harasu’ kao konobarica.“ Spustila je glas. „Verujem da je koktel konobarica, ali školski odbor to nikad neće saznati.“

Zamislio sam Sejdine duge noge u kratkoj suknji koktel konobarice. Zamislio sam biznismene koji pokušavaju da osmotre vrhove njenih čarapa i dolinu dekoltea, dok se savija da spusti čaše na sto.

„Pitala je za tebe“, rekla mi je. To je izazvalo novi osmeh. „Nisam htela da joj kažem da si, što se onih u Džodiju tiče, odjedrio preko ivice sveta, već da radiš na knjizi i da ti dobro ide.“

Duže od mesec dana nisam dodao nijednu reč Gradiću ubistva. Dva puta sam pokušao da ga pročitam, ali mi se činilo da je napisan na punskom iz trećeg veka. „Drago mi je što čujem da joj dobro ide.“

„Krajem meseca će ispuniti uslov dužine boravka. Ođlučila je da ostane u Rinu do kraja letnjeg raspusta. Kaže da su napojnice veoma izdašne.“

"Da li si je zamolila za fotografiju ’još malo pa bivšeg’ supruga?“

„Zamolila sam je, pre nego što je pošla na put. Rekla mi je da nema nijedne. Veruje da njeni roditelji imaju nekoliko, ali nije htela da im piše da ih pošalju. Rekla je da nikad nisu digli ruke od njihovog braka i da bi im to ulilo lažnu nadu. Smatra da preteruješ. Da budem preciznija, rekla je da mnooogo preteruješ.“

To je zvučalo kao moja Sejdi. Samo što više nije bila moja. Sadaje bila samo hej, kelnerice, donesi nam još jednu rundu... samo se sad sagni malo niže. Svaki čovek ima ljubomornu žicu, moja je svirala ujutru petog jula.

„Džordže? Ne sumnjam da još mari za tebe. Možda nije prekasno da se ta gužva raščisti.“

Mislio sam na Lija Osvalda, koji još osam meseci neće napasti generala Edvina Vokera. „Prerano je.“

„Šta si rekao?“

„Ništa. Uživao sam u razgovoru s tobom, mis Eli. Operater će se uskoro javiti da mi zatraži još para, a ja više nemam sitnine.“

„Verovatno ne bi mogao da docunjaš ovamo na pljeskavicu i šejk, zar ne? Uveče? Pozvaću i Deka Simonsa da nam se pridruži, ako budeš mogao. Ne prođe dan a da me ne pita za tebe.“

Pomisao da ću otići do Džodija i videti prijatelje iz škole bila je verovatno jedina stvar koja je tog jutra mogla da me oraspoloži. „Naravno. Da li bi večeras bilo prerano? Oko pet?“

"To mi savršeno odgovara. Seoski miševi rano ležu.“

„Dobro. Biću tamo. Ja častim.“

"Ja ću sledeći put.“

11.

Al Stivens je iznajmio devojku koju sam upoznao na časovima poslovnog engleskog. Bilo mi je drago kad sam video kako se ozarila, videvši me za istim stolom sa Eli i Dekom. „Gospodine Amberson! Auh, baš mi je drago što vas vidim! Kako ste?“

„Dobro sam, Dori.“

„Pa, naručite veliku porciju. Izgubili ste na težini.“

„Istina je“, rekla je Eli. „Potrebna vam je svakodnevna briga.“

Dekov meksički ten je iščezao. Na osnovu toga sam zaključio da većinu penzionerskog života provodi između četiri zida. Izgleda da je pronašao sve kilograme koje sam izgubio. Snažno mi je protresao ruku i rekao da mu je veoma drago što me vidi. Bio je sasvim iskren, baš kao i Eli Dokerti. Odluka da napustim ovo mesto da bih otišao da živim u Ulicu Mercedes gde su slavili Cetvrti jul dižući kokoške u vazduh, učinila mi se ludom, bez obzira na sve znanje o budućnosti. Nadao sam se da je Kenedi vredan ovolike žrtve.

Pojeli smo pljeskavice, masne krompiriće i pitu od jabuka. Pričali smo šta ko radi i smejali se Deniju Lejvertiju, koji je konačno počeo da piše dugo odlagano delo. Eli je rekla da je od Denijeve supruge saznala da je prvo poglavlje naslovio „Jurnuo sam u najžešću vatru“.

Eli je, pri kraju obroka, kad je Dek napunio lulu princ albertom, podigla torbu koju je krila pod stolom i izvadila tešku knjižurinu. Pružila mi ju je preko masnih ostataka obroka. „Strana osamdeset deveta. Pazi na tu gomilicu kečapa. Knjiga je pozajmljena. Hoću da je vratim onakvu kakvu sam je i dobila.“

To je bio godišnjak Priče o tigrovima. Poticao je iz mnogo otmenije i nacifranije srednje škole od one u Džodiju. Piče o tigrovima su bile uvezene u kožu, umesto u platno. Stranice su bile od debelog i sjajnog papira. Oglasnik u zadnjem delu je imao stotinak strana. Knjiga se bavila - bolje reči veličalaje -celodnevnu školu Longejker iz Savane. Prelazio sam pogledom preko niza belih lica. Možda će se do 1990. među njima pojaviti i neko crno. Možda.

„Blagi bože“, otelo mi se. „Sejdi je sigurno, u novčanom smislu, pala s konja na magarca, kad je napustila ovaj posao da bi došla u Džodi.“

„Verujem da je jedva čekala da ode odande“, tiho će Dek. „Sigurna sam da je imala jake razloge za to.“

Okrenuo sam osamdeset devetu stranu. Tu je pisalo LONGEJKER ODSEK PRIRODNIH NAUKA. Ugledao sam saharinsku fotografiju četiri profesora u belim laboratorijskim bluzama s kiptećim epruvetama, u stilu doktora Džekila. Ispod njih su bili studijski portreti. Džon Klejton nije nimalo ličio na Lija Osvalda, ali je imao jednako prijatno i neupečatljivo lice. Usne su mu bile ugnute na krajevima, sa istim nagoveštajem osmeha. Da li je to bio dašak veselosti ili odraz skrivenog prezira? Dođavola, možda opsesivno-kompulsivni kopilan nije mogao ništa bolje da učini kad mu je fotograf rekao ptičica. Udubljenja na slepoočnicama i gotovo simetrične rupice u uglovima usta bile su jedine prepoznatljive crte. Fotografija nije bila u boji, ali su mu oči bile dovoljno svetle da s velikom sigurnošću zaključim da su plave ili sive.

Okrenuo sam knjigu ka prijateljima. „Vidite li ova udubljenja na slepoočnicama? Da li su prirodnog porekla kao krivi nos ili rupica na bradi?“

Istovremeno su izgovorili: „Nisu“, na gotovo komičan način.

"To su tragovi klešta“, rekao je Dek. „Nastaju kad nekom doci dosadi da čeka i kad izvuče dete iz mame. Obično se povuku, ali ne uvek. Ne bismo ih ni videli da mu se kosa ne proređuje.“

„Sigurni ste da nije dolazio ovamo, da se raspita o Sejdi?“, pitao sam. "Nije“, ponovo su rekli uglas. Elen je dodala: „Niko nije pitao za nju. Izuzev tebe, Džordže. Prokleta budalo.“ Osmehnula se kao da se šali, iako to nije bila šala.

Pogledao sam na sat i rekao: „Preterano sam vas zadržao. Idem nazad.“ „Hočeš li da se prošetamo do fudbalskog igrališta, pre nego što pođeš?“, pitao me je Dek. „Trener Borman je rekao da te dovedem, ako mi se ukaže prilika. Počeli su da treniraju, razume se.“

„Vežbaju noču, kad je svežije, ako ništa drugo“, reče Eli. Ustala je. „Hvala bogu na malim uslugama. Sečaš li se kad je Hejstings pre tri godine dobio sunčanicu, Dek? I kako smo isprva mislili da je u pitanju srčani udar?“

"Ne mogu da zamislim zašto bi hteo da me vidi“, rekao sam. „Zahvaljujući meni, jedan od najboljih odbrambenih napadača pošao je tamnom stranom.“ Spustio sam glas i promuklo šapnuo: „Odlučio se zapozorišnu umetnost/“

Dek se osmehnuo. "Da, ali si spasao drugog da ne dobije šut-kartu s koledža. Tako bar trener misli, zato što mu je Džim la Dju to rekao.“

Isprva nisam znao o čemu govori. Zatim sam se setio Sejdi Hokins i nacerio. „Samo sam uhvatio trojicu kako cugaju iz flaše. Bacio sam je preko ograde.“ Dek je prestao da se smeje. „Jedan od tih dečaka je bio Vins Nouls. Znaš li da je bio pijan kad se prevrnuo kamionom?“

"Ne znam.“ To me nije iznenadilo. Automobili i piće su uvek bili popularan, a ponekad i smrtonosan koktel.

"Da, gospodine. To i ono što si rekao momcima na igranci navelo je La Djua da se zarekne da će se okanuti pića.“

„Šta si im rekao?“, zanimala se Eli. Izlovila je novčanik iz tašne. Bio sam previše izgubljen u sećanjima na tu noć da bih se prepirao s njom oko plaćanja. Nemojte da sjebete budućnost, eto šta sam im rekao. I Džim la Dju s lenjim „imam život na uzici“ osmehom primio je te reči k srcu. Nikad ne znamo na čije ćemo živote uticati, ili kada ili zašto. Ne znamo, dok budućnost ne pojede sadašnjost. To saznanje stiže prekasno.

"Ne sećam se“, rekao sam.

Eli je otišla da plati račun.

Zamolio sam Deka: „Reci mis Dokerti da pazi na čoveka s te fotografije. I ti povedi računa, Dek. Možda se neće pojaviti. Počinjem da mislim da sam pogrešio kad je on u pitanju, ali bi mogao da naiđe. Tome nisu sve koze na broju.“ Dek je obećao da će paziti.

12.

Zamalo što nisam odustao od posete fudbalskom igralištu. Džodi je bio naročito lep u predvečerje početkom jula. Jedan deo mene je hteo da požurim u Fort Vort, pre nego što načisto izgubim volju za povratkom. Pitao sam se koliko toga bi se promenilo da nisam otišao tamo? Možda ništa, a možda dosta toga.

Trener je uvežbavao poslednje dve ili tri varijante sa odabranim timom dečaka, dok je ostatak igrača sedeo na klupi skinutih kaciga. Znoj im se slivao niz lica. „Crveni dva, crveni dva!“, vikao je trener. Ugledao je Deka i mene i podigao ruke. To je značilo pet minuta pauze. Okrenuo se ka maloj i umornoj družini na igralištu. „Još jednom! Hoću da vidim taj smeli uzlet od očajnog do ne tako očajnog, važi?‘

Pogledao sam preko igrališta i ugledao tipa u sportskom sakou vrišteće boje. Trčao je gore-dole pored linija sa slušalicama na glavi i s nečim što je ličilo na činiju za salatu u rukama. Njegove naočari su me podsetile na nešto. Isprva nisam mogao da se setim. Sinulo mi je: ličio je na Tihog Majka, na mog gospodina Čarobnjaka.

"Ko je to?“, pitao sam Deka.

Žmirnuo je. „Proklet da sam, ako znam.“

Trener je udario dlanom o dlan i naložio klincima da krenu na tuširanje. Prišao je tribinama. Tresnuo me je po leđima. „Kako ide, Šekspire?“

"Ne ide loše“, rekao sam s odvažnim osmehom.

„Kad smo bili klinci, pričali smo da je Šekspir mnogo uman, da mnogo ume da nervira.“ Srčano se nasmejao.

"Mi smo pričali: ’Treneru, Treneru, ne prilazi breneru.’“

Trener Borman je izgledao zbunjeno. "Stvarno?“

"Ma jok, samo se zezam.“ Požalio sam što se nisam povinovao prvom impulsu i zdimio iz grada odmah posle večere. „Kako tim izgleda ove godine?“

„A, to su dobri momci. Vredno rade, ali ništa neće biti isto bez Džimija. Da li si video novi oglasni pano tamo gde se stodevetka odvaja od Auto-puta 77?“ „Previše sam navikao na njega da bih ga zapazio.“

"Pa, pogledaj ga na povratku, druškane. Basterovi su ga dobro napravili. Džimijeva mama se rasplakala kad ga je videla. Dugujem ti zahvalnost što si tog mladog čoveka naveo da se zakune da neće dirati čašicu.“ Skinuo je kapu s velikim C i obrisao znoj sa čela. Vratio ju je na glavu i duboko uzdahnuo. „Verovatno dugujem zahvalnost i jebenom sirotanu Vinsu Noulsu. Najviše što mogu da uradim za njega jeste da ga stavim na spisak za molitve.“

Setio sam se da je trener tvrdokorni baptista. Ne bih se iznenadio kad bi pored spiska za molitve verovao i u ono sranje o Nojevim sinovima.

"Ne zaslužujem nikakve pohvale“, rekao sam. „Samo sam radio svoj posao.“

Žustro me je odmerio. „Trebalo bi da se još baviš profesurom, umesto što se petljaš s tamo nekom knjižurinom. Izvini na preteranoj otvorenosti, ali tako se osećam.“

"U redu je.“ I bilo je. Dopadalo mi se ono što mi je rekao. U drugom svetu bi možda imao pravo. Pokazao sam na drugu stranu igrališta, tamo gde je dvojnik Tihog Majka pakovao činiju za salatu u čeličnu kutiju. Slušalice su mu još visile oko vrata. "Ko je ono?“

Trener je zafrktao. „Mislim da se zove Hejl Daf. Ili možda Kejl. To je novi tip za sport u Big Demnu.“ Mislio je na KDAM, denholmsku radio-stanicu, koja je ujutru emitovala vesti za poljoprivrednike, kantri muziku po podne, a rok posle poslednjeg školskog zvona. Klinci su voleli zaštitni znak stanice koliko i muziku. Džingl se sastojao od eksplozije praćene starim kaubojskim pokličem: „K-DAM! Ta je bila jaka!“ U Zemlji pređašnjoj to se smatralo vrhunskom i drskom ekstravagancijom.

„Kakva mu je to naprava?“, pitao je Dek. „Znate li šta je to?“

„Znam, naravno“, reče trener. „Mora da je blesav, ako misli da ću mu dopustiti da je koristi tokom prenosa utakmica. Da li misli da želim da svi koji imaju radio čuju kako zovem moje dečake gomilom prokletih pičkica, kad omanu u proboju u trećem pokušaju?“

Polako sam mu se obratio. „0 čemu govoriš?“

„Nisam mu verovao na reč. Isprobao sam to čudo“, nastavio je s narastajućom srdžbom: „Čuo sam kako Baf Redford govori jednom od novih da su mi jajca veća od mozga!“

"Da li je moguće?“, rekao sam. Srce mi je jače zakucalo.

„Taj tip mi je objasnio da ga je napravio u prokletoj garaži“, gunđao je trener. „Rekao je da, kad se podesi na najjače, možeš da čuješ kad mačka prdne na sledećem ćošku. To je sranje, naravski, ali Redford je bio na drugoj strani igrališta kad sam čuo kako pametuje na moj račun.“

Tip zadužen za sport, koji je izdaleka delovao kao dvadesetčetvorogodišnjak, podigao je metalnu spravu i mahnuo slobodnom rukom. Trener mu je odmahnuo i promrmljao dubokim glasom: „Onog dana kad ga budem pustio na igralište s tom prokletinjom, nalepiću Kenedijevu nalepnicu na moj jebeni dodž.“

13.

Skoro se smrklo kad sam stigao do raskrsnice 77 i 109, ali se prljavi narandžasti mesec dizao na istoku. Bacao je dovoljno svetla da vidim oglasni pano. Džim la Dju se smešio na njemu, s fudbalskom kacigom u jednoj i loptom u drugoj ruci. Preko čela mu je padao herojski, crni pramen kose. Iznad fotografije su bila bojama nacionalne zastave ispisana slova ČESTITAMO DZlMU LA DJUU, NAJBOLJEM KVOTERBEKU U DRŽAVI

1960. I 1961. GODINE! NEK TE SREĆA PRATI U ALABAMI! NIKAD TE NEĆEMO ZABORAVITI!

Crvena slova su vrištala ispod toga:

"DŽIMLA!“

14.

Dva dana kasnije ušetao sam u „Satelajt elektronik“. Čekao sam da vlasnik radnje proda tranzistor veličine ajpoda klincu sa žvakaćom gumom u ustima. Kad je tinejdžer izašao (gurajući slušalicu u uvo), Tihi Majk mi se obratio. „Vidi, vidi to je moj stari prijatelj Dou. Šta danas mogu da uradim za vas?“ Nastavio je, zavereničkim šapatom: „Još ozvučenih lampi?“ "Ne danas. Recite mi da li ste ikad čuli za nešto što se zove kružni mikrofon.“ Usne su mu se razdvojile otkrivajući zube. „Prijatelju“, rekao je, „ponovo ste došli na pravo mesto.“

Osamnaesto poglavlje

1.

Dobio sam telefon. Elen Dokerti je bila prva osoba koju sam zvao. Sa zadovoljstvom mi je dala Sejdinu adresu u Rinu. „Imam i telefonski broj pansiona u kom stanuje“, rekla je. „Ako ga želiš.“

Naravno da sam ga želeo. A opet, kad bih ga imao, sigurno ne bih odoleo iskušenju da ga upotrebim. Nešto mi je govorilo da bi to bila greška.

„Adresa će biti sasvim dovoljna.“

Napisao sam joj pismo čim sam prekinuo vezu. Mrzeo sam ukočeni, lažno nemarni ton, ali nisam znao kako da ga zaobiđem. Bogom prokleta metla je još bila među nama. Šta ako je upoznala nekog velikodušnog, nafatiranog matorca i zaboravila na mene? Da li je to moguće? Sigurno će znati kako da ga zadovolji u krevetu. Brzo je učila. Bila je okretna, kao na podijumu za igru. Prepoznao sam poj ljubomorne žice. Završio sam pismo u žurbi, molećivim i nedovoljno obzirnim tonom. Bio sam spreman na sve da bih razderao veo izveštačenosti i saopštio nešto iskreno.

Nedostaješ mi. Ðavolski mije žao zbog načina na koji smo se rastali. Neznam kako da sad ispravim stvar. Moram da obavimjedan posao. On neće biti gotov do idućegproleća. Možda se ni tada neće okončati, ali mislim da hoće. Nadam se da će bitigotov. Molim te da me ne zaboraviš. Volim te, Sejdi.

Potpisao sam se kao Džordž, što je poništavalo svaku iskrenost koju sam iscedio iz sebe. Ispod toga sam dodao Samo u slučaju dapoželiš da mepozoveš, i moj novi telefonski broj. Prošetao sam se do biblioteke Benbruk i gurnuo pismo u veliko plavo poštansko sanduče na ulazu. Bolje nisam mogao da postupim u ovoj situaciji.

2.

U Alovoj beležnici su bile tri fotografije, preuzete s veb-sajtova. Na jednoj je bio Džordž de Morenšilt. Nosio je bankarski sivo odelo s belom maramicom u džepu na grudima. Kosa mu je bila počešljana s čela i uredno razdvojena, kao kod vrhunskih menadžera tog doba. Osmeh na njegovim mesnatim usnama podsećao me je na postelju medvedića: nije bio previše tvrd, ni previše mekan, već taman kako treba. Na fotografiji nije bilo traga autentičnom ludilu koje će uskoro pokazati, cepajući košulju na verandi broja 2703, u Ulici Mercedes. Možda ga je i bilo u tamnim očima. U njima je bilo neke nadmenosti. Trunčica starog "ko vas jebe“ stava.

Na drugoj fotografiji je bilo zloglasno snajpersko gnezdo od kartonskih kutija, na šestom spratu „Teksaskog skladišta školskih knjiga“.

Na trećoj je bio Osvald, odeven u crno. Držao je pušku u jednoj i par levičarskih časopisa u drugoj ruci. Za pojasom mu je bio revolver kojim će ubiti dalaskog policajca Dž. D. Tipita tokom neuspelog bekstva, ukoliko ga ne sprečim. Marina će snimiti ovu fotografiju, manje od dve nedelje pre pokušaja atentata na generala Vokera. Snimiće je u zadnjem dvorištu dvospratne zgrade u Ulici Vest Nili 214, u Dalasu.

Često sam posećivao Vest Nili 214 dok sam čekao da se Osvaldovi usele u trošnu kućicu preko puta mene, u Fort Vortu. Moji učenici iz 2011. rekli bi da je Dalas sigurno popušio veliki, ali Vest Nili je bio u nešto boljem kraju od onog u Ulici Mercedes. Istina, i tamo je smrdelo. Najveći deo središnjeg Teksasa je 1962. godine zaudarao kao pokvarena rafinerija. Ipak, u Vest Niliju nije bilo vonja govana i kanalizacije. Ulica je bila pokrivena ispucalim asfaltom i nije bilo kokošaka.

Na spratu kuće broj 214 sad je živeo mladi par s troje dece. Osvaldovi će se useliti kad se oni isele. Zanimao sam se za stan u prizemlju. Zeleo sam da budem u njemu, kad se Li, Marina i Džun usele.

U julu 1962. u prizemlju su živele dve žene i muškarac. Zene su bile debele, sporih pokreta, u večito izgužvanim haljinama bez rukava. Ona u šezdesetim godinama je vidno hramala. Druga je bila u kasnim tridesetim ili ranim četrdesetim. Ličile su jedna na drugu, što je verovatno značilo da su majka i kći. Muškarac je bio mršav i vezan za invalidska kolica. Imao je tanušnu, retku, belu kosu. Kesa mutne pišaćke mu je stalno počivala u krilu. Neprestano je pušio. Pepeo je tresao u pepeljaru na naslonu za ruku na invalidskim kolicima. Tog leta sam ga uvek viđao u istoj odeći: crvenom satenskom košarkaškom šortsu, koji je otkrivao iskopnele butine do međunožja, majici bez rukava, žutoj kao mokraća u kesi, patikama ojačanim lepljivom trakom i velikim crnim kaubojskim šeširom s nečim što je ličilo na traku od zmijske kože. Na prednjem delu šešira imao je ukrštene konjičke mačeve. Zena ili kći bi ga izgurala na travnjak, gde bi sedeo ispod drveta, zguren i nepomičan kao kip. Podigao bih ruku kad bih polako prošao kolima pored njega. Nikad mi nije otpozdravio, iako je prepoznavao moja kola. Možda se plašio da mi mahne. Možda je mislio da ga motri anđeo smrti, koji obilazi Dalas za volanom starog ford kabrioleta, umesto na crnom konju. U neku ruku sam to i bio.

Činilo se da trio odavno prebiva u tom stanu. Da li će biti na istom mestu i iduće godine, kad mi zatreba? Nisam znao. Alove beleške nisu govorile ništa o njima. Mogao sam samo da posmatram i čekam.

Podigao sam novu prislušnu alatku, delo Tihog Majka. Čekao sam da telefon zazvoni. To se tri puta desilo. Svaki put sam poskočio, pun nade. Dva puta me je zvala mis Eli, razgovora radi. Jednom sam se čuo s Dekom. Pozvao me je na večeru. Sa zahvalnošću sam prihvatio njegov poziv.

Sejdi me nije zvala.

3.

Bel er sedan se trećeg avgusta 1958. godine zaustavio pred kućom broj 2703. Pratio ga je blistavi krajsler. Braća Osvald su izašla iz bel era. Ćutke su stala pored automobila.

Posegnuo sam kroz zavese da bih otvorio prednji prozor. Pripustio sam zvuke ulice i nedobrodošlu struju vrelog, vlažnog vazduha u kuću. Potrčao sam u spavaću sobu i izvukao novu alatku ispod kreveta. Tihi Majk je provrteo rupu u dnu plastične činije. Lepljivom trakom je pričvrstio mikrofon. Uveravao me je da je od najkvalitetnijih. Štrčao je iz činije kao prst. Pričvrstio sam žice mikrofona za zadnji deo magnetofona. Japanska sprava je imala priključak za slušalice. Moj prijatelj zadužen za elektroniku tvrdio je da su i one veoma kvalitetne.

Provirio sam napolje. Osvaldovi su razgovarali s tipom iz krajslera. Nosio je stetson, rančersku kravatu i gizdave čizme s ukrasnim štepom. Bio je bolje obučen od mog stanodavca, ali je pripadao istom plemenu. Nisam morao da prisluškujem. Njegovi gestovi su bili dovoljno rečiti. Znam da nije bogzna šta, ali ni ti nemaš bogzna šta u džepu. Imaš li, druškane? To je sigurno bila teško prihvatljiva priča za svetskog putnika poput Lija, uverenog da mu je slava predodređena, što sa bogatstvom i nije bio slučaj.

Gurnuo sam kabl magnetofona u utičnicu. Očekivao sam da ću dobiti strujni udar ili da će osigurač pregoreti. Na aparatu se upalilo sitno crveno svetlo. Namestio sam slušalice i gurnuo plastičnu činiju u otvor među zavesama. Ako pogledaju na ovu stranu, žmirkaće zbog sunca. Neće videti ništa ili će, zahvaljujući senci strehe iznad prozora, videti neupadljivu belu mrlju koja bi mogla biti bilo šta. Prvom prilikom ću oblepiti činiju crnom trakom. Oprez nikad nije suvišan.

I pored sveg truda, nisam ništa čuo.

Čak se i zvuk ulice utišao.

O da, bašfino, pomislio sam. Ovo je jebeno sjajno. Baš ti hvala Tihi Maj...

Primetio sam da je prekidač za jačinu zvuka na magnetofonu na nultom podeoku. Okrenuo sam ga sve do oznake +. Zvukovi su me zaglušili. Vratio sam prekidač do polovine i ponovo pokušao. Rezultat je bio čudesan. Sprava je bila pravi dvogled za uši.

„Šezdeset dolara mesečno mi se čini malo preteranim, gospodine“, govorio je Li Osvald (delio sam njegovo mišljenje, s obzirom na to da su Templtonovi plaćali deset dolara manje). Govorio je s poštovanjem i s jedva primetnim južnjačkim naglaskom. „Kad bismo mogli da se nađemo na pedeset pet...“

„Poštujem one koji bi da se pogađaju, ali nemoj da se trudiš“, rekao je Čovek s čizmama od zmijske kože. Ljuljao se na glomaznim petama, kao da jedva čeka da se udalji. „Uzeću ono što mi pripada. Ako ne dobijem te pare od tebe, dobiću ih od nekog drugog.“

Li i Robert su izmenjali poglede.

„Mogli bismo da obiđemo kuću“, rekao je Li.

„Ovo je dobra kuća u porodičnom kraju“, rekao je Čovek sa čizmama od zmijske kože. „Pazi na taj prvi stepenik, treba mu sitna popravka. Imam mnogo ovakvih kuća, a stanari ih ne čuvaju. Ovi poslednji su bili naročito gadni, čoveče.“

Pazi štapričaš, seronjo, pomislio sam. Govoriš o Ajvinoj porodici.

Ušli su u kuću. Glasovi su se izgubili. Ponovo sam ih čuo, istina znatno slabije, kad je Čovek sa čizmama od zmijske kože prišao prozoru dnevne sobe, onom za koji je Ajvi tvrdila da može da se vidi od preko puta. Bila je sto posto u pravu.

Li je pitao potencijalnog stanodavca šta namerava da uradi s rupama u zidovima. U tom pitanju nije bilo ljutine ili sarkazma, ali nije bilo ni poniznosti, uprkos gospodine na kraju svake rečenice. To je bio učtiv i sveden način obraćanja koji je verovatno naučio u marincima. Pridev bezbojan ga je najtačnije opisivao. Imao je lice i glas čoveka koji se s lakoćom provlači kroz pukotine. Takavje bio u javnosti. Marina je gledala drugo lice i slušala drugi glas.

Čovek s čizmama od zmijske kože dao je neodređeno obećanje i neopozivu garanciju za novi madrac u glavnoj spavaćoj sobi. Nije propustio da kaže „kako ga je ona bagra od poslednjih stanara ukrala“. Ponovio je kako će neko drugi iznajmiti kuću ako je Li ne bude hteo (kao da čitave godine nije zvrjala prazna). Pozvao je braću da pogledaju spavaće sobe. Pitao sam se koliko će im se svideti Rozetini umetnički napori.

Njihovi glasovi su se izgubili. Povratili su se kad su stigli do kuhinje. Odahnuo sam kad su prošli pored krive lampe u Pizi bez zadržavanja.

„... podrum?“, pitao je Robert.

„Nema ga!“, odvratio je Čovek u čizmama od zmijske kože, kao da nedostatak podruma preporučuje kuću za izdavanje. Nesumnjivo je tako i mislio.

"U ovom kraju se u njima samo taloži voda. A tek vlaga, čoveče!“ Ponovo sam izgubio njihove glasove kad je otvorio zadnja vrata da im pokaže dvorište. Iza kuće nije bilo dvorište, već prazna poljana.

Pet minuta kasnije su izašli napolje. Robert, stariji brat, pokušao je da se cenka. Nije imao mnogo više uspeha od Lija.

„Hoćete li nam dati pet minuta?“, pitao ga je Robert.

Čovek sa čizmama od zmijske kože je pogledao svoj glomazni hromirani sat, što je trebalo da znači im dopušta da se posavetuju. „Znajte da imam sastanak na Crkvenoj ulici. Odlučite se što pre, momci.“

Robert i Li su otišli do bel era. Govorili su tiho, da ih Čovek s čizmama od zmijske kože ne bi čuo. Nakrivio sam činiju i uspeo da presretnem veći deo njihovog razgovora. Robert je želeo da razgleda još neka mesta. Li je rekao da želi ovu kuću. Biće dobra za početak.

„Ovo je rupa, brate“, reče Robert. "To je bacanje...“ Verovatno para.

Li je rekao nešto što nisam razumeo. Robert je uzdahnuo i podigao ruke u znak predaje. Prišli su Čoveku s čizmama od zmijske kože. On je kratko prodrmao ruku Liju. Pohvalio je novog stanara zbog mudre odluke. Počeo je da recituje iz Jevanđelja po stanodavcima: prvi mesec, poslednji mesec, depozit za štetu. Robert se umešao, rekavši mu da od depozita neće biti ništa dok ne popravi zidove i ne donese novi madrac.

„Slažem se za novi madrac“, reče stanodavac. „Pobrinuću se da stepenik bude popravljen, da vaša ženica ne izvrne članak. Ali, ako ’oćete da vam odma’ popravim zidove, moraću da vam dignem kiriju za petaka na mesečnom nivou.“

Iz Alovnih zabeležaka sam znao da će se Li nastaniti u toj kući. Ipak sam se nadao da neće prihvatiti ovako uvredljivu ponudu. On je umesto toga potegao novčanik iz zadnjeg džepa i izvadio tanki svežanj novčanica. Izbrojao je većinu njih na stanodavčev ispruženi dlan. Robert je krenuo prema svom automobilu. Zgađeno je vrteo glavom. Nakratko je osmotrio moju kuću, preko puta. Nezainteresovano je nastavio svojim putem.

Čovek s čizmama od zmijske kože je ponovo prodrmao ruku Liju. Uskočio je u krajsler. Brzo se odvezao, ostavivši oblak prašine za sobom.

Prišla im je jedna od devojčica s konopcem. Vozila je zarđali trotinet. „Useljavate se u Rozetinu kuću, gospodine?“, pitala je Roberta.

"Ne, on će se useliti“, odvratio je Robert i pokazao pakem prema bratu.

Odgurala je trotinet do Lija. Pitala je čoveka koji će razneti desnu stranu glave Džeka Kenedija da li ima dece.

„Imam devojčicu“, rekao je Li. Spustio je ruke na kolena da bi se lakše sagnuo do nje.

"Je li lepa?“

„Nije tako lepa kao ti, a nije ni tako velika.“

"Da li zna da preskače konopac?“

“Dušice, još nije počela da hoda.“

"Od nje neće biti nikakve vajde“, rekla je i pošla ka Vinskot roudu.

Dva brata su se okrenula ka kući. To je prigušilo njihove glasove. Odvrnuo sam dugme do kraja. Razabirao sam većinu onog što su rekli.

„Ovaj... svinjac“, govorio je Robert. „Marina će se baciti na tebe, čim ga vidi, kao muve na pseće govance.“

"Ja ću... Rini“, odvratio je Li. „Ali, brate, ako ne... od mame iz tog stančića, verovatno ću je ubiti.“

„Ona zna da bude... ali... ona te voli, Li.“ Robert je načinio nekoliko koraka u pravcu ulice. Li ga je pratio. Čuo sam ih jasno i glasno.

„Znam, ali ona ne može da se promeni. Kad smo se pre neko veče Rina i ja dali na posao, zaurlala je na nas s kauča. Spava u dnevnoj sobi. ’Polako vas dvoje’, vikala je, ’prerano je za još jedno dete. Prvo morate da zaradite dovoljno za ovo koje imate’“

„Znam. Ponekad je teška kao crna zemlja.“

„Stalno kupuje stvari, brate. Kaže da su za Rinu, ali mi ih natrljava na nos.“ Li se nasmejao i odšetao do bel era. Ovog puta je i on prešao pogledom preko kuće broj 2706. Trebalo mi je sve prisustvo duha da ostanem miran iza zavesa. I da mi ruka s činijom ne zadrhti.

Robert ga je stigao. Naslonili su se na zadnji branik. Nosili su čiste plave košulje i radničke pantalone. Li je vezao kravatu. Olabavio ju je.

„Slušaj me. Majka je otišla do ’Leonard bradersa’. Vratila se s gomilom odeće za Rinu. Odabrala je vuneni, šareni šorts, koji je sezao do polovine cevanica. ’Vidi, Rini, zar nije lep?’, rekla je.“ Srdito je podražavao majčin glas.

„Šta je Rina rekla?“ Robert se osmehivao.

„Rekla je: ’Ne, mamočka, ne, hvala vi ali ne sviđati, ne sviđati mi se. Volim ovako’ Spustilaje ruku na nogu.“ Li je spustio ruku negde na polovini svoje butine.

Robert se šire osmehnuo. „Kladim se da se to mami veoma dopalo.“

„Rekla je: ’Marina, takvi šortsevi su za devojčice koje paradiraju po ulicama tražeći momke, a ne za udatu ženu.’ Nećeš joj reći gde smo, brate. Nemoj slučajno. Jasno?“

Robertovo ćutanje je potrajalo nekoliko sekundi. Možda se setio hladnog dana novembra 1960, kad je majka trčkarala za njim duž Zapadne sedme i vikala: „Stani, Roberte, ne idi tako brzo, nisam završila s tobom!“ Sumnjao sam da je završila s Lijem, iako u Alovim beleškama nije bilo nikakvog svedočanstva o tome. Naposletku, on je bio sin do kog joj je najviše stalo. Porodična bebica. Onaj koji je spavao u njenoj postelji do jedanaeste. Onaj kog je redovno pregledala, da vidi da li ima stidnih dlaka oko jaja. Ti podaci su se nalazili u Alovim beleškama. Pored njih, na marginama su bile reči koje ne biste očekivali od kuvara u kafančetu oskudnog jelovnika: histerična fiksacija.

„Jasno mi je, Li, ali ovo nije veliki grad. Pronaći će te.“

„Isteraću je, ako mi osvane na pragu. Znaj da će tako biti.“

Odvezli su se u bel eru. Znak ZA IZDAVANJE više nije bio na ogradi verande. Lijev i Marinin stanodavac ga je odneo sa sobom.

Odšetao sam do prodavnice alata i kupio kotur crne lepljive trake. Oblepio sam plastičnu činiju, spolja i iznutra. Sve u svemu, bio je to plodonosan dan. Zakoračio sam u opasnu zonu. Znao sam to.

4.

Desetog avgusta, oko pet po podne, bel er se ponovo pojavio. Ovog puta s malom, drvenom prikolicom. Liju i Robertu je trebalo manje od deset minuta da unesu sve što su Osvaldovi imali na ovom svetu, u novo obitavalište. Pazili su da izbegnu rasklimatani stepenik, koji nije popravljen. Marina je za to vreme stajala na travnjaku punom korova, s Džun u naručju. Zbunjeno je posmatrala novi dom.

Ovog puta su se pojavile sve tri devojčice koje preskaču konopac. Dve su išle peške, dok je treća gurala trotinet. Tražile su da vide bebu. Marina im je udovoljila sa osmehom.

„Kako se zove?“, pitala je jedna devojčica.

"Džun“, rekla je Marina.

Progovorile su u isti mah. „Koliko ima godina? Da li ume da govori? Zašto se ne smeje? Da li ima lutku?“

Marina je odmahnula glavom. Još se smešila. „Izvinite, ja ne govoriti.“

Tri devojčice su otrčale kličući: "Ja ne govoriti, ja negovoriti!“ Jedna od preživelih kokošaka s Ulice Mercedes izletela je ispred njih, kvocajući. Marina ih je posmatrala sa sve bleđim smeškom.

Li joj se pridružio. Bio je go do pasa. Obilno se znojio. Koža mu je bila neprirodno bela, a ruke tanke i mlitave. Obgrlio ju je oko struka. Nagnuo se i poljubio Džun. Pomislio sam da će Marina pokazati na kuću i reći ne voleti je, jaje ne voleti - toliko engleskog je znala. Predala je bebu Liju. Popela se na verandu. Na trenutak se zaljuljala na klimavom stepeniku, ali je povratila ravnotežu. Palo mi je na pamet da bi Sejdi verovatno pala i sledećih deset dana hramala na uganutom članku.

Palo mi je na pamet da je Marina bila jednako nestrpljiva da pobegne od Margarite kao i njen suprug.

5.

Deseti u mesecu je padao u petak. U ponedeljak, dva sata nakon što je Li otišao na još jedan dan sastavljanja aluminijumskih vrata, karavan boje blata se zaustavio ispred kuće broj 2703. Margarita Osvald je iskočila iz vozila, pre nego što se čestito zaustavilo. Zamenila je crvenu maramu belom s crnim tufnama. Bolničke cipele su bile iste, kao i kiseli, prkosni izraz lica. Pronašla ih je, baš kao što je Robert i nagovestio.

Kao nebeski gonič, pomislio sam. Nebeski gonič.

Posmatrao sam ih kroz prorez između zavesa. Nisam video razlog za uključivanje mikrofona. Ova priča je mogla da se gleda i bez zvuka.

Prijateljica koja ju je dovezla - debela cura - iskobeljala se iz automobila. Natezala je okovratnik haljine. Dan je bio vreo. Margarita nije marila. Požurila je do zadnjeg dela karavana. Unutra je bila visoka stolica i kesa s bakalukom. Uzela je stolicu, a njena prijateljica kesu.

Devojčica koja je preskakala konopac stigla je na trotinetu. Margarita se brecnula na nju. Čuo sam: „Briši, dete!“ Devojčica je odjurila sa isturenom donjom usnom.

Margarita je pohitala stazom do kuće. Marina je izašla napolje, dok je gošća merkala rasklimani stepenik. Nosila je radnu bluzu i šorts koji po gospođi Osvald nije pristajao udatim ženama. Nisam se iznenadio što se Marini sviđao. Imala je prekrasne noge. Izgledala je iznenađeno i uplašeno. Mogao sam da je čujem bez improvizovanog pojačala.

"Ne, mamočka - mamočka, ne! Li kaže ne! Li kaže ne! Li kaže...“ Usledilo je nešto na ruskom. Objašnjavala je šta joj je suprug rekao, na jedini njoj dostupan način.

Margarita Osvald je bila jedna od Amerikanki koja veruje da će je stranci razumeti ako govori dovoljno polako... i veoma GLASNO.

"Da... Li... ima... PONOSAP, dreknula je. Popela se na verandu (vešto izbegavši loš stepenik) i progovorila pravo u lice preneražene snajke. "To... nije... nimalo... loše... ali ne može... da... dozvoli... da moja... UNUČICA... zbog tog... TRPI!“

Bila je zdepasta. Marina je bila vilovita. "Mamočka“ je uletela u kuću i ne pogledavši je. Usledila je tišina. Prekinuo ju je otegnuti urlik dostojan lučkog radnika.

„Gdeje moja mala LEPOTICA?“

Džun se zaplakala, duboko u kući, verovatno u nekadašnjoj Rozetinoj spavaćoj sobi.

Žena koja je dovezla Margaritu nasmešila se Marini u prolazu, pre nego što je ušla u kuću s kesom bakaluka.

6.

Li je u pola šest stigao kući. Sišao je s autobusa u Ulici Mercedes. Crna kutija za užinu ga je lupkala po butini. Peo se uza stepenice. Zaboravio je na onu rasklimatanu. Zateturao se kad je nagazio na nju. Ispustio je kutiju za užinu. Sagnuo se da je podigne.

To će mu popraviti raspoloženje, pomislio sam.

Ušao je u kuću. Gledao sam kako stupa kroz dnevnu sobu i spušta kutiju za užinu na radnu površinu u kuhinji. Okrenuo se i ugledao novu visoku stolicu. Prepoznao je majčin način rada, zato što je odmah otvorio zarđali frižider. Zurio je u njegovu unutrašnjost, kad je Marina izašla iz dečje sobe, s pelenom preko ramena. Dvogled je bio dovoljno dobar da vidim mrlje na njoj.

Obratila mu se sa osmehom. Okrenuo se prema njoj. Imao je bledi ten, na kom se zapažalo i najblaže crvenilo. Namršteno lice mu je plamtelo od gneva, sve do linije proređene kose. Razdrao se na nju. Pokazivao je frižider (para je izlazila kroz otvorena vrata). Okrenula se, da bi se vratila u dečju sobu. Uhvatio je za rame, okrenuo i protresao. Glava joj je letela napred-nazad.

Nisam hteo to da gledam. Nije bilo razloga da to radim. Na taj način neću saznati ništa novo. Tukao ju je, ali će preživeti, što se ne bi moglo reći za Džona F. Kenedija... ili policajca Tipita, kad smo već kod toga. Ne, nisam morao da gledam, ali zbog nečeg nisam mogao da okrenem glavu.

Svađali su se. Marina je nesumnjivo pokušavala da mu objasni da nije znala kako ih je Margarita pronašla i da je pokušala da zadrži "mamočku“ na pragu. Li ju je, razume se, udario po licu, zato što nije mogao da udari majku. Ne bi mogao da podigne ruku na nju, čak i da ju je zatekao u kući.

Marina je kriknula. Pustio ju je. Strastveno mu se obraćala, ispruženih ruku. Pljesnula ga je po ruci, kad je pokušao da je uhvati. Podigla je ruke prema tavanici. Spustila ih je i izašla. Li je krenuo za njom, ali se predomislio. Braća su izbacila dve stare stolice na verandu. Spustila se u jednu od njih. Imala je posekotinu ispod levog oka. Obraz joj se već blago nadimao. Zurila je na ulicu i preko nje. Stresao sam se od straha i griže savesti, iako su svetla u dnevnoj sobi bila ugašena. Znao sam da ne može da me vidi. Trudio sam se da stojim nepomično, s podignutim dvogledom.

Li je sedeo na kuhinjskom stolu, čela zagnjurenog u dlanove. Ostao je u tom položaju neko vreme. Čuo je nešto i pohitao u manju spavaću sobu. Izašao je sa Džun u naručju. Hodao je po dnevnoj sobi. Trljao je bebina leđa, da bi je smirio. Marina je ušla u kuću. Džun je videla i pružila punačke ručice ka njoj. Marina im je prišla. Li joj je dao bebu. Zagrlio ju je, pre nego što je stigla da se udalji. Na trenutak je ćutke stajala u njegovim rukama. Zatim je premestila bebu, da bi mogla da ga zagrli jednom rukom. Zario je usne u njenu kosu. Bio sam prilično siguran da znam šta joj govori: ruske reči za žao mije. Nisam sumnjao u to. I sledećeg puta će mu biti žao. I onog posle njega.

Marina je odnela Džun u nekadašnju Rozetinu spavaću sobu. Li je još neko vreme ostao na istom mestu. Prišao je frižideru. Izvadio je nešto iz njega i počeo da jede.

7.

Li i Marina su seli da večeraju (Džun je ležala na podu dnevne sobe; praćakala se nožicama na ćebetu) kasnije istog dana, ne sluteći da Margarita žuri ka njihovoj kući iz pravca autobuske stanice na Vinskot roudu. Te večeri je nosila plave pantalone, koje su nemilosrdno isticale njenu veliku zadnjicu. Vukla je platnenu vreću, iz koje je virio crveni krov velike dečje kuće za igru. Popela se uza stepenice na verandu (ponovo je vešto izbegla klimavi stepenik) i umarširala u kuću bez kucanja.

Borio sam se sa iskušenjem da se latim kružnog mikrofona - ovo je bila još jedna scena koja ne bi trebalo da me zanima - i izgubio. Ništa nije tako privlačno kao porodična svađa. Mislim da je to napisao Lav Tolstoj ili Džonatan Franzen{72}. Svađa se razmahala dok sam uspeo da uključim i usmerim napravu, kroz otvoreni prozor svoje sobe, na otvoreni prozor sobe preko puta.

„... sam hteo da znaš gde smo, sam bih ti to rekao!“

„Vada mi je rekla. Ona je dobra devojka“, pomirljivo će Margarita. Lijevbes je padao po njoj kao laki letnji pljusak. Ređala je kuhinjske sudove brzinom kojom profesionalni kockari dele karte. Marina je posmatrala s golemim čuđenjem. Kućica za igru je bila na podu, pored bebinog ćebeta. Džun se praćakala nožicama. Velika plastična igračka nije je privlačila. Nije ni mogla. Šta četvoromesečna bebica može da radi s kućicom za lutke?

„Mama, moraš da nas ostaviš na miru! Moraš da prestaneš da donosiš stvari! Mogu da se brinem o svojoj porodici!“

Marina je podržala supruga koliko je mogla: „Mamočka, Li kaže ne.“ Margarita se veselo nasmejala. "’Li kaže ne, Li kaže ne’ Dušice, Li uvekkaže ne, taj mali čovek to radi čitavog života i to ništa ne znači. Mama se brine o njemu.“ Uštinula ga je za obraz, kao majka koja štipa šestogodišnjaka nakon nekog nevaljalog i neporecivo šarmantnog postupka. Siguran sam da bi Li oborio Marinu na pod, da je pokušala da uradi tako nešto.

Devojčice koje preskaču konopac su se, u međuvremenu, okupile ispred kuće. Pažljivo su posmatrale svađu, kao publika u parteru „Glob teatra“, pred početak najnovijeg Šekspirovog komada. Samo što će u predstavi koju gledamo, goropadna, zla žena na kraju pobediti.

„Šta ti je pripremila za večeru, dušo? Nešto ukusno?“

„Imamo đuveč. Žarkoj. Onaj tip Gregori je poslao neke kupone za samoposlugu.“ Žvakao je. Margarita je čekala. „Hoćeš li malo, mama?“

„Žarkoj prilično o-kej, mamočka“, reče Marina sa osmehom punim nade. "Ne, ne mogu da jedem tako nešto“, reče Margarita.

„Dođavola, mama, i ne znaš o kakvom se jelu radi!“

Nastavila je, kao da ništa nije rekao. „To bi mi uzbunilo stomak. Sem toga, ne bih htela da se vozim gradskim autobusom posle osam uveče. Li, dušo, moraš da opraviš onaj stepenik pre nego što neko slomi nogu.“

Promrmljao je nešto, ali je Margarita usmerila pažnju na drugu stranu. Ustremila se kao soko na poljskog miša i zgrabila Džun. Pomoću dvogleda sam jasno video bebin prestrašen izraz.

„Kako je moja mala LEPITICA, večeras? Kako si, DRAGA MOJA? Kako je moja mala DJEVUŠKA?“

Mala djevuška se silno prestrašila. Vrištala je iz sveg glasa.

Li je krenuo da uzme bebu. Margaritine nakarminisane usne su se povukle sa zuba. To je mogao biti osmeh, samo ako ste joj bili veoma naklonjeni. Meni je ličio na režanje. Izgleda da je i njen sin imao slično mišljenje. Uzmakao je. Marina je grizla usne. Nemoćno je posmatrala ružni prizor.

„Uuuu, Džuni! Džuni-Muni-SPUNI!“

Margarita je marširala gore-dole po tankom zelenom tepihu. Nije obraćala pažnju na Džunine sve potresnije vapaje, baš kao i na Lijevu srdžbu. Da li se hranila tim vapajima? Meni je to tako izgledalo. Marina više nije mogla da izdrži. Ustala je i prišla svekrvi, koja je bežala od nje, stiskajući bebu na grudi. I s druge strane ulice mogao sam da zamislim zvuk njenih velikih bolničkih cipela: klamp-klamp-klamp. Marina je sledila. Margarita je verovatno procenila da je postigla šta je htela i predala bebu. Pokazala je na Lija, pre nego što se obratila Marini napadno glasnim i sporim engleskim.

„Ugojio se... dok ste bili kod mene... zato što samga hranila... svim što VOLI... ali, jošje PREVIŠE... PROKLETO... MRŠAV!“

Marina ju je posmatrala preko bebine glave. Raširila je lepe oči. Margarita je prevrnula svoje, u znak nestrpljenja ili gađenja. Spustila je glavu ka Marini. Kriva lampa iz Pize je bila uključena. Svetlost se prosipala preko stakala njenih naočara.

„KUVAJ MU... ONO ŠTO ĆE DA JEDE! ANE... KISELO... MLEKO! NITI... JOGURT! PREVIŠE JE... MRŠAV!“

"Mršav“, sumnjičavo će Marina. Džunin plač se, u sigurnim majčinim rukama, sveo na vlažno štuckanje.

"Jeste!“, rekla je Margarita. Okrenula se prema Liju. „Popravi taj stepenik!“

Posle toga je otišla. Zastala je da bi bučno poljubila unučicu u glavu. S osmehom je koračala ka autobuskoj stanici. Izgledala je mlađe.

8.

Sutradan sam ustao u šest ujutru. Prišao sam navučenim zavesama i provirio kroz pukotinu. Po navici sam uhodio kuću preko puta. Marina je sedela u stolici na verandi i pušila. Nosila je preveliku ružičastu prugastu pidžamu. Imala je svežu modricu na oku. Primetio sam krvave mrlje na gorenjem delu pidžame. Polako je pušila. Duboko je disala i zurila ispred sebe.

Posle nekog vremena je ušla u kuću da zgotovi doručak. Li je ubrzo ustao. Jeo je. Nije je ni pogledao. Čitao je knjigu.

9.

Onaj tip Gregorije poslao neke kupone za samoposlugu, rekao je Li majci, možda da bi objasnio meso u đuveču ili da bi joj dao do znanja da Marina i on nisu sami i bez prijatelja u Fort Vortu. Mamočka je po svemu sudeći to prečula, ali ja nisam. Piter Gregori je bio prva karika lanca koji će dovesti Džordža de Morenšilta u Ulicu Mercedes.

Gregori je, baš kao i De Morenšilt, bio izgnanik iz Rusije. Bavio se naftom. Dolazio je iz Sibira. Jednu noć nedeljno držao je predavanja iz ruskog u biblioteci Fort Vorta. Li je to doznao. Tražio je da se sastane s njim, da bi pitao da li može da dobije posao prevodioca. Gregori ga je isprobao i procenio da je njegov ruski "pristojan“. Ono što je Gregorija zbilja zanimalo - ono što je po Lijevom mišljenju zanimalo sve ruske izgnanike - bila je nekadašnja Marina Prusakova, devojka iz Minska kojoj je nekako uspelo da umakne iz šapa ruskog medveda, da bi upala u zagrljaj američkog nasilnika.

Li nije dobio posao. Gregori je unajmio Marinu da daje časove ruskog njegovom sinu Polu. Zarađivala je novac, očajničld potreban Osvaldovima. Li je tako dobio još jedan razlog za nezadovoljstvo. Ona je dva puta nedeljno podučavala bogataško dete, dok je on sklapao vrata.

Pol Gregori je, onog jutra kad sam video Marinu kako puši na verandi, izašao iz ganc novog bjuika. Momak je bio naočit i Marininih godina. Pokucao je na vrata. Marina ih je otvorila. Njena šminka me je podsetila na Bobi Džil. Podučavala ga je na verandi, zato što je bila svesna Lijeve posesivnosti ili zato što se to slagalo s pravilima pristojnosti, naučenim u domovini. Učenje je potrajalo sat i po. Džun je ležala među njima na svom ćebencetu. Umirivali bi je na smenu, kad bi zaplakala. To je bio prijatan prizor, iako se gospodin Osvald verovatno s tim ne bi složio.

Polov otac se oko podneva parkirao iza bjuika. Došao je s dva muškarca i dve žene. Doneli su bakaluk. Stariji Gregori je zagrlio sina i poljubio Marinu u obraz (onaj koji nije bio nadut). Bilo je dosta priče na ruskom. Mlađi Gregori je delovao izgubljeno, dok je Marina pronašla ono što joj je nedostajalo. Bleštala je kao neonska reklama. Pozvala ih je u kuću. Uskoro su sedeli u dnevnoj sobi, pili ledeni čaj i pričali. Marinine ruke su letele kao usplahirene ptice. Džun je išla od ruke do ruke, iz krila u krilo.

Prizor je bio očaravajući. Ruska emigrantska zajednica je pronašla devojkuženu koja će postati njihova miljenica. Kako bi mogla biti išta drugo? Bila je mlada strankinja u stranoj zemlji. Bila je prekrasna. Lepotica se, kako to već biva, udala za zver - ogorčenog mladog Amerikanca koji ju je tukao (što je bilo loše) i koji je strastveno verovao u sistem koji su ovi ljudi iz više srednje klase jednako strastveno odbacivali (to je bilo mnogo gore).

Li je prihvatao njihov bakaluk sa sporadičnim provalama neraspoloženja. Kad bi došli s nameštajem - s novim krevetom, ružičastom kolevkom za bebu - prihvatao je i njega. Nadao se da će ga Rusi izvući iz rupe u koju je upao. Ali ih nije voleo. Do selidbe u Dalas novembra 1962, sigurno je znao da je netrpeljivost uzajamna. Zašto bi ga voleli, mislio je. Bio je ideološki čist. Oni su bili kukavice koje su napustile Majku Rusiju, kad je bila na kolenima 1943. Lizali su nemačke čizme i pobegli za Sjedinjene Države posle rata. Brzo su prigrlili američki način života... koji se za Osvalda sastojao u zveckanju oružjem, nasilju nad manjinama, eksploataciji radništva i kriptofašizmu.

Nešto od ovoga sam saznao iz Alovih beležaka. Većinu sam gledao na sceni preko puta ili pretpostavio na osnovu jedinog važnog razgovora koji je prislušni uređaj u lampi zabeležio.

10.

Marina je, u subotu uveče dvadeset četvrtog avgusta, obukla lepu plavu haljinu, a Džun somotski kompletić s cvetićima. Li je, kiselog lica, izašao iz spavaće sobe u svom verovatno jedinom odelu. To je bila luckasta kutija od vune, kakva je mogla biti načinjena samo u Rusiji. Veče je bilo vrelo. Pretpostavljao sam da se topi od znoja. Pažljivo su se spustili niza stepenice (rasklimatani stepenik još nije bio popravljen) i krenuli ka autobuskoj stanici. Ušao sam u kola i odvezao do ćoška Ulice Mercedes i Vinskot rouda. Video sam ih kako stoje pored telefonske bandere s belim prugama. Raspravljali su se. Kakvo iznenađenje. Autobus je stigao. Osvaldovi su se ukrcali. Sledio sam ih, baš kao što sam sledio Frenka Daninga u Deriju.

Istorija seponavlja je još jedan način da se kaže kako se prošlost harmonizuje.

Izašli su iz autobusa u rezidencijalnoj četvrti, na severnoj strani Dalasa. Parkirao sam se i gledao kako idu ka malom, ali lepom zdanju od kamena i brvana, kući u stilu Tjudora. Starinske lampe na kraju staze su meko svetlucale u sumraku. Na ovom travnjaku nije bilo korova. Raskošno zdanje i dvorište oko njega su glasno poručivali: Amerika funkcioniše! Marina je išla prva, s bebom u naručju. Li se tiho vukao iza nje. Izgledao je izgubljeno u sakou s duplim redom dugmadi, koji mu je pozadi dopirao skoro do kolena.

Marina je gurnula Lija ispred sebe i pokazala na zvono. Pozvonio je. Piter Gregori i njegov sin su izašli. Kad je Džun pružila ručice ka Polu, mladić ih je prihvatio sa osmehom. Li je obesio usne kad je to video.

Još jedan čovek se pojavio. Prepoznao sam ga. Bio je u grupi koja je stigla na prvi čas Pola Gregorija. Odonda je četiri puta svraćao do Osvaldovih. Donosio je bakaiuk, igračke za Džun ili i jedno i drugo. Bio sam prilično siguran da se zvao Džordž Buhe (da, još jedan Džordž, prošlost se harmonizuje na raznovrsne načine). Imao sam utisak da se ozbiljno zaljubio u Marinu, iako je imao oko šezdeset godina.

U zabeleškama kuvara koji me je uvalio u ovaj sos stajalo je da je Buhe ubedio Pitera Gregorija da priredi zabavu za predstavljanje Osvaldovih. Džordž de Morenšilt nije bio na njoj, ali će nedugo potom čuti za nju. Buhe će reći De Morenšiltu za Osvaldove i njihov čudan brak. Ispričaće mu i da je Li Osvald napravio scenu na zabavi, hvaleći socijalizam i ruski kolektivizam. Mladić se ponašao kao ludak, reći će Buhe. De Morenšilt, veliki poznavalac ludila, odlučiće da se lično upozna s nesvakidašnjim bračnim parom.

Zašto je Osvald izgubio kontrolu nad sobom na zabavi Pitera Gregorija i uvredio dobronamerne izgnanike koji su inače mogli da mu pomognu? Bilo mi je prilično jasno, iako nisam mogao biti siguran. Tu je bila Marina. Sve ih je šarmirala (pogotovu muškarce) u plavoj haljini. Tu je bila i Džun, lepa kao beba s reklama u kompletiću s izvezenim cvetićima. Tu je bio i Li, koji se znoji u ružnom odelu. Snalazio se u poplavi ruskog bolje od mladog Pola Gregorija, ali je na kraju ipak izgubio korak. Sigurno se razbesneo što mora da ugađa ovim ljudima i da koristi njihove usluge. Nadam se da je tako bilo. Nadam se da je patio.

Nisam se dugo zadržao. Zanimao sam se za De Morenšilta, sledeću kariku u lancu. Ubrzo će se pojaviti. Osvaldovi su konačno izašli iz kuće. Biće odsutni gotovo do deset uveče, a možda i duže, zato što je sutradan nedelja.

Odvezao sam se natrag da bih aktivirao prislušni uređaj u njihovoj dnevnoj sobi.

11.

Ta subota uveče je na Ulici Mercedes bila naročito žestoka, ali je polje iza kuće Osvaldovih bilo tiho i napušteno. Pretpostavljao sam da će moj ključ otvoriti zadnja vrata, kao i prednja, ali tu teoriju nikad nisam morao da isprobam u praksi, zato što su zadnja vrata bila nezaključana. Ključ kupljen od Ajvi Templton nikad mi nije zatrebao u Fort Vortu. Život je ponekad veoma ironičan.

Kuća je bila tužno uredna. Visoka stolica se nalazila između roditeljskih, za stočićem u kuhinji. Poslužavnik na dečjoj stolici se blistao. Isto se moglo reći za iskrzanu radnu površinu i sudoperu, sa zarđalim odvodom. Opkladio sam se sa sobom da Marina nije dirala Rozetine devojčice u haljinicama bez rukava i otišao do Džunine sobe, da proverim. Poneo sam malu baterijsku lampu, kojom sam osvetlio zidove. Da, bile su tamo, iako u mraku nisu bile tako vesele, već avetinjske. Džun ih je verovatno posmatrala ležeći u kolevci i sisajući cuclu. Pitao sam se da li će ih zapamtiti, na nekom dubokom nivou svesti, da li će se sećati nacrtanih avetinjskih devojčica.

Džimla, pomislio sam bez ikakvog razloga. Stresao sam se od jeze.

Pomerio sam sto i pričvrstio žicu za utičnicu lampe. Provukao sam je kroz rupu, koju sam izbušio u zidu. Sve je išlo kako treba, do opasnog, veoma opasnog trenutka. Kad sam vraćao sto na mesto, udario je u zid. Kriva lampa iz Pize se prevrnula.

Ukočio bih se u mestu i prokletinja bi se razbila na podu, da sam imao vremena za razmišljanje. Šta bi se zatim desilo? Da li bih uklonio prislušni uređaj i pobegao? Da li bih se oslonio na pretpostavku da će ukućani pomisliti da je nestabilna lampa sama pala? Većina ljudi bi to učinila, ali većina nema razloga da bude paranoična zbog FBI-a. Li bi mogao da pronađe rupu u zidu. Leptir će raširiti krila, ako se to desi.

Ali nisam imao vremena za razmišljanje. Pružio sam ruku i uhvatio lampu u padu. Stajao sam, držeći je i drhteći. U kućici je bilo vrelo kao u pećnici. Namirisao sam sopstveni znoj. Hoće li ga i oni namirisati kad se vrate? Kako i ne bi?

Palo mi je na pamet da sam poludeo i da bi bilo najbolje da uklonim prislušni uređaj... i nestanem odavde. Držaću se dalje od Osvalda do desetog aprila. Tada će pokušati da ubije generala Edvina Vokera. Motriću ga tog dana. Ako bude sam, ubiću ga, kao Frenka Daninga. Nek sve bude prosto i jednostavno, glupane, kako kažu na sastancima AA. Zašto sam se za ime božje zajebavao s ozvučenom lampom s buvljaka, kad je budućnost sveta u pitanju?

Odgovorio mi je Al Templton. Ovde si zato što je prozor nesigurnosti još otvoren. Ovde si zato što Osvald možda nije onaj kog tražimo, ako je Džordž de Morenšilt više od onogšto izgleda dajeste. Ovde si da bi spasao Kenedija. Postaraj se da obaviš posao kako treba. Vrati tujebenu lampu na mesto.

Vratio sam lampu na mesto, iako me je njena nestabilnost brinula. Šta će biti ako je Li obori sa stola i pronađe prislušni uređaj, kad se keramička osnova polomi? Kad smo već kod toga, šta će biti ako Li i De Morenšilt budu razgovarali u ovoj sobi, ali s ugašenom lampom, suviše tiho da bi moj osetljivi mikrofon presreo njihove reči? U tom slučaju će sav trud biti uzaludan.

Nikad nećeš napraviti kajganu s takvim načinom razmišljanja, ortak.

Pomisao na Sejdi me je konačno ubedila. Voleo sam je i ona je volela mene. Odbacio sam sve to da bih došao u ovu usranu ulicu. Hrista mi, neću otići odavde a da ne pokušam da čujem šta Džordž de Morenšilt ima da kaže o sebi.

Iskrao sam se na zadnja vrata i povezao žicu s magnetofonom, s baterijskom lampom u zubima. Gurnuo sam japansku spravicu u zarđalu limenu kutiju, da bih je zaštitio. Sakrio sam je u unapred pripremljeno gnezdašce od cigala i dasaka.

Vratio sam se u usranu kućicu u usranoj ulici i čekao.

12.

Nisu koristili lampu dok se ne bi sasvim smrklo. Pretpostavljam da su štedeli struju. Kad sam prvi put preslušao traku, najčešće sam čuo ruski i to otegnut, zbog male brzine snimanja. Li bi korio Marinu kad god bi progovorila na engleskom. Ponekad je govorio s Džun na engleskom, kad bi se bebica uzjogunila. Uvek bi joj se obraćao tihim, umirujućim tonom. Ponekad bi joj pevao. Na usporenom snimku je zvučao kao ork koji peva uspavanku.

Dvaput sam čuo kako je udario Marinu. Drugi put ruski nije bio dovoljno dobar da bi izrazio nakupljeni bes. "Ti bezvredna, brbljiva pičko! Izgleda da je moja majka imala pravo u vezi s tobom!“, uzviknuo je i zalupio vratima. Čuo sam Marinin plač. Naglo je utihnuo kad je ugasila lampu.

Uveče četvrtog septembra video sam dečaka od trinaest ili četrnaest dolara na kućnom pragu Osvaldovih, s platnenim rancem preko ramena. Vrata mu je otvorio Li, bosonog u majici i farmerkama. Razgovarali su. Li ga je pozvao da uđe. Nastavili su razgovor. Li je u jednom trenutku pokazao neku knjigu klincu, koji je sumnjičavo posmatrao. Nisam mogao da koristim kružni mikrofon. Prozori su bili zatvoreni, zbog hladnog vremena. Kriva lampa u Pizi je bila uključena. Iduće noći sam promenio traku i poslušao zanimljiv razgovor. Otegnuti govor mi je znatno manje smetao, posle trećeg slušanja.

Dečak je prodavao pretplatu za novine - bolje reći časopis - Grit. Predočio je Osvaldovima da je pun zanimljivih sadržaja kakvi se ne mogu naći u njujorškim novinama („oblasnim vestima“), sportom i vrtlarskim savetima. U njemu je bilo i ono što je zvao „maštovitim pričama“ i stripova. „Nećete čitati Diksi Dugana u Tajms heraldu', obavestio ih je. „Moja mama voli Diksija.“

„Lepo rečeno, sinko“, progovorio je Li. "Ti si pravi mali biznismen, zar ne?“

"Hm... da, gospodine.“

„Reci mi koliko zarađuješ.“

„Dobijam četiri centa na svakih deset, ali to nije najbolja stvar. Najviše volim nagrade. Mnogo su bolje od onih koje se dobijaju za prodaju kloverin balzama. Ne mogu da se porede! Dobiću dvadesetdvojku! Tata kaže da ću moći da je zadržim.“

„Sinko, da li ti je jasno da si eksploatisan?“

,Šta?

„Uzimaju sav novac koji zaradiš. Daju ti siću i obećavaju pušku.“

„Li, dečko je pristojan“, umešala se Marina. „Budi dobar. Pusti ga na miru.“ Li nije obraćao pažnju na nju. „Moraš da znaš šta je u ovoj knjizi, sinko. Možeš li da pročitaš naslov?“

"Da, gospodine. Tu piše Položaj radničke klase, od Fridriha... Ing-galsa?“ „Engelsa. Knjiga govori o tome šta se dešava s mladićima koji misle da će postati milioneri, nudeći robu od vrata do vrata.“

„Neću ja da budem milioner“, odvratio je dečak. „Samo hoću dvadesetdvojku, da bih tamanio pacove na đubrištu, kao moj prijatelj Henk.“

„Zarađuješ cente prodajući njihove novine. Oni zarađuju dolare, prodajući tvoj znoj i znoj miliona dečaka poput tebe. Slobodno tržište nije slobodno. Moraš da se obrazuješ, sinko. Ja sam se obrazovao. Počeo sam u tvojim godinama.“ Li je prodavcu pretplata na Grit održao desetominutnu lekciju o zlodelima kapitalizma, garniranu probranim mislima Karla Marksa. Dečak ga je pažljivo saslušao i pitao: „Hoćete li da se pretplatite?“

„Sinko, da li si poslušao ijednu reč koju sam izgovorio?“

"Da, gospodine!“

"U tom slučaju ti je jasno da me ovaj sistem potkrada, kao što potkrada tebe i tvoju porodicu.“

„Vi ste švorc? Što mi odmah niste rekli?“

„Pokušavao sam da ti objasnim zašto sam švorc.“

"Ma, svaka vama čast! Mogao sam da obiđem još tri potencijalne mušterije, ali sad moram da se vratim kući, zato što mi ističe vreme za izlaz!“

"Srećno“, rekla je Marina.

Vrata su škripnula na starim šarkama. Nisu tresnula, pošto dečak nije imao snage da ih zalupi. Zavladala je tišina. Li je konačno progovorio: „Vidiš li? Protiv ovog se borimo.“

Lampa se ugasila nedugo potom.

13.

Novi telefon je uglavnom ćutao. Dek me je jednom nazvao. To je bio 'C jedan od onih brzih "šta ima kako si“ poziva po dužnosti. To je bilo sve. Govorio sam sebi da ništa drugo i ne mogu da očekujem. Škola je počela, a prvih nekoliko nedelja je uvek zahtevno. Dek je imao šta da radi, zato što ga je mis Eli vratila na posao. Rekao mi je, kako je posle nešto gunđanja pristao da radi zamene. Eli me nije zvala, zato što je imala pet hiljada pametnijih poslova i najmanje pet stotina šumskih požara za gašenje.

Tek kad je Dek prekinuo vezu, shvatio sam da nije pomenuo Sejdi... dve noći nakon Lijevog predavanja raznosaču novina odlučio sam da razgovaram s njom. Morao sam da čujem njen glas, čak i ako prekine vezu nakon Molim te, nemoj da me zoveš. Među namaje gotovo.

Telefon je zazvonio kad sam posegnuo za njim. Podigao sam slušalicu i rekao - bez trunke oklevanja: „Zdravo, Sejdi. Zdravo, dušo.“

14.

Zavladala je tišina. Trajala je dovoljno dugo da pomislim da sam pogrešio i da će mi neko reći Ja nisam Sejdi, već neki smetenjak koji je okrenuo pogrešan broj. Progovorila je: „Kako si znao da sam ja?“ Zamalo što nisam rekao harmonija. Možda bi me razumela. Možda nije bilo dovoljno dobro. Ovo je bio važan poziv. Nisam hteo da uprskam stvar. Oćajnički nisam želeo. Osećao sam se kao podvojena ličnost, Džordž koji je glasno govorio i Džejk koji je govorio sve što Džordž nije mogao. Ko zna, možda u razgovorima od kojih zavisi istinska ljubav na oba kraja telefonske linije uvek postoje dve osobe.

„Zato što sam čitavog dana razmišljao o tebi“, rekao sam. (Razmišljao sam o tebi čitavog leta.)

„Kako si?“

„Dobro sam.“ (Usamljen sam.) „Kako si ti? Kako si provela leto? Da li si postigla cilj?“ (Da li si prekinula zakonske veze sa šašavim suprugom?)

„Jesam“, rekla je. „Gotoviška. Zar to nije jedan od tvojih izraza, Džordže? Gotoviška?“

„Pretpostavljam da jeste. Kako je u školi? Kako je biblioteka?“

„Džordže, hoćemo li da pričamo ovako ili ćemo da razgovaramo?“

"U redu.“ Seo sam na rasklimatani, polovni kauč. „Hajde da razgovaramo. Da li je s tobom sve u redu?“

„Jeste, ali sam nesrećna. Veoma sam zbunjena.“ Oklevajući je nastavila: "Verovatno znaš gde sam radila. Bila sam koktel kelnerica. Upoznala sam nekoga.“ "Auh?“ (Auh, kakvo sranje.)

„Da. Upoznala sam veoma finog čoveka. Šarmantan je. Džentlmen. Uskoro će napuniti četrdesetu. Zove se Rodžer Biton. Pomoćnik je republikanskog senatora iz Kalifornije, Toma Kučela. On je vođa manjine u Senatu. Kučel, hoću reći, a ne Rodžer.“ Nasmejala se, ali ne onako kako se ljudi smeju kad je nešto smešno. „Da li bi trebalo da mi bude drago što si upoznala pristojnu osobu?“

"Ne znam, Džordže... da li ti je drago?“

"Nije.“ (Hoću daga ubijem.)

„Rodžer je zgodan“, rekla je ravnim „samo da ti kažem šta je bilo“ glasom. „Prijatan je. Išao je na Jejl. Zna kako da ugodi devojci. Visok je.“

Drugo /a više nije moglo da ćuti. „Hoću da ga ubijem.“

Nasmejala se. Zvučala je kao neko kome je laknulo. „Nisam ti to rekla da bih te povredila ili da bi se loše osećao.“

„Zbilja? Zašto mi to govoriš?“

„Izašli smo tri ili četiri puta. Poljubio me je... malo smo se... mazili, kao deca...“

(Ubićuga, ali polagano.)

„Ali, nije bilo isto. Možda bi s vremenom bilo; a možda i ne bi. Dao mi je svoj broj u Vašingtonu. Rekao mi je da ga pozovem ako... šta mi je beše rekao?

’Ako se umoriš od ređanja knjiga po policama i čekanja na povratak onog koji je otišao’ Tako nešto. Kaže da mnogo putuje i da mu je potrebna dobra žena kao saputnica. Misli da bih ja mogla biti ta žena. Znam da muškarci govore slične stvari. Nisam naivna kao što sam nekad bila. Ponekad i misle to što govore.“ "Sejdi...“

„Ipak, nije bilo isto.“ Zvučala je zamišljeno, odsutno. Prvi put sam se zapitao da li je muči još nešto, izuzev sumnje, da nije bolesna. "S druge strane, nije bilo metle. Muškarci ih ponekad skrivaju, zar ne? Džoni je to radio. Baš kao i ti, Džordže.“

"Sejdi?“

"Da?“

"Da li ti kriješ metlu?“

Tišina je dugo trajala. Mnogo duže nego kad sam pomenuo njeno ime kad sam digao slušalicu i mnogo duže nego što sam očekivao. Konačno je rekla: "Na znam o čemu govoriš.“

„Zvučiš neprepoznatljivo, to je sve.“

„Rekla sam ti da sam veoma zbunjena i tužna, zato što još uvek nisi spreman da mi kažeš istinu, zar ne?“

„Rekao bih ti, da mogu.“

„Znaš li šta je zanimljivo? Imaš dobre prijatelje u Džodiju - ne samo mene - i niko od njih ne zna gde živiš.“

"Sejdi...“

„Kažeš da si u Dalasu, ali si na centrali Elmherst. Ona je u Fort Vortu.“ Nisam razmišljao o tome. Šta sam još prevideo?

„Sejdi, mogu samo da ti kažem da je ovo što radim veoma važ...“

„O, sigurna sam da jeste. I ono što senator Kučel radi veoma je važno. Rodžer se nije ustezao da mi to kaže i da mi predstavi da ću ako... ako odlučim da mu se pridružim u Vašingtonu, biti nadomak istinske veličine... ili na pragu istorije... ili tako nešto. Moć ga uzbuđuje. To je jedna od njegovih karakternih crta koje mi se nisu dopale. Ono što sam pomislila - i o čemu još uvek razmišljam - jeste ko sam ja da budem nadomak istinske veličine. Ja sam samo razvedena bibliotekarka.“

"Ko sam ja da stanem na prag istorije?“, rekao sam.

„Šta? Šta si rekao, Džordže?“

„Ništa, dušice.“

„Možda je bolje da me tako ne zoveš.“

„Zao mi je.“ (Ni slučajno.) „O čemu zapravo govorimo?“

„O meni i tebi, i da li nas još uvek nešto spaja. Pomoglo bi mi kad bi mi objasnio zašto si u Teksasu. Sigurna sam da nisi došao ovamo da bi napisao knjigu ili da bi predavao u školi.“

„Našla bi se u opasnosti ako bih ti to rekao.“

„Svi smo u opasnosti“, rekla je. „Džoni ima pravo u tom pogledu. Mogu li da ti kažem nešto što mi je Rodžer rekao?“

"U redu.“ (Šta tije rekao, Sejdi? I da li ste razgovarali u vertikalnom ili horizontalnom položaju?)

„Raspričao bi se posle jednog ili dva pića. Bili smo u njegovoj hotelskoj sobi, ali ne brini - noge su mi bile na podu, a odeća na meni.“

„Nisam se brinuo.“

„Razočarao bi me da nisi.“

„Dobro, brinuo sam se. Šta ti je rekao?“

„Rekao mi je da se priča da će se ove jeseni ili zime desiti nešto izuzetno značajno na Karibima. Nazvao je to zapaljivom tačkom. Pretpostavljam da je mislio na Kubu. Rekao je: ’Taj idiot Kenedi će nas baciti u lonac, samo da bi pokazao da ima petlju.’“

Setio sam se sranja o kraju sveta kojim joj je bivši suprug punio uši. Ko god čita novine, može da vidi šta nas čeka, govorio je. Umrečemo s čirevimapo čitavom telu, iskašljavajućipluća. Takve pripovesti ostavljaju utisak, pogotovo kad su predstavljene suvim tonom kao naučna izvesnost. Ostavljaju utisak, bolje reći ožiljak.

„Sejdi, to je sranje.“

"Uh?“ Bila je besna. „Pretpostavljam da raspolažeš poverljivim informacijama koje senator Kučel nema?“

„Recimo da je tako.“

"E nećemo. Još malo ću čekati da mi se poveriš, ali ne dugo. Možda to činim samo zato što si dobar igrač.“

„Hajdemo na igranku!“, predložio sam vragolastim tonom.

„Laku noć, Džordže.“

Prekinula je vezu pre nego što sam stigao da odgovorim.

15.

Hteo sam da je pozovem. Razum mi se povratio kad je operaterka rekla: „Broj, molim vas?“ Spustio sam slušalicu. Reklaje ono što je htela da kaže. Pogrešio bih ako bih pokušao da izvučem još nešto iz nje. Pokušao sam da ubedim sebe da je njen poziv bio samo pokušaj da me navede da se poverim, u govori u svoje ime stilu Džona Oldena{73}. Nisam verovao u to, zato što to nije ličilo na nju. Pre će biti da je to bio poziv u pomoć.

Podigao sam slušalicu. Ovog puta sam imao spreman broj za operaterku. Telefon je dva puta zazvonio pre nego što mi je Elen Dokerti rekla: "Da? Predstavite se, molim vas?“

„Zdravo, mis Eli. To sam ja, Džordž.“

Možda je ćutnja zarazna. Čekao sam da progovori. Rekla je: „Zdravo, Džordže. Zanemarila sam te, zar ne? Bila sam veoma...“

„Zaposlena, razume se. Znam kako izgledaju prve nedelje školske godine, Eli. Zvao sam te zato što me je Sejdi upravo nazvala.“

"Zbilja?“ Zvučala je vrlo oprezno.

"U redu je što si joj rekla da je moj broj iz Fort Vorta, a ne iz Dalasa.“ „Nisam te ogovarala. Nadam se da ti je to jasno. Mislila sam da ima pravo da zna. Stalo mi je do Sejdi. Stalo mi je i do tebe, naravno... ali ti si otišao. Ona nije.“ Razumeo sam je, iako me je njeno ponašanje povredilo. Ponovo mi se javio osećaj da sam u svemirskoj kapsuli, na putu u duboku prazninu. "To mi ne smeta. Mislim da to nije važno. Uskoro ću se preseliti u Dalas.“

Nije mi odgovorila. I šta je mogla da kaže? Možda i hoćeš, ali oboje znamo da si lažov?

„Nije zvučala kako treba. Kako ti izgleda? Misliš li da je se s njom sve u redu?“

„Nisam sigurna da želim da odgovorim na to pitanje. Ako ti kažem ne, mogao bi dojuriti ovamo da bi se video s njom, a ona to ne želi. Ne u ovom trenutku.“

Odgovorila je na moje pitanje. "Da li je bila kako treba, kad se vratila?“ „Bila je. Bilo joj je drago što nas vidi.“

„Ali sad zvuči odsutno i kaže da je tužna.“

"Da li te to čudi?“ Oštro mi se obratila. "Za ovo mesto je veže dosta uspomena. Veliki broj njih tiče se muškarca prema kome još gaji izvesna osećanja. Bio je dobar čovek i još bolji profesor, ali je plovio pod lažnom zastavom.“ Ovo me je zbilja zabolelo.

„Stekao sam utisak da je još nešto muči. Govorila je o predstojećim krizama o kojima je slušala od...“ Od momka s Jejla, koji stoji na pragu istorije? "Od nekog kog je upoznala u Nevadi. Suprug joj je napunio glavu kojekakvim besmislicama...“

„Njenu glavu? Njenu lepu glavicu?“ Više nije zvučala oštro, već ljutito. Zbog toga sam se osećao kao ništarija. „Džordže, preda mnom je višespratnica od zvaničnih spisa. Moram da im se posvetim. Ne možeš psihoanalizirati Sejdi preko međugradske. Ne mogu da ti pomognem u tvom ljubavnom životu. Mogu da uradim samo jedno, da te posavetujem da joj se poveriš, ako ti je stalo do nje, i da to učiniš što pre.“

„Pretpostavljam da nisi videla njenog muža?“

„Nisam! Laku noć, Džordže!“

Po drugi put iste večeri mi je žena do koje mi je stalo spustila slušalicu. To je bio novi lični rekord.

Otišao sam u spavaću sobu i počeo da se svlačim. Dobro se osećala kad je stigla. Bilo joj je drago što se videla s prijateljima iz Džodija. Više se nije osećala tako dobro. Zato što je bila rastrzana između zgodnog, "na auto-putu ka uspehu“ novog tipa i visokog tamnokosog stranca zagonetne prošlosti? Tako bi bilo u ljubavnim romanima. Ako je to i ovde bio slučaj, zašto se nije vratila u tom raspoloženju?

Javila mi se neprijatna misao: Možda je pila. Mnogo. Krišom. Dali je to moguće? Moja žena je godinama bila teška pijanica u potaji - i pre nego što sam se oženio njome - a prošlost se harmonizuje sa sobom. Tu misao sam mogao odbaciti s lakoćom - zar mis Eli ne bi opazila znake pijanstva - da nisam znao da alkoholičari znaju da budu veoma pametni. Ponekad prođu godine pre nego što okolina shvati. Ako je na vreme dolazila na posao, Eli ne bi primetila da stiže s krvavim očima i osveživačima daha.

Ideja je verovatno neosnovana. Sve moje sumnje su sumnjive, zato što je svaka odraz brige koju osećam za Sejdi.

Ležao sam na postelji i zurio u tavanicu. Naftarica u dnevnoj sobi je bubnjala - ovo će biti još jedna hladna noć.

Mani se toga, ortak, obratio mi se Al. Moraš. Ne zaboravi da nisi ovde da bi...

Devojka, zlatni sat i sve drugo. Da, Ale, shvatio sam.

Sem toga, verovatno joj ništa nefali. Ti imaš problem.

Imam više od jednog. Dugo nisam mogao da zaspim.

16.

Sledećeg ponedeljka, na jednom od redovnih putovanja autobusom do broja 214 na Ulici Vest Nili u Dalasu, primetio sam siva pogrebna kola ispred kuće. Dve debele gospođe su stajale na verandi. Gledali su kako dvojac u tamnim odelima podiže nosila u vozilo. Na njima je bilo telo pokriveno čaršavom. Mladi par sa sprata je sve to posmatrao s nesigurnog balkona, iznad verande. Najmlađe dete je spavalo u majčinim rukama.

Invalidska kolica s pepeljarom pričvršćenom za rukohvat stajala su kao siroče ispod drveta, pod kojim je starac proveo najveći deo poslednjeg leta.

Parkirao sam se i stao pored automobila dok pogrebnici nisu otišli. Zatim sam (iako sam znao da je trenutak, najblaže rečeno, neprikladan) prešao ulicu i krenuo ka verandi. Dodirnuo sam šešir u podnožju stepenica. „Moje dame, mnogo mi je žao zbog vašeg gubitka.“

Starija žena, odskora udovica, reče: „Dolazili ste i ranije.“

Naravno dajesam, hteo sam da kažem. Ova stvarje veća od profesionalnog fudbala.

„Video vas je.“ Nije me optuživala, samo je navodila činjenice.

„Tražim stan u susedstvu. Hoćete li ostati u ovom?“

„Nećemo“, rekla je mlađa. „Dobijao je neko osiguranje. To je jedino što je imao. Izuzev nekih medalja u kutiji.“ Šmrcnula je. Nije mi bilo svejedno dok sam gledao dve ucveljene dame.

„Rekao je da ste duh“, obratila mi se udovica. „Rekao mi je da je video kroz vas. Svi znamo da je bio lud ko struja. Takav je bio poslednje tri godine, od moždanog udara. Tad je dobio i onu kesu za pišanje. Ajda i ja putujemo za Oklahomu.“

Idite u Mozel, pomislio sam. To je mesto na koje se odlazipo izlasku iz stana.

„Šta želite?“, ponovo će mlađa. „Moramo da prebacimo njegovo odelo u pogrebni zavod.“

„Hteo bih telefonski broj vašeg stanodavca“, rekao sam.

Udovičine oči su zablistale. „Koliko ste spremni da potrošite za tu informaciju, gospodine?“

„Daću vam ga besplatno!“, rekla je mlada žena na balkonu.

Ožalošćena kći je podigla glavu, da bi joj poručila da začepi jebena usta. Tako vam je to u Dalasu. I u Deriju.

Dobrosusedski.

Devetnaesto poglavlje

1.

Džordž de Morenšilt je u kišno popodne, u subotu petnaestog septembra, na blistav način debitovao na sceni. Dovezao se kadilakom kafene boje, kao iz pesme Čaka Berija. S njim je bio čovek kog sam poznavao, Džordž Buhe, i jedan kog nisam poznavao - mršavko neuredne sede kose i uspravnog držanja, karakterističnog za osobe koje su veliki deo života provele u vojsci, iz koje nose veliki broj lepih uspomena. De Morenšilt je obišao automobil i otvorio prtljažnik. Pojurio sam do kružnog mikrofona.

Kad sam se vratio s alatkom, Buhe je imao sklopljenu ogradicu za bebe ispod ruke, a čovek vojničkog držanja gomilu igračaka u naručju. De Morenšilt je išao praznih ruku. Peo se stepenicama, ispred dvojice saputnika, visoko podignute glave i isturenih grudi. Bio je visok i snažno građen. Češljao je prosedu kosu unazad, na način koji je poručivao - bar meni - gledajte dela moja i strepite pred njima. Zato što DŽORDŽ ja sam.

Uključio sam magnetofon, stavio slušalice i uperio činiju s mikrofonom na kuću preko puta.

Marine nije bilo na vidiku. Li je sedeo na kauču i čitao debelu knjigu mekih korica, pored lampe na stolu. Podigao je glavu kad je čuo korake na verandi. Smrknuto je spustio knjigu na stočić za kafu. Sigurno je pomislio: Jošprokletih emigranata.

Požurio je ka vratima i pružio ruku ka srebrnokosom strancu na njegovoj verandi. De Morenšilt ga je iznenadio - i mene je - kad ga je stisnuo u naručje i poljubio u obraze. Uhvatio ga je za ramena. Imao je dubok glas s primetnim naglaskom - nemačkim, a ne ruskim, učinilo mi se. „Došao sam da vidim mladića koji se vratio s dalekog puta neokrnjenih ideala!“ Zatim je stisnuo Lija u još jedan zagrljaj. Osvaldova glava je izvirivala iza krupajlijinog ramena. Video sam nešto što me je još više iznenadilo: Li Harvi Osvald se smešio.

2.

Marina je izašla iz dečje sobe s Džun u naručju. Uskliknula je sa zadovoljstvom kad je videla Buhea. Zahvalila mu se na ogradici i onom što je na svom oskudnom engleskog zvala dečjim igrama. Buhe joj je predstavio mršavka Lorensa Orlova - pukovnika Lorensa Orlova, molim vas - i De Morenšilta kao „prijatelja ruske zajednice“.

Buhe i Orlov su se bacili na posao. Montirali su ogradicu nasred dnevne sobe. Marina im je pravila društvo, čavrljajući na ruskom. Orlov, kao i Buhe, nije mogao da skrene pogled s mlade ruske majke. Marina je nosila radnu bluzu i šorts, koji je otkrivao beskrajno duge noge. Lijev osmeh je iščezao. Obuzimalo ga je uobičajeno tmurno raspoloženje.

Samo što De Morenšilt nije hteo da se pomiri s tim. Opazio je Lijevu knjigu. Priskočio je stočiću i podigao knjigu. „Ravnodušni Atlas?“ Obraćao se Liju. Zanemario je ostale, koji su se divili novoj ogradici. „Ajn Rand? Zašto mladi revolucionar gubi vreme s ovakvim štivomV'

„Da bi upoznao svog neprijatelja“, reče Li. Osmeh mu se ponovo pojavio na licu, kad je De Morenšilt prsnuo u grohotni smeh.

„I šta misliš o kriku iz srca gospođice Rand?“ Ta izjava mi je privukla pažnju kad sam preslušavao traku. Dvaput sam je preslušao dok se nisam setio. Mimi Korkoran je upotrebila gotovo istu frazu kad me je pitala za Lovca u žitu.

„Mislim da je progutala otrovni mamac“, reče Osvald. „Sad mlati pare prodajući ga drugim ljudima.“

„Upravo tako, prijatelju. Zbilja si to lepo sročio. Jednog dana će takvi ljudi odgovarati za svoje zločine. Veruješ li u to?“

„Znam da će tako biti“, rekao je Li. Zvučao je krajnje ubeđeno.

De Morenšilt je tapnuo po kauču. „Sedi pored mene. Hoću da čujem o tvojim avanturama u domovini.“

Buhe i Orlov su prišli Liju i De Morenšiltu. Usledila je duga razmena mišljenja na ruskom. Li je delovao zamišljeno. Kad mu je De Morenšilt nešto rekao na ruskom, klimnuo je, obrativši se Marini. Mahnuo je rukom prema vratima. Gest je bio jasan: Idi, samo idi.

De Morenšilt je dobacio ključeve kola Buheu. Ovaj nije uspeo da ih uhvati. De Morenšilt i Li su izmenjali podsmešljive poglede, dok se Buhe saginjao da ih podigne s prljavog zelenog tepiha. Otišli su. Marina je ponela bebu u naručju. Odvezli su se u golemom kadilaku.

„Sad smo mirni, prijatelju“, reče Morenšilt. „Muškarci će isprazniti novčanike, što nije loše, jelda?“

„Smučilo mi se od njihovog večitog otvaranja novčanika“, reče Li. „Rina zaboravlja da se nismo vratili u Ameriku samo da bismo kupili prokleti frižider i gomilu haljina.“

De Morenšilt je mahnuo u mom pravcu. "To je samo znoj s leđa kapitalističke krmače. Čoveče, zar nije dovoljno što živite u ovoj depresivnoj kući?“

Li reče: „Kuća nije bogzna kakva.“

De Morenšilt ga je tresnuo po leđima, dovoljno snažno da ga obori s kauča. „Razvedri se! Sve čega se danas odričeš hiljadostruko će ti se vratiti. Zar ne veruješ u to?“ Nastavio je kad je Li klimnuo: „Reci mi kako stoje stvari u Rusiji, druže - mogu li da te zovem drugom, ili ti je takav način obraćanja mrzak?“

„Možeš da me zoveš kako god hoćeš, ali nemoj da me razbiješ“, reče Osvald. Nasmejao se. Gledao sam kako se otvara pred De Morenšiltom kao cvet prema suncu, nakon višednevne kiše.

Li je govorio o Rusiji. Bio je opširan i pompezan. Nisam želeo da slušam njegove tirade o komunističkoj birokratiji koja je izopačila sve divne predratne socijalističke ideale (nije pomenuo Staljinove velike čistke tridesetih). Niti me je zanimao njegov sud o Nikiti Hruščovu. Rekao je da je on idiot. Slično zaludno trtljanje o američkim vođama mogao sam da čujem u svakoj berbernici ili čistionici cipela. Osvald će možda za nepunih petnaest meseci izmeniti pravac istorije, ali je bio izuzetno dosadan sagovornik.

Zanimalo me je kako ga je De Morenšilt slušao. Činio je to onako kako to rade najšarmantniji i najharizmatičniji ljudi na svetu. Pravovremeno je postavljao prava pitanja. Nije se vrpoljio, niti je skidao pogled s govornikovog lica. Zbog toga se njegov sagovornik osećao kao najobrazovaniji i najblistaviji intelektualac na kugli zemaljskoj. Sasvim je moguće da je Li prvi put govorio pred osobom koja ga je na ovaj način slušala.

„Koliko ja vidim, socijalizam ima samo jednu nadu“, završio je Li, "to je Kuba. Tamošnja revolucija je još čista i neiskvarena. Nadam se da ću jednog dana otići tamo. Voleo bih da postanem njihov državljanin.“

De Morenšilt je tužno klimnuo. „Mogao bi mnogo gore proći. Bio sam tamo mnogo puta, pre nego što je ova vlada otežala putovanje na ostrvo. To je divna zemlja... danas ta divna zemlja, zahvaljujući Fidelu, pripada ljudima koji u njoj žive.“

"Znam.“ Lijevo lice je blistalo.

"Ali!“ De Morenšilt je teatralno podigao prst. „Ziviš u svetu mašte ako veruješ da će američki kapitalisti pustiti Fidela, Raula i Čea da neometano izvode svoju magiju. Točkovi se već vrte. Znaš li onog tipa, Vokera?“

Načuljio sam uši.

„Edvina Vokera? Ražalovanog generala?“

„Baš tog.“

„Znam ga. Zivi u Dalasu. Kandidovao se za guvernera i propao na izborima. Otišao je u Misisipi da bi se pridružio Rosu Barnetu, kada je Džejms Meredit integrisao tu južnjačku državu. Još jedan mali segregacionistički Hitler.“

„Sigurno je rasista. Ali imaj na umu da su za njega kapuljače klana i segregacionistička stvar samo paravan. On u borbi crnaca za oslobođenje vidi samo sredstvo za obračun sa socijalističkim principima koji smetaju njemu i njemu sličnima. Džejms Meredit? Komunista! N - dvostruko A-C-P? Front! SNCC{74}? Crveni spolja, crveni iznutra!“

"Naravno“, reče Li, „tako oni rade.“

Nisam mogao da kažem da li De Morenšilt veruje u ono što govori ili samo usmerava vetar na Lijeva raširena jedra. "I gde Vokeri i Barneti i lažni propovednici kao Bili Grejam i Bili Džejms Hargis vide živo srce zlog crnačkoljubačkog komunističkog monstruma? U Rusiji!“

"Znam.“

"I gde vide ispruženu ruku komunizma na samo sto pedeset kilometara od obala Sjedinjenih Država? Na Kubi! Voker više ne nosi uniformu, ali njegov najbolji prijatelj je nosi. Znaš li o kome govorim?“

Li je odmahnuo glavom. Ni za trenutak nije skidao pogled s De Morenšiltovog lica.

„Kertis le Mej. Još jedan rasista koji vidi komuniste iza svakog grma. Šta Voker i Le Mej traže od Kenedija? Hoće da bombarduje Kubu! I da je zatim zauzme! Hoće da od Kube napravi pedeset prvu državu! Poniženje u Zalivu svinja ih je samo učvrstilo u tim namerama!“ De Morenšilt je proizvodio znake uzvika lupajući se pesnicom po butini. „Ljudi poput Le Meja i Vokera su mnogo opasniji od one kučke Randove, na zato što imaju oružje već zato što imaju sledbenike.“

„Svestan sam opasnosti“, rekao je Li. „Počeo sam da organizujem grupu Dalje ruke od Kube, u Fort Vortu. Već imam desetak zainteresovanih.“

To je bila preterano optimistična procena. Koliko sam ja znao, jedino što je Li organizovao u Fort Vortu bilo je slanje aluminijumskih vrata poštom i vešanje bebećih pelena u zadnjem dvorištu, u retkim prilikama kad bi ga Marina na to nagnala.

„Bilo bi dobro da ubrzaš svoje napore“, smrknuto će De Morenšilt. „Kuba je oglasni plakat revolucije. Kad napaćeni narodi Nikaragve, Haitija i Dominikanske Republike pogledaju u pravcu Kube, vide mirno poljoprivredno socijalističko društvo u kom je diktator svrgnut, a tajna policija ukinuta. Poneki su bežali s budacima u debelim guzicama!“

Li se smejao.

„Vide kako su velike plantaže šećera i imanja ’Junajted fruta’ predata seljacima. Vide da je ’Standard oil’ najuren. Vide kako su kazina, u rukama mafijaša Lanskog...“

"To mi je poznato“, reče Li.

„... pozatvarana. Opscene predstave s magarcima su prestale da se priređuju, prijatelju, a žene koje su prodavale svoja tela... i tela svojih kćeri -ponovo su pronašle pristojno zaposlenje. Nadničar koji bi crkao na ulici pod režimom one svinje Batiste sad može da ode u bolnicu, gde će se prema njemu ponašati kao prema čoveku. A zašto? Zato što su pod Fidelom, doktor i nadničar jednaki!“ "To mi je poznato“, rekao je Li. To je bio njegov lajtmotiv.

De Morenšilt je skočio s kauča i počeo da kruži oko tek podignute ogradice. „Misliš li da će Kenedi i njegova irska klika dozvoliti da taj plakat i dalje stoji? Taj svetionik, koji odašilje poruku nade?“

„Meni se Kenedi malčice dopada“, rekao je Li, kao da se stidi svog stava. „Uprkos Zalivu svinja. Znaš li da je to bio Ajzenhauerov plan?“

„Najveći deo onog što ja zovem VGA voli predsednika Kenedija. Znaš li šta je VGA? Uveravam te da besna lasica koja je napisala Ravnodušni Atlas to zna. Velika Glupa Amerika, eto šta je to. Građani SAD će živeti srećno i umreti zadovoljno ako imaju frižider koji proizvodi led, dva automobila u garaži i 77 Sanset Strip{75} na ekranima. Velika Glupa Amerika voli Kenedijev osmeh. O, da. Da, naravno. Priznajem da ima prekrasan osmeh. Ali zar Šekspir nije rekao da čovek može da se smeje i smeje, iako je zlikovac? Znaš li da je Kenedi aminovao plan CIA da ubije Kastra? Već su pokušali - i propali, hvala bogu - tri ili četiri puta. Doznao sam to preko naftaša na Haitiju i Dominikani. Li, to su pouzdani podaci.“

Mladić nije krio zbunjenost.

„Ali Fidel ima moćnog prijatelja u Rusiji“, nastavio je De Morenšilt, u hodu. "To nije Rusija iz Lenjinovih snova - ili tvojih ili mojih - ali ona ima svoje razloge zbog kojih će podržati Fidela, ako Amerika pokrene drugu invaziju. I zapamti šta sam ti rekao: Kenedi se sprema da je pokrene, i to brzo. Poslušaće Le Meja. Poslušaće Dalasa i Engltona iz CIA. Potreban mu je dobar povod. Navaliće, čim ga se dočepa, da bi svetu pokazao da ima petlju.“

Nastavili su priču o Kubi. Kadilak se vratio, sa zadnjim sedištem punim bakaluka. Bilo ga je dovoljno za mesec dana.

"Sranje“, rekao je Li. „Vratili su se.“

"I drago nam je što ćemo ih videti“, prijatnim glasom će De Morenšilt. „Ostani na večeri“, zamolio ga je Li. „Rina nije velika kuvarica, ali...“ „Moram da idem. Moja supruga nestrpljivo čeka izveštaj. Biće veoma povoljan! Dovešću je sledećeg puta, važi?“

"Da, naravno.“

Prišli su vratima. Marina je razgovarala s Buheom i Orlovom. Dva muškarca su nosila kutije s konzervama iz prtljažnika. Nije samo razgovarala. Blago je flertovala s njima. Cinilo se da će Buhe svakog časa pasti na kolena.

Li je na verandi prozborio nešto o FBI-u. De Morenšilt je rekao: „Nemaš čega da se plašiš, Li, ne samo zato što si nevin već zato što si u pravu!“

I ostali su ga gledali... i ne samo oni. Devojčice koje preskaču konopac su se pojavile. Stajali su na pojasu gole zemlje koji je igrao ulogu trotoara u našem bloku u Ulici Mercedes. De Morenšilt je dobio publiku. Rešio je da joj se obrati.

„Naravno da će doći, zato što si ti ideološki osvešćen mlad čovek, gospodine Osvald. Huverova banda! Verovatno nas baš sad gledaju, možda baš iz kuće preko puta!“

De Morenšilt je pokazao prstom ka navučenim zavesama moje kuće. Li se okrenuo da pogleda. Stajao sam mirno u senkama. Bilo mi je drago što sam spustio činiju s kružnim mikrofonom, iako je bila izlepljena crnom trakom.

„Znam ko su. Zar oni i njihovi najbliži rođaci iz CIA nisu dolazili da me obiđu nekoliko puta, da bi me naterali da špijuniram ruske i južnoameričke prijatelje? Zar me posle rata nisu optuživali da sam prikriveni nacista? Zar nisu tvrdili da sam unajmio tonton makute{76} da prebijaju i muče moje konkurente za prava na eksploataciju nafte na Haitiju? Zar me nisu optužili da sam potkupio Papa Doka i platio Truhiljovo ubistvo? Da, da, optužili su me za sva ta i brojna druga zlodela!“

Devojčice koje preskaču konopac zurile su u njega otvorenih usta. Baš kao i Marina. Džordž de Morenšilt je brisao sve pred sobom, kad bi se zalaufao.

„Budi hrabar, mladiću! Budi čvrst, kad naiđu! Pokaži im ovo!“ Zgužvao je i pocepao košulju. Dugmad se rasula po verandi. Devojčice koje preskaču konopac su uzdahnule. Bile su previše preneražene da bi se zakikotale. De Morenšilt, za razliku od većine Amerikanaca tog vremena, nije nosio potkošulju. Koža mu je bila boje nauljenog mahagonija. Salo na grudima mu je visilo preko starih mišića. Treskao je desnicom stisnutom u pesnicu po levoj bradavici. „Reci im: ’Evo mog srca, ono je čisto, i pripada stvari!’ Reci im: ’Čak i ako Huver iščupa ovo srce iz mojih grudi, nastaviće da kuca, i hiljade drugih srca će kucati s njim! Deset hiljada! Sto hiljada! Čitav milion!’“

Orlov je spustio kutiju konzervi da bi oslobodio ruke za malodušni, ironični aplauz. Marini obrazi su plamteli. Li je imao najzanimljiviji izraz. Doživeo je otkrovenje kao Pavle iz Tarza na putu za Damask.

Koprena mu je spala s očiju.

3.

De Morenšiltova propoved, propraćena cepanjem košulje - ne mnogo različita od nastupa šatorskih propovednika - duboko me je zabrinula. Nadao sam se da ću, kad preslušam poverljiv razgovor između njih dvojice, moći da eliminišem De Morenšilta kao bitan činilac u pokušaju atentata na Vokera, a samim tim i u ubistvu Kenedija. Uspeo sam da ih čujem, ali je to samo pogoršalo, umesto da poboljša situaciju.

U jedno sam bio siguran: kucnuo je čas da se oprostim s Ulicom Mercedes. Rastanak s njom mi neće teško pasti. Unajmio sam stan u prizemlju kuće broj 214, u Ulici Vest Nili. Dvadeset četvrtog septembra sam spakovao ono malo stvari, knjiga i pisaću mašinu u sve matoriji ford sanlajner. Preselio sam se u Dalas.

Dve dame su za sobom ostavile svinjac koji je mirisao na bolest. Sam sam ga očistio. Zahvaljivao sam bogu što je Alova zečja rupa vodila do vremena u kom su osveživači vazduha u spreju bili dostupni. Kupio sam mali televizor na dvorišnoj rasprodaji. Postavio sam ga u kuhinji, pored peći (koju sam nazvao Skladištem drevne masti). Gledao sam kriminalističke serije poput Nesalomivih i sapunice kao Auto 54, Gde si?, dok sam čistio, prao, ribao i prskao sprejom. Kad bi skakanje i uzvici dece na spratu uveče prestali, legao bih i zaspao kao mrtvac. Spavao sam snom bez snova.

Motrio sam iz kuće na Ulicu Mercedes, ali nisam video bogzna šta u broju 2703. Marina bi ponekad stavila Džun u kolica (još jedan poklon postarijeg obožavaoca gospodina Buhea). Šetala bi je do parkirališta pored skladišta i nazad. Po podne, posle škole, često bi se šetali s devojčicama koje preskaču konopac. Marina je nekoliko puta preskakala konopac s njima, pevajući na ruskom. Beba se smejala, posmatrajući majku kako skače gore-dole u velikom oblaku tamne kose. I devojčice koje preskaču konopac su se smejale. Marini to nije smetalo. Dugo je pričala s njima. Nije joj smetalo ni kad su se kikotale ili kad su je ispravljale. Činilo se da uživa u njihovom društvu. Li nije hteo da ona nauči engleski. Ipak ga je učila. To je bilo dobro za nju.

Drugog oktobra 1962. probudio sam se u stanu na Ulici Nili. Vladala je jeziva tišina. Stanari iz stana iznad mene su se iselili usred noći.

Uspeo sam se uza stepenice i pokušao da otvorim njihova vrata. Nisam uspeo, ali je brava bila od onih s federom. Lako sam je otvorio vešalicom za odelo. Uočio sam prazni orman za knjige u dnevnoj sobi. Provrteo sam rupicu u podu i postavio drugu ozvučenu lampu. Žicom sam je povezao s magnetofonom u svom stanu. Zatim sam navalio na orman za knjige preko rupice.

Prislušni uređaj je dobro radio, ali su se trake na pouzdanom japanskom magnetofonu okretale samo kad bi neko iz porodica koje su obilazile stan uključio lampu. Mnogo porodica je razgledalo stan, ali ga nijedna nije iznajmila. Bio sam sam u kući, dok se Osvaldovi nisu uselili. Samoća je donela olakšanje, posle bučnog karnevala u Ulici Mercedes. Devojčice koje preskaču konopac su mi pomalo nedostajale. Bile su moj grčki hor.

4.

Noću sam spavao u stanu u Dalasu, a danju gledao kako Marina vozi bebu u Fort Vortu. Još jedan razvodni trenutak iz šezdesetih se primicao, dok sam se time bavio. Nisam obraćao pažnju na njega. Usmerio sam se na Osvaldove, koji su prolazili kroz bračnu krizu.

Li se, jednog dana u drugoj nedelji oktobra, ranije vratio kući s posla. Marina je bila napolju s Džun. Razgovarali su na početku staze, s druge strane ulice. Marina je pri kraju razgovora progovorila na engleskom. „Što je ot-pušten čovek?“ Objasnio joj je na ruskom. Raširila je ruke u "šta se tu može“ gestu i zagrlila supruga. Poljubio ju je u obraz i uzeo bebu iz kolica. Džun se nasmejala kad ju je podigao visoko iznad glave. Dohvatila ga je i cimnula za kosu. Zajedno su ušli u kuću. Srećna, malobrojna porodica zajednički se borila s prolaznim teškoćama.

To je trajalo do pet po podne. Spremao sam se za povratak u Ulicu Nili, kad sam ugledao Margaritu Osvald. Stizala je iz pravca Vinskot rouda.

Stižu nevolje, pomislio sam. I te kako sam imao pravo.

Margarita je ponovo izbegla još nepopravljeni stepenik. Ponovo je ušla u kuću bez kucanja. Vatromet je smesta počeo. Veče je bilo toplo, a prozori otvoreni. Nisam gubio vreme na pronalaženje i instaliranje daljinskog mikrofona. Li se svađao s majkom na najbučniji mogući način.

Izgleda da nije otpušten s posla u „Leslijevoj zavarivačnici“. Jednostavno ga je napustio. Šef je pozvao Vadu Osvald. Tražio ga je zato što mu je nedostajala radna snaga. Pozvao je Margaritu, kad mu Robertova žena nije pomogla.

„Lagala sam zbog tebe, Li!“ povikala je Margarita. „Rekla sam da imaš grip! Zašto me teraš da lažem za tebe?“

"Ne teram ja tebe da bilo šta radiš!“, zaurlao je na nju. Stajali su jedan naspram drugog u dnevnoj sobi. "Ne teram ja tebe da išta radiš, ali se ti ipak mešaš u moj život!“

"Li, kako ćeš izdržavati porodicu? Potreban ti je posao!“

„Pronaći ću ga! Ne beri brigu za mene, mama!“

„Gde ćeš ga naći?“

"Ne znam...“

„O, Li! Kako ćeš platiti kiriju?“

„... ali ona ima mnogo prijatelja.“ Pokazao je pakem ka Marini, koja se trgla. „Nisu bogzna kako korisni, ali će za toliko poslužiti. Moraš da odeš odavde, mama. Idi kući. Pusti da dođem sebi.“

Margarita je pritrčala ogradici. „Odakle vam ovo?“

„Od prijatelja koje sam ti pomenuo. Polovina su bogati, a ostatak pokušava da se opari. Vole da razgovaraju s Rinom.“ Iscerio se. „Stariji vole da joj merkaju sise.“

„Li!“ Glas je odavao preneraženost, ali je na licu imala... zadovoljan izraz? Da li je mamočka uživala u besu koji je kipteo u sinovljevom glasu?

„Idi, mama. Podari nam malo mira.“

„Zar ne razume da muškarac koji poklanja uvek želi nešto zauzvrat? Da li to razume, Li?“

„Gubi se odavde!“ Mlatarao je pesnicama i cupkao od nemoćnog besa.

Margarita se osmehnula. „Potresen si. Kako i ne bi bio. Vratiću se, kad uspostaviš kontrolu nad sobom. Pomoći ću ti. Uvek sam želela da ti pomognem.“

Pojurila je ka Marini i bebi, kao da želi da ih napadne. Obasula je Džunino lice poljupcima i pošla ka vratima. Okrenula se nadomak izlaza i pokazala na ogradicu. „Reci joj da je skloni odatle. Ono što ljudi bace uvek je puno bacila. Ako se beba razboli, nećeš moći da priuštiš doktora.“

„Mama! Odlazi!“

„Odlazim iz ovih stopa.“ Bila je hladna kao špricer. Prezrivo je odmahnula i otišla.

Marina je prišla suprugu. Držala je bebu kao štit. Razgovarali su. Počeli su da viču. Porodična solidarnost je prohujala s vihorom. Margarita se za to pobrinula. Li je dohvatio bebu. Ljuljao ju je jednom rukom. Udario je ženu u lice, bez ikakvog upozorenja. Pala je. Krvarila je iz usta i nosa. Glasno je plakala. Li ju je gledao. I beba je plakala. Otac ju je pomilovao po svilenkastoj kosi i poljubio u obraz. Još malo je ljuljao. Video sam kako Marina pokušava da ustane. Li ju je šutnuo u slabinu i oborio na pod. Video sam samo oblak njene kose.

Ostavi ga, pomislio sam, iako sam znao da neće. Uzmi bebu i odlazi. Idi kod Džordža Buhea. Grej mu postelju, ako moraš, ali beži što brže možeš, od tog mršavog monstruma, opterećenog kompleksom dominantne majke.

Li je nju napustio, bar za izvesno vreme. Više ga nisam video na Ulici Mercedes.

5.

Prvi put su se razdvojili. Li je otišao u Dalas da potraži posao. Ne znam gde je živeo. Prema Alovim beleškama, bio je kod Y. Ispostavilo se da to nije tačno. Možda se smestio u nekom od jeftinih pansiona u centru. To me nije zanimalo. Znao sam da će se porodica okupiti, kad iznajme stan iznad mene. Takođe mi je dozlogrdio. Prijalo mi je što ne moram da slušam njegov otegnuti glas kako po ko zna koji put ponavlja to mi je poznato, u svakom razgovoru.

Marina se dobro snašla, zahvaljujući Džordžu Buheu. Stigao je nedugo po Margaritinoj poseti i Lijevom odlasku, s još jednim prijateljem u kamionu, da bi je preselio. Majka i kći su sedele na krevetu, kad je kamion napustio Ulicu Mercedes. Ružićasti kofer koji je Marina donela iz Rusije bio je ispod ćebadi. Džun je čvrsto spavala u improvizovanom gnezdašcu. Marina je spustila ruku na detinje grudi, kad je kamion krenuo. Posmatrale su ih devojčice koje preskaču konopac. Marina im je mahnula. Uzvratile su joj pozdrav.

6.

Pronašao sam adresu Džordža de Morenšilta u telefonskom imeniku Dalasa. Pratio sam ga nekoliko puta. Hteo sam da znam s kim će se sresti, iako verovatno ne bih znao da li je čovek s kim se sreo agent CIA, vojnik mafije ili neki drugi potencijalni zaverenik. Znao sam samo jedno, da se nije sreo ni s jednom meni sumnjivom osobom. Odlazio je na posao. Svraćao je u dalaski „Kantri klub“. Tamo je igrao tenis ili plivao sa suprugom. Posetili su nekoliko striptiz-klubova. Nije pipao igračice, ali je stiskao ženu za batak i guzu, naočigled gostiju. Nije se bunila.

Dva puta se sreo s Lijem. Jednom su se sastali u njegovom omiljenom striptiz-klubu. Nisu se dugo zadržali, zato što se Li osećao neprijatno u tom okruženju. Drugi put su ručali u kafedžinici na Ulici Brauder. Ostali su tamo do dva po podne. Popili su ogromne količine kafe. Li je krenuo, ali se predomislio i naručio nešto drugo. Kelnerica mu je donela parče pite. Dao joj je nešto, što je ovlašno pogledala i stavila u džep. Nisam krenuo za njima, već sam prišao kelnerici. Pitao sam je da li mogu da vidim ono što joj je mladić dao.

„Slobodno ga uzmi“, rekla je, kad mi je dala komad žutog papira s krupnim crnim slovima na vrhu: RUKE DALJE OD KUBE! Pozivao je „zainteresovane osobe“ da se pridruže podružnici dične organizacije u Dalasu i Fort Vortu. NE DOZVOLITE DA VAS UJKA SEM NAMAGARČI! PIŠITE NA POŠTANSKI PRETINAC 1919 ZA PODATKE O BUDUĆIM SASTANCIMA.

„O čemu su razgovarali?“, pitao sam.

"Da li ste vi pajkan?“

„Nisam, ali dajem masnije napojnice od njih.“ Dao sam joj novčanicu od pet dolara.

"Ta stvar“, rekla je i pokazala na letak koji je Osvald nesumnjivo odštampao na novom radnom mestu. „Kuba. Koga je za nju briga.“

Manje od nedelju dana kasnije, uveče dvadeset drugog oktobra, predsednik Kenedi je progovorio o Kubi. Najedanput su se svi zainteresovali za nju.

7.

Bluz uzrečica tvrdi da vam voda zafali tek kad vam bunar presuši. Do jeseni 1962. nisam znao da isto važi za tapkanje nožicama po tavanici. Kuća broj 214 na Vest Niliju je delovala jezivo i avetinjski otkad se porodica na spratu odselila. Nedostajala mi je Sejdi. Briga za nju se graničila s opsesijom. Kad bolje razmislim, bila je opsesivna. Eli Dokerti i Dek Simons nisu ozbiljno shvatali moju zabrinutost, baš kao ni Sejdi. Mislila je da pokušavam da je plašim Džonom Klejtonom da bih je sprečio da me u potpunosti istisne iz svog života. Niko od njih nije znao da je njeno ime, kad se izostavi Sejdi, samo jedan slog drugačije od Doris Daning. Niko od njih nije znao za efekat harmonije, koji sam po svoj prilici sam stvarao, prisustvom u Zemlji pređašnjoj. Ko bi, u takvoj situaciji, mogao da bude kriv ako joj se nešto dogodi?

Noćne more su se vratile. Džimla snovi.

Prestao sam da pratim Džordža de Morenšilta i počeo s dugim šetnjama. Počinjale su po podne. Vraćao bih se u Vest Nili tek u devet ili deset uveče. Na dugim šetnjama sam razmišljao o Liju, koji se zaposlio kao šegrt za fototipsku štampu u dalaskoj kompaniji za grafičke umetnosti "Džegers-Čajls-Stouol“. Razmišljao sam i o Marini, koja se privremeno uselila kod friške raspuštenice Elene Hol. Holova je radila za zubara Džordža Buhea. Zubar je bio za volanom kamioneta kad su Marina i Džun napustile rupčagu na Ulici Mercedes.

Sejdi je bila najčešći predmet mojih razmišljanja. Sejdi i samo Sejdi. Ožedneo sam tokom jedne od tih šetnji. Pritisla me je tuga. Zbog toga sam svratio u „Ajvi Ram“, jedno od pojilišta u susedstvu. Naručio sam pivo. Džuboks je bio isključen. Gosti su bili neobično tihi. Kelnerica mi je spustila pivo na sto. Smesta se okrenula ka televizoru iznad bara. Tek tada sam shvatio da svi gledaju čoveka kog sam došao da spasem. Bio je bled i ozbiljan. Imao je tamne kolutove ispod očiju.

„Uvedena je striktna zabrana dopremanja svih ofanzivnih oružja na Kubu, da bi se sprečio dalji razvoj ofanzivnih kapaciteta. Svi brodovi koji plove ka Kubi, a na kojima bude pronađen tovar ofanzivnog naoružanja, biće vraćeni.“ „Isuse Hriste!“, rekao je čovek s kaubojskim šeširom. „Šta on misli da će Rusi uraditi povodom toga?“'

„Umukni, Bili“, reče barmen. „Moramo da čujemo šta ima da kaže.“

"To će biti politika ove zemlje“, nastavio je Kenedi. „Smatraćemo da je svaki nuklearni projektil lansiran s Kube na bilo koju zemlju zapadne hemisfere napad Sovjetskog Saveza na Sjedinjene Države. Odgovorićemo svom snagom i napasti Sovjetski Savez.“

Zena na kraju bara se s jaukom uhvatila za stomak. Muškarac pored nje ju je obgrlio. Spustila je glavu na njegovo rame.

Na Kenedijevom licu sam video podjednaku količinu straha i odlučnosti. Video sam i život - potpunu posvećenost poslu. Trinaest meseci ga je delilo od sastanka s atentatorovim tanetom.

„Preduzeo sam neophodne vojne mere. Osnažio sam bazu u Gvantanamu i naredio evakuaciju članova porodica naših ljudi na ostrvu.“

„Častim sve prisutne“, iznenada se oglasio Bili Kauboj. „Zato što ovo miriše na kraj puta, amigosi.“ Spustio je dve dvadesetice pored čaše žestokog pića. Barmen nije hteo da ih pokupi. Posmatrao je Kenedija, koji je pozivao Hruščova da otkloni "ovu prikrivenu, nepromišljenu i drsku pretnju svetskom miru“.

Kelnerica koja mi je poslužila pivo, peroksidna plavuša pedesetih godina pregažena tegobnim životom, najedanput je briznula u plač. To me je nagnalo da se odlučim. Ustao sam sa stolice i projurio između stolova za kojima su muškarci i žene zurili u ekran kao preplašena deca. Ušao sam u jednu od telefonskih govornica pored ski-bol mašine{77}.

Operaterka mi je rekia da ubacim četrdeset centi za prva tri minuta razgovora. Ubacio sam dva novčića od četvrt dolara. Slušao sam teiefonski signal. Iz pozadine je dopirao Kenedijev glas. Govorio je nazalnim naglaskom Nove Engleske. Optuživao je sovjetskog ministra spoljnih poslova Andreja Gromika. Bez diplomatskog okolišanja tvrdio je da je lažov.

„Povezaću vas, gospodine“, rekla je operaterka. Zatim je dodala: „Da li slušate predsednika? Ako ga ne slušate, uključite televizor ili radio.“

„Slušam ga, rekao sam. I Sejdi ga je slušala. Sejdi, kojoj je bivši suprug u glavu usadio gomilu apokaliptičnih sranja, prevučenih tankom naučnom glazurom. Sejdi, kojoj je prijatelj političar s Jejla rekao da se na Karibima kuva nešto veliko. Pojaviće se zapaljiva tačka, verovatno na Kubi.

Nisam znao šta ću reći da bih je utešio, ali to nije bio problem. Telefon je zvonio i zvonio. To mi se nije dopalo. Gde je mogla biti u ponedeljak, u pola devet uveče u Džodiju? U bioskopu? Nisam u to verovao.

„Gospodine, niko ne odgovara.“

"To mi je poznato“, rekao sam. Namrštio sam se kad sam čuo Lijevu omiljenu uzrečicu iz sopstvenih usta.

Novčići su se bučno skotrljali u otvor za kusur na dnu aparata, kad sam spustio slušalicu. Hteo sam da ih ponovo ubacim u telefon. Razmislio sam o tome. Kakvu bih korist imao od poziva mis Eli? Odnedavno sam bio u njenoj knjizi loših momaka. Verovatno i u Dekovoj. Rekli bi mi da ne zabadam nos u tuđa posla.

Vratio sam se do bara. Volter Kronkajt je pokazivao fotografije gradilišta sovjetskih baza s nuklearnim projektilima, snimljene špijunskim avionima. Rekao je da veliki broj kongresmena traži od Kenedija da bombarduje gradilišta ili da pokrene invaziju ostrva. Američke baze s projektilima i Strategijska vazdušna komanda su prvi put u istoriji objavile četvrti stepen uzbune.

„Američki B-52 bombarderi uskoro će kružiti oko granica Sovjetskog Saveza“, govorio je Kronkajt dubokim, snažnim glasom. „I - što je očigledno svima koji su izveštavali o poslednjih sedam godina sve groznijeg hladnog rata - šanse za grešku, potencijalno katastrofalnu grešku, rastu posle svake eskalacije...“

„Nemoj da čekaš!“, povikao je čovek pored stola za bilijar. „Odma’ izbombarduj crvene kurcoždere!“

Nekolicina je negodovala zbog krvoločne izjave, ali se njihovi glasovi nisu čuli od snažnog aplauza. Napustio sam „Ajvi Ram“ i otrčao do Ulice Nili. Uskočio sam u sanlajner i požurio za Džodi.

8.

Opravio sam radio u kolima. Isporučivao je zloguke prognoze dok sam jurio oborenih farova niz Auto-put 77. Čak su i disk-džokeji oboleli od nuklearnog gripa. Govorili su: „Nek bog blagoslovi Ameriku“ i „Pazite da vam barut bude suv“. Isključio sam ga kad je džokej lokalnog radija pustio poletnu koračnicu Džonija Hortona „Borbena himna republike“. Sve me podsećalo na dane posle jedanaestog septembra.

Gazio sam pedalu gasa do daske uprkos sve raštimovanijem motoru sanlajnera i igli na pokazivaču temperature motora koja je puzala ka oznaci T. Putevi su bili gotovo pusti. Oko pola jedan ujutru skrenuo sam na prilazni put ispred Sejdine kuće. Njena žuta buba bila je parkirana pred garažnim vratima. Svetlost u prizemlju je gorela, ali mi niko nije odgovorio kad sam pozvonio. Obišao sam kuću i pokucao na kuhinjska vrata, takođe bezuspešno. Situacija mi se sve manje dopadala.

Čuvala je rezervni ključ ispod zadnjeg stepenika. Pronašao sam ga i ušao u kuću. Odmah sam prepoznao osobenu aromu viskija i ustajali vonj duvanskog dima.

"Sejdi?“

Ništa se nije desilo. Požurio sam preko kuhinje u dnevnu sobu. Naišao sam na prepunu pepeljaru na niskom stočiću, ispred kauča. Neka tečnost je natapala časopise Lajf i Luk, raširene na njemu. Dodirnuo sam je prstom. Omirisao sam ga. Viski. Jebiga.

"Sejdi?“

Namirisao sam još nešto, veoma poznato zbog brojnih Kristinih istrčavanja: oštri miris povraćke.

Potrčao sam niz kratki hodnik na drugoj strani dnevne sobe. Naišao sam na dvoja vrata. Jedna su vodila do spavaće, a druga do radne sobe. Bila su zatvorena, ali su vrata kupatila na kraju hodnika bila otvorena. Oštro neonsko svetlo otkrivalo je povraćku na dasci klozetske šolje. Opazio sam je i na ružičastim podnim pločicama i na kadi. Pogled mi je privukla bočica pilula na umivaoniku. Poklopac je bio skinut. Otrčao sam u spavaću sobu.

Ležala je preko izgužvane posteljine. Na sebi je imala kombinezon i jednu mokasinu od antilopa. Druga je pala na pod. Koža joj je bila boje bajatog voska. Učinilo mi se da ne diše. Duboko i bučno je udahnula i izdahnula. Grudi su joj mirovale užasavajuće četiri sekunde. Ponovo je isprekidano udahnula. Na noćnom stočiću je bila još jedna prepuna pepeljara. Na vrhu opasno visoke planine pikavaca stajala je nagorela i zgužvana paklica vinstona. Pored pepeIjare je bila poluprazna čaša i boca glenliveta. Viski je bio gotovo nenačet - hvala bogu na sitnim uslugama - ali me piće nije brinulo. Brinule su me pilule. Video sam i žućkastosmeđi koverat. Iz njega su virile fotografije. Nisam ih pogledao. Nisam stigao.

Zagrlio sam je i pokušao da je uspravim u sedeći položaj. Svileni kombinezon mi je skliznuo kroz ruke. Pala je na postelju i ispustila još jedan isprekidani, mučni uzdah. Kosa joj je pokrila zatvoreno oko.

„Probudi se, Sejdi!“

Ništa se nije desilo. Uhvatio sam je za ramena i naslonio na zadnji deo kreveta. Zadrhtala je.

„Pusti me na miru.“ Govorila je tiho i nerazgovetno, ali bolje išta nego ništa.

„Probudi se, Sejdi! Moraš da se probudiš!“

Blago sam je šamarao. Nije otvarala oči, ali je podigla ruke i pokušala - slabašno - da se odbrani.

„Probudi se! Probudi se, dođavola!“

Otvorila je oči. Prepoznala me je i zažmurila. Dah joj je bio ujednačeniji. Užasavajuće krkljanje je prestalo otkad je sedela.

Vratio sam se u kupatilo. Izvadio sam četkicu za zube iz ružičaste plastične čaše i pustio hladnu vodu. Pogledao sam oznaku na bočici za pilule, dok sam punio čašu. Nembutal. Ostalo je desetak tableta, što znači da nije pokušala da se ubije. Bolje reći da nije to svesno učinila. Prosuo sam ih u klozetsku šolju i otrčao u spavaću sobu. Kliznula je iz sedećeg položaja, u kom sam je ostavio. Glava joj je pala na grudi. Ponovo je krkljajući disala.

Spustio sam čašu vode na noćni stočić. Ukočio sam se u mestu kad sam video jednu od fotografija koje su virile iz koverte. Biće na njoj je moglo biti žena. Imalo je krpe duge kose. Umesto lica je imalo sirovo meso s rupom na dnu. Činilo se da rupa vrišti.

Uspravio sam Sejdi. Uhvatio sam je za kosu i zabacio glavu unazad. Zajecala je nešto što je moglo značiti Nemoj, to boli. Pljusnuo sam je vodom po licu. Trgla se i otvorila oči.

„Ti? Šta ovde, ti? Što sam mokra?“

„Probudi se. Probudi se, Sejdi.“ Ponovo sam je šamarao, ali nešto nežnije. Gotovo da sam je milovao. To nije bilo dovoljno. Kapci su joj padali.

„Idi... odavde!“

„Neću, ako ne želiš da pozovem hitnu pomoć. Tako će ti ime osvanuti u novinama. To će se mnogo dopasti školskom odboru. Biće oduševljeni.“

Uspeo sam da je obuhvatim iza leđa i da je skinem s kreveta. Kombinezon se podigao i vratio na mesto, kad je pala na kolena. Otvorila je oči i bolno kriknula. Uspeo sam da je podignem. Ljuljala se napred-nazad. Šamarala me je s nešto više snage.

„Idi! Idi, ti!“

„Neću, gospoja.“ Obuhvatio sam je oko struka i usmerio ka vratima. Nosio sam je i vodio. Skrenuli smo ka kupatilu, kad su joj kolena popustila. Poneo sam je, što nije bilo lako, kad se uzmu u obzir njena visina i telesna građa. Hvala bogu na adrenalinu. Podigao sam poklopac klozetske šolje. Posadio sam je na dasku, trenutak pre nego što su me kolena izdala. Dahtao sam, boreći se za vazduh, od napora, ali najviše od straha. Nakrenula se kad sam je udario po ruci - pljas. "Sedi!“, razdrao sam se, u njeno lice. „Kristi, sedi dođavola!“

Otvorila je oči. Bile su zakrvavljene. "Ko je Kristi?“

„Pevačica Roling jebenih stounsa“, rekao sam. „Otkad uzimaš nambutaP. Koliko pilula si večeras popila?“

"1-mam r-recept“, rekla je. „Nije tvoj poso, ti.“

„Koliko? Koliko si ih popila?“

"I-di.“

Pustio sam hladnu vodu i uključio tuš. Videla je šta nameravam. Ponovo me je udarala.

"Ne, ti! Ne!“

Nisam obraćao pažnju na nju. Nisam prvi put gurao oskudno odevenu ženu pod tuš. Neke stvari su kao vožnja biciklom. Podigao sam je preko ruba kade i gurnuo pod hladni mlaz. Leđa će me sutradan boleti. Ipak sam je čvrsto držao pod mlazom. Urlajući je posegnula ka prečazi s peškirima. Otvorila je oči. Kosa joj se ovlažila. Mokri kombinezon se provideo. Nisam mogao da se ne uzbudim pri pogledu na njene obline, čak i u ovako neprijatnim okolnostima.

Pokušala je da se skloni. Gurao sam je pod hladnu vodu.

„Budi mirna, Sejdi. Ne mrdaj.“

"K-oliko još? Tako je hladna\“

„Sve dok ne vidim nešto rumenila na tvojim obrazima.“

"Z-zašto ovo r-r-radiš?“ Zubi su joj cvokotali.

„Zato što si zamalo počinila samoubistvo!“, povikao sam.

Trgla se. Okliznula se, ali se uhvatila za prečagu za peškire i ostala u uspravnom položaju. Refleksi su joj se vraćali. To je bio dobar znak.

„Pilule nisu delovale, pa sam malo popila. To je sve. Pusti me. Tako mi je hladno. Molim te, Džordže, molim te da me pustiš.“ Kosa joj je visila na obrazima. Izgledala je kao udavljeni pacov, ali je imala nešto rumenila na licu. Samo nagoveštaj, ali je i to bilo dobro za početak.

Zavrnuo sam slavinu. Zagrlio sam je i držao dok se teturala preko ivice kade. Voda s mokrog kombinezona kapala je po ružičastoj prostirci. Šaptao sam joj u uvo: „Mislio sam da si mrtva. Kad sam ušao i kad sam te video kako ležiš, pomislio sam da si jebeno mrtva. Nikad nećeš znati kako mi je bilo.“

Pustio sam je. Posmatrala me je širom otvorenim, začuđenim očima. Progovorila je: „Džon je imao pravo. I R-Rodžer. Zvao me je večeras pre Kenedijevog govora. Iz Vašingtona. Zar je to važno? U ovo doba sledeće nedelje, svi ćemo biti mrtvi. Ili ćemo to želeti.“

Isprva nisam razumeo o čemu govori. Pred očima mi je bila Kristi. Lupetala je, podnadula od pića i mokra. To me je razbesnelo. Kakva plašljiva kučka, pomislio sam. Bes se sigurno ogledao u mojim očima, zato što je uzmakla.

To me je otreznilo. Mogu li da je nazovem kukavicom samo zato što znam kakav će biti ishod najnovije krize?

Dohvatio sam peškir s police. Dodao sam joj ga. „Skini se i obriši“, rekao sam.

„Izađi. Daj mi malo privatnosti.“

„Hoću, ako mi kažeš da si budna.“

„Budna sam.“ Pogledala me je s đetinjastim prkosom i - možda - sićušnim nagoveštajem humora. „Zbilja znaš kada da se pojaviš na sceni, Džordže.“ Okrenuo sam se ormariću za lekove.

„Nemam ih više“, rekla je. „Ono što nije u meni, na komodi je.“

Brak s Kristi me je nagnao da ipak potražim pilule. Posle toga sam povukao vodu. Kliznuo sam pored nje ka vratima. „Imaš tri minuta“, rekao sam.

9.

Povratna adresa na žućkastomrkoj koverti pripadala je Džonu Klejtonu. Stanovao je u broju 79 Istočne Ogletorp avenije u Savani, Džordžija. Kopilan nije mogao biti optužen da plovi pod tuđom zastavom ili da se krije iza anonimnosti. Na poštanskoj marki bio je datum od dvadeset osmog avgusta. Verovatno je čekao da se vrati iz Rina. Imala je dva meseca da razmišlja o njenom sadržaju. Zar šestog septembra nije zvučala tužno i potišteno u razgovoru sa mnom? Nije ni čudo, kad se uzmu u obzir fotografije koje joj je poslao bivši suprug.

Svi smo u opasnosti, rekla je kad smo poslednji put razgovarali telefonom. Džoni ima pravo u tom pogledu.

Na fotografijama su bili muškarci, žene i deca iz Japana. Prikazivale su žrtve atomskih eksplozija u Hirošimi, Nagasakiju ili iz oba grada. Neki su bili slepi. Veliki broj je oćelavio. Većina je patila od radioaktivnih opekotina. Neki su, poput žene bez lica, bili sprženi. Na jednoj fotografiji se video kvartet crnih statua u ćućećem položaju. Četiri osobe su bile ispred zida, kad je bomba eksplodirala. Isparili su, kao i najveći deo zida. Jedini sačuvani delovi bili su oni ispred kojih su nesrećnici čučali. Ti delovi su bili crni, zato što ih je pokrilo spaljeno meso.

Na pozadini svake fotografije ispisao je istu poruku, jasnim, urednim rukopisom: Uskoro i u Americi. Statistička analiza ne laže.

„Slatke su, zar ne?“

Glas joj je bio ravan i beživotan. Stajala je na vratima, zaogrnuta peškirom. Vlažni pramenovi kose su joj pali preko golih ramena.

„Koliko si popila, Sejdi?“

„Samo nekoliko čašica, zato što pilule nisu delovale. Mislim da sam pokušala da ti to kažem, kad si me tresao i šamarao.“

„Čekaćeš dugo na moje izvinjenje. Sredstva za smirenje i žestoko piće su loša kombinacija.“

„Nije važno“, rekla je. "I ranije sam šamarana.“

To me je podsetilo na Marinu. Trgao sam se. Situacija nije ista, ali šamaranje je šamaranje. Bio sam besan i uplašen.

Otišla je do stolice u uglu. Sela je i zategla peškir. Ličila je na ozlojeđeno dete. „Pozvao me je moj prijatelj Rodžer Biton. Zar ti to nisam rekla?“

"Jesi.“

„Moj dobri prijatelj Rodžer.“ Pogledom me je pozivala na izvođenje zaključka. Uzdržao sam se. Naposletku, radilo se o njenom životu. Hteo sam da budem siguran da će živeti, to je sve.

„Razumeo sam, zvao te je tvoj dobri prijatelj Rodžer.“

„Rekao mi je da nikako ne propustim večerašnji govor irskog smrada. Tako ga je nazvao. Zatim me je pitao koliko je Džodi daleko od Dalasa. Kad sam mu rekla, zaključio je: ’To bi trebalo da bude dovoljno daleko, u zavisnosti od pravca duvanja vetra.’ Napuštao je Vašington. Veliki broj ljudi je to činio, iako ne mislim da će im to mnogo pomoći. Ne možeš pobeći od nuklearnog rata.“ Zaplakala je. Čitavo telo joj je drhtalo od snažnih, otegnutih jecaja. "Te budale će uništiti ovaj prekrasni svet! Pobiće decu! Mrzim ih! Sve ih mrzim! Kenedija, Hruščova, Kastra. Nadam se da će goreti u paklu!“

Pokrila je lice rukama. Kleknuo sam pored nje, kao staromodni džentlmen koji se sprema da je zaprosi. Zagrlio sam je. Obuhvatila me je oko vrata.

Priljubila se uz mene, kao davljenica. Telo joj je bilo hladno od tuširanja, ali su joj obrazi goreli.

U tom trenutku sam ih i ja mrzeo. Ponajviše sam mrzeo Džona Klejtona, zato što je posadio zlo seme u um nesigurne i psihološki ranjive mlade žene. Posadio ga je, zalivao, plevio i gledao kako pušta izdanke.

Da li je samo Sejdi večeras drhtala od užasa, da li se samo ona okrenula pilulama i piću? Koliko žestoko i brzo sad piju u „Ajvi Ramu“? Nepromišljeno sam pretpostavio da će narod prići Kubanskoj krizi kao svakom drugom međunarodnom oblaku prašine, zato što je u dobu u kom sam pohađao koledž ona bila samo jedna od raskrsnica s imenima i datumima za bubanje pred ispit. Tako stvari izgledaju iz budućnosti. Ljudima iz doline (mračne doline) sadašnjosti, izgledaju sasvim drugačije.

„Fotografije su me dočekale po povratku iz Rina.“ Posmatrala me je zakrvavljenim, usplahirenim očima. „Htela sam da ih bacim, ali nisam mogla. Neprestano ih gledam.“

„Kopilan je upravo to i hteo. Zato ih je i poslao.“

Nastavila je, kao da me nije čula. „Statistička analiza je njegovhobi. Kaže da će jednog dana, kad kompjuteri dovoljno uznapreduju, to biti najvažnija nauka, zato što statistička analiza nikad ne greši.“

"To nije istina.“ Okom uma sam video Džordža de Morenšilta, šarmera i Lijevog jedinog prijatelja. „Uvek postoji prozor nesigurnosti.“

„Pretpostavljam da nikad neće svanuti dan Džonijevih superkompjutera“, rekla je. „Ako ljudi i preteknu - ako iko preživi - biće u pećinama. A nebo... više neće biti plavo. Spustiće se nuklearna tama, tako je Džoni to zvao.“

„Taj čovek je teško srao, Sejdi. I tvoj ortak Rodžer, takođe.“

Odmahnula je glavom. Tužno me je posmatrala zakrvavljenim očima. „Džoni je znao da će Rusi lansirati svemirski satelit. To mi je i rekao u leto, odmah po završetku koledža. I naravno, Sputnjikje poleteo u oktobru. ’Zatim će poslati psa i majmuna’, rekao je Džoni. ’A posle toga će poslati čoveka. Za njim će poslati dva čoveka i bombu’“

"I da li su to učinili? Da li su, Sejdi?“

„Poslali su psa i poslali su čoveka. Pas se zvao Lajka, sećaš li se? Umro je tamo gore. Siroto kučence. Neće morati da pošalju dva čoveka i bombu, zar ne? Upotrebiće rakete. Mi ćemo upotrebiti svoje. I sve zbog usranog ostrva, na kom prave cigare.“

„Znaš li šta govore mađioničari?“

"Ko? O čemu to govoriš?“

„Kažu da možeš da prevariš naučnika, ali da nikad ne možeš da prevariš drugog mađioničara. Tvoj bivši možda predaje nauku, ali svakako nije mađioničar. Rusi pak jesu.“

„To nema smisla. Džoni kaže da Rusi moraju da zarate, i to brzo, zato što imaju prednost u projektilima, ali ona neće dugo trajati. „Zbog toga neće uzmaknuti na Kubi. To je suština.“

„Džoni je gledao previše novinskih reportaža s projektilima koji polako promiču Crvenim trgom. Ono što ne zna - i što verovatno ne zna ni senator Kučel - jeste da polovina tih projektila nema motore.“

"Ne možeš... kako bi mogao...“

„Ne zna ni koliko njihovih IKBP-a{78} je eksplodiralo na postoljima za lansiranje u Sibiru, zbog nesposobnosti njihovih raketnih stručnjaka. Ne zna da su više od polovine projektila snimljenih špijunskim avionima u stvarnosti samo obojena debla s kartonskim krikima. Takve prevare mogu obmanuti naučnike poput Džonija i političare kao senatora Kučela, ali nikad neće prevariti drugog mađioničara.“

"To... nije...“ Na trenutak se ućutala. Grizla je usne. Nastavila je: „Kako možeš da znaš takve stvari?“

"Ne mogu da ti kažem.“

"U tom slučaju, ne mogu da ti verujem. Džoni je rekao da će Kenedi biti kandidat Demokratske partije, iako su svi drugi mislili da će to biti Hamfri, zato što je Kenedi katolik. Analizirao je primarne izbore u državama, proverio je brojeve i bio u pravu. Rekao je da će Džonson biti Kenedijev zamenik, zato što je on jedini južnjak prihvatljiv severno od Mejson-Diksonove linije. Imao je pravo i u tom pogledu. Kenedi je dobio nominaciju. Sad će nas pobiti. Statistička analiza ne greši.“

Duboko sam udahnuo. „Sejdi, hoću da me saslušaš i to veoma pažljivo. Da li si dovoljno budna za tako nešto?“

Isprva nije reagovala. Osetio sam njeno klimanje glavom na podlaktici. „Utorak je, rano ujutru. Natezanje će potrajati još tri dana. Možda i četiri, ne sećam se.“

„Kako to misliš, ne sećaš se?“

Mislim da o ovom nema ništa u Alovim beleškama. O ovim događajima sam pre dvadeset godina slušao na predavanju iz američke istorije. Pravoje čudo što sam i ovoliko zapamtio.

„Uvešćemo pomorsku blokadu Kube, ali ruski brodovi koje ćemo zaustaviti neće prevoziti ništa izuzev hrane i robe. Rusi će besneti, ali će do četvrtka ili petka biti nasmrt preplašeni i tražiti izlaz. Jedan od visokih ruskih diplomata će preko crnih kanala organizovati sastanak s nekim televizijskim tipom.“ Setio sam se imena. Stiglo je naizgled niotkuda, kao rešenje ukrštenice. Bolje reći, skoro da sam ga se setio. „Zove se Džon Skolari, ili nešto slično...“

„Skali? Da li govoriš o Džonu Skaliju, s ABC vesti?“

"Da, to je taj. To će se desiti u petak ili subotu, dok će ostatak sveta - ukIjučujući i tvog bivšeg i tvog ortaka s Jejla - čekati da zabije glavu među noge i poljubi guzicu.“

Oraspoložila me je kikotanjem.

„Rusi će, manje-više reči...“ Prilično dobro sam podražavao ruski akcenat. Naučio sam ga slušajući Lijevu ženu. Slušao sam Borisa i Natašu u Rokiju i Balvinklu{79}. "’Prenesite vašem predsedniku da hoćemo da časno uzmaknemo. Prihvatite povlačenje nuklearnih projektila iz Turske. Obećajte da nikad nećete napasti Kubu. Prihvatićemo demontažu projektila na Kubi.’ Sad znaš šta će se desiti.“

Prestala je da se kikoće. Zurila je u mene očima golemim kao tacne. „Izmislio si sve to, da bi me odobrovoljio.“

Ćutao sam.

„Nisi izmislio“, prošaptala je. „Zbilja veruješ u to.“

"Grešiš“, rekao sam. „Znam da će tako biti. To je velika razlika.“ „Džordže... niko ne poznaje budućnost.“

„Džon Klejton tvrdi da je poznaje. Poverovala si mu. Rodžer s Jejla tvrdi da je poznaje. I njemu si poverovala.“

„Ljubomoran si na njega, zar ne?

„Prokleto si u pravu.“

„Nikad nisam spavala s njim. Nikad to nisam poželela.“ Nastavila je ozbiljnim tonom: „Nikad ne bih mogla da spavam s muškarcem koji koristi toliko kolonjske vode.“

„Drago mi je što to čujem. Još uvek sam ljubomoran.“

"Da li da te pitam kako...“

„Nemoj. Neću ti odgovoriti.“ Verovatno nije trebalo da joj saopštim ni ovo što sam joj dosad rekao, ali nisam mogao da se zaustavim. Ako ćemo pošteno, opet bih to uradio. „Reći ću ti nešto drugo. Možeš da proveriš to u narednih nekoliko dana. Adlej Stivenson i ruski predstavnik u Ujedinjenim nacijama će se suočiti na Generalnoj skupštini. Stivenson će izložiti uvećane fotografije baza za lansiranje projektila koje Rusi grade na Kubi. Pitaće Rusa da mu objasni prisustvo onog što po rečima Sovjeta nije tamo. Rus će reći nešto kao: ’Morate da pričekate, ne mogu da odgovorim bez punog prevoda.’ Stivenson je znao da Rus savršeno govori engleski. Reći će mu nešto što će završiti u knjigama iz istorije pored nepucajte dok im ne budete videli beonjače. Reći će Rusu da može da ga čeka dok se pakao ne zaledi.“

Sumnjičavo me je posmatrala. Okrenula se ka noćnom stočiću, opazila je nagorelu paklicu vinstona na vrhu brda od zgnječenih pikavaca i rekla: „Mislim da mi je nestalo cigareta.“

„Izdrži do ujutru“, rekao sam suvo. „Rekao bih da si popušila dovoljno cigareta za sledećih nedelju dana.“

„Džordže?“ Zvučala je stidljivo, krhko. „Hoćeš li da ostaneš sa mnom, večeras?“

„Automobil mi je parkiran ispred...“

„Ako neko od radoznalih komšija nešto kaže, reći ću mu da si došao da me vidiš posle predsednikovog govora i da automobil nije hteo da krene.“

Priča će, s obzirom na stanje u kom se sanlajner nalazio, zvučati sasvim uverljivo. "Da li tvoja iznenadna zabrinutost za dobar glas znači da si prestala da se brineš zbog nuklearnog Armagedona?“

„Ne znam. Samo znam da ne bih želela da budem sama. Spremna sam da vodim Ijubav s tobom, ako ću te tako navesti da ostaneš, ali ne verujem da ću ti biti od velike vajde. Glava me strašno boli.“

"Ne moraš da vodiš ljubav sa mnom, dušo. Ovo nije poslovni dogovor.“ „Nisam mislila...“

„Ćuti. Doneću ti aspirin.“

„Pogledaj vrh ormarića za lekove, hoćeš li? Ponekad tamo ostavim paklu cigareta.“

Bile su tamo. Zaspala je pre nego što je povukla treći dim iz cigarete koju sam joj zapalio. Izvukao sam je iz njenih prstiju i zdrobio na nižim padinama Kancer-planine. Podigao sam je i položio na jastuke. Tako smo zaspali.

10.

Kad me je prva svetlost zore probudila, patent-zatvarač na mojim pantalonama je bio otvoren. Vešta ruka je istraživala unutrašnjost mog donjeg veša. Okrenuo sam se prema njoj. Pribrano me je posmatrala. „Svet je još uvek ovde, Džordže. Baš kao i mi. Navali. Ali budi nežan. Još me boli glava.“

Bio sam nežan. Potrudio sam se da iskustvo potraje. Potrudili smo se da potraje. Na kraju je podigla bokove i zarila prste u moje lopatice. Bio je to njen o dragi, o moj bože, o šećeru stisak.

„Bilo šta.“ Šaptala je. Drhtao sam od njenog daha u uvetu, dok sam svršavao. „Možeš da činiš bilo šta, šta god ti drago, samo kaži da ćeš ostati. I da me još voliš.“

„Sejdi... nikad nisam prestao.“

11.

Doručkovali smo u njenoj kuhinji pre nego što sam se vratio u Dalas. Rekao sam joj da ću odsad zbilja biti u Dalasu i da ću joj dostaviti telefonski broj čim ga dobijem.

Klimnula je i oborila pogled na jaja u tanjiru. „Mislila sam ono što sam rekla. Neću te propitivati o tvom poslu.“

„Tako je najbolje. Ne pitaj, ne govori.“

"Šta?“

„Nije važno.“

„Samo mi još jednom reci da radiš nešto dobro, a nikako loše.“

„Tako je“, rekao sam. "Ja sam dobar momak.“

"Da li ćeš jednog dana moći da mi sve kažeš?“

„Nadam se“, rekao sam. „Sejdi, fotografije koje ti je poslao...“

„Jutros sam ih iscepala. Ne želim da govorim o njima.“

"I ne moramo. Ali moraš da mi kažeš da li je to bio jedini kontakt koji si imala s njim. Da nije ovde dolazio.“

„Nije. Na poštanskom žigu na koverti je pisalo Savana.“

„Primetio sam. Ne zaboravi da je datum na poštanskom žigu star dva meseca.“

„Nije jak u borbi prsa u prsa. Na rečima je hrabar, ali je na delu kukavica.“ Procena je zvučala verodostojno. Slanje fotografija je bilo ogledni primer pasivno-agresivnog ponašanja. A opet, bila je sigurna da Klejton nikad neće doznati gde živi i radi. Pokazalo se da je pogrešila. „Teško je predvideti ponašanje mentalno poremećenih ljudi, dušo. Ako ga vidiš, pozvaćeš policiju, zar ne?“ „Hoću, Džordže“, odvratila je s trunkom nekadašnjeg nestrpljenja. „Moram da te nešto pitam. Posle toga nećemo o ovom razgovarati sve dok ne budeš spreman. Ako se to ikada desi.“

"U redu.“ Pokušao sam da pripremim odgovor na pretpostavljeno pitanje. Bio sam siguran da znam kakvo će biti: Da li si iz budućnosti, Džordže? „Zvučaće ludo.“

"Za nama je luda noć. Samo napred.“

"Da li si...“ Nasmejala se i počela da kupi tanjire. Prišla je sudoperi. Progovorila je, okrenuta leđima: "Da li si ljudsko biće? Hoću reći, da li si s ove planete?“ Prišao sam joj. Obuhvatio sam joj grudi i poljubio u zadnji deo vrata. "Čovek sam, sto posto.“

Okrenula se, s ozbiljnim izrazom lica. „Mogu li nešto da te pitam?“ Uzdahnuo sam. "Pucaj.“

„Imam još najmanje četrdeset minuta pre nego što počnem da se spremam za posao. Imaš li još jedan kondom? Mislim da sam upravo otkrila lek za glavobolju.“

Dvadeseto poglavlje

1.

Ispostavilo se da je pretnja nuklearnog rata bila dovoljna da se vratimo jedno drugom. Zar to nije romantično?

Dobro, možda i nije.

Dek Simons nas je iz sveg srca podržao, ali on je bio jedan od onih koji idu s dopunskom maramicom na projekcije srceparajućih filmova. Eli Dokerti nije. Otkrio sam nešto neobično: žene bolje čuvaju tajne, ali muškarci lakše žive s njima. Eli je pozvala Sejdi u svoju kancelariju, nedelju dana posle okončanja kubanske krize. Zatvorila je vrata za njom, što nije bio dobar znak. Nastupila je otvoreno kao i uvek. Pitala je da li sad zna nešto više o meni nego ranije.

"Ne znam“, odgovorila je Sejdi.

„Ipak ste ponovo zajedno.“

"Jesmo.“

„Znaš li gde živi?“

"Ne znam, ali imam njegov telefonski broj.“

Eli je prevrnula očima. Ko bi je zbog toga krivio. "Da li ti je išta rekao o prošlosti? Da li ti je rekao da li je bio u braku? Verujem da jeste.“

Sejdi je ćutala.

"Da li ti je pomenuo jedno ili dva napuštena deteta? Muškarci nekada to rade. Onaj ko je tako nešto učinio neće oklevati da...“

„Mis Eli, mogu li da se vratim u biblioteku? Učenica me zamenjuje. Helen je veoma odgovorna, ali ne bih želela...“

„Idi, idi.“ Eli je mahnula rukom ka vratima.

„Mislila sam da voliš Džordža“, rekla je Sejdi kad je ustala.

„Volim ga“, odgovorila je Eli - tonom koji je, kako mi je Sejdi kasnije objasnila, značio volela sam ga. „Volela bih ga još više - ponajviše zbog tebe - kad bih znala kako se zaista zove i na šta je spreman.“

"Ne pitaj, ne govori“, rekla je Sejdi nadomak vrata.

„Šta bi to trebalo da znači?“

"To znači da ga volim. Da mi je spasao život. Da je poverenje sve što mu mogu dati zauzvrat i da nameravam da mu ga poklonim.“

Mis Eli je navikla da, u največem broju prilika, ima poslednju reč. To se ovog puta nije desilo.

2.

Te jeseni i zime smo uspostavili obrazac. U petak uveče bih se odvezao do Džodija. Ponekad bih kupio cveće u cvećari u Raund Hilu. Ponekad bih skratio kosu u berbernici u Džodiju. Posećivao sam je zato što je bila izvanredno mesto za slušanje lokalnih tračeva i zato što sam navikao na kratku kosu. Pamtio sam da mi je donedavno padala preko očiju, iako mi nije bilo jasno zašto sam trpeo tako nešto. Bilo mi je teže da se naviknem na tesne gaćice umesto bokserica. Jajca su se posle nekog vremena prilagodila skučenom okruženju.

Obično smo večeravali u Alovom restoranu i odlazili na fudbalsku utakmicu. Fudbal smo zamenili košarkom, po okončanju sezone. Dek nam je ponekad pravio društvo, u školskom džemperu s Brajanom, dentonskim ratobornim lavom, na grudima.

Mis Eli nikad nije izašla s nama.

Njeno neslaganje nas nije sprečilo da, u petak posle utakmica, prespavamo u „Kendlvud bungalovima“. Obično bih u subotu uveče spavao u bungalovu. U nedelju bih se pridružio Sejdi na službi u Prvoj metodističkoj crkvi. Pevali bismo „Skupljanje snopova“. Sejemo ujutru, sejemo seme dobrote... još se sećam melodije i toplih osećanja.

Posle crkve bismo ručali kod nje, a posle toga bih se odvezao za Dalas. Taj put mi se svaki put činio sve dužim i mrskijim. Motor mog forda je jednog hladnog dana sredinom decembra konačno crkao, kao da je želeo da mi kaže da idemo u pogrešnom pravcu. Hteo sam da ga opravim. Sanlajner kabriolet je bio jedini automobil koji sam istinski voleo. Momak u kilenskoj radionici mi je rekao da moram da nabavim novi motor, i da ne zna gde bih ga mogao pronaći.

Posegnuo sam u moj još duboki (pa... relativno duboki) džep i kupio ševrolet iz 1959. godine, onaj s glomaznim hromiranim krikima na zadnjem delu. To je bio dobar auto. Sejdi je rekla da ga apsolutno obožava. Što se mene tiče, ništa nije moglo da se poredi sa sanlajnerom.

Proveli smo božićnu noć u Kendlvudu. Stavio sam mladicu zelenike na orman. Poklonio sam joj džemper. Darivala me je mokasinama, koje su mi sad na nogama. Neke stvari su za čuvanje.

Večerali smo u njenoj kući na drugi dan Božića. Dekov karavan se zaustavio ispred kuće dok sam postavljao sto. Iznenadio sam se, pošto mi Sejdi nije rekla da će doći. Još više sam se iznenadio kad sam video mis Eli na suvozačkom sedištu. Posmatrala je moja nova kola s rukama prekrštenim na grudima. Zaključio sam da ni ona nije znala s kim će večerati. Moram da joj odam priznanje što me je pozdravila i poljubila u obraz, s dostojanstvenom lažnom srdačnošću. Nosila je pletenu kapu zbog koje je ličila na matoro dete. Nategnuto se osmehnula, kad sam joj skinuo kapu s glave.

"Ni ja nisam obavešten“, rekao sam.

Dek mi je prodrmao ruku. „Srećan Božić, Džordže. Drago mi je što te vidim. Bogo, nešto baš dobro miriše.“

Odlutao je do kuhinje. Čuo sam Sejdin smeh. Rekla je: "Ne pipaj to, zar te majka nije vaspitala?“

Eli je lagano otkopčavala glomazna dugmeta na kaputu. „Da li je to mudro, Džordže?“, pitala je. „Mislim na ono što ti i Sejdi radite, da li je to mudro?“ Nisam stigao da odgovorim. Sejdi je uletela s ćurkom, kojom se bavila od povratka iz Kendlvuda. Uhvatili smo se za ruke kad smo posedali za sto. „Dragi bože, molimo te da blagosloviš ovu hranu, naša tela“, rekla je Sejdi, "i bliskost koju osećamo umom i srcem.“

Hteo sam da je pustim, ali me je ona stiskala za ruku, levom, a Eli desnom rukom. „Molim te da blagosloviš Džordža i Eli prijateljstvom. Pomozi Džordžu da se seti njene pažnje i pomozi Elen da se seti da bi bez njega jedna devojka iz ovog grada morala da živi sa strašnim ožiljkom na licu. Volim ih, zbog čega mi je teško da gledam nepoverenje u njihovim očima. Amin, u ime Isusovo.“

„Amin!“, srčano će Dek. „Dobra molitva!“ Namignuo je Eli.

Mislim da je želela da ustane i ode. Pretpostavljam da to nije učinila zbog pominjanja Bobi Džil ili zbog poštovanja prema novoj bibliotekarki. Možda sam i ja tu odigrao neku ulogu. Takva pomisao mi je prijala.

Sejdi je nervozno i zabrinuto posmatrala mis Eli.

"Ta ćurka izgleda božanstveno“, rekla je Eli. Dodala mi je svoj tanjir. „Hoćeš li da mi daš batak, Džordže? I ne štedi na dodacima.“

Sejdi je umela da bude ranjiva i nespretna, ali je umela da bude veoma, veoma hrabra.

Koliko sam je voleo.

3.

Li, Marina i Džun su posetili De Morenšiltove za Novu godinu. Ostao sam sam sa svojim spravama. Ipak sam oklevao kad me je Sejdi pozvala i zamolila da je odvedem na ples, na novogodišnje veče u "Grandž“ u Džodiju.

„Znam šta misliš“, rekla je, "ali će ova zabava biti bolja od prošlogodišnje. Učinićemo je boljom, Džordže.“

Ponovo smo se, u osam uveče, našli ispod mreža s balonima. Ovogodišnji bend se zvao "Dominos“. Imali su četvoročlanu duvačku sekciju, umesto „Dik Dejl - surf gitara“, gospodara prošlogodišnjeg plesa. Znali su šta rade. Na stolu su bile iste dve činije ružaste limunade i đumbirovog piva, jedna blaga i druga začinjena. Pušači su se okupljali ispod požarnih stepenica. Ipak je bilo bolje nego prošle godine. Skup je odisao radošću i olakšanjem. Svet je u oktobru zašao pod nuklearnu senku... ali je ubrzo izašao iz nje. Čuo sam nekoliko odobravajućih komentara na račun Kenedija. Tvrdili su da je naterao ruskog medveda na uzmak.

Sejdi je, oko devet uveče, tokom laganića, vrisnula i uzmakla od mene. Bio sam siguran da je videla Džona Klejtona. Srce mi je zastalo u grlu. To je bio vrisak čistog zadovoljstva. Ispustila ga je kad je videla novopridošli par, Majka Kozloa - izgledao je neopisivo zgodno u sakou od tvida - i Bobi Džil Olnat. Sejdi im je potrčala u susret... i zapela za nečiju nogu. Majk ju je prihvatio i okrenuo. Bobi Džil mi je, pomalo stidljivo, mahnula.

Rukovao sam se s Majkom i poljubio Bobi Džil u obraz. Stravični ožiljak je sad bio samo u bleda ružičasta linija. „Doktor kaže da će sasvim nestati do sledećeg leta“, poverila mi se. „Rekao je da nikad nije video pacijenta koji se tako brzo oporavlja. To imam da zahvalim vama.“

„Dobio sam ulogu u Smrti trgovačkogputnika, gospodine A“, rekao je Majk. „Igraću Bifa.“

„Pazi se da ne postaneš glumac za jednu ulogu“, rekao sam. „Čuvaj se letećih torti.“

Video sam kad se obratio pevaču, na pauzi. Znao sam šta sledi. Kad su se vratili na podijum, pevač je rekao: „Moram da ispunim nečiju specijalnu želju. Da li su Džordž Amberson i Sejdi Danhil s nama? Džordž i Sejdi? Dođite ovamo, Džordže i Sejdi, ustajte i požurite.“

Krenuli smo ka podijumu za orkestar kroz oluju aplauza. Sejdi se smejala i crvenela. Zamahnula je pesnicom na Majka. Nacerio se. Dečak se povlačio s njegovog lica - ustupao je mesto muškarcu. Pristizao je stidljivo, ali sigurno. Duvačka sekcija se aktivirala na pevačev znak. Proizveli su zvuk koji još čujem u snovima.

Bab-da-da... bab-dab-da-di-dam...

Pružio sam joj ruke. Odmahnula je glavom, ali je ipak zanjihala bokovima. „Zgrabi ga, mis Sejdi!“, povikala je Bobi Džil. „Učini to!“

Gomila se pridružila. „Zgrabi ga! Zgrabi ga! Zgrabi ga!“

Povinovala se i pružila ruke. Zaigrali smo.

4.

Orkestar je u ponoć zasvirao istu srceparajuću pesmu kao i prošle godine, ali u različitom aranžmanu. Baloni su počeli da padaju. Parovi su se grlili i Ijubili svuda oko nas. Poveli smo se za njihovim primerom.

„Srećna nova godina...“ Namrštila se i uzmakla. „Šta nije u redu?“

Pred očima mi je iskrsla slika „Teksaskog skladišta školskih knjiga“, ružne zgrade od cigle, s prozorima nalik očima. Ove godine će postati američka ikona.

Neće. Neću ti dozvoliti da dođeš do nje, Li. Nikad nećeš stati na prozor na šestom. Dajem ti reć.

"Džordže?“

„Izgleda da mi je guska prešla preko groba“, rekao sam. „Srećna nova godina.“

Nagnuo sam se da je poljubim, ali me je zadržala. „Uskoro će, zar ne? To zbog čega si došao.“

“Tako je“, rekao sam. „Ali ne večeras. Večeras postojimo samo mi. Poljubi me, dušo. I igraj sa mnom.“

5.

Krajem 1962. i početkom 1963. vodio sam dva života. Dobar je bio u Džodiju, Kendlvudu i Kilenu. Onaj drugi je bio u Dalasu.

Li i Marina su se ponovo sastavili. Prvo su stanovali u rupi, u neposrednoj blizini Vest Nilija. De Morenšilt im je pomogao da se dosele. Džordža Buhea nije bilo na vidiku, kao ni drugih ruskih emigranata. Li ih je oterao. Mrzeli su ga, pribeležio je Al, a ispod toga: Kao i on njih.

Trošna zgrada broj 604 od crvene cigle na Ulici Elsbet podeljena je na četiri ili pet stanova. Bili su puni sirotinje koja je mnogo radila, mnogo pila i pravila horde musave bučne dečurlije. Kuća Osvaldovih u Fort Vortu je u poređenju s ovim mestom izgledala dobro.

Mogao sam da pratim propadanje njihovog braka i bez opreme za nadziranje. Marina je nosila šortseve i po hladnom vremenu, kao da želi da ga nervira modricama i seksepilom. Džun je obično sedela između njih u kolicima. Više nije mnogo vikala tokom roditeljskih svađa. Samo ih je gledala sisajući palac ili cuclu.

Jednog dana novembra 1962, na povratku iz biblioteke opazio sam Lija i Marinu na uglu ulica Vest Nili i Elsbet. Vikali su jedno na drugo. Nekoliko radoznalaca (uglavnom žena u to doba dana) izašlo je na verande da ih gleda. Džun je sedela u kolicima, uvijena u čupavo ružičasto ćebe, tiha i zaboravljena.

Prepirali su se na ruskom, ali je Li prstom pokazivao uzrok svađe. Uperio ga je u crnu suknju - ne znam da li su ih zvali olovkama ili ne - tačnije na poluotkopčani patentni zatvarač na njenom boku. Verovatno je slučajno zapeo, ali bi se na osnovu njegovog gnevnog tona moglo pomisliti da je lovila muškarce po ulici.

Zabacila je kosu i pokazala na Džun. Zatim je mahnula ka kući u kojoj su živeli - s bušnim olucima iz kojih je curila crnkasta voda, đubretom i konzervama piva na golom travnjaku - i vrisnula na njega na engleskom: „Reko si šarene laže, pa si odvo ženu i dete u ovaj svinjad“

Naglo je pocrveneo kao rak. Stisnuo je ruke oko uskih grudi, kao da hoće da ih umiri, da ne bi počinile neku štetu. Možda bi i uspeo - bar tog puta - da se nije nasmejala i mahnula prstom oko uveta, u gestu koji je značio isto u svim kulturama. Htela je da se okrene. Ščepao ju je i obrnuo prema sebi. Zakačio je kolica. Zamalo što se nisu prevrnula. Zatim ju je udario. Pala je na ispucali trotoar i pokrila lice kad se nagnuo iznad nje. "Ne, Li, ne! Ne udarati me!“

Nije je udario. Grubo je podigao na noge i prodrmao. Glava joj je letela s jedne na drugu stranu.

"Ti!“, čuo sam škripavi glas s leve strane. Poskočio sam. "Ti, momče!“

Bila je to stara žena s hodalicom. Stajala je na verandi u ružičastoj flanelskoj spavaćici i jakni. Seda kosa joj se nakostrešila. Podsetila me je na trajnu frizuru od dvadeset hiljada volti Elze Lančester iz Frankenštajnove neveste.

„Taj čovek tuče tu ženu! Idi tamo i zaustavi to!“

„Neću, gospoja“, rekao sam. Glas mi je drhtao. Mislio sam da dodam Ne bih da se mešam u odnose muža i žene, ali bi to bila laž. Istina je da ne bih učinio ništa što bi moglo poremetiti budućnost.

„Ti si kukavica“, rekla je.

Hteo sam da joj kažem da zove policiju, ali sam se na vreme ugrizao za jezik. Izmenio bih budućnost, ako starica to ne bi uradila bez mog nagovora. Da li bi policajci došli? Ikada? Al ništa nije napisao o tome. Znao sam da Osvald nikad nije prijavljen za maltretiranje supruge. Pretpostavio sam da je malo Ijudi na ovom mestu i u ovom vremenu odgovaralo zbog takvih dela.

Vukao ju je po trotoaru jednom rukom, dok je drugom potezao kolica. Starica me je odmerila vodnjikavim pogledom, pre nego što se oteturala nazad u kuću. Dokoni posmatrači su činili to isto. Predstava je bila završena.

Iz svoje dnevne sobe sam dvogledom posmatrao monstruoznu zgradu od crvene cigle, na sledećem uglu. Marina je, dva časa kasnije, baš kad sam hteo da odustanem od prismotre, izašla napolje s malim ružičastim koferom u jednoj i bebom zavijenom u ćebe u drugoj ruci. Zamenila je provokativnu suknju pantalonama. Na sebi je imala dva džempera. Zahladnelo je. Požurila je niz ulicu. Nekoliko puta je bacila pogled preko ramena, zbog Lija. Krenuo sam za njom, kad sam se uverio da on neće.

Stigla je do perionice automobila, četiri bloka niz Vest Dejvis. Pozvala je nekog iz govornice. Sedeo sam s druge strane ulice, s raširenim novinama.

Dvadeset minuta kasnije sam video starog dobrog Džordža Buhea. Potreseno mu se obratila. Otpratio je do suvozačkog sedišta i otvorio vrata pred njom. Osmehnula se i ovlašno poljubila dobročinitelja u kraj usana. Siguran sam da mu je to prijalo. Seo je za volan i krenuo.

6.

Te večeri se dogodila još jedna svađa ispred kuće u Ulici Elsbet. Dokone komšije su i ovog puta izašle na ulicu. Pridružio sam im se. Nadao sam se da ću u mnoštvu biti bezbedan.

Neko - gotovo sigurno Buhe - poslao je Džordža i Džin Morenšilt po ostatak Marininih stvari. Verovatno je shvatio da će samo oni moći da ih dobiju od Lija bez primene sile.

„Nek sam proklet ako vam išta dam!“, vikao je Li, kao da ne vidi radoznale susede koji su upijali svaku reč. Tetive su mu iskočile na vratu. Ponovo je pocrveneo u licu. Siguran sam da je mrzeo što, kad god se uzbudi, pocrveni kao šiparica uhvaćena s ljubavnim pismom.

De Morenšilt se odlučio za razuman prilaz. „Razmisli, prijatelju. Ovako još imaš šansi. Ako pošalje policiju...“ Slegnuo je ramenima i podigao ruke put nebesa.

"U tom slučaju mi daj jedan sat“, rekao je Li. Pokazao je zube. Taj izraz nije nimalo ličio na osmeh. „Tako ću imati vremena da izrežem sve haljine i razlupam sve igračke koje je onaj dobro nafatirani matorac poslao da bi kupio moju kći.“

„Šta se dešava?“, pitao me je neki mladić na bicildu. Imao je dvadesetak godina.

„Pretpostavljam da je reč o porodičnoj razmirici.“

„Ozmont, ili kako god da se zvaše? Ruska dama ga je ostavila? Bilo je vreme, rekao bih. Taj tip je lud. Znate li da je komunjara?“

„Mislim da sam čuo da se o tome priča.“

Li se peo uza stepenice na verandu, uzdignute glave i pravih leđa - Napoleon se povlači iz Moskve - kad ga je Džin de Morenšilt oštro prozvala. „Stani, glupanderu!“

Li se okrenuo ka njoj. Posmatrao ju je razrogačenim očima, u neverici... Bio je povređen. Pogledao je De Morenšilta. Nemo mu je poručivao zar ne možeš da kontrolišeš suprugu, ali je ovaj ćutao. Posmatrao ga je sa zanimanjem, kao odani posetilac pozorišta koji gleda komad koji nije loš. Nije veliki, nije Šekspir, ali je savršeno prihvatljiva razbibriga.

Džin: „Ako voliš svoju ženu, Li, za ime božje prestani da se ponašaš kao razmaženo derište. Upristoji se.“

"Ne možete tako da razgovarate sa mnom.“ Južnjački naglasak bi se probio kad bi se iznervirao.

„Mogu, hoću i govorim', rekla je. „Pusti nas da pokupimo njene stvari ili ću pozvati policiju.“

Li reče: „Reci joj da umukne i gleda svoja posla, Džordže.“

De Morenšilt se veselo nasmejao. „Danas si ti njen posao, Li.“ Naglo se uozbiljio. „Izgubiću svako poštovanje prema tebi, druže. Pusti nas unutra. Ako ti je stalo do našeg prijateljstva koliko i meni, pustićeš nas unutra.“

Li je stao u stranu, obešenih ramena. Džin se odlučnim korakom uspela uza stepenice. Nije ga udostojila pogleda. De Morenšilt je zastao i zagrlio mršavog mladića. Stisnuo ga je u moćni zagrljaj. Osvald mu je, nakon kraćeg oklevanja, uzvratio istom merom. Shvatio sam (s mešavinom sažaljenja i odvratnosti) da se dečak - jer to je uistinu bio - rasplakao.

„Šta su oni“, pitao je mladić s biciklom, "pederi?“

„Jedno je sigurno, neobični su“, rekao sam. „Ali ne na način koji ti je na umu.“

7.

Kasnije istog meseca vratio sam se s vikenda sa Sejdi i zatekao Marinu i Džun u rupčagi u Ulici Elsbet. Situacija se nakratko smirila. Li je išao na posao. Pravio je uvećane fotografije, umesto aluminijumskih vrata. Vraćao se kući, ponekad s cvećem. Marina ga je dočekivala poljupcima. Jednom mu je pokazala travnjak, s kog je pokupila sve đubre. Aplauzom je nagradio njen trud. Nasmejala se. Tada sam video da je sredila zube. Nisam znao koliko joj je Džordž Buhe pomogao u tome. Verovatno bez njega to ne bi mogla da učini.

Posmatrao sam ih s ugla. Ponovo me je prepao isti škripavi glas, starice u hodalici. „Znaš, neće to dugo potrajati.“

„Možda ste u pravu“, rekao sam.

„Verovatno će je ubiti. Viđala sam to i ranije.“ Prezirno me je merkala ispod naelektrisane kose. "Ti nećeš ništa preduzeti, zar ne?“

"Hoću“, odvratio sam. „Umešaću se ako se situacija dovoljno pogorša.“

Nameravao sam da održim to obećanje, iako ne u Marininu korist.

8.

Dan nakon Sejdine večere na drugi dan Božića, u svom poštanskom sandučetu zatekao sam Osvaldovu poruku. Znao sam čija je, iako je bila pOtpisana s A. Hidel. Al je pribeležio ovo lažno ime. A je predstavljalo Alek. Marina mu je nadenula taj nadimak u Minsku.

Poruka me nije uznemirila, pošto su svi u ulici dobili istu. Leci su odštampani na ružičastom papiru (verovatno maznutom s Osvaldovog radnog mesta).

Video sam desetak ružičastih papirića u slivnicima. Stanovnici dalaskog Ouk Klifa nisu birali gde bacaju đubre.

PROTESTUJTE PROTIV FAŠIZMA NA KANALU 9!

DOMA SEGREGACIONISTE BILIJA DŽEJMSA HARGISA!

PROTESTUJTE PROTIV BIVŠEG GENERALA I FAŠISTE EDVINA VOKERA!

U četvrtak uveče će, u emisiji Bilija Džejmsa Hargisa, takozvanog „Hrišćanskog Krstaša“, na kanalu 9, televizijski prostor dobiti GENERAL EDVIN VOKER, desničarski fašista koji je ohrabrio Kenedija da napadne mirni narod Kube i koji je promovisao anticrnački, antiintegracionistički GOVOR MRŽNJE na čitavom jugu. (Ako sumnjate u tačnost ove informacije, proverite "TV program“) Ova dvojica zastupaju sve protiv čega smo se borili u Drugom svetskom ratu. Njihovom fašističkom BUNCANJU nije mesto na talasima. EDVIN VOKER je jedan od zagovornika BELE DOMINACIJE koji su pokušali da zabrane DŽEJMSU MEREDITU da pohađa Univerzitet Misisipi.

Ako volite Ameriku, protestujete protiv besplatnog televizijskog vremena datog čoveku koji zagovara MRŽNJU i NASILJE. Napišite pismo! Još bolje, dvadeset sedmog decembra dođite na Kanal 9 i "sedite!“

A. Hidel

Predsednik, Dalje ruke od Kube Ogranak Dalasa i Fort Vorta.

Po navici sam uočio sve pravopisne greške. Savio sam i gurnuo letak u kutiju s rukopisima.

Ako je bilo protesta ispred televizijske stanice, sutrašnji Sluzavi herald nije izvestio o njemu. Sumnjam da se iko pojavio, uključujući i Lija. Ja svakako nisam, ali sam u utorak uveče uključio „Kanal 9“ nestrpljiv da vidim čoveka koga će Li - verovatno Li - pokušati da ubije.

Isprva je na ekranu bio samo Hargis. Sedeo je iza kancelarijskog stola. Pretvarao se da nešto važno piše, dok je ukrućeni hor pevao „Borbenu himnu republike“. Bio je debeljuškast, s bujnom masnom crnom kosom. Spustio je pero kad je hor utihnuo i pogledao u kameru. Rekao je: „Dobro došli na hrišćanski krstaški pohod, susedi. Donosim vam dobre vesti - Isus vas voli. Da, voli vas, sve do poslednjeg. Hoćete li mi se pridružiti u molitvi?“

Hargis je najmanje deset minuta govorio sa Svemogućim. Pominjao je uobičajene stvari. Zahvaljivao se bogu za priliku da širi jevanđelje. Pozivao ga je da blagosilja sve koji mu šalju darove od srca. Zatim se bacio na posao. Zamolio je Boga da naoruža Izabrane mačem i štitom pravičnosti da bi porazili komunizam, koji je digao nakaznu glavu, samo sto pedeset kilometara od obala Floride. Zamolio je Boga da podari mudrost predsedniku Kenediju (koju je Hargis, budući blizak Velikom Baji, već posedovao), da ode tamo i zatre tragove bezbožništva. Tražio je da Bog otkloni sve veću komunističku pretnju na američkim fakultetima - folk muzika je po svoj prilici imala neke veze s tim. Malčice se izgubio povodom toga. Konačno se zahvalio Bogu na večerašnjem gostu, heroju kod Ancija i Cosinskog jezera, generalu Edvinu A. Vokeru.

Voker se nije pojavio u uniformi, već u kaki odelu, koje je izgledalo veoma vojnički. Šav na pantalonama je bio oštar kao nožić za brijanje. Njegovo kameno lice me je podsećalo na glumca iz kaubojaca Randolfa Skota. Prodrmao je Hargisu ruku. Razgovarali su o komunizmu, koji nije samo cvetao na fakultetima već i u hodnicima Kongresa i naučnoj zajednici. Dotakli su se fluorizacije. Zatim su naricali nad Kubom, koju je Voker nazvao „rakom Kariba“.

Video sam zašto je Voker prošle godine tako loše prošao na izborima za teksaskog guvernera. Kao predavač bi uspavao klince već na prvom času, na kom su najsvežiji. Hargis je vešto upravljao njime. Ubacivao je „hvaljen nek je Isus!“ i „Bog ti je svedok, brate!“ kad god bi stvari zapele. Razgovarali su o predstojećem krstaškom pohodu po seoskim krajevima Juga zvanom Operacija ponoćno jahanje. Hargis je pozvao Vokera da se izjasni povodom „izvesnih zlobnih optužbi za segregacionizam, koje su se pojavile u njujorškoj štampi i na drugim mestima“.

Voker je konačno zaboravio da je pred kamerama. Naprečac je oživeo. "Dobro vam je poznato da tu nema ničega osim lažljive komunjarske propagande.“ „Znao sam!“, kriknuo je Hargis. "I Bog želi da vi to kažete, brate.“

„Proveo sam čitav život u kopnenoj vojsci i urnreću kao vojnik. (Što će se desiti za otprilike tri meseca, ako bude po Lijevom.) Kao vojnik, uvek sam izvršavao svoju dužnost. Kad mi je predsednik Ajzenhauer naredio da krenem u Litl Rok tokom građanskih nemira 1957 - povezanih s nasilnom integracijom Srednje škole Central, kao što je svima poznato - obavio sam svoju dužnost. Ali, Bili, ja sam i božji vojnik...“

„Hrišćanski vojnik! Hvaljen nek je Isus!“

„... i kao hrišćanin, znam da je nasilna integracija najjednostavnije rečeno pogrešna. Pogrešna je i sa ustavnog stanovišta, sa stanovišta prava država i onog što piše u Bibliji.“

„Samo vi recite“, napomenuo je Hargis i obrisao suzu s obraza, ili se radilo o znoju koji se probijao kroz šminku.

„Da li mrzim negroidnu rasu? Oni koji to kažu - i oni koji su se potrudili da me oteraju iz vojne službe koju toliko volim - lažovi su i komunisti. Vi ste pametniji. Ljudi s kojima sam se borio su pametniji i Bogje pametniji.“ Nagnuo se napred u gostinskoj stolici. „Mislite li da crni učitelji u Alabami, Arkanzasu, Luizijani i velikoj državi Teksas žele integraciju? Ne žele je. Doživljavaju je kao šamar u lice njihovom umeću i teškom trudu. Mislite li da negroidni učenici žele da idu u školu s bekima prirodno obdarenijim za čitanje, pisanje i računanje? Mislite li da pravi Amerikanci žele uvođenje rasne mongrelizacije koja će proizići iz ovakvog mešanja?“

„Naravno da ne žele! Hvaaaljen nekje Isus\“

Mislio sam na znak koji sam video u Severnoj Karolini, onaj koji je pokazivao put staze oivičene otrovnim bršljanom. Na njemu je pisalo: OBOJENI. Voker nije zaslužio da bude ubijen, ali je sigurno zavredeo dobre batine. Svako ko bi se tog posla prihvatio, od mene bi dobio jedno veliko hvaljen nekje Isus.

Pažnja mi je odlutala od ekrana, sve dok Voker nije nešto pomenuo.

„Bog, a ne general Edvin Voker, odredio je položaj crnaca u njegovom svetu, kad im je dao različitu boju kože i različite darove. Bolje reći, atletskije darove. Šta nam Biblija zbori o tim razlikama i zašto je crnačka rasa osuđena na život prepun bola i teškog rada? Dovoljno je da pogledamo na deveto poglavlje Postanja, Bili.“

„Nek je hvaljen Gospod, na njegovoj svetoj reči.“

Voker je sklopio oči i podigao desnu ruku, kao da svedoči na sudu. "’I Noje se napi vina opi se, i otkri se nasred šatora svog. A Ham, otac Hanaancima, vide golotinju oca svog, i kaza obojici braće svoje na polju.’ Ali Sim i Jafet - jedan otac arapske rase, drugi otac bele rase, znam da ovo znate, Bili, ali ne znaju to svi, nisu svi dobili biblijsko obrazovanje, koje smo mi posisali s majčinim mlekom...“

„Hvaljen nek je Bog na hrišćanskim majkama, nego šta!“

„Sim i Jafet nisu gledali. Kad se Noje probudio i saznao šta se dešava, rekao je: ’Proklet da je Hanaan, i da bude sluga slugama braće svoje i da cepa drva i vuče...’“

Isključio sam televizor.

9.

Kad god bih video Lija i Marinu u januaru i februaru 1963, setio bih se majice koju je Kristi ponekad nosila tokom poslednje godine našeg braka. Na prednjoj strani je bio iskeženi pirat, a ispod njega sledeća poruka: PREBIJANJE ĆE SE NASTAVITI DOK SE MORAL NE POPRAVI. Na broju 604 u Ulici Elsbet te zime bilo je mnogo prebijanja. Mi iz susedstva čuli smo Lijeve povike i Marinine krike - ponekad gnevne, ponekad bolne. Niko nije ništa učinio, uključujuči i mene.

Nije bila jedina supruga koja je redovno dobijala batine u Oak Klifu. Tuče petkom i subotom uveče bile su deo lokalne tradicije. Sećam se da sam tih sivih i tužnih zimskih meseci želeo samo jedno, da se beskrajna, trula sapunica završi i da se napokon u potpunosti posvetim Sejdi. Neopozivo ću utvrditi da je Li bio sam kad je pokušao da ubije generala Vokera. To će biti najvažniji deo mog posla. To što je Osvald jednom radio sam, nije značilo da je tako postupio i drugi put, ali bolje od toga nisam mogao. Kad popunim sve praznine - bolje reći najveći deo - odabraću pravo vreme i mesto i hladno ucmekati Lija Osvalda, kao i Frenka Daninga.

Vreme je prolazilo polako, ali sigurno. Jednog dana, nedugo pre selidbe Osvaldovih u stan u Ulici Nili, iznad mog, video sam Marinu kako razgovara sa staricom s hodalicom i frizurom u stilu Elze Lančester. Smejale su se. Starica ju je nešto pitala. Marina se nasmejala, klimnula i položila ruke na stomak.

Stajao sam na prozoru, s navučenim zastorima. Zevao sam s dvogledom u rukama. U Alovim beleškama nije bilo ni retka o ovome, zato što nije znao ili nije mario za to. Ja jesam.

Četiri godine čekam da ubijem tog čoveka, a njegova supruga je ponovo zatrudnela.

Dvadeset prvo poglavlje

1.

Osvaldovi su se drugog marta 1963. uselili u stan iznad mog. Doneli su svoje stvari, uglavnom u kartonskim kutijama, iz trošne zgrade od cigle u Ulici Elsbet. Trake na malom japanskom magnetofonu su se uskoro pokrenule. Najčešće sam ih prisluškivao slušalicama. Tako je razgovor na spratu zvučao normalno, umesto otegnuto. I pored toga nisam mogao da razumem mnogo toga.

Nedelju dana nakon što su se Osvaldovi preselili u novi stan, posetio sam jednu od zalagaonica na Aveniji Grinvil, da bih kupio pištolj. Zalagaoničar mi je prvo ponudio isti kolt trideset osam koji sam kupio u Deriju.

„Ovo je sjajno oružje za odbranu od pljačkaša i provalnika“, rekao je. „Ubitačno je precizan na razdaljini od dvadeset metara.“

"Petnaest“, rekao sam. „Guo sam da je delotvoran na petnaest metara.“ Zalagaoničar je podigao obrve. „Dobro, recimo petnaest. Ako bi neko bio dovoljno glup...“

... da pokuša da me opljačka, mora da bude mnogo bliži od toga, tako ide tapriča. „... da vas napadne, mora da vam priđe mnogo bliže. Pa šta kažete?“

Prva pomisao mi je bila da narušim ovo saglasje, da ga bar mal6 poremetim time što bih zatražio nešto drugo, možda četrdesetpeticu, ali bi remećenje harmonije možda bilo loša ideja. Ko bi ga znao? U jedno sam bio siguran, tridesetosmica kupljena u Deriju odradila je posao.

"Koliko?“

„Za vas, dvanaest.“

To je bilo dva dolara više nego što sam platio u Deriju, ali to je bilo pre četiri i po godine. Dvanaest dolara je, s obzirom na inflaciju, bilo u redu. Rekao sam mu da će posao biti sklopljen ako uz pištolj priloži i kutiju metaka.

Kad je zalagaoničar video da stavljam pištolj i municiju u aktovku koju sam zbog toga i doneo, rekao je: „Zašto ne uzmete i futrolu, sinko? Ne zvučite kao neko iz ovih krajeva. Verovatno ne znate da možete da ga slobodno nosite po Teksasu, da vam nikakva dozvola nije potrebna, ako niste krivično osuđivani. Imate li takva dela na duši?“

„Nemam, ali ne očekujem da će me iko napasti usred bela dana.“ Zalagaoničar je razvukao usne u turobni osmeh. „Na Aveniji Grinvil nikad ne znate šta vam se može dogoditi. Neki čovek je pre nekoliko godina razneo sebi glavu, blok i po odavde.“

"Zbilja?“

„Da, gospodine. To se desilo ispred bara ’Pustinjska ruža’. Navodno zbog neke žene. Zar vam to ne zvuči poznato?“

„Prilično“, rekao sam. „Iako poneko strada i zbog politike.“

„Jok, jok, na kraju se ispostavi da je za sve kriva neka žena, sinko.“ Pronašao sam parking-mesto četiri bloka zapadno od zalagaonice. Da bih se vratio do mog novog (novog za mene) automobila, morao sam da prođem pored „Fejt fajnenšela“, u kom sam se, u jesen 1960. godine, kladio na „Mirakl Pajratse“. Kladioničar koji mi je isplatio hiljadu dvesta zelembaća stajao je ispred nje i pušio. Nosio je zeleni štitnik za oči. Prešao je pogledom preko mene. Rekao bih da me nije prepoznao.

2.

To se desilo u petakpo podne. Odvezao sam se od Avenije Grinvil do Kilena, gde sam se susreo sa Sejdi u „Kendlvud bungalovima“. Prenoćili smo, po navici stečenoj te zime. Sutradan se odvezla u Džodi, gde sam joj se pridružio u nedelju na crkvenoj službi. Posle blagosiljanja, dok smo se rukovali sa svima govoreći „Nek mir bude s tobom“, misli su mi se upravile ka pištolju uskladištenom u prtljažniku mog automobila. Onespokojio sam se.

Sejdi me je za podnevnim obrokom upitala: „Koliko još? Kada ćeš uraditi to što si naumio?“

„Ako sve bude onako kao što se nadam, trebaće mi manje od mesec dana.“

"A ako ne bude?“

Prošao sam rukama kroz kosu i prišao prozoru. "Ne znam. Imaš li neku drugu ideju?“

"Imam“, pribrano je dodala. „Šta misliš o kolaču s višnjama. Hoćeš li šlag na svom parčetu?“

„Voleo bih“, rekao sam. „Volim te, dušo.“

„Bolje bi ti bilo“, rekla je i ustala da donese desert. „Zato što sam u opasnom položaju.“

Stajao sam kraj prozora. Automobil se lagano dokotrljao ulicom. Stari ali dobri, kako bi rekli disk-džokeji na "K-lajfu“. Ponovo sam se osvedočio o harmonizaciji na delu. Stalno sam je osećao, iako ponekad ništa nije značila. Setio sam se jednog od Kristinih slogana sa AA sastanaka: lažni dokazi se čine stvarnim.

Ovog puta je proces asocijacije doneo neke rezultate. Automobil je bio belocrveni plimut jjuri, poput onog koji sam ugledao na parkiralištu tkačnice "Vorumbo“, nedaleko od sušare na koju je zečja rupa izlazila 1958. godine. Sećam se da sam dodirnuo prtljažnik, da bih se uverio da je stvaran. Ovaj je imao tablice Arkanzasa, umesto Mejna, ali ipak... podudarnost. Harmonična podudarnost. Ponekad mi se činilo da bih znao sve kad bih pronikao u njeno značenje. Zvuči glupo, ali je istinito.

Čovek sa žutom karticomje znao, pomislio sam. Znaoje i to gaje ubilo.

Najnoviji predmet harmonizacije je dao levi pokazivač pravca, skrenuo kod znaka stop i nestao u pravcu Glavne ulice.

„Dođi da pojedeš desert“, progovorila je Sejdi iza mene. Poskočio sam.

AA su imali dosta slogana, jedan od njih je poručivao: Zajebi sve i beži.

Kad sam se te noći vratio u Ulicu Nili, namakao sam slušalice i poslušao najnoviji snimak. Očekivao sam suvi ruski, ali sam ovog puta dobio i engleski. I pljuskanje.

Marina: (na ruskom)

LI: Ne mogu, mama, kupam se s Džuni!“

(još pljuskanja i smeh - Lijev i piskavo bebeće kikotanje.) „Mama, Li: voda je na podu! Džuni se prska\ Nevaljala devojčica!“ Marina: „Pokupi tu vodu! Ja zauzeta! Zauzeta\ (I ona se smejala.)

Li: "Ne mogu, hoćeš da beba...“ (ruski.)

Marina: (na ruskom - grdila ih je, smejući se.)

(Još prskanja. Marina je pevušila neku pop pesmicu s lokalnog radija. Slatko je zvučala.)

Li: „Mama, donesi nam igračke!“

Marina: "Da, da, uvek moraš imaš igračke.“

(Glasno pljuskanje. Vrata kupatila su sigurno širom otvorena.) Marina: (Govori ruski.)

Li: (glasom dečačića) „Mama, zaboravila si našu gumenu loptu.“ (Snažno pljuskanje - beba vrišti od zadovoljstva.)

Marina: „Evo, sve igračkice za princa i princezicu.“

Li: (Sve troje se smeju - naježio sam se od njihove radosti.) „Mama, donesi nam (ruska reč). Imamo vode u ušima.“

Marina: (kroz smeh): „O moj bože, šta sledeće?“

Te noći dugo nisam mogao da zaspim. Mislio sam na njih troje. Jednom su i oni bili srećni, a zašto i ne bi bili? Broj 214 na Vest Niliju nije bio bogzna šta, ali je ipak bio korak napred. Možda spavaju u istom krevetu. Džun je napokon srećna, umesto nasmrt preplašena.

U krevetu je sada bilo i četvrto biće. Ono koje je raslo u Marininom stomaku.

4.

Događaji su se odvijali sve brže, baš kao u Deriju, samo što je kazaljka letela ka desetom aprilu, umesto ka Noći veštica. Imao sam sve manje koristi od Alovih beležaka, koje su me dovde dovele. Usmerile su se isključivo na Lijeve postupke i kretanje, iako je tog leta bilo toliko toga novog u njihovim životima, naročito u Marininom.

Kao prvo, konačno je stekla prijatelja. To nije bio matori pokrovitelj u pokušaju, već prijateljica. Zvala se Rut Pejn. Bila je kvekerka. Govori ruski, lakonski je zabeležio Al. Bio je znatno sažetiji. Sreli su se na zabavi 2(??)/63. Marina se rastala s Lijem. U vreme Kenedijevog ubistva je živela s Pejnovom. I zatim, kao da se naknadno setio: Lije sklonio M-C u garažu Pejnove. Uvijenu u ćebe.

M-C je bila oznaka za manličer-karkano pušku, naručenu poštom, kojom je Li planirao da ubije generala Vokera.

Nisam znao ko je priredio zabavu na kojoj su Li i Marina upoznali Pejnove. Nisam znao ko ih je upoznao. De Morenšilt? Buhe? Verovatno neko od njih, zato što su ostali emigranti zaobilazili Osvaldove u širokom luku. Muž je za njih bio iscerena sveznalica, a žena džak za boks koja je propustila bog te pita koliko prilika da ga zauvek napusti.

Znao sam da su se potencijalna vratanca za spasavanje Marine Osvald upravo pojavila jednog kišnog dana, sredinom marta, za volanom belo-crvenog ševrolet karavana. Parkirala se na pločniku i sumnjičavo osvrnula oko sebe, kao da nije sigurna da je na pravoj adresi. Rut Pejn je bila visoka (iako ne tako visoka kao Sejdi) i bolno mršava žena. Smeđkastu kosu je skupila i prebacila preko prostranog čela, što joj nije najbolje stajalo. Na pegavom nosu je imala naočari bez okvira. Kroz pukotinu u zavesama izgledala mi je kao žena koja ne pipa meso i maršira u demonstracijama za zabranu bombe... što je bio prilično tačan utisak. Rut Pejn je bila nju ejdž, pre nego što je nju ejdž ušao u modu.

Marina je sigurno gledala na ulicu, zato što je strčala niza stepenice s bebom u naručju. Prebacila je ćebe preko Džunine glave, da bi je zaštitila od sve jače kiše. Rut Pejn se oklevajući nasmešila i pažljivo progovorila, s razmakom između reči. „Zdravo, gospođo Osvald, ja sam Rut Pejn. Da li me se sećate?“

"Da“, reče Marina. "Da.“ Dodala je nešto na ruskom.

Pozvala je gošću da svrati. Stavio sam slušalice tekkad sam čuo škripu njihovih koraka iznad glave. Slušao sam razgovor na mešavini engleskog i ruskog. Marina je nekoliko puta ispravila Rut. Razumeo sam dovoijno da bih shvatio zašto je Rut Pejn došla. Htela je časove ruskog, kao Pol Gregori. Na osnovu čestog smeha i sve opuštenijeg razgovora shvatio sam još nešto: sviđale su se jedna drugoj.

Bilo mi je drago zbog Marine. Ako ubijem Osvalda nakon pokušaja atentata na generala Vokera, Rut Pejn će je primiti k sebi. Nadao sam se da će tako biti.

5.

Rut je samo dva puta došla u Ulicu Nili, na časove ruskog. Nakon toga je vozila Marinu i Džun karavanom. Verovatno su išle kod nje, u otmeno (po merilima Ouk Klifa) predgrađe Irving. Al nije zapisao njenu adresu. Izgleda da nije mario za Marinin odnos s Rut, verovatno zato što je očekivao da će ubiti Lija mnogo pre nego što ta puška završi u garaži Pejnovih. Našao sam traženu adresu u telefonskom imeniku: Zapadna peta ulica broj 2515.

Jednog tmurnog martovskog popodneva, dva sata nakon Marininog odlaska s Rut, video sam Lija i De Morenšilta u naftaševom automobilu. Li je izašao iz vozila sa smeđom papirnom kesom na kojoj je bio sombrero i natpis PEPINOVA NAJBOLJA MESKIČKA. De Morenšilt je nosio pakovanje od šest piva. Uspeli su se uza stepenice. Razgovarali su i smejali se. Zgrabio sam slušalice. Srce mi je ubrzano tuklo. Nisam ništa čuo dok neko od njih nije uključio lampu. Posle toga mi se činilo da sedim s njima u sobi, kao nevidljiva treća osoba.

Molim vas, nemojte daplanirate Vokerovo ubistvo, pomislio sam. Molim vas da mi ne otežavate ionako tegoban zadatak.

„Izvini zbog nereda“, rekao je Li. „Ovih dana uglavnom spava, gleda televiziju i govori o ženi kojoj daje časove.“

De Morenšilt je neko vreme govorio o pravima na eksploataciju nafte koje je pokušavao da obezbedi na Haitiju. Oštro je kritikovao nasilnički Divalijeov režim. „Kamion se u smiraj dana provezao pijacom da pokupi leševe. Među njima je bilo dosta dece, pomrle od gladi.“

„Kastro i Front će staviti tačku na tu priču“, smrknuto će Li.

„Nek viša sila omogući da taj dan što pre svane.“ Staklo je udarilo o staklo. Verovatno su nazdravili višoj sili koja će omogućiti da taj dan što pre svane. „Kako je na poslu, druže? I kako to da ovog popodneva nisi tamo?“

Li mu je objasnio da nije tamo zato što je hteo da bude ovde. Kratko i jasno. Otkucao je karticu i otišao. „Šta mogu da mi rade? Ja sam najbolji fototipski tehničar kog Bobi Stouol ima. To im je dobro poznato. Nadzornik, zove se (nisam ga dobro čuo - Graf? Grafi?) rekao mi je: ’Prestani da izigravaš radničkog tribuna, Li’ Znaš li šta sam uradio? Nasmejao sam se i rekao: ’Dobro, svinjojepcu’, i otišao. On je kerov kurac, svi to znaju.“

Bilo mi je jasno da Li voli taj posao, iako se žalio na lošu atmosferu i kako se do boljih položaja ne dolazi samo na osnovu talenta. U jednom trenutku je rekao: "Da sam u Minsku, gde su uslovi za sve jednaki, za godinu dana bih upravljao tim mestom.“

„Znam da bi, sinko - to je tako očigledno.“

Poigravao se s njim. Navijao ga je, bez ikakve sumnje. To mi se nije dopalo, ni najmanje.

"Da li si jutros čitao novine?“, pitao ga je Li.

„Jutros nisam čitao ništa izuzev telegrama i dopisa. Šta misliš, zašto sam došao, nego da zbrišem od gnjavaže u kancelariji?“

„Voker je to učinio“, rekao je Li. „Prihvatio se učešća u Hargisovom krstaškom pohodu - ili je pohod Vokerov, a Hargis samo pridruženi član, ko će ga znati. Mislim o onom jebenom Ponoćnom jahanju. Dva ludaka će obići čitav Jug, objašnjavajući kako je N-dvostruko-A-C-P komunističko udruženje. Unazadiće integraciju i glasačka prava za dvadeset godina.“

„Naravno! Podsticaće mržnju. Koliko vremena će proći do prvih pokolja?“ „Ili dok neko ne ubije Ralfa Abernatija{80} i doktora Kinga!“

„King će sigurno biti ubijen“, rekao je De Morenšilt, gotovo kroz smeh. Ustao sam, s rukama na slušalicama, dok mi je znoj tekao niz lice. Koračali su po opasnom tlu - nadomak zavere. "To je samo pitanje vremena.“

Jedan od njih je otvorio sledeću bocu piva. Li je rekao: „Neko bi trebalo da zaustavi te kopilane.“

„Grešiš kad generala Vokera nazivaš ludakom“, rekao je De Morenšilt didaktičnim tonom. „Slažem se u pogledu Hargisa. Smešan je. Čuo sam da je - kao veliki broj njemu sličnih - čovek izopačenih seksualnih apetita, da poslepodneva provodi prčkajući po pičkicama devojčica i čmarićima dečaka.“

„Čoveče, to je tako bolesno? Lijev glas se na poslednjoj reči slomio, kao da je dečački. Zatim se nasmejao.

„Ali Voker, taj je od mnogo drugačije vrste. Zauzima visok položaj u društvu Džona Berča{81}...“

"To su fašisti, mrzitelji Jevreja!“

„... i mogu da vidim dan, koji nećemo dugo čekati, kad će njime rukovoditi. Kad se domogne poverenja i podrške drugih desničarskih fanatičnih grupa, mogao bi se ponovo kandidovati za neki od političkih položaja... ali ovog puta ne bi pucao na zvanje guvernera Teksasa. Sumnjam da bi gađao mnogo značajniji cilj. Senat? Možda. Belu kuću?“

„To se nikad neće dogoditi.“ Li je zvučao nesigurno.

"To je malo verovatnoispravio ga je De Morenšilt. „Nemoj da potceniš moć televizije ili sposobnost američke buržoazije da prigrli fašizam pod maskom populizma. Kenedi nikad ne bi potukao Niksona, bez njene pomoći.“

„Kenedi i njegova gvozdena pesnica“, rekao je Li. Izgleda da je povoljno mišljenje o sadašnjem predsedniku otišlo putem plavih antilop cipela. „Neće se taj smiriti dok god Fidel kenja u Batistinoj klonjari.“

„Nemoj da potceniš užas koji bela Amerika oseća zbog ideje o društvu u kom je rasna jednakost obavezna za sve.“

„Crnčuga, crnčuga, crnčuga, pasuljar, pasuljar, pasuljar!“ Kliknuo je Li, gušeći se od besa. "Po ceo dan to slušam na poslu!“

„Siguran sam. Kad u Morning njuzu kažu ’velika država Teksas’, misle na Teksas, državu velike mržnje’ A narod ih sluša! Za čoveka poput Vokera - ratnog heroja Vokera - budala kao Hargis je samo privremeni oslonac, kakav je Hindenburg bio Hitleru. S pravim stručnjacima za odnose s javnošću, koji će ispolirati njegov nastup, Voker može daleko da dogura. Znaš li šta mislim? Čovek koji bi smakao generala Edvina Rasistička Amerika Vokera učinio bi veliku uslugu društvu.“

Sručio sam se u stolicu pored stola s malim magnetofonom, čiji koturovi su se okretali ravnomernom brzinom.

„Ako zbilja veruješ...“, započeo je Li, kad se začulo glasno zujanje, zbog kojeg sam strgao slušalice s glave. Nisam čuo krike uzbune ili ogorčenja sa sprata, niti hitre korake. Zbog toga sam pretpostavio da prislušni uređaj u lampi nije otkriven, izuzev ako nisu bili jako dobri u improvizaciji i skrivanju svojih namera. Vratio sam slušalice na uši. Ništa se nije čulo. Pokušao sam s kružnim mikrofonom. Uspeo sam se na stolicu i podigao činiju gotovo do same tavanice. Na momente sam nešto čuo, ali ih nisam razumeo.

Moje uvo u stanu Osvaldovih je ogluvelo.

Prošlost je tvrdokorna.

Posle desetominutnog razgovora - možda o politici, nezgodnoj ćudi supruga, ili novim planovima za ubistvo generala Edvina Vokera - De Morenšilt je bučno sišao niza stepenice i otišao.

Čuo sam Lijeve korake iznad glave - tup, tup, tup. Sledio sam ih do spavaće sobe i uperio daljinski mikrofon na mesto na kom su zastali. Ništa... ništa... zatim sam čuo tiho, prepoznatljivo hrkanje. Kad je Rut Pejn, dva sata kasnije, dovezla Marinu i Džun, spavao je pivskim snom. Marina ga nije budila. Ni ja ne bih budio namćorastog kurvinog sina.

6.

Osvald je posle tog dana sve češće izostajao s posla. Ako je Marina i znala za to, nije marila. Bila je potpuno zaokupljena novom prijateljicom. Prebijanja su se proredila, ali ne zbog poboljšanih supružničkih odnosa već zbog činjenice da je Li izbivao iz kuće koliko i ona. Često je nosio foto-aparat. Znao sam gde ide i šta radi, zahvaljujući Alovim beleškama.

Jednog dana, nakon što je otišao na autobusku stanicu, odvezao sam se do Avenije Ouk Loun. Hteo sam da prestignem njegov autobus, što mi je i uspelo. Izveštio sam se u praćenju. Na obe strane Ouk Louna bilo je dosta mesta za parkiranje. Moj crveni ševi s krikima bio je prepoznatljiv. Nisam hteo da rizikujem da ga Li opazi. Parkirao sam se iza ugla u Aveniji Viklif, na parkiralištu ispred prodavnice. Prošetao sam se do Bulevara Tertl Krik. Tamošnje kuće su nalikovale hacijendama. Imale su lukove i krovove od crvenih crepova. Viđao sam prilazne puteve oivičene palmama, raskošne travnjake, čak i nekoliko fontana.

Ispred broja 4011 vitki muškarac (zapanjujuće sličan Randolfu Skotu, glumcu iz kaubojaca) gurao je kosilicu. Edvin Voker je video da ga posmatram. Prineo je ruku čelu, u kratkom pozdravu. Uzvratio sam mu istom merom. Osvaldova meta je nastavila da se kreće, baš kao i ja.

7.

Blok u Dalasu koji me je zanimao bio je između Bulevara Tertl Krik (na koji sam otišao, kad sam Vokeru uzvratio pozdrav) i Ouk Louna, ulice malih prodavnica koja je prolazila pored generalove kuće. Ova poslednja me je najviše zanimala zato što će je Li iskoristiti za prilaz i bekstvo u noći desetog aprila.

Stajao sam ispred prodavnice „Teksaske cipele i čizme“, s podignutom kragnom teksas-jakne i rukama u džepovima. Autobus se zaustavio na uglu Ouk Louna i Viklifa, tri minuta nakon što sam tamo stao. Dve žene s platnenim cegerima za kupovinu su se iskrcale čim su se vrata otvorila. Li je izašao za njima. Imao je smeđu papirnatu kesu, u kakvoj radnici nose ručak.

Na uglu je bila velika kamena crkva. Li se došetao do gvozdene ograde ispred nje. Pročitao je obaveštenje, izvadio beležnicu i nešto zapisao. Nakon toga je krenuo u mom pravcu. Gurnuo je beležnicu u džep, u hodu. Nisam to očekivao. Al je verovao da će Li sakriti pušku pored železničkih šina na drugoj strani Avenije Ouk Loun, dobrih osam stotina metara odatle. Možda su beleške bile pogrešne, pošto Li nije ni pogledao u tom pravcu. Bio je sedamdeset ili osamdeset metara od mene. Brzo mi se približavao.

Primetiće me i obratiće mi se, pomislio sam. Reći će: „Zar vi ne živite u stanu ispod našeg? Šta ovde radite?“ Ako to učini, budućnost će krenuti u drugom pravcu. To ne bi valjalo.

Posmatrao sam cipele i čizme u mutnom izlogu, dok mi je znoj natapao potiljak i klizio niz leđa. Li je otišao kad sam podigao glavu i pogledao ulevo. Iščezao je kao da se poslužio magijom.

Setao sam ulicom. Poželeo sam da stavim kapu, možda i sunčane naočare - zašto ih nisam poneo! Bio sam žalosno neopremljeni i neobučeni agent.

Stigao sam do kafanice na polovini bloka. U izlogu je pisalo SLUŽIMO DORUČAK ČITAVOG DANA. Li nije bio u njoj. Iza kafanice je bio sokak. Laganim korakom sam prošao pored njega. Pogledao sam nadesno. Video sam ga. Bio mi je okrenut leđima. Izvadio je foto-aparat iz papirne kese, ali nije fotografisao, bar ne još. Posmatrao je kante za đubre. Skinuo je poklopce. Vratio ih je kad je osmotrio njihovu unutrašnjost.

Svaka koščica - bolje reći svi instinkti - nagonili su me da nastavim, pre nego što se okrene prema meni. Moćna sila me je sprečavala da se pomerim. Mislim da bi se većina ljudi ponela na isti način. Koliko puta smo bili u prilici da motrimo tipa koji planira hladnokrvno ubistvo?

Zašao je nešto dublje u uličicu i zastao pred okruglom gvozdenom pločom usađenom u beton. Pokušao je da je podigne. Nije išlo.

Dve stotine metara dugi sokak bio je nepopločan i ispresecan rupama. Na polovini je prestajala žičana ograda, podignuta oko u korov obraslih zadnjih dvorišta i poljana. Ustupala je mesto visokoj tarabi, obrasloj bršljanom sparušenim posle hladne i duge zime. Li je sklonio rastinje i cimnuo dasku. Pomerila se. Gvirnuo je kroz rupu.

Samorazumljive istine poput one da moraš da razlupaš jaja da bi napravio kajganu su veoma korisne, ali sam osećao da sam preterano iskušavao sreću. Pružio sam korak. Na kraju bloka sam stao pred crkvom, koja je privukla pažnju Liju. To je bila bogomolja Svetaca poslednjih dana. Na oglasnoj tabli je pisalo da se svake nedelje ujutru drži služba i da se sredom u sedam uveče održavaju specijalna bogosluženja namenjena novopridošlim vernicima, nakon kojih sledi druženje s posluženjem.

Deseti april je padao u sredu. Lijev plan (pod uslovom da nije De Morenšiltov) sad mi je izgledao jasan. Sakriće pušku u uličici pre akcije i sačekati da se završi služba i druženje za novopridošle vernike. Čuće ih kad izađu iz bogomolje. Smejaće se i razgovarati na putu do autobuske stanice. Autobusi idu na svakih petnaest minuta. Jedan je uvek na putu. Li će ispaliti hitac, sakriće pušku iza rasklimatane daske (a ne blizu železničkih šina) i pomešati se s vernicima. Nestaće kad stigne sledeći autobus.

Pogledao sam udesno, na vreme da vidim kako izlazi iz sokaka. Vratio je foto-aparat u papirnu kesu. Naslonio se na stub kod autobuske stanice. Neki čovek ga je nešto pitao. Zapodenuli su razgovor. Ubijao je vreme sa strancem ili je razgovarao s De Morenšiltovim čovekom? Da li je to slučajni prolaznik ili zaverenik? Možda je baš on čuveni Nepoznati Strelac koji se - shodno teorijama zavere - šunjao na travnatom brdašcetu pored Dili Plaze, kad se pojavila Kenedijeva motorizovana povorka? Govorio sam sebi da je to ludo, ali nisam mogao da budem siguran. To mi je najteže padalo.

Nisam mogao da budem siguran ni u šta, niti ču biti, sve dok se lično ne osvedočim da je Osvald desetog aprila bio sam. Čak i to neće otkloniti sve sumnje, ali će biti dovoljno da nastavim.

Biće dovoljno da ubijem Džuninog oca.

Autobus se bučno zaustavio na stanici. Tajni agent X-19 - takođe poznat kao Li Harvi Osvald, marksista i zlostavljač supruge - ukrcao se u njega. Kad se autobus izgubio s vidika, vratio sam se u sokak i prošetao njime do samog kraja. Završavao se u velikom, neograđenom dvorištu. Ugledao sam ševrolet biskejn pored pumpe za prirodni gas. Opazio sam i roštilj, tronožac. Iza njega je bio zadnji deo velike tamnosmeđe kuće, generalovog doma.

Spustio sam pogled i video svežu liniju na tlu. Na njenom kraju je stajala kanta za đubre. Nisam video kako Li pomera kantu, ali sam znao da je to učinio. Nameravao je da, desetog uveče, nasloni pušku na nju.

8.

Li je, u ponedeljak dvadeset petog marta, koračao Ulicom Nili s dugim paketom od smeđeg papira. Špijunirao sam ga kroz sićušnu pukotinu na zavesama. Razaznao sam reči REGISTROVANA i OSIGURANA otisnute crvenim pečatima. Prvi put je izgledao tajnovito i nervozno. Osvrtao se po okolini, umesto da luta po skladištu jezivih ideja u svom umu. Znao sam šta je u tom paketu: karkano puška od 6,5mm - takođe znana i kao manličer-karkano - zajedno s durbinom, iz „Klajnovih sportskih dobara“ u Čikagu. Pet minuta nakon što se popeo spoljašnjim stepenicama na sprat, puška kojom će Li promeniti istoriju završila je u ormanu iznad moje glave. Marina je, šest dana kasnije, ispred prozora moje dnevne sobe, snimila čuvenu fotografiju na kojoj je njen suprug drži. Nisam ih video. Snimljena je u nedelju, kad sam bio u Džodiju. Vikendi sa Sejdi su, kako se deseti približavao, postajali najvažniji, najdraži trenuci u mom životu.

9.

Trgao sam se iz sna, kad sam čuo kako neko mrmlja: „Još nije prekasno.“ Ućutao sam kad sam shvatio da sam to ja.

Sejdi je nešto nevoljno procedila, pre nego što se okrenula u postelji. Poznata škripa opruga me je prikovala za mesto i vreme: „Kendlvud bungalovf, peti april, 1963. godine. Napipao sam sat na noćnom stočiću i zagledao u fluorescentne brojke. Bilo je dva i petnaest ujutru, što znači da smo bili u šestom aprilu.

Još nije prekasno.

Za šta nije prekasno? Da se povučem, da pustim da stvari idu svojim tokom? Bez obzira na posledice? Ideja o povlačenju je bila privlačna. Bog sveti zna da jeste. Ako nastavim i stvari pođu po zlu, ovo bi mogla biti moja poslednja noć sa Sejdi. Zauvek.

Ako i moraš da ga ubiješ, ne moraš to odmah da učiniš.

To je istina. Osvald će se, posle pokušaja atentata na generala, na neko vreme preseliti u Nju Orleans. Tamo će se useliti u još jedan usrani stan - već sam ga posetio - ali će se to desiti za dve nedelje. To mi daje dovoljno vremena da ga smaknem. Osećao sam da bih pogrešio ako bih dugo čekao. Bilo je razloga za odlaganje. Najbolji je ležao pored mene, na postelji: dug, prekrasan i nag. Možda je ona bila samo još jedna zamka tvrdokorne prošlosti, ali to nije bilo važno, zato što sam je voleo. Mogu da zamislim veoma precizan scenario, u kom bih morao da bežim nakon što ubijem Osvalda. Gde bih bežao? Nazad u Mejn, naravno. Nadao sam se da ću izmicati policiji, dovoljno dugo da prođem kroz zečju rupu i pobegnem u budućnost u kojoj će Sejdi Danhil biti... pa... osamdesetogodišnjakinja. Ako uopšte bude živa. Šanse za to, s obzirom na pušačku naviku, nisu bile preterano velike.

Ustao sam i prišao prozoru. Samo nekoliko bungalova je bilo zauzeto ovog vikenda, u rano proleće. Ugledao sam kamiončić isprskan blatom ili stajskim đubrivom, pun poljodelskog alata. Video sam motocikl s prikolicom i nekoliko karavana. Opazio sam iplimutjjuri od dve tone. Mesec se pojavljivao i nestajao iza tanušnih oblaka, pa nisam mogao da razaznam boje donjeg dela automobila, ali sam bio prilično siguran da znam koje su.

Navukao sam pantalone, potkošulju i cipele. Iskrao sam se iz bungalova i prešao preko dvorišta. Hladni vetar me je ujedao po koži toploj od spavanja. Jedva da sam ga osećao. Da, automobil jeste bio jjuri i da, beo i crven, ali ovaj nije bio iz Mejna ili Arkanzasa. Imao je tablice iz Oklahome. Na nalepnici na zadnjem staklu pisalo je NAPRED, SUNERSI. Provirio sam kroz prozor i video gomilu udžbenika. Neki student je hitao na jug, da poseti svoje na prolećnom raspustu. Ili par napaljenih profesora uživa u diskreciji Kendlvuda.

Zaključio sam da je to samo još jedna, ne sasvim tačna nota, odraz ne sasvim harmonizovane prošlosti. Dodirnuo sam prtljažnik, kao što sam učinio u Lizbon Folsu, pre nego što sam se vratio u bungalov. Sejdi je navukla čaršav do pojasa. Napravio sam promaju, dok sam ulazio. Vazdušna struja ju je probudila. Sela je i podigla čaršav preko grudi. Pustila ga je da padne kad me je ugledala.

„Nisi mogao da zaspiš, dušo?“

„Imao sam noćnu moru. Izašao sam na svež vazduh.“

„Šta si sanjao?“

Otkopčao sam farmerke i skinuo mokasine. „Ne sećam se.“

„Pokušaj. Majka mi je govorila da ti se snovi neće ostvariti, ako ih nekom ispričaš.“

Legao sam pored nje u potkošulji. „Moja mama mi je govorila da se neće obistiniti, ako poljubiš draganu.“

„Stvarno ti je to rekla?“

"Nije.“

"Pa“, zamišljeno je dodala, „cenim da je to moguće. Predlažem dapokušamo.“ Pokušali smo.

Jedna stvar je vodila ka drugoj.

10.

Posle je zapalila cigaretu. Ležao sam posmatrajući kako se dim diže i plavi, kad bi nešto mesečine prodrlo kroz polunavučene zavese.

Na Ulici Nili ih nikad tako ne ostavljam, pomislio sam. Na Ulici Nili, u mom drugom životu, uvek sam sam, ali budno pazim da ih zatvorim do kraja. Izuzev kad virim, kad motrim izpotaje.

U tom trenutku nisam naročito voleo sebe.

"Džordže?“

Uzdahnuo sam. "To nije moje ime.“

"Znam.“

Pogledao sam je. Duboko je udahnula. Uživala je u cigareti bez griže savesti, kao što su ljudi činili u Zemlji pređašnjoj. "Ne znam ništa određeno, ako se pitaš otkud znam. Zaključak se nameće. Ostatak tvoje prošlosti je izmišljen. Drago mi je zbog toga. Nikad nisam volela to ime. Nekako je... koju reč ponekad upotrebljavaš?... nekako je štreberska.“

„Kako ti Džejk zvuči?“

"Od Džejkob?“

„Tako je.“

„Dopada mi se.“ Okrenula se ka meni. "U Bibliji se rve s anđelom. I ti se rveš. Da li grešim?“

„Pretpostavljam da se rvem, samo ne s anđelom.“ Iako Li Osvald nije bio neki đavo. Džordžu de Morenšiltu bi uloga đavola bolje pristajala. Satana u Bibliji mami i nudi, a zatim motri iz prikrajka. Nadao sam se da je De Morenšilt baš takav.

Zdrobila je cigaretu. Glas joj je bio smiren, ali su joj oči potamnele. „Hoćeš li se povrediti?“

"Ne znam.“

„Hoćeš li otići? Ako moraš, nisam sigurna da ću to izdržati. Pre bih umrla nego što bih to rekla dok sam tamo živela, ali Rino je bio noćna mora. Izgubiti te zauvek...“ Lagano je odmahnula glavom. "Ne, nisam sigurna da bih to podnela.“ „Zelim da se venčam s tobom“, rekao sam.

„Moj bože“, tiho je prozborila. „Džejk, alijas Džordž je to rekao, baš kad sam se spremala da kažem da se to nikad neće dogoditi.“

„Nisam mislio odmah, ali, ako se iduće nedelje događaji budu odvijali u skladu s mojim nadanjima... hoćeš li se udati za mene?“

„Naravno da hoću. Ali moram da ti postavim jedno pitanjce.“

"Da li sam neoženjen? U pravnom smislu? Da li to želiš da znaš?“ Klimnula je.

„Jesam.“

Ispustila je komični uzdah. Osmehnula se kao dete. Zatim se uozbiljila. „Mogu li da ti pomognem? Dopusti da ti pomognem.“

Sledio sam se. To joj nije promaklo. Progutala je i duboko zagrizla donju usnu. „Dakle, toliko je ozbiljno“, glasno je razmišljala.

„Objasniću ti to na ovaj način: trenutno sam u neposrednoj blizini divovske mašine pune oštrih zubaca. Ona radi punom snagom. Ne želim da budeš pored mene dok se naganjam s njom.“

„Kada će biti?“, pitala je. „Mislim na... ne znam... tvoj sastanak sa sudbinom?“ „Još nije utvrđeno.“ Imao sam osećaj da sam isuviše toga rekao, ali pošto sam dovde došao, odlučio sam da odem još malo dalje. „Nešto će se desiti ove srede uveče. Nešto čemu moram da prisustvujem. Tada ću odlučiti.“

„Nema načina da ti pomognem?“

„Mislim da nema, dušo.“

„Ako se ispostavi da mogu...“

„Hvala ti“, rekao sam. „Zbilja cenim to što mi nudiš. Hoćeš li da se udaš za mene?“

„Sad kad znam da se zoveš Džejk? Svakako.“

11.

U ponedeljak ujutru, oko deset sati, karavan se zaustavio pred kućom. Marina je otišla u Irving s Rut Pejn. Imao sam svoj zadatak. Spremao sam se da napustim stan kad sam čuo topot nogu na stepenicama. To je bio Li. Delovao je bledo i turobno. Kosa mu je bila neuredna, a lice istačkano bubuljicama. Nosio je farmerke i apsurdni kaput koji mu je lepršao oko cevanica. Hodao je s jednom rukom preko grudi, kao da ga tište bolna rebra.

Ili kao da nešto krije pod kaputom. Lije, prepokušaja atentata, sakrio novu pušku, negde oko Lav filda, napisao je Al. Nije me zanimalo gde ju je sakrio.

Brinulo me je što se zamalo nisam sreo s njim, licem u lice, zbog neoprezne pretpostavke da je otišao na posao, i...

Zašto, kad razmislim o tome, on u ponedeljak ujutru nije na poslu?

Zanemario sam pitanje i izašao, s aktovkom. U njoj je bio rukopis nezavršenog romana, Alove beleške i rad u nastajanju s opisom mojih avantura u Zemlji pređašnjoj.

Ako Li ne bude sam u noći desetog aprila, neko od njegovih saučesnika bi me mogao opaziti i ustreliti. To bi lako mogao biti i De Morenšilt. Još uvek sam mislio da su šanse za tako nešto male i da je mnogo izvesnije da ću morati da bežim nakon što ubijem Osvalda. Isto se moglo reči za šanse da budem uhvaćen i uhapšen zbog ubistva. Nisam hteo da iko - policija, na primer - pronađe Alove beleške ili moje memoare, ako se išta od navedenog dogodi.

Tog osmog aprila mi je bilo najvažnije da svoj rad odnesem što dalje od stana i sluđenog i agresivnog mladića koji je živeo na spratu. Dovezao sam se do „Prve dalaske korn banke“. Nisam se iznenadio kad sam video da službenik u banci zapanjujuće liči na onog iz „Houmtaun trasta“ u Lizbon Folsu. Zvao se Link, umesto Dasen, ali je i on ličio na starog vođu kubanskog orkestra Havijera Kugata.

Pitao sam za sefove. Papiri su se ubrzo našli u sefu broj 275. Odvezao sam se u Ulicu Nili. Veoma sam se uspaničio kad nisam mogao da nađem prokleti ključ od sefa.

Opusti se, govorio sam sebi. Negde je u tvom džepu, a ako i nije, tvoj novi ortak Ričard Link će ti rado dati rezervni. Kad ga platiš, naravno.

Pronašao sam ključ u uglu džepa ispod sitnine, kao da sam ga prizvao mislima. Stavio sam ga na privezak, gde će biti sigurniji. Tako će ostati kod mene, ako budem morao da bežim u zečju rupu i da se ponovo vratim u prošlost, nakon povratka u sadašnjost... iako će sve što se desilo u poslednje četiri i po godine biti poništeno. Rukopisi iz sefa će se izgubiti u vremenu. To su verovatno bile dobre vesti.

Loše vesti bile su da će istu sudbinu doživeti i Sejdi.

Dvadeset drugo poglavlje

1.

Popodne desetog aprila bilo je vedro i toplo, prava prethodnica leta.

Obukao sam pantalone i sportski sako kupljen u profesorskim danima u Denholmu. Specijalni policijski pištolj je završio u aktovki. Ne sećam se da sam bio nervozan. Kad je kucnuo čas, osećao sam se kao čovek u hladnom omotaču. Pogledao sam na sat: pola tri.

Planirao sam da se ponovo parkiram ispred prodavnice na Aveniji Viklif. Tamo ću stići najkasnije do četiri i petnaest, čak i ako bude gužve u saobraćaju. Osmotriću sokak. Proveriću prostor iza razlabavljene tarabe. Puška će biti tamo, ako su Alove beleške bile tačne u pogledu pretpostavke da ju je Li prethodno sakrio (iako je pogrešio u pogledu mesta).

Vratiću se do kola. Motriću autobusku stanicu za slučaj da se Li ranije pojavi. Kad u sedam uveče u mormonskoj crkvi počne služba za nove vernike, prošetaću do kafedžinice koja služi doručak čitavog dana i sesti pored prozora. Poješću nešto, iako nisam bio gladan. Otezaću i posmatrati dolaske autobusa sa nadom da će Li biti sam, kad konačno izađe iz njega. Valjda neću videti automobilčinu Džordža de Morenšilta. To je bio moj plan.

Podigao sam aktovku i pogledao na sat. Pola četiri. Ševi je bio pun goriva i spreman za polazak. Da sam tada izašao napolje, kao što sam planirao, telefon bi zazvonio u praznom stanu. Ali nisam, zato što je neko zakucao na vrata, baš kad sam posegnuo za kvakom.

Otvorio sam ih, da bih se našao oči u oči s Marinom Osvald.

2.

Isprva sam samo zevao, nemoćan da se pokrenem ili progovorim, uglavnom zbog njenog neočekivanog prisustva, ali i zbog nečeg drugog.

Nisam znao koliko njene krupne plave oči podsečaju na Sejdine, sve dok nije stala ispred mene.

Zanemarila je moj zbunjeni izraz, ili ga nije primetila. Imala je svojih problema. „Molim izvini, da li ste videli mog...“ Ugrizla se za usnu i blago zavrtela glavom. "Surpuga.“ Pokušala je da se osmehne. Imala je lepe sređene zube, ali osmeh nije bio uverljiv. „Izvini, gospodine, ne govorim dobar engleski. Ja Beloruskinja.“

Cuo sam kako neko - pretpostavio sam da sam to ja - pita da li govori o čoveku koji živi na spratu.

"Da, molim, moj surpug, Li. Mi živeti na spratu. Ovo naša mališka - naša beba.“ Pokazala je na Džun koja je sedela na dnu stepenica u kolicima i zadovoljno sisala cuclu. „Izlazi sad stalno, otkad izgubio posao.“ Ponovo je pokušala da se osmehne. Suza joj je kanula iz levog oka i potekla niz obraz.

Tako znači. Izgleda da stari Bobi Stouol ipak nije mogao da izađe na kraj s najboljim tehničarem za fototipsku štampu.

„Nisam ga video, gospođo...“ Zamalo što mi nije izletelo Osvald, ali sam se na vreme zaustavio. To je bilo dobro. Sigurno bi se zapitala otkud znam njihovo prezime? Nisu dobijali poštu. Na verandi su bila dva poštanska sandučeta, ali njihovo ime nije bilo na njima. Nije ni moje. Ni ja nisam dobijao poštu.

"Ozval“, rekla je i pružila ruku. Protresao sam je, ubeđeniji no ikad da sve sanjam. Njen sitni, suvi dlan bio je previše stvaran. „Marina Ozval, drago mi je što sam vas upoznala, gospodine.“

„Zao mi je, gospođo Osvald, danas ga nisam video.“ To nije bila istina. Video sam ga kako izlazi nešto posle podneva, nedugo pošto je karavan Rut Pejn pokupio Marinu i Džun i krenuo za Irving.

„Zabrinuta sam za njega“, rekla je. "On... ne znam... izvini. Ne hteti da dosađujem.“ Ponovo se nasmejala - najslađim, najtužnijim osmehom - i polako obrisala suzu s lica.

„Ako ga vidim...“

Najedanput je delovala uplašeno. "Ne, ne, ne pričati. Ne voli kad govoriti sa strancima. Dolazi kući večera, verovatno sigurno.“

Spustila se niza stepenice. Obratila se bebi na ruskom. Dete se nasmejalo i pružilo punačke ručice majci. „Doviđenja, gospodine, mister. Mnogo hvala. Ništa ne kažete?“

"U redu“, rekao sam. „Neću ni zucnuti.“ Klimnula je, iako me nije razumela. Laknulo joj je kad sam stavio prst na usne.

Zatvorio sam vrata. Naglo sam se oznojio. Jasno sam čuo lepet krila, ne jednog već čitavog oblaka leptira.

Možda to nije ništa.

Gledao sam kako Marina gura Džunina kolica po trotoaru ka autobuskoj stanici, gde će verovatno sačekati svog surpuga... koji je nešto smerao. Toliko je znala. To se moglo pročitati s njenog lica.

Posegnuo sam za kvakom, kad se izgubila iz vida. Tada je telefon zazvonio. Nisam hteo da odgovorim, ali je samo mali broj ljudi znao moj broj, među njima je bila žena do koje mi je najviše stalo.

"Halo?“

„Halo, gospodine Amberson“, rekao je nepoznati. Imao je mek južnjački naglasak. Nisam siguran da sam odmah shvatio o kome se radi. Ne mogu da se setim. Mislim da jesam. „Neko ovde ima nešto da vam kaže.“

Krajem 1962. i početkom 1963. godine živeo sam dva života, jedan u Dalasu i drugi u Džodiju. Sreli su se desetog aprila, u 3.39 po podne. Sejdi je vrisnula pravo u moje uvo.

3.

Živela je u prizemnoj, obnovljenoj seoskoj kućici na Bi Tri lejnu, stambenom kompleksu veličine četiri do pet blokova, na zapadnoj strani Džodija. Fotografija iz vazduha tog predgrađa u knjizi iz istorije iz 2011. godine mogla bi se pojaviti s pratećim tekstom KUĆE ZA MLADE BRAČNE PAROVE IZ SREDINE VEKA. Stigla je kući oko tri po podne, nakon sastanka sa učenicima koji su joj pomagali u biblioteci. Ne verujem da je primetila crveno-beli plimutfiuri, parkiran na ivičnjaku, nešto niže niz ulicu.

Gospođa Holovej je četiri ili pet kuća dalje, s druge strane ulice, prala svoj automobil (reno dofan koji su susedi sumnjičavo posmatrali). Sejdi joj je mahnula kad je izašla iz folksvagena. Gospođa Holovej je uzvratila pozdrav. Spajala ih je činjenica da su jedine vlasnice stranih (i nekako tuđinskih) automobila u kraju.

Stigla je do ulaznih vrata. Zastala je pred njima, mršteći se. Bila su odškrinuta. Da li ih je tako ostavila? Ušla je u kuću i zatvorila vrata za sobom. Nisu se zatvorila do kraja, zato što je brava obijena, ali ona to nije primetila. Usmerila je svu pažnju na zid iznad kauča. Na njemu su bila metar visoka slova ispisana njenim karminom. Dve reči: PRLJAVA PIČKA.

Trebalo je da pobegne, ali su zbunjenost i gnev bili toliko snažni da nisu ostavili mesta za strah. Znala je ko je to učinio, ali je Džoni sigurno otišao. Čovek za kog se udala nije voleo fizičke sukobe. Iskusila je mnogo grubih reči i jedan šamar, ali ništa osim toga.

I njen donji veš je bio na podu.

Trag razbacane odeće vodio je iz dnevne sobe niz kratki hodnik do spavaće. Sav donji veš - gaće, gaćice, prslučići, podsuknje, podvezice koje je ponekad nosila iako joj nisu bile potrebne - bio je iseckan. Vrata kupatila na kraju hodnika bila su širom otvorena. Na pločicama je neko ispisao karminom: PRLJAVA JEBAČICA.

Vrata njene spavaće sobe su takođe bila otvorena. Prišla im je i zastala na dovratku. Nije ni slutila da Džoni Klejton stoji iza njih, s nožem i smit i vesonom kalibra trideset osam u rukama. Li Osvald će istim revolverom oduzeti život dalaskom policajcu Dž. D. Tipitu.

Njena torbica je ležala otvorena na krevetu. Njen sadržaj, uglavnom šminka, bio je razbacan po čaršavu. I harmonika-vrata njenog garderobnog ormana bila su otvorena. Nešto od njene odeće je još tužno visilo s čiviluka. Najveći deo je bio na podu. Svi odevni predmeti su bili izrezani.

„Džoni, kopilane!“ Htela je da vrisne, ali nije mogla od snažnih osećanja. Prošaptala je te reči.

Krenula je ka ormanu, ali nije daleko stigla. Neko ju je ščepao za vrat. Osetila je čelični krug na slepoočnici. "Ne mrdaj, ne opiri se. Ubiću te, ako me ne poslušaš.“

Pokušala je da se odmakne. Udario ju je po glavi kratkom cevi pištolja. Stisak oko njenog vrata se pojačao. Prestala je da se opire kad je ugledala nož u ruci koja ju je davila. To je bio Džoni - prepoznala mu je glas - ali i nije bio. Promenio se.

Trebalo je da ga poslušam. Mislila je na mene. Zašto ga nisam poslušala?

Odvukao ju je u dnevnu sobu. Nije skidao ruku s njenog vrata. Okrenuo je i bacio na kauč. Pala je preko njega, raširenih nogu.

„Spusti haljinu. Vidim ti podvezice, kurvetino.“

Nosio je pantalone s tregerima (samo to je bilo dovoljno da pomisli da sanja). Obojio je kosu u sumanutu narandžastoplavu nijansu. Zamalo što se nije nasmejala.

Seojenastolicuisprednje. Ciljao jujeposredgrudi. „Zvaćemo tvogjebača.“

"Ne znam o čemu...“

„Ambersona. Onog s kim se igraš skrivanja kobasice u onom kupleraju pored Kilena. Znam sve o tome. Dugo vas motrim.“

„Džoni, dajem ti reč da neću zvati policiju ako odmah odeš, iako si mi upropastio odeću.“

„Kurvinsku odeću“, prezrivo je dobacio.

"Ne znam... ne znam njegov broj.“

Njen telefonski imenik, koji je obično držala u malom radnom stolu pored pisaće mašine, bio je pored aparata. "Ja znam. Na prvoj je strani. Potražio sam tvog jebača na slovu J, ali nije bio tamo. Ja ću ga pozvati, da ne bi rekla neke gluposti operaterki. Zatim ćeš porazgovarati s njim.“

„Neću, Džoni, ne ako hoćeš da mu naudiš.“

Nagnuo se napred. Sumanuta narandžastoplava kosa mu je pala na oči. Sklonio ju je rukom u kojoj je držao pištolj. Upotrebio je onu s nožem da podigne slušalicu. Cev pištolja je bila uperena na njene grudi. „Evo kako ćemo, Sejdi.“ Zvučao je gotovo razumno. „Ubiću jednog od vas. Drugi može da živi. Ti ćeš odlučiti ko će to biti.“

Bio je krajnje ozbiljan. To se moglo pročitati s njegovog lica. „Šta... šta ako ne bude kod kuće?“

Njena glupa upadica ga je nasmejala. "U tom slučaju ćeš umreti, Sejdi.“ Sigurno je pomislila: Mogu da kupim nešto vremena. Od Dalasa do Džodija ima najmanje tri sata puta, još više u gušćem saobraćaju. Toje dovoljno vremena da Džoni dođe sebi ili da mu pažnja popusti. Iskoristiću taj trenutak da bacim nešto na njega i potrćim ka vratima.

Okrenuo je 0 ne gledajući u telefonski imenik (uvek je imao gotovo savršeno pamćenje za brojeve) i zatražio Vestbruk 7-5430. Slušao je i rekao: „Hvala, operaterko.“

Zavladala je tišina. Telefon je zvonio negde daleko, sto šezdeset kilometara na severu. Sigurno se pitala koliko će Džoni čekati pre nego što je upuca u stomak, uveren da Amberson nije kod kuće.

Zatim se njegov izraz promenio. Ozario se i slabašno osmehnuo. Zubi su mu bili belji nego ikad. Kako i ne bi bili? Uvek ih je prao najmanje pet-šest puta na dan. „Zdravo, gospodine Amberson. Neko ovde ima nešto da vam kaže.“ Ustao je sa stolice, da bi joj dodao telefon. Kad ga je prislonila na uvo, zasekao ju je nožem, brzo kao zmija. Razrezao joj je lice.

4.

„Šta sijoj ućinio?“, povikao sam. „Šta sijoj ućinio, kopilane?“

„Ućutite, gospodine Amberson.“ Zvučao je kao neko ko se dobro zabavlja. Sejdi više nije vrištala, ali sam čuo njene jecaje. „Dobro je. Prilično teško krvari, ali će to prestati.“ Nastavio je uviđavnim, zabrinutim tonom. „Naravno, više neće biti lepa. Sad izgleda kao ono što jeste, jeftina kurva od četiri dolara. Majka mi je pričala da je takva. Imala je pravo.“

„Pusti je, Klejtone“, rekao sam. „Molim te.“

„Hteo bih da je pustim. Želim to, otkad sam je obeležio. Evo šta sam joj rekao, gospodine Amberson. Ubiću nekog od vas. Znate li da me je koštala posla. Morao sam da dam otkaz i da odem u bolnicu na terapiju elektrošokovima. Mogao sam da biram, ili to ili hapšenje.“ Nastavio je posle kraće pauze. „Gurnuo sam devojku niza stepenice. Pokušala je da me dodirne. Za sve je kriva ova prljava kučka. Ova koja sad krvari u krilo. Nešto njene krvi je i na mojim rukama. Moraću da ih dezinfikujem.“ Nasmejao se.

„Klejtone...“

„Daću vam tri i po sata. Do pola osam. Zatim ću ispaliti dva hica u nju. Jedan u stomak i jedan u prljavu pičketinu.“

U pozadini sam čuo njen vrisak: "Ne čini to, Džejkobe!“

"UMUKNI!“, zaurlao je Klejton. „ZATVORI TA USTA!“ Zatim se obratio meni, jezivim konverzacijskim tonom: "Ko je Džejkob?“

"To sam ja“, rekao sam. "To mi je srednje ime.“

"Da li te tako zove u krevetu dok ti sisa kurac, jebaču?“

"Klejtone“, rekao sam. „Džoni. Razmisli o onom što činiš.“

„Razmišljao sam o tome duže od godinu dana. Znaš, lečili su me elektrošokovima u bolnici. Rekli su da će zaustaviti snove, ali nisu. Samo su ih pogoršali.“ „Koliko si je posekao? Dopusti mi da razgovaram s njom.“

"Neću.“

„Možda ću učiniti to što hoćeš ako mi dozvoliš da razgovaram s njom. Ne pada mi na pamet da dolazim ako mi ne dozvoliš da razgovaram s njom. Da li si toliko sluđen od šokova da ne možeš da me razumeš?“

Izgleda da nije bio. Čuo sam neko komešanje, a zatim i njen slabašni i drhtavi glas. „Gadno je, ali neću umreti.“ Spustila je glas. „Zamalo je promašio oko...“ Klejton se dočepao slušalice. „Vidiš? Tvoja mala drolja je dobro. Uskači u mangupski ševrolet i dođi ovamo što brže možeš, važi? Slušaj me dobro gospodine Džordže Džejkobe Ambersone Jebaču: ako pozoveš policiju, ako vidim ijedno plavo Ui crveno svetlo, ubiću ovu kučku, a zatim i samog sebe. Da li mi veruješ?“ „Da.“

„Dobro je. Preda mnom je uravnotežena jednačina. Čine je jebač i kurvetina. Ja sam u sredini. Ja sam znak jednakosti, Ambersone, ali ti moraš da odlučiš. Koja će se vrednost poništiti? Odluka je na tebi.“

„Nemoj!“, kriknula je. „Nemoj! Pobiće nas, ako dođeš o...“

Veza se naglo prekinula.

5.

Dosad sam govorio istinu, pa ću nastaviti s tom praksom, iako to znači da ću se predstaviti u najgorem mogućem svetlu: moja prva misao kad sam utrnulom rukom spustio slušalicu bila je da je pogrešio, da vrednosti nisu bile uravnotežene. Na jednom kraju vage je bila lepa srednjoškolska bibliotekarka, a na drugoj čovek koji poznaje budućnost i koji ima - bar teoretsku - moć da je promeni. Jedan deo mene je na sekundu pomislio da žrtvuje Sejdi i pođe na drugi kraj grada da motri uličicu između Avenije Ouk Loun i Bulevara Tertl Krik, da bi saznao da li je čovek koji je promenio američku istoriju bio sam.

Seo sam u ševi i krenuo ka Džodiju. Čim sam se dohvatio Auto-puta 77, poterao sam ga sto deset. U vožnji sam otvorio aktovku i izvadio pištolj. Gurnuo sam ga u unutrašnji džep sportskog sakoa.

Shvatio sam da moram da umešam Deka u čitavu stvar. Bio je star i nesiguran na nogama, ali nisam imao drugog izbora. Hteo bi da bude umešan, govorio sam sebi. Voleo je Sejdi. Video sam to na njegovom licu, kad god bi je pogledao.

Odživeoje svoje, govorio je hladniji deo mog uma. Ona nije. Bilo kako bilo, imaće istu šansu kojuje ludak dao meni. Ne mora dapođe.

Ali hoće. Ponekad ono što nam se čini kao izbor, uopšte nije stvar izbora.

Nikad nisam toliko žalio za davno izgubljenim mobilnim telefonom, kao u vožnji od Dalasa do Džodija. Najbolje što sam mogao jeste da se javim iz govornice na benzinskoj pumpi, nekih osamsto metara posle fudbalskog oglasnog panoa. Telefon je zazvonio tri puta... četiri... pet...

Dek se oglasio, baš kad sam hteo da prekinem vezu. „Halo? Halo?“ Zvučao je nervozno i okraćalog daha.

„Dek? Ja sam Džordž.“

„Hej, dečače!“ Večerašnja verzija Bila Tarkota (iz popularnog i dugovečnog komada Suprug ubica) zvučala je oduševljeno, umesto nervozno. „Bio sam napolju, u malom vrtu ispred kuće. Zamalo što nisam prečuo telefon, ali...“

„Ćuti i slušaj. Desilo se nešto strašno. Dešava se. Sejdi je povređena, možda i teško.“

Usledila je kratkapauza. Dekje, kad je progovorio, zvučao mlađe: kao čvrst i odlučan muškarac, kakav je nesumnjivo bio pre četrdeset godina i dve supruge. Ili je možda u pitanju bila nada. Večeras sam mogao da računam isključivo na nadu i čoveka u kasnim šezdesetim. „Govoriš o njenom suprugu, zar ne? Ovo je moja greška. Mislim da sam ga video i to pre nekoliko nedelja. Kosa mu je bila znatno duža nego na fotografiji u godišnjaku. Nije bila iste boje. Bila je skoro narandžasta.“ Usledila je pauza, a za njom reč kakvu nikad nisam čuo od njega. "Jebiga!“

Rekao sam mu šta je Klejton hteo, i šta predlažem da učinimo. Smislio sam jednostavan plan. Da li se prošlost harmonizuje sa sobom? Sjajno, dopustiću joj da to uradi. Znao sam da bi Dek mogao doživeti srčani napad - Tarkot ga je doživeo - ali neću dozvoliti da me to zaustavi. Neću dozvoliti da me išta zaustavi. U pitanju je Sejdi.

Očekivao sam da će reći kako bi bilo bolje da ovo prepustimo policiji, ali je Dek dobro procenio situaciju. Dag Rims, čuvar reda u Džodiju imao je loš vid, protezu na jednoj nozi i više leta od Deka. Nije me pitao zašto nisam pozvao državnu policiju u Dalasu. Da jeste, rekao bih mu da verujem da je Klejton bio ozbiljan kad je zapretio da će je ubiti ako ugleda ijedno policijsko svetlo. To je bila istina, ali ne i pravi razlog. Hteo sam da se lično pobrinem za kurvinog sina.

Bio sam vrlo ljut.

"U koliko sati te očekuje, Džordže?“

"Ne pre pola osam.“

„Sad je... sedam i četvrt. Što znači da imamo malo vremena. Ulica iza Bi Trija je Epl-nešto. Ne mogu da se setim šta. Hoćeš li tamo biti?“

„Hoću. U kući iža njene.“

„Naći ćemo se za pet minuta.“

„Naravno, ako voziš kao ludak. Nek bude za deset. I ponesi nešto što može da vidi s prozora dnevne sobe, ako pogleda napolje. Ne znam, možda...“

"Da li će tepsija odgovarati?“

„Fino. Videćemo se za deset minuta.“

Pre nego što sam prekinuo vezu, dodao je: „Imaš li pištolj?“

"Imam.“

Glas mu je bio sličan psećem režanju. „Dobro je.“

6.

Ulica iza kuće Doris Daning zvala se Vajmor lejn. Kuća iza Sejdine se zvala Epl blosom vej. Broj 202 na Vajmoru bio je na prodaju. Broj 140 na Epl blosom veju nije imao znak NA PRODAJU na travnjaku, ali je bio mračan, a travnjak zapušten i istačkan maslačkom. Parkirao sam se ispred nje i pogledao na sat. Deset do sedam.

Dek je dva minuta kasnije parkirao karavan iza ševija i izašao. Obukao je farmerke, košulju i končanu kravatu. Nosio je tepsiju s cvetnim motivima i staklenim poklopcem. Rekao bih da je bila tri četvrtine ispunjena čop suijem. „Dek, ne mogu dovoljno da ti se...“

"Ne zaslužujem zahvalnost, već dobru šutku u dupe. Izlazio je iz ’Vestern auta’, baš kad sam ulazio. Sigurno je bio Klejton. Dan je bio vetrovit. Nalet vetra mu je zabacio kosu. Na trenutak sam video udubljene slepoočnice. Ali ta kosa... duga i različite boje... nosio je drečavo kaubojsko odelo...“ Odmahnuo je glavom. „Starim. Nikad neću sebi oprostiti, ako je Sejdi povređena.“

"Da li se dobro osećaš? Nemaš bolove u grudima, ili nešto slično?“

Gledao me je kao da sam poludeo. „Hoćemo li stajati ovde i razgovarati o mom zdravlju, ili ćemo pokušati da izbavimo Sejdi iz nevolje?“

„Učinićemo i više od toga. Kreni zaobilaznim putem do njene kuće. Dok to budeš radio, preći ću preko zadnjeg dvorišta, provući ću se kroz živu ogradu i ući u Sejdino dvorište.“ Naravno da sam pomislio na kuću Daningovih na Ulici Košut. Setio sam se da na kraju Sejdinog sićušnog zadnjeg dvorišta postoji živa ograda. Video sam je mnogo puta. „Pokucaj i reci nešto veselo. Budi dovoljno glasan da mogu da te čujem. Dotad ću biti u kuhinji.“

„Šta ćeš ako su zadnja vrata zaključana?“

„Čuva ključ pod stepenikom.“

"U redu.“ Dek je razmišljao natuštenog čela. Podigao je glavu. „Reći ću: ’Specijalna dostava hrane’. Podići ću sud da bi me video kroz prozor dnevne sobe, ako me posmatra. Misliš da će to upaliti?“

„Hoće. Dovoljno je da mu na nekoliko sekundi privučeš pažnju.“

"Ne pucaj, ako postoji i najmanja opasnost da ćeš pogoditi Sejdi. Savladaj kopilana. Uspećeš. Tip kog sam video je žgoljav ko pritka.“

Tupo smo se pogledali. Takav plan bi možda upalio u Barutnom dimu{82} ili Maveriku{83}, ali ovo je stvarni život. A u stvarnom životu dobri momci - i cure - ponekad dobiju po labrnji ili poginu.

7.

Dvorište iza kuće na Epl blosom veju nije bilo baš isto kao ono iza kuće Daningovih, ali je bilo sličnosti. Kao prvo, video sam pseću kućicu, iako bez table s natpisom OVO JE DOM VAŠEG LJUBIMCA. Neko dete je, umesto toga, iznad ulaza ispisalo BUČOV DOM. Nije bilo ni dečice u lovu na slatkiše. Bilo je pogrešno doba godine.

Živica je pak izgledala sasvim isto.

Progurao sam se kroz nju. Nisam obraćao pažnju na ogrebotine na rukama. Pretrčao sam Sejdino zadnje dvorište u pognutom položaju i pokušao da otvorim vrata. Bila su zaključana. Pipao sam ispod stepenika. Bio sam siguran da neću naći ključ, zato što se prošlost harmonizuje, ali je tvrdokorna.

Bio je tamo. Izvadio sam ga, gurnuo u bravu i polako pritisnuo. Brava je slabašno škljocnula kad se otključala. Ukočio sam se, u očekivanju krika. Nije ga bilo. Video sam svetla u dnevnoj sobi, ali nisam čuo glasove. Možda je Sejdi već mrtva, a Klejton nestao.

Bože, molim ti se da se to nije desilo.

Čuo sam ga kad sam šire otvorio vrata. Govorio je glasnim, monotonim i razvučenim tonom. Zvučao je kao Bili Džejms Hargis nakljukan sredstvima za smirenje. Govorio joj je kolika je kurvetina i kako mu je uništila život. Ili je možda govorio o devojci koja je pokušala da ga dodirne. Džon Klejton nije video razlike među njima. Za njega su sve žene bile napaljene kliconoše. Morao je da ih nauči pameti. I, naravno, metli.

Skinuo sam cipele. Stavio sam ih na linoleum. Sijalica iznad sudopere je bila upaljena. Proverio sam senku, da bih se uverio da se neće pružiti ispred mene. Izvadio sam pištolj iz sportskog sakoa i krenuo preko kuhinje. Nameravao sam da stanem pored vrata dnevne sobe i sačekam Specijalnu dostavu! Tada ću upasti.

Samo što to nisam dočekao. Kad se Dek oglasio, nije zvučao nimalo veselo. Ispustio je besni, preneraženi krik, ne na verandi, već u kući.

„O, moj bože! Sejdi!“

Sve se, posle toga, odvijalo veoma brzo.

8.

Klejton je obio bravu na ulaznim vratima. Više nisu mogla da se zatvore. Sejdi to nije primetila, ali Dek jeste. Nije kucao, već ih je gurnuo i otvorio. Ušao je unutra s tepsijom. Klejton je sedeo na stolici, nišaneći u Sejdi, ali je spustio nož na pod pored sebe. Dek mi je kasnije rekao da nije ni znao da Klejton ima nož. Sumnjam da je video pištolj. Svu pažnju je usmerio na Sejdi. Gornji deo njene plave haljine je sad bio tamnosmeđ. Njena ruka i deo kauča na kom je visila bili su krvavi. Najgore od svega je bilo njeno lice. Levi obraz joj je visio, razdvojen u dva dela kao iscepana zavesa.

„O, moj bože! Sejdi!“ Krik je bio spontan, odraz čistog šoka.

Klejton se okrenuo, s ružno izvijenom gornjom usnom. Podigao je pištolj. Video sam to i jurnuo kroz vrata između kuhinje i dnevne sobe. Gledao sam kako Sejdi izbija nogom stolicu ispod njega. Pucao je, ali je zrno udarilo u tavanicu. Dek je bacio tepsiju na njega, kad je pokušao da ustane. Poklopac je odleteo. Rezanci, hamburger, zelena papričica i sos od paradajza su se rasuli. Dopola pun sud udario je Klejtona u desnu ruku. Čop sui se prosuo. Pištolj mu je poleteo iz ruke.

Video sam krv i Sejdino unakaženo lice. Video sam Klejtona kako čuči na krvavom tepihu i podigao pištolj.

"Nemoj!“, vrisnula je Sejdi. „Nemoj, nemoj, molim te, nemoj!“

Um mi se razbistrio, kao da me je ošamarila. Ako ga ubijem, postaću predmet policijske istrage, bez obzira na opravdanost ubistva. Moj identitet Džordža Ambersona će se raspasti, a s njim i sve šanse da sprečim atentat u novembru. I zbilja, koliko bi takvo ubistvo bilo opravdano7. Čovek je bio nenaoružan.

Tako sam mislio, zato što nisam video nož. Bio je zaklonjen prevrnutom stolicom. Možda bih ga prevideo i da ga ništa nije zaklanjalo.

Vratio sam pištolj u džep. Uspravio sam ga.

"Ne možeš da me udaraš!“ Pljuvačka mu je letela iz usta. Oči su mu kolutale, kao da ima napad. Bešika ga je izdala. Čuo sam kako mokraća kaplje po tepihu. "Ja sam duševni bolesnik. Nisam odgovoran za svoja dela. Imam potvrdu. Čuvam je u kolima, u odeljku za rukavice. Pokazaću ti...“

Cvilež, potpuni užas na njegovom licu kad je shvatio da je razoružan, način na koji mu je narandžastoplava kosa padala oko lica, čak i miris čop suija... sve to me je razgnevilo. Najviše je to bila Sejdi, šćućurena na kauču, krvava i raspuštene kose. Na levoj strani je kosa bila blizu teško povređenom licu. Imaće ožiljak tamo gde je Bobi Džil imala avetinjski trag svog. Naravno da hoće, prošlost se harmonizuje, ali će Sejdin izgledati mnogo gore.

Udario sam ga preko desne strane lica, dovoljno jako da mu pljuvačka poleti s leve. „Ovo tije za metlu, jebeni ludače!“

Uzmakao sam i zamahnuo. Ovog puta je pljuvačka poletela s desne strane usta iz kojih je izašao krik, gorak i nesrećan, kakav se može čuti samo od najgorih stvorova, sposobnih za gnusobna dela koja se ne daju ispraviti. Niti oprostiti. „Ovo tije za Sejdi!“

Stisnuo sam pesnicu. Dek je, u nekom drugom svetu, urlao u telefonsku slušalicu. Da li je trljao grudi, kao što je Tarkot trijao svoja? Nije. Ne još. Sejdi je jecala, u tom istom drugom svetu. "A ovo tije za mene!“

Zamahnuo sam pesnicom, i - rekao sam da ću govoriti istinu, do najmanje pojedinosti - kad mu se nos razbio, njegov bolni krik je bio muzika za moje uši. Pustio sam da padne na pod.

Zatim sam se okrenuo ka Sejdi.

Pokušala je da ustane s kauča, ali je pala nazad. Pokušala je da mi pruži ruke, ali ni to nije mogla učiniti. Pale su na krvavu haljinu. Zakolutala je očima. Bio sam siguran da će se onesvestiti, ali je izdržala. „Stigao si“, prošaptala je. „O, Džejk, došao si da me spaseš. Obojica ste.“

"Bi Tri lejn!“, vikao je Dek. "Ne, ne znam koji je broj. Ne mogu da se setim. Videćete starca s čop suijem na cipelama. Stajaće ispred kuće i mahati rukama! Požurite! Izgubila je mnogo krvi!“

„Budi mirna!“, rekao sam. "Ne pokušavaj da...“

Raširila je oči. Gledala je preko mog ramena. „Okreni se! Džejk, okreni se!“ Okrenuo sam se. Gurnuo sam ruku u džep, tragajući za pištoljem. I Dek se okrenuo. Držao je telefon kao motku, s obe artritisom namučene ruke. Iako je Klejton podigao nož kojim je unakazio Sejdi, njegovi napadački dani behu odbrojani. Nije mogao da napadne nikog, izuzev samog sebe.

Usledila je još jedna scena kakvoj sam već prisustvovao, ali na Aveniji Grinvil, nedugo po dolasku u Teksas. Madi Voters nije prašio iz „Pustinjske ruže“, ali je preda mnom bila još jedna teško povređena žena i još jedan muškarac koji je krvario iz slomljenog nosa, s raspasanom košuljom koja mu je sezala skoro do kolena. Držao je nož umesto pištolja, ali je izuzev toga sve bilo isto. „Nemoj, Klejtone!“, povikao sam. „Spusti ga!“

Njegove oči, vidljive kroz narandžaste pramenove, zurile su u omamljenu, poluonesvešćenu ženu na kauču. „Da li je ovo ono što si htela, Sejdi?“, povikao je. „Ako je ovo ono što si htela, to ćeš i dobiti!“

Grčevito se nacerio, podigao nož do svog grla... i zarezao.

DEO 5
22.11.1963

Dvadeset treće poglavlje

1.

Iz dalaskog Morning njuza, od jedanaestog aprila 1963. godine (prva strana):

STRELAC IZ POTAJE JE PUCAO NA VOKERA

IZ PERA EDIJA HJUZA

Policija tvrdi da je strelac pokušao da ubije bivšeg generala Edvina A. Vokera u njegovom domu, u sredu uveče, puškom velikog kalibra, i da je promašio kontroverznog krstaša za centimetar.

Voker je radio na poreskoj prijavi u devet uveče, kad je tane razbilo zadnji prozor i udarilo u zid pored njega.

Policija kaže da se Voker pomerio u zadnji čas i da mu je to spaslo život.

„Neko ga je dobro nanišanio“, rekao je detektiv Ajra van Kliv. „Nepoznati strelac je pucao s namerom da ga ubije.“

Voker je pronašao nekoliko krhotina taneta na desnom rukavu. Imao je staklo i iverje na kosi, kad su novinari stigli.

Rekao je da se u ponedeljak vratio u Dalas, nakon prvog predavanja na turneji zvanoj „Operacija ponoćno jahanje“. Takođe je rekao reporterima...

Iz dalaskog Morning njuza, od dvanaestog aprila 1963. godine (sedma):

DUŠEVNI BOLESNIK RANIO BIVŠU

ŽENU I IZVRŠIO SAMOUBISTVO

(DŽODS) Sedamdesetsedmogodišnji Dikon Dek Simons je u sredu uveče prekasno stigao da spase Sejdi Danhil od ranjavanja. Popularna dvadesetosmogodišnja bibliotekarka u „Denholm konsolidejtu“ mogla je mnogo gore proći.

Prema Daglasu Rimsu, gradskom čuvaru reda u Džodiju, "da Dek nije došao, gospođica Danhil bi gotovo sigurno izgubila život“. Simons nije bio raspoložen za davanje izjava, rekao je samo: „Ne želim da razgovaram o tome. Ta stvar je gotova.“

Simons je, po svedočenju pozornika Rimsa, savladao mnogo mlađeg Džonija Klejtona. Oduzeo mu je mali revolver. Klejton je potegao nož kojim je povredio suprugu i prerezao sebi vrat. Simons je, uz pomoć još jednog čoveka, Džordža Ambersona iz Dalasa, uzalud pokušao da zaustavi krvarenje. Klejton je na licu mesta proglašen mrtvim.

Gospodin Amberson, bivši profesor u „Denholm konsolidejtu“, stigao je nedugo nakon Klejtonovog razoružavanja. Nismo mogli da dobijemo njegov komentar događaja, ali je na licu mesta rekao pozorniku Rimsu da je Klejton - bivši pacijent mentalne ustanove - najverovatnije šest meseci uhodio bivšu suprugu. Zaposleni u "Denholm konsolidejtu“ upozoreni su na njega. Direktorka Elen Dokerti je nabavila njegovu fotografiju. Klejton je promenio izgled.

Gospođica Danhil je ambulantnim kolima prevezena u Bolnicu „Parkland memorijal“ u Dalasu, gde je njeno stanje opisano kao stabilno.

2.

Nisam mogao da je vidim do subote. Tokom intervencije sam sedeo u čekaonici, s knjigom koju nisam mogao da čitam. Okupljeno mnoštvo mi je pomagalo da prebrodim teške trenutke. Najveći broj profesora iz srednje škole došao je da vidi kako je, kao i gotovo stotinu učenika. Oni bez vozačke dozvole su došli u Dalas s roditeljima. Veliki broj je ostao da bi dao krv. Moja aktovka je bila puna čestitki za ozdravljenje. Kod medicinskih sestara je bilo toliko cveća da je bolnički hodnik ličio na staklenu baštu.

Mislio sam da sam se navikao na život u prošlosti, ali me je Sejdina soba u „Parklandu“ prenerazila, kad su me konačno pustili unutra. Smestili su je u jednokrevetnu, zagušljivu bolničku sobu, jedva veću od ormana. Nije imala kupatilo. U uglu je bila ružna šolja, kojom se samo patuljak mogao udobno poslužiti. Poluprovidni plastični zastor je obezbeđivao privatnost (ili poluprivatnost). Nije bilo dugmadi za podizanje i spuštanje postelje, već se to radilo polugom. Bela boja na njoj se oljuštila od kontakata s mnoštvom ruku. Nije bilo monitora s elektronski predstavljenim vitalnim podacima, niti televizora za pacijente.

Staklena boca nečeg - možda hranljivog rastvora - visila je na metalnom stalku. Cevčica ju je spajala sa Sejdinom levom rukom. Nestajala je ispod debelog zavoja.

Zavoj na ruci nije bio tako veliki kao onaj na levoj strani glave. Odsekli su joj kosu s te strane, što joj je davalo potišten izraz... bog sveti zna da je imala dosta razloga za takvo raspoloženje. Doktori su joj ostavili sićušni prorez iznad zavijenog oka. Otvorila je zavijeno i zavojem nepokriveno oko kad je čula moje korake. Bila je pod dejstvom sedativa, ali se u njenom oku odrazio sav proživljeni užas, od kog mi se srce steglo.

Lagano se okrenula licem ka zidu.

„Sejdi - dušo, ja sam.“

„Zdravo“, rekla je ne okrećući glavu.

Dodirnuo sam je po ogoljenom ramenu. Trgla se. „Molim te, nemoj da me gledaš.“

„Sejdi, nije važno.“

Okrenula se prema meni. Posmatrala me je omamljena morfijumom. Jedno oko joj je virilo ispod gaze. Ružna žućkasta mrlja se širila po zavojima. Pretpostavio sam da se radi o krvi i nekom melemu.

„Važno je“, rekla je. „Ovo nije isto ono što se desilo Bobi Džil.“ Pokušala je da se osmehne. „Znaš kako izgleda bejzbol loptica, s onim crvenim koncima? Tako Sejdi sad izgleda. Idu gore, dole i svuda okolo.“

„Izbledeće.“

„Ne razumeš. Isekao mi je obraz sve do usne duplje.“

„Ali, živa si. Volim te.“

„Reci mi to kad mi skinu zavoje“, rekla je tupim, omamljenim glasom. „Frankenštajnova nevesta će u poređenju sa mnom izgledati kao Liz Tejlor.“

Uhvatio sam je za ruku. „Jednom sam nešto čitao...“

„Mislim da nisam spremna za razgovor o književnosti, Džejk.“

Ponovo je pokušala da se okrene prema zidu. Nisam hteo da joj pustim ruku. "To je bila japanska poslovica. ’Gde ima ljubavi, ožiljci od velikih boginja su lepi kao jamice na obrazima.’ Volim tvoje lice bez obzira na njegov izgled. Zato što sam tvoj.“

Rasplakala se. Držao sam je za ruku dok nije utihnula. U stvari, pomislio sam da je zaspala, kad je rekla: „Znam da sam kriva što sam se udala za njega, ali...“

„Nisi ti kriva, Sejdi, nisi znala.“

„Znala sam da mu nešto fali. I pored toga sam nastavila da se viđam s njim. Mislim da sam to učinila da bih udovoljila mami i tati, koji su bili za to srcem i dušom. Još nisu došli. Drago mi je zbog toga. Zato što i njih krivim. To je grozno, zar ne?“

„Kad si več počela da razmeravaš krivicu, sačuvaj jedan deo i za mene. Bar dva puta sam lepo video taj bogom prokleti plimut koji je vozio naokolo, i još nekoliko puta krajičkom oka.“

"Ne moraš da se osećaš krivim zbog toga. Detektiv iz državne policije i teksaski rendžer koji su me ispitivali rekli su mi da je Džonsonov prtljažnik bio pun automobilskih tablica. Verovatno ih je krao na parkiralištima. Imao je mnogo samolepljivih natpisa, kako ih ti ono zoveš...“

"Nalepnice.“ Setio sam se one koja me je prevarila one večeri u Kendlvudu, NAPRED SUNERSI. Pogrešio sam kad sam zanemario učestalo pojavljivanje crveno-belog plimuta, zato što sam ga protumačio kao još jednu harmonizaciju prošlosti. Trebalo je da budem pametniji. I bio bih, da mi um nije bio u Dalasu, s Lijem Osvaldom i generalom Vokerom. I kad smo već kod krivice, i Deku je pripadao jedan njen deo. Naposletku, video ga je, i uočio velike udubine na slepoočnicama.

Pusti sad to, pomislio dam. Štaje bilo, biloje. Ne može biti popravljeno. Samo što može.

„Džejk, da li policija zna da nisi... baš onaj za kog se predstavljaš?“

Sklonio sam joj kosu s desne strane lica, tamo gde je bila dugačka. „Dobro sam, što se toga tiče.“

Deka i mene je saslušao isti policajac koji je razgovarao sa Sejdi, pre nego što su je doktori odgurali u operacionu salu. Državni policajac nas je blago ukorio, zato što smo se poneli kao ljudi koji su videli previše televizijskih vesterna. Rendžer ga je podržao. Zatim nam je prodrmao ruke i rekao: „Uradio bih isto što i vi, da sam bio na vašem mestu.“

„Dek mi je pokrivao leđa. Hteo je da bude siguran da školski odbor neće praviti probleme oko tvog povratka na posao sledeće školske godine. Ne mogu da razumem da to što te je neki ludak iskasapio iko može smatrati moralnim sagrešenjem. Dek misli da bi bilo najbolje ako...“

"Ne mogu da se vratim na posao. Ne mogu da radim s decom, s ovakvim licem.“ „Sejdi, kad bi samo znala koliko njih je došlo ovamo...“

"To je lepo od klinaca. Mnogo mi znači. I baš s njima neću moći da se suočim. Zar ne shvataš? Mislim da bih mogla da izađem na kraj s onima koji će se smejati i zbijati šale. U Džordžiji sam učila sa ženom koja je imala zečju usnu. Naučila sam mnogo posmatrajući njenu borbu s tinejdžerskom okrutnošću. Oni drugi će me upropastiti, dobronamerni. Strepim od pogleda punih sažaljenja... i od onih koji neće moći da me gledaju.“ Duboko je i drhtavo udahnula i nastavila: „Takođe sam srdita. Znam da je život težak, mislim da svi to znaju u svom srcu. Ali zar mora da bude okrutan? Zašto tako snažno i duboko ujeda?“ Uzeo sam je u naručje. Nenaružena strana njenog lica bila je vrela. Pulsirala je. "Ne znam, dušo.“

„Zašto nema drugih šansi?“

Grlio sam je. Pustio sam je kad joj se disanje ujednačilo. Pokušao sam da se tiho iskradem. Progovorila je, ne otvarajući oči: „Rekao si mi da si hteo nečemu da prisustvuješ u sredu uveče. Ne verujem da si hteo da vidiš kako Džoni Klejton reže sopstveni vrat, zar ne?“

"Nisam.“

"Da li si propustio taj događaj?“

Hteo sam da je lažem, ali sam se predomislio. "Jesam.“

Otvorila je oči, uz očigledan napor. Neće dugo ostati otvorene. „Hoćeš li dobiti drugu priliku?“

"Ne znam. Nije važno.“

To nije bila istina. Zato što će biti važno ženi i deci Džona Kenedija; njegovoj braći; možda i Martinu Luteru Kingu; gotovo sigurno desetinama hiljada mladih Amerikanaca koji su sad u srednjoj školi i koji će, ako ništa ne izmeni tok istorije, biti pozvani da obuku uniformu, odlete na drugi kraj sveta, razmaknu guzove i sednu na veliki zeleni ud, Vijetnam.

Izašao sam iz bolničke sobe, kad je sklopila oči.

3.

Izašao sam iz lifta u predvorje. Tamo nije bilo nijednog od sadašnjih učenika „Denholma“, ali je bilo dvoje bivših. Majk Kozlo i Bobi Džil Olnat su sedeli na tvrdim plastičnim stolicama, s neotvorenim časopisima u krilima. Majk je skočio i prodrmao mi ruku. Bobi Džil me je počastila toplim, snažnim zagrljajem.

„Koliko je ozbiljno?“, pitala je. „Hoću reći“ - protrljala je senku svog ožiljka vrhovima prstiju - „može li se popraviti?“

"Ne znam.“

„Da li ste razgovarali s doktorom Elertonom?“ pitao je Majk. Elerton je uživao ugled najboljeg plastičnog hirurga u središnjem Teksasu. Pomogao je Bobi Džil svojim magičnim umećem.

„Ovog popodneva je u bolnici, obilazi pacijente. Dek, mis Eli i ja ćemo se sastati s njim za“ - pogledao sam na sat - „dvadeset minuta. Hoćete li da nam se pridružite?“

„Molim vas“, oglasila se Bobi Džil. „Znam da će joj pomoći. On je genije.“

„Hajdemo. Da vidimo šta genije može da uradi za nju.“

Majk je sigurno pročitao izraz mog lica, zato što me je stisnuo za ruku i rekao: „Možda nije tako loše kao što mislite, gospodine A.“

4.

Bilo je gore.

Elerton nam je pokazao fotografije - jezive crnobele snimke koji su me podsetili na radove Vedžija i Dajane Arbus{84}. Bobi Džil je zastenjala i okrenula glavu. Dek je muklo huknuo, kao da je dobio udarac u stomak. Mis Eli ih je stoički posmatrala. Naglo je prebledela. Ostala su joj samo dva rumena kruga na obrazima.

Sejdin obraz je na prve dve fotografije visio kao pocepana zavesa. Bio sam spreman na taj prizor, pošto sam ga video u sredu uveče. Nisam bio spreman na obešena usta, kao kod žrtve moždanog udara i na mesnati nabor ispod levog oka. Zbog njega je izgledala jezivo smešno. Došlo mi je da lupim glavom o sto u maloj sobi za sastanke, koju je doktor odabrao za ovaj susret. Ili možda - to bi bilo bolje - da strčim u mrtvačnicu u kojoj je ležao Džon Klejton i da ga još malo izudaram.

„Kad roditelji ove mlade žene večeras stignu“, progovorio je Elerton, „biću taktičan i pun nade, zato što roditelji to zaslužuju.“ Namrštio se. „Iako sam ih očekivao i ranije, s obzirom na ozbiljnost stanja gospođe Klejton...“

„Gospođice Danhiloglasila se Eli, s tihom odlučnošću. „Razvela se od tog monstruma.“

"Da, naravno. Prihvatam ispravku. Vi ste, u svakom slučaju, njeni prijatelji. Verujem da zaslužujete manje takta i više istine.“ Pribrano je pogledao jednu fotografiju. Lupnuo je po Sejdinom rasparanom obrazu kratkim, negovanim noktom. „Ovo može biti poboljšano, ali ne može biti vraćeno u pređašnje stanje.

Ne s tehnikama kojima danas raspolažemo. Možda ću za godinu dana, kad se tkivo zaleći, moći da popravim najveće nepravilnosti.“

Bobi Džil se rasplakala. Uhvatila je Majka za ruku.

„Njenom izgledu je naneta trajna šteta“, reče Elerton, "ali ima i drugih problema. Presečen je facijalni nerv. Imaće problem kad bude jela levom stranom. Oko će joj ostati ovakvo do kraja života. Oštećen je suzni kanal, ali ne i vid. Nadamo se da nije.“

S uzdahom je raširio ruke.

"Za dvadeset ili trideset godina uz napredak na polju mikrohirurgije i regeneracije nerava mogli bismo da uradimo više za ovakve slučajeve. Daću sve od sebe da popravim sve što se može popraviti.“

Majk je prvi put progovorio, s primetnom gorčinom. „Šteta što ne živimo u devedesetim, zar ne?“

5.

Iz bolnice je, tog popodneva, izašla tiha, potištena grupa. Mis Eli me je cimnula za rukav, na ivici parkinga. „Trebalo je da te poslušam, Džordže. Žao mi je, tako mi je žao.“

„Nisam siguran da bi situacija bila išta bolja“, rekao sam, "ali, ako želiš da mi nadoknadiš gubitak, zamoli Fredija Kvinlana da me pozove. On je agent za nekretnine koji mi je pomogao kad sam došao u Džodi. Hoću da ovog leta budem blizu nje, što iziskuje promenu adrese.“

„Možeš da ostaneš kod mene“, rekao je Dek. „Imam dovoljno mesta.“

"Da li si siguran?“

„Učinićeš mi uslugu.“

„Rado ću ti platiti...“

Odmahnuo je rukom. „Učipi se za bakaluk. To će biti dovoljno.“

Dovezao se s Eli. Ispratio sam ih i krenuo ka ševroletu, koji sam sad - verovatno neopravdano - smatrao baksuznim automobilom. Nikad mi nije bilo teže da odem u Vest Nili, gde ću sigurno slušati kako se Li iskaljuje na Marini zbog neuspelog atentata na generala Vokera.

„Gospodine A?“ To je bio Majk. Bobi Džil je stajala nekoliko koraka iza njega s prekrštenim rukama na grudima. Delovala je nesrećno.

„Izvoli, Majk.“

"Ko će platiti bolničke troškove gospođice Danhil? I sve operacije? Ima li osiguranje?“

„Ima neko.“ Ali ni izbliza dovoljno, ne za ovakve stvari. Mislio sam na njene roditelje. Mučilo me je saznanje da se još nisu pojavili. Nije moguće da je smatraju odgovornom zbog onog što je Klejton učinio? Ne vidim kako bi to mogli, ali ja dolazim iz sveta u kom su žene manje-više jednake. Godina 1963. mi se nikad nije u većoj meri činila stranom zemljom.

„Pomoći ću joj koliko god mogu“, rekao sam. Ali koliko će to biti? Imao sam dovoljno gotovine za nekoliko sledećih meseci, ali nedovoljno da platim P°la tuceta zahvata rekonstrukcije lica. Nisam hteo da se vraćam u „Fejt fajnenšel“ na Aveniji Grinvil. Pretpostavljao sam da ću otići, ako budem morao. Derbi Kentakija biće za manje od mesec dana. U Alovim beleškama piše da će pobednik biti autsajder, Čatogaj. Hiljadarka uložena na njega donela bi sedam do osam hiljada, što bi bilo dovoljno da pokrije Sejdine bolničke troškove i - po cenama 1963 - neke od kasnijih hirurških intervencija.

„Imam ideju , reče Majk i pogleda preko ramena. Bobi Džil se ohrabrujuće osmehnula. „Bolje reći, ja i Bobi Džil imamo ideju.“

„Bobi Džil i ja, Majk. Više nisi dete, stoga prestani da govoriš kao da jesi.“ „Tako j e, tako j e, izvinite. Predstavićemo vam je, ako ste spremni da posedite desetak minuta s nama, u kafeteriji.“

Pošao sam za njima. Saslušao sam njihovu ideju. Prihvatio sam je. Ponekad mudar čovek pročisti grlo i zapeva s prošlošću, kad se harmonizuje sa samom sobom.

6.

Te večeri je u stanu iznad mene besnela neobično žučna svađa. Beba Džun je kuknjavom doprinosila kakofoniji. Nisam se trudio da prisluškujem. Ionako će najveći deo urlanja biti na ruskom. Negde oko osam je zavladala neočekivana tišina. Pretpostavio sam da su otišli u krevet, dva sata pre uobičajenog vremena. Laknulo mi je.

Pomišljao sam da odem u postelju, kad se De Morenšiltova jahta od kadilaka zaustavila pred kućom. Džin je kliznula napolje, dok je Džordž iskočio kao čupavac iz kutije. Otvorio je zadnja vrata iza svog sedišta i izvadio velikog punjenog zeca nemoguće ljubičastog krzna. Zevao sam u njega kroz otvor na zavesama, dok se nisam dosetio: sutra je uskršnja nedelja.

Krenuli su ka stepenicama. Ona je hodala, dok je Džordž kaskao ispred nje. Kuća se tresla dok je toptao po rasklimatanom stepeništu.

Čuo sam prigušene i smetene glasove iznad glave. Svetiljka na tavanici se ljuljala. Da li su Osvaldovi pomislili da je u kuću upala dalaska policija ili jedan °d agenata FBI-a koji je pratio Lija dok je sa porodicom živeo na Ulici Mercedes? Nadao sam se da se mali kopilan guši od straha.

Čuo sam strku i kucanje na vratima na spratu. De Morenšilt se raspoloženo oglasio: „Otvaraj, Li! Otvaraj, neverniče!“

Vrata su se otvorila. Stavio sam slušalice, ali ništa nisam čuo. Li ili Marina su upalili lampu s prislušnim uređajem, baš kad sam hteo da se okušam s kružnim mikrofonom Ponovo je radio, bar za neko vreme.

„... za bebu“, rekla je Džin.

„O, hvala!“, reče Marina. „Veliko vam hvala, Džin, tako ljubazni!“

„Šta si se ukočio, druže. Donesi nam nešto za piče!“, rekao je De Morenšilt. Zvučao je kao neko ko je već popio nekoliko piva.

„Imam samo čaj“, rekao je Li. Zvučao je umorno i pospano.

„To je dobro. Imam nešto u džepu, da ga začinim.“ Mogao sam da zamislim kako namiguje.

Marina i Džin su se prebacile na ruski. Li i De Morenšilt - teži bat koraka ih je nepogrešivo otkrivao - krenuli su ka kuhinji. Znao sam da ću ih tamo izgubiti. Zene su sedele blizu lampe. Pokriće muški razgovor svojim glasovima. Džini je rekla na engleskom: „Pobogu, da li je to puška?“

Sve je stalo, uključujući - tako sam se osećao - i moje srce.

Marina se nasmejala. To je bio golicavi smeh za prijeme, ha-ha-ha, bolno izveštačen. „Izgubio posao. Nema pare i ta luda osoba kupi puška. Ja reći: ’Stavi je u orman, ti ludi idiote, da me ne plaši u trudnoći.“

„Hteo sam da malo gađam, to je sve“, reče Li. „Bio sam prilično dobar u marincima. Zbog mene nikad nisu dizali crvenu zastavicu na strelištu.“

Ponovo je zavladala tišina. Činilo mi se da će zauvek trajati. Konačno se razlegao De Morenšiltov bučni „hajde da se zezamo“ smeh. "Ma hajde, ne zavrći zafrkanta! Kako si ga promašio, Li?“

"Ne znam o čemu, dođavola, govoriš?“

„0 generalu Vokeru, dečače! Neko je zamalo rasuo njegov crnačkomrzilački mozak po zidu kancelarije u njegovom domu, u Tertl Kriku. Hoćeš da kažeš da nisi znao za to?“

"U poslednje vreme nisam čitao novine.“

"Zbilja?“, reče Džin. „Zar ono nije Tajms heraldV'

„Htedoh reći da ne čitam vesti. Isuviše su depresivne. Čitam samo zabavne strane i oglase za posao. Veliki Brat kaže da se zaposlim, ili će bebica umreti od gladi.“

„Nisi ga ti promašio?“, pitao ga je De Morenšilt.

Zadirkivao ga je. Ujedao ga je.

Pitanje je zašto je to činio. Da li zato što ni u najluđim snovima nije mogao da zamisli da bi nikogović poput Ozija Zeca mogao biti atentator od srede uveče... ili zato što je znao da je to bio? Možda ga je zadirkivao zato što je Džin uočila pušku? Bilo mi je veoma žao što su žene tu. Možda bih dobio odgovor na većinu pitanja kada bih bio u prilici da slušam razgovor između Lija i njegovog nesvakidašnjeg prijatelja. Ovako, nisam mogao biti siguran.

„Misliš da bih bio dovoljno lud da pucam na nekog s Huverom za leđima?“ Li je zvučao kao da želi da se pridruži zabavi, ali nije bio preterano uspešan.

„Niko ne misli da si na nekog pucao, Li“, pomirljivo će Džin. „Samo obećaj da ćeš, kad beba prohoda, pronaći sigurnije mesto od ormana, za tu tvoju pušku.“

Marina je rekla nešto na ruskom. Znao sam šta priča, pošto sam video bebu u dvorištu - Džun je već hodala.

„Džuni će uživati u lepom poklonu“, reče Li, "ali mi ne slavimo Uskrs. Mi smo ateisti.“

Možda je on bio. Marina je, po Alovim beleškama - uz pomoć svog obožavaoca, Džordža Buhea - tajno krstila Džun, u vreme Kubanske krize.

„Baš kao i mi“, reče De Morenšilt. „Zato slavimo uskršnjeg zeku!“ Približio se lampi. Mislio sam da ću ogluveti od njegovog zaglušujućeg smeha.

Razgovarali su još desetak minuta, na mešavini engleskog i ruskog. Džin je rekla: „Vreme je da krenemo. Mislim da smo vas izvukli iz kreveta.“

"Ne, ne, bili smo budni“, rekao je Li. „Hvala vam na poseti.“

Džordž je rekao: „Uskoro ćemo porazgovarati, Li? Mogao bi da svratiš do kantri kluba. Organizovaćemo kelnere u kolektiv!“

„Naravno, naravno.“ Kretali su se prema vratima.

De Morenšilt je rekao još nešto. Bilo je suviše tiho da bih čuo više od nekoliko reči. Možda je rekao vratije. Ili naći ću ti se, iako mislim da to nije bio uobičajeni izraz u šezdesetim.

Nekoliko puta sam preslušao traku, ali nisam mogao da jasno razaberem njegove reči. Ležao sam budan, kad su Osvaldovi otišli na spavanje. Bio sam budan i u dva ujutru, kad je Džun nakratko zaplakala. Majka je ljuljuškanjem vratila u zemlju snova. Mislio sam na Sejdi. Spavala je nemirnim, morfijumskim i neokrepljujućim snom, u Bolnici "Parkland“. Mogao bih da zaspim u toj ružnoj sobici sa uskim krevetom. Bio sam siguran u to.

Mislio sam na De Morenšilta, tog sumanutog, teatralnog komedijaša. Šta si rekao, Džordže? Šta si rekao na kraju? Da li si rekao kad ćeš je vratiti? Da li si rekao razveseli se, nije sve tako crno? Da li si rekao ne dopusti da te ovo pokoleba? Ili nešto sasvim drugo?

Konačno sam zaspao. Sanjao sam da sam na karnevalu sa Sejdi. Stigli smo do tezge za streke, na kojoj je Li stajao s uperenom puškom. Za tezgom je stajao Džordž de Morenšilt. Li je ispalio tri hica, ali nijednom nije pogodio.

„Izvini, sinko“, rekao je De Morenšilt, „nema nagrade za onog zbog kog se dižu crvene zastavice.“

Okrenuo se prema meni, sa osmehom.

„Okušaj se, sinko, možda ćeš imati više sreće. Neko će ubiti predsednika, zašto to ne bio ti?“

7.

Popodne uskršnje nedelje zateklo me je u Dili Plazi. Sedeo sam na klupi u parku i gledao zlokobnu kocku od cigle, skladište školskih knjiga. Upinjao sam se da smislim sledeći potez.

Li će za deset dana otići u rodni Nju Orleans. Dobiće posao na održavanju mašina u kompaniji za proizvodnju kafe i iznajmiti stan u Ulici Magazin. Marina i Džun će mu se pridružiti posle dve nedelje provedene kod Rut Pejn i njene dece u Irvingu. Neću ih pratiti, zbog Sejdi koju čeka dugi period oporavka i nesigurna budućnost.

Hoću li ubiti Lija između uskršnje nedelje i dvadeset četvrtog? Verovatno bih mogao. Otkad je izgubio posao u Džegers-Čajls-Stouolu, provodio je najveći deo vremena u stanu ili deleći prokubanske letke u centru Dalasa. Ponekad je svraćao u javnu biblioteku, gde su ga kaubojci zanimali više od Ajn Randove i Karla Marksa.

Bio bih smesta uhapšen ako bih pucao na njega na ulici ili u biblioteci u Ulici Jang, ali, ako bih to učinio u stanu na spratu, dok je Marina u Irvingu, gde pomaže Rut Pejn da unapredi ruski? Mogao bih da zakucam na njegova vrata i da mu ispalim metak u glavu, kad ih otvori. Jedan pucanj i gotova stvar. Na taj način ne bih rizikovao crvenu zastavicu. Problem je bio u onom što sledi. Morao bih da bežim. Kao prvi komšija, biću prva osoba koju bi policija saslušala, ako to ne učinim.

Mogao sam da tvrdim da nisam bio tu kad se ubistvo dogodilo. Možda bi ih to isprva zadovoljilo, ali koliko vremena bi prošlo dok bi otkrili da je Džordž Amberson iz Ulice Vest Nili isti Džordž Amberson koji se nedavno zadesio na mestu zločina u Bi Tri lejnu u Džodiju? To bi potaklo proveru, koja bi brzo iznela na videlo da diploma Džordža Ambersona stiže iz nepouzdanog izvora iz Oklahome i da su njegove preporuke lažne. Policija će dobiti sudski nalog da otvori moj sef, ako dozna da ga imam, što je vrlo verovatno. Gospodin Ričard Link, moj bankar, videće moje ime i/ili sliku u novinama i obavestiti predstavnike zakona. Šta će policija zaključiti na osnovu mojih memoara? Da sam imao motiv za ubistvo Osvalda, ma kako blesav bio.

Ne, moraću da bežim do zečje rupe, da se ratosiljam ševija negde u Oklahomi ili Arkanzasu i da nastavim put autobusom ili vozom. I, ako se vratim u 2011. godinu, neću moći da se vratim u zečju rupu, a da sve ne vratim na početak. To znači da bih zauvek ostavio Sejdi za sobom, unakaženu i samu. Pomisliće: Naravno da je pobegao od mene. Ispričao mije slatku priču o ožiljcima od velikih boginja lepim kao jamice na obrazima, ali kadje čuo Elertonovu prognozu - ružna sad, ružna doveka - zaždio je u brda.

Možda me neće ni kriviti. To je bila najpoganija mogućnost.

Ali ne. Ne, mogao sam da smislim i goru. Pretpostavimo da se vratim u 2011. godinu i otkrijem da je Kenedi ipak ubijen dvadeset drugog novembra?

Još nisam bio ubeđen da je Osvald delovao samostalno. Ko sam ja da kažem da deset hiljada zagovornika teorija zavere nisu u pravu, pogotovo na osnovu ovo malo informacija prikupljenih prisluškivanjem i uhođenjem?

Možda ću proveriti Vikipediju i otkriti da je strelac bio na travnatom brežuljku. Ili na krovu zgrade na Ulici Hjuston, kombinacije zatvora i suda, i da je pucao snajperskom puškom, umesto jeftinom manličer-karkanom. Ili da se krio u odvodu na Ulici brestova i periskopom motrio Kenedija, kako su tvrdili neki od maštovitijih pobornika teorije zavere.

De Morenšilt je imao neke veze s CIA. Čak je i Al Templton, koji je bio gotovo siguran da je Osvald radio sam, bio ubeđen da im je prenosio glasine iz južnog i centralnog američkog miljea, u zamenu za pomoć u poslu oko nafte. Ali šta ako je bio nešto više? CIA je prezirala Kenedija, sve otkad je odbio da pošalje američke trupe da podrže nevične pobunjenike u Zalivu svinja. Vešto rukovođenje tokom Kubanske krize samo je produbilo prezir službe; špijuni su hteli da je iskoriste kao povod da jednom zauvek okončaju hladni rat, zato što su bili uvereni da je stalno isticana sovjetska prednost u broju nuklearnih projektila obična maštarija. O tome se dosta pisalo u dnevnim novinama, ponekad između redova vesti ili neposredno u člancima.

Pretpostavimo da su neki neposlušni delovi CIA poslali Džordža de Morenšilta na mnogo opasniju misiju? Ne da ubije predsednika već da regrutuje nekoliko neuravnoteženih pojedinaca spremnih da to učine? Da li bi De Morenšilt prihvatio takvu ponudu? Mislim da je to moguće. Džin i on su živeli na visokoj nozi. Nisam znao otkud mu para za kadilak, kantri klub, i golemu kuću na Simpson Stjuart roudu. Posrednik, veza između ciljanog američkog predsednika i agencije koja mu je teoretski stajala na raspolaganju... to bi bio opasan posao, ali ako bi potencijalna dobit bila dovoljno primamljiva, čovek koji živi iznad svojih mogućnosti bi se mogao polakomiti. Najlepše od svega je što ne bi morao da bude isplaćen u gotovini. Mogao bi da dobije unosna prava na eksploataciju nafte u Venecueli, Haitiju i Dominikanskoj Republici. Takav posao bi se mogao dopasti pompeznom razmetljivcu poput De Morenšilta. Voleo je akciju, i nije cenio Kenedija.

Zahvaljujući Džonu Klejtonu, nisam mogao da utvrdim da De Morenšilt nije bio umešan u atentat na Vokera. Pucano je iz Osvaldove puške, ali šta ako Li, u odsudnom trenutku, nije mogao da povuče obarač? Od pritvorne Iasice bi se moglo očekivati da otkaže u poslednjem trenutku. Zamišljao sam kako De Morenšilt grabi pušku iz Lijevih drhtavih ruku uz gnevno: Daj mije, da ti pokažem kako se to radi.

Da li bi se smatrao sposobnim da puca iza kante za đubre, koju je Li nameravao da iskoristi kao oslonac? Jedan redak u Alovim zabeleškama naveo me je da pomislim kako je odgovor na to pitanje pozitivan: Pobedioje 1961. godine u streljačkom takmičenju u kantri klubu.

Ako bih ubio Osvalda, a Kenedi ipak umro, sve bi bilo uzalud. I šta onda? Povuci vodu i ponovi? Da li ću ponovo ubiti Frenka Daninga? Ponovo spasti Karolinu Polin? Ponovo krenuti put Dalasa?

Ponovo se sresti sa Sejdi?

Bila bi neozleđena, što bi bilo dobro. Znao bih kako njen poludeli bivši suprug izgleda, uprkos ofarbanoj kosi i drugim trikovima. Ovog puta bih ga zaustavio, pre nego što bi joj se približio. I to je dobro. Ali sama pomisao na ponovo proživljavanje svega navedenog me je obeshrabrivala. Da i ne govorimo da nisam mogao hladnokrvno ubiti Lija, ne na osnovu zaobilaznih dokaza koje sam imao. Kod Frenka Daninga nije bilo nedoumica. Sve sam video.

Pa - šta će biti moj sledeći potez?

Bilo je četiri i petnaest. Odlučio sam da moj sledeći potez bude poseta Sejdi. Krenuo sam prema svojim kolima, parkiranim na Glavnoj ulici. Na uglu Mejna i Hjustona. Posle stare zgrade suda osetio sam da me neko posmatra. Okrenuo sam se. Na trotoaru iza mene nije bilo nikoga. Skladište me je posmatralo, praznim prozorima iznad Ulice brestova, kojom će proći predsednikova motorizovana povorka, nekih dve stotine dana od uskršnje nedelje.

8.

Kad sam naišao, služili su večeru na Sejdinom spratu - čop sui. Miris je dozvao živopisnu sliku krvi koja teče preko Klejtonove ruke i podlaktice, pre nego što je pao na pod, licem napred.

„Zdravo, gospodine Amberson', rekla je glavna sestra, kad sam se upisao u knjigu posetilaca. Imala je nešto sedih i belu kapu i uniformu. Pričvrstila je džepni sat za impresivne grudi. Posmatrala me je iza barikade od buketa. "Sinoć je tamo bilo dosta dernjave. Govorim vam to samo zato što ste njen verenik, zar ne?“

„Tako je“, rekao sam. To sam svakako hteo da budem i pre i posle incidenta.

Medicinska sestra se nagnula ka meni između pretrpanih vaza. Nekoliko krasuljakaju je milovalo po kosi. „Vidite, obično ne ogovaram pacijente i korim mlađe sestre kad god ih uhvatim da to čine. Ali njeni roditelji su se nedolično poneli prema njoj. Pretpostavljam da ih ne krivim u potpunosti što su se dovezli čak iz Džordžije s roditeljima tog ludaka, ali...“

„Čekajte. Da li hoćete da mi kažete da su se Danhilovi i Klejtonovi dovezli istim automobilom?“

„Pretpostavljam da su u srećnijim vremenima bili kao rod rođeni. To razumem. Ali reći bolesnici da, dok oni posećuju svoju kći, njihovi dobri prijatelji Klejtonovi u podrumu preuzimaju sinovljevo telo iz mrtvačnice...“ Odmahnula je glavom. „Otac nije prozborio ni reč, ali ta žena...“

Obazrela se oko sebe da bi se uverila da smo sami. Okrenula se prema meni, posle toga. Njeno neupečatljivo lice kiptelo je od gneva.

"Ni za trenutak nije zatvarala usta. Postaviia je samo jedno pitanje o stanju svoje kćeri, sve posle toga je bilo jadni Klejtonovi ovo i jadni Klejtonovi ono. Vaša gospođica Danhil se suzdržavala sve dok joj mati nije rekla kako je sramota što moraju ponovo da menjaju crkvu. Izgubila je kontrolu nad sobom i počela da ih tera napolje.“

„Dobro je postupila“, rekao sam.

„Čula sam kako viče: ’Hoćete li da vidite šta mi je uradio sin vaših dobrih prijatelja?’ i, srce moje, tad sam potrčala. Pokušavala je da strgne zavoje. A majka... naginjala se napred, gospodine Amberson. Znatiželjno. Htela je da vidi. Isterala sam ih napolje i pozvala tehničara da da injekciju gospođici Danhil i da je uspava. Otac - mišić od čoveka - pokušao je da se izvini zbog ponašanja svoje supruge. ’Nije shvatila da uznemirava Sejdi’, rekao je. ’Pa’, odvratila sam, ’a šta je s vama? Da li vam je maca pojela jezik?’ I znate li šta je ta žena rekla, pre nego što su ušli u lift?“

Odmahnuo sam glavom.

„Rekla je: ’Ne mogu da ga krivim, kako bih mogla? Igrao se u našem dvorištu, bio je najslađi dečak’ Možete li da verujete?“

Mogao sam, zato što mi je sinulo da sam, na izvestan način, već sreo gospođu Danhil. Sreo sam je na Sedmoj zapadnoj ulici, dok je jurila starijeg sina i urlala iz sveg glasa. Stani, Roberte, ne idi tako brzo, nisam završila s tobom.

„Možda ćete je zateći... krajnje potresenu“, nastavila je medicinska sestra. „Htela bih da znate da postoji vrlo dobar razlog za to.“

9.

Nije bila krajnje potresena. To bih lakše podneo. Ako teška depresija igde postoji, Sejdi je te uskršnje večeri bila baš na tom mestu. Sedela je na stolici, s netaknutim tanjirom čop suija pred sobom. Izgubila je na težini. Činilo mi se da njeno dugo telo pliva u bolničkoj odori koju je navukla oko sebe kad me je videla.

Ipak se nasmejala - onom stranom lica koja je za tako nešto bila sposobna - i okrenula nepovređen obraz da bih je poljubio. „Zdravo, Džordže - najbolje je da te tako zovem, zar ne?“

„Možda. Kako si, dušo?“

„Kažu da mi je bolje, ali imam osećaj da mi je lice zaronjeno u kerozin i zapaljeno. To je zato što mi postepeno smanjuju količinu lekova protiv bolova. Izgleda da se plaše da ću se navaditi na drogu.“

„Porazgovaraću s nekim, ako želiš više lekova.“

Odmahnula je glavom. „Od njih mi se muti u glavi. Moram da razmišljam. Takođe, teže kontrolišem osećanja. Imala sam oštar i bučan sukob s majkom i ocem.“

U sobi je bila samo jedna stolica - ako se ne računa šolja u ćošku - i zbog toga sam seo na krevet. „Glavna sestra me je upoznala sa situacijom. Ako je suditi po onom što je ona čula, imala si svako pravo da se izvičeš na njih.“

„Možda, ali kakve vajde ću od toga imati? Mama se nikad neće promeniti. Satima će govoriti kako sam je zamalo ubila dok me je donosila na svet, iako ne oseća nikakvo sažaljenje za druge. To je nedostatak takta, ali i nečeg drugog. Postoji reč za to, ali ne mogu da je se setim.“

„Empatija?“

„Tako je. I ima veoma oštar jezik. Godinama je kresala mog oca njime, dok od njega nije ostao samo panj. U poslednje vreme retko progovara.“

„Ne moraš da ih viđaš.“

„Mislim da moram.“ Sve manje mi se dopadao njen nestvarno pribrani glas. „Mama kaže da su mi spremili staru sobu. Nemam gde da odem.“

„Tvoj dom je u Džodiju. I tvoj posao.“

„Mislim da smo pričali o tome. Daću otkaz.“

„Nemoj, Sejdi, nemoj. To je veoma loša ideja.“

Osmehnula se najbolje što je mogla. „Zvučiš kao mis Eli, koja ti nije verovala kad si joj rekao da je Džoni opasan.“ Dodala je, posle kraćeg razmišljanja: „Naravno, nisam ni ja. Nikad nisam prestala da se zavaravam kad je on u pitanju, zar ne?“

„Imaš kuću.“

"To je istina. Imam i kredit, koji neću moći da otplaćujem. Moraću da je se odreknem.“

"Ja ću ga otplaćivati.“

To se probilo do nje. Delovala je preneraženo. "Ne možeš to priuštiti!“

"U stvari, mogu.“ Što je bilo tačno... bar za izvesno vreme. Sem toga, uvek sam mogao da se oslonim na Derbi Kentakija i Čatogaja. „Napuštam Dalas. Useliću se kod Deka. Neće mi naplaćivati kiriju, tako da ću uštedeti dovoljno za otplatu kredita.“

Suza joj se oblikovala u uglu desnog oka. Drhturila je tamo. „Izgleda da me ne razumeš. Ne mogu da vodim računa o sebi, ne još. I ne mogu da živim nigde izuzev u kući s mamom, koja je rekla da će platiti medicinsku sestru da pomogne oko najneugodnijih poslova. Imam još malo ponosa. Ne mnogo, ali ga imam.“

"Ja ću se brinuti o tebi.“

Zurila je u mene, raširenih očiju. "Šta?“

„Čula si me. I što se mene tiče, možeš da zavučeš ponos tamo gde sunce ne sija. Zaljubljen sam u tebe. Ako me voliš, prestaćeš da sereš o odlasku kući kod majke, provincijskog krokodila.“

Uspela je da se slabašno osmehne. Ćutke je razmišljala s rukama u krilu. „Došao si u Teksas da bi nešto učinio. Sigurna sam da nisi ovde zbog negovanja školske bibliotekarke koja je bila previše glupa da shvati da je u opasnosti.“

„Moj posao u Dalasu će morati da pričeka.“

„Može li?“

„Može.“ Odlučio sam. Li će otići za Nju Orleans, a ja u Džodi. Prošlost se borila protiv mene. Pobediće u ovoj rundi. „Potrebno ti je vreme, Sejdi, a ja imam vremena. Mogli bismo ga provesti zajedno.“

„Sigurna sam da me ne želiš.“ Govorila je glasom jedva nešto jačim od šapata. "Ne ovakvu kakva sam.“

„Ali, želim te.“

U pogledu joj se odražavala nada, uprkos strahu od nadanja. „Zašto?“

„Zato što si najbolji deo mog života.“

Nepovređena strana usana joj je zadrhtala. Suza joj je kliznula niz obraz, prva od mnogih. „Ako ne bih morala da se vratim u Savanu... ako ne bih morala da živim s njima... s njom... možda bi mi moglo biti dobro, bar malo.“

Zagrlio sam je. „Biće ti mnogo bolje od toga.“

"Džejk?“ Zborila je kroz plač. „Hoćeš li mi nešto učiniti, pre nego što odeš?“

„Šta, dušo?“

„Odnesi ovaj prokleti čop sui. Muka mi je od njegovog mirisa.“

10.

Medicinska sestra snažnih ramena, sa satom pričvršćenim za prsa, jl zvala se Ronda Makginli. Osamnaestog aprila je zahtevala da odgura Sejdina kolica ne samo do lifta već do ulice, na kojoj je čekao Dek s otvorenim vratima karavana.

„Nemoj da mi se vraćaš ovamo, šećeru“, poručila joj je sestra Makginli, nakon što joj je pomogla da sedne u kola.

Sejdi se samo odsutno osmehnula. Bila je - to se na elegantniji način ne može reći - naduvana do daske. Doktor Elerton je tog jutra pregledao njeno lice. Bolni pregled je zahtevao pojačanu dozu lekova.

Makginli mi se obratila. "U sledećih nekoliko meseci će joj trebati dosta lekova.“

„Daću sve od sebe.“

Krenuli smo. Dek je progovorio šesnaest kilometara južno od Dalasa, „Uzmi joj je i baci kroz prozor. Moram da pazim na saobraćaj.“

Zaspala je s upaljenom cigaretom među prstima. Nagnuo sam se preko sedišta da bih je uzeo. Zaječala je kad sam to učinio i rekla: "Ne, nemoj, Džoni, molim te, nemoj.“

Presreo sam Dekov pogled, samo na sekundu. To je bilo dovoljno da vidim da mislimo isto: Pred namaje dugput. Dugput.

11.

Uselio sam se u Dekovu kuču u španskom stilu na Sem Hjuston roudu. Učinio sam to zbog palanačke javnosti. Uistinu sam živeo sa Sejdi u Bi Tri lejnu broj 135. Strahovao sam od onog što bismo mogli zateći po dolasku. Mislim da je i Sejdi imala iste strahove, bez obzira na sredstva protiv bolova. Mis Eli i Džo Pit iz odseka za uređenje domaćinstva regrutovali su nekoliko poverljivih cura koje su provele čitav dan pre Sejdinog povratka, čisteći kuću. Izglancale su i izribale svaki trag Klejtonovih gnusobnih pisanija sa zidova. Iscepani tepih u dnevnoj sobi je zamenjen. Novi je bio industrijskosive boje. To je verovatno bio mudar izbor; siva sadrži malo sećanja. Uništena odeća je bačena i zamenjena novom.

Sejdi nije pomenula novi tepih i odeću. Nisam znao da li ih je primetila.

12.

Provodio sam dane na toj adresi. Spremao sam joj obroke, radio u majušnom vrtu (koji će se sparušiti, ali ne sasvim pod letnjim suncem centralnog Teksasa) i čitao Dikensovu Senovitu kuću. Redovno smo gledali nekoliko poslepodnevnih sapunica: Skrivenu oluju, Mladog doktora Malouna, Iz ovog korenja, i nama najdražu, Rub noći.

Promenila je razdeljak, sa sredine udesno. Negovala je stil Veronike Lejk, da bi pokrila najgore ožiljke kad skine zavoje. I taj dan će uskoro doći. Prvi hirurški zahvat - timski rad nekoliko lekara - zakazan je za peti avgust. Elerton je rekao da je to samo prva od najmanje pet operacija.

Odvezao bih se do Deka, kad bih zbrinuo Sejdi. Večerali smo rano (retko kad je mnogo jela), zato što su palanke pune velikih očiju, pričvršćenih za brbljiva usta. Bilo je preporučljivo da pomenute velike oči vide moj auto ispred Dekove kuće nakon zalaska sunca. Kad bi se smrklo, prepešačio bih tri i po kilometra do Sejdi, gde sam spavao na novom kauču, do pet ujutru. To je gotovo uvek bio krnji odmor, zato što bi me gotovo svake noći budila vrišteći i bacakajući se zbog noćnih mora. Džoni Klejton je danju bio mrtav. Noću bi se još šunjao po kući, s pištoljem i nožem.

Tešio sam je što sam bolje mogao. Ponekad bi otišla sa mnom do dnevne sobe i popušila cigaretu, pre nego što bi se vratila u krevet. Stalno je prebacivala kosu preko ozleđene strane lica. Nije mi dozvoljavala da joj menjam zavoje. Radila je to sama, u kupatilu, iza zatvorenih vrata.

Posle jedne, naročito stravične noćne more, pronašao sam je golu pored postelje. Jecala je. Zapanjujuće je omršavela. Noćna haljina joj se nabrala ispod nogu. Okrenula se kad me je čula. Položila je jednu ruku preko grudi, a drugu preko međunožja. Kosa joj se vratila na desno rame, gde je i pripadala. Video sam naduvene ožiljke, krupne šavove i nabrano meso na jagodičnoj kosti. "Izlazi“, vrisnula je. „Negledaj me ovakvu, zašto sijoš ovde?“

„Sejdi, šta je bilo? Zašto si skinula spavaćicu? Šta nije u redu?“

„Upiškila sam se u krevet, eto šta je bilo. Moram da promenim posteljinu, zato, molim te, izađi, dok se ne obučem!“

Prišao sam podnožju kreveta. Podigao sam zbrčkani pokrivač. Prebacio sam ga preko nje. Malo se smirila kad sam podigao jedan kraj, tako da sakrije unakaženi obraz.

„Idi u dnevnu sobu i pazi da ne padneš preko te stvari. Popuši cigaretu. Ja ću promeniti posteljinu.“

„Nemoj, Džejk, prljava je.“

Uhvatio sam je za ramena. "To bi rekao Klejton. On je mrtav. Tamo je samo malo pišaćke.“

„Da li si siguran?“

„Jesam. Ali, pre nego što pođeš...“

Spustio sam improvizovanu kragnu. Trgla se i zatvorila oči, ali nije ustuknula. Jedva se kontrolisala, ali je i to bio neki napredak. Poljubio sam nabrano meso, koje je nekad bilo njen obraz. Zatim sam podigao okovratnik, da bih ga sakrio.

„Kako si mogao?“, pitala me je, ne otvarajući oči. "Grozanje.“

„Nije. To je samo jedan deo žene koju volim. Idi u drugu sobu, dok promenim posteljinu.“

Kad sam završio, ponudio sam se da legnem pored nje, dok ne zaspi. Trgla se i odmahnula giavom, kao kad sam spustio pokrivač koji je zaklanjao njen obraz. „Ne mogu, Džejk, žao mi je.“

Micpo mic, govorio sam sebi dok sam pešačio do Deka po sivom jutarnjem svetlu. Micpo mic.

13.

Dvadeset četvrtog aprila sam rekao Deku da moram nešto da uradim „C u Dalasu. Zamolio sam ga da ostane sa Sejdi, dok se ne vratim oko devet. Složio se bez oklevanja. U pet po podne sam sedeo preko puta autobuske stanice "Grejhaund“ u Ulici Saut Pok, pored raskrsnice Auto-puta 77 i novog puta 1-20. Čitao sam (ili sam se pretvarao da čitam) najnovijeg Džejmsa Bonda, Špijun koji me je voleo.

Karavan se posle pola sata zaustavio na parkingu pored autobuske stanice. Vozila ga je Rut Pejn. Li je izašao i otišao do prtljažnika. Marina je izašla iz automobila s Džun u naručju. Rut Pejn je oStala za volanom.

Li je imao samo platnenu torbu maslinaste boje i izduženi kofer s ručkama. Odneo ih je do autobusa. Vozač je preuzeo prtljag. Smestio ga je u prtljažni prostor nakon što je pogledao Lijevu kartu.

Okrenuo se na vratima autobusa i zagrlio suprugu. Poljubio ju je u oba obraza i u usta. Uzeo je bebu i pomazio je nosom po bradi. Džun se nasmejala. Li se nasmejao s njom. Smejao se sa suzama u očima. Poljubio je kći u čelo, zagrlio je i vratio Marini. Ustrčao je uza stepenice autobusa, bez osvrtanja.

Marina je odšetala do karavana. Rut Pejn je stajala pored njega. Džun je ispružila ruke ka starijoj ženi, koja ih je prihvatila sa osmehom. Stajali su tamo neko vreme i posmatrali putnike koji su se ukrcavali u autobus. Zatim su otišli.

Ostao sam na istom mestu sve dok autobus nije krenuo tačno na vreme, u šest uveče. Krvavo sunce je zalazilo na zapadu. Bleštavi zraci su zaklanjali ime odredišta. Uspeo sam da pročitam tri reči koje su značile da će Li Harvi Osvald za izvesno vreme izaći iz mog života.

NJU ORLEANS EKSPRES

Gledao sam kako autobus izlazi na 1-20, u pravcu istoka. Prepešačio sam dva bloka, do svog automobila i krenuo za Džodi.

14.

Slutnja: ponovo.

Platio sam majsku kiriju za stan u Ulici Vest Nili, iako sam imao sve manje novca i nijedan dobar razlog da ga zadržim. Imao sam samo neodređeno ali snažno osećanje da bi trebalo da sačuvam bazu za delovanje u Dalasu.

Dva dana pre Derbija Kentakija dovezao sam se do Avenije Grinvil, s čvrstom namerom da položim pet stotina dolara da će Čatogaj stići prvi ili drugi. Smatrao sam da će to biti manje upadljivo od klađenja da će raga pobediti. Parkirao sam se četiri bloka dalje od „Fejt fajnenšela“ i zaključao automobil. To je bila neophodna mera predostrožnosti u tom delu grada, čak i u jedanaest ujutru. Isprva sam hitro koračao. Ubrzo sam, bez znanog razloga, usporio korak.

Zaustavio sam se pola bloka od kladionice, maskirane kao mesto za izdavanje gotovinskih zajmova. Ponovo sam video kladioničara. Ovog puta bez štitnika za oči. Stajao je naslonjen na dovratak svog kraljevstva i pušio cigaretu.

Pod poplavom sunčevog svetla, na pozadini oštrih seni na vratima, ličio je na priliku sa slika Edvarda Hopera{85}. Tog dana me sigurno nije video, zato što je piljio u auto preko puta. To je bio linkoln bež boje sa zelenom registarskom tablicom. Iznad brojeva su bile reči SUNČANA DRŽAVA. Možda se nije radilo o harmoniji. To sigurno nije značilo da je pripadao Eduardu Gutijerezu iz Tampe, kladioničaru koji se smejao dok je govorio evo mog Jenkija iz Jenkilanda. Onog po čijem naređenu je spaljena moja kuća na obali.

Ipak sam se okrenuo i vratio do svog automobila, s pet stotina dolara namenjenih klađenju u džepu.

Opet ta slutnja.

Dvadeset četvrto poglavlje

1.

S obzirom na sveprisutnu sklonost istorije ka ponavljanju, nećete biti iznenađeni kad vam kažem da je plan Majka Kozloa za plaćanje Sejdinih računa bio ponovno postavljanje Džodijskog urnebesa. Rekao je da će dogovoriti s originalnim učesnicama da ponove svoje uloge, ako predstavu zakažemo za sredinu leta. Održao je reč - gotovo svi su pristali. Čak se i Eli složila da ponovi snažno izvođenje „Trka u Komptonu“ i „Klinč Mauntn Bejdauna“ na bendžu, iako je tvrdila da je prsti još bole od prošlog nastupa. Opredelili smo se za dvanaesti i trinaesti juli, ali je čitava priredba izvesno vreme bila pod znakom pitanja.

Prva prepreka je bila sama Sejdi. Bila je užasnuta idejom. U njoj je videla „iskanje milostinje“.

"To zvuči kao nešto što si posisala s majčinim mlekom“, rekao sam. Pogledala me je i oborila glavu. Nameštala je kosu preko ozleđene strane lica. „Pa šta i ako jesam? Da li je zbog toga neprihvatljivo?“

„Gospode, pusti me da razmislim. Govoriš o životnoj lekciji iz usta žene koja se, kad je saznala da joj je kći iskasapljena i gotovo ubijena, najviše zabrinula za članstvo u lokalnoj crkvi.“

"To je ponižavajuće“, nastavila je tihim glasom. „Ponižavajuće je zavisiti od milostinje grada.“

„Nisi se tako osećala kad smo pomagali Bobi Džil.“

„Analiziraš me kao bubu pod mikroskopom. Molim te, nemoj to da radiš.“

„Znam da ti ovo nije lako, dušo. Ali dođe vreme za uzimanje, kao i za davanje. Ne znam da li tako piše u Knjizi Propovednikovoj, ali sam siguran da je to istina. Tvoje zdravstveno osiguranje je zanemarljivo. Doktor Elerton se odrekao honorara...“

„Nikad nisam tražila...“

„Ćuti, Sejdi. Molim te. To se zove rad bez naknade. On to želi. Operaciju će izvesti i drugi hirurzi. Računi će biti ogromni, a moja sredstva su ograničena.“ „Ponekad požalim što me nije ubio“, prošaptala je.

"To si poslednji put rekla.“ Trgla se zbog mog srditog glasa. Rasplakala se. Sad je plakala samo na jedno oko. „Dušice, ljudi žele da ti pomognu. Dopusti im da to učine. Znam da tvoja mati živi u tvojoj glavi - pretpostavljam da je tako sa svim majkama - ali ovog puta ne sme da bude po njenom.“

„Doktori ne mogu da me poprave. Nikad neće biti kao pre. Elerton mi je to rekao.“

„Mogu da ti dosta pomognu.“ To je zvučalo malo bolje od mogu da te donekle srede.

Uzdahnula je. „Hrabriji si od mene, Džejk.“

„Imaš hrabrosti napretek. Hoćeš li se ovim pozabaviti?“

„Dobrotvorna priredba za Sejdi Danhil. Mama bi pokakila ciglu, kad bi za to čula.“

„To je još jedan razlog da se poduhvatimo tog posla. Poslaćemo joj neke fotografije.“

Osmehnula se, ali samo na trenutak. Pripalila je cigaretu drhtavim prstima. Ponovo je prebacila kosu preko ozleđene strane lica. "Da li moram da budem tamo? Da li je neophodno da vide šta kupuju za svoje pare? Moram li da paradiram kao berkširska svinja na aukcijskom podijumu?“

„Naravno da ne moraš. Iako sumnjam da bi se iko u sali onesvestio. Većina je videla daleko gore stvari.“ Kao nastavno osoblje u seoskom kraju, videli smo mnogo ozbiljnije povrede - Brita Karlsona, na primer, koji je gadno izgoreo u požaru ili Dafija Henriksona, čija leva ruka liči na kopito, otkad je ispustio dizalicu s motorom za traktor u očevoj garaži.

„Nisam spremna za takvo paradiranje. Mislim da nikad neću biti.“

Svim srcem sam se nadao da to neće biti istina. Ludaci ovoga sveta - Klejtoni, Osvaldi - ne smeju da pobede. Obični ljudi moraju da se prihvate posla, ako bog neće da ispravi stvari nakon što ti nikogovići ostvare usrane male pobede. U najmanju ruku su obavezni da pokušaju. Ali, ovo nije bio trenutak za popovanje na tu temu.

"Da li bi ti pomoglo ako bih ti rekao da se doktor Elerton složio da igra u predstavi?“

Na trenutak je zaboravila na kosu. Zagledala se u mene. „Šta si rekaoT' „Hoće da bude zadnji deo Berte.“ Razigrani poni Berta od šatorskog platna je bio delo umetničkog odeljenja. Skakutao je po bini tokom nekih skečeva, ali mu je najzapaženija uloga bila ples s mahanjem repom, na numeru Džina Otrija{86} „Povratak u sedlo“. (Rep je kontrolisan najlonom vezanim za zadnji deo Berte.) Seljaci, kojima sofisticirani humor nije bio jača strana, urlali su od smeha kad bi je videli.

Sejdi se nasmejala. Video sam da ju je to bolelo, ali nije mogla da se suzdrži. Pala je na leđa, preko kauča. Pritiskala je glavu rukom, kao da se boji da će joj mozak eksplodirati. „U redu!“, rekla je kad je povratila moć govora. „Dopustiću ti da to uradiš, samo da bih to videla.“ Zagledala se u mene. „Ali, pogledaću to čudo na kostimiranoj probi. Nećeš me odvući na scenu, gde će me svi gledati i šaputati: ’Oh, gledajte tu siroticu’ Da li je to jasno?“

"Potpuno“, rekao sam, pre nego što sam je poljubio. Rešio sam jedan problem. Sledeći će biti da ubedim uvaženog dalaskog plastičnog hirurga da dođe u Džodi, po julskoj vrućini, da bi đipao okolo u zadnjem delu petnaest kilograma teškog kostima od šatorskog krila. Još ga nisam pitao.

Ispostavilo se da to nije bio nikakav problem; Elerton se ozario kad sam mu predočio ideju. „Imam praktičnog iskustva“, rekao je. „Žena mi neprestano govori da sam pravo konjsko dupe.“

2.

Ispostavilo se da je mesto održavanja predstave bilo poslednja i najveća prepreka. Sredinom juna, negde u vreme kad je Li otpušten s dokova u Nju Orleansu zbog deljenja prokastrovskih letaka mornarima na nosaču aviona Vosp, Dek je svratio do Sejdine kuće. Poljubio ju je u zdrav obraz (krila je povređenu stranu lica kad god bi neko došao u posetu). Pitao me je da li bih izašao na hladno pivo.

„Nema problema“, rekla je Sejdi. „Slobodno idite.“

Odvezao me je trinaest kilometara van grada, do ne tako dobro rashlađene limene barake zvane „Prerijsko pile“. Bila je sredina poslepodneva. Mesto je bilo pusto. Dva pijanca su sedela za barom. Džuboks nije radio. Dek mi je dao dolar. „Ja plaćam, ti donesi. Je li važi?“

Otišao sam do bara i doneo dva bakhorn piva.

"Ja bih ga doneo da sam znao da ćeš kupiti dva bakija“, reče Dek. „Čoveče, ono je ko konjska pišaćka.“

„Meni se sviđa. Bilo kako bilo, mislio sam da piješ kod kuće. Zar nisi rekao da je koncentracija ološa u lokalnim barovima malo prevelika za tvoj ukus.“ „Nisam došao ovamo zbog jebenog piva.“ Pročitao sam njegovo istinsko raspoloženje. Kipteo je od besa. „Hteo bih da opalim Freda Milera po labrnji i šutnem Džesiku Kaltrop u mršavo i čipkom obloženo dupe.“

Znao sam imena i lica na koja su se odnosila, iako kao obični šljaker nikad nisam bio u prilici da razgovaram s njima. Miler i Kaltropova su bili dve trećine školskog odbora okruga Denholm.

„Nadam se da se nećeš tu zaustaviti“, rekao sam. „Kad si već u tako krvoločnom raspoloženju, kaži mi šta bi voleo da uradiš Dvajtu Rousonu. Zar on nije treći član odbora?“

„Zove se Rolings“, kiselo će Dek. "I moram da mu odam priznanje. Glasao je za naš predlog.“

„Ne znam o čemu govoriš.“

„Neće nam dozvoliti da koristimo školsku fiskulturnu salu za predstavu, iako usred leta zvrji prazna.“

„Mora da se šališ? Sejdi mi je rekla da će se izvesni ljudi okrenuti protiv nje. Nisam joj verovao. Izgleda da priglupi Džejk Eping ne može da raskrsti s naučnofantastičnim maštarijama o dvadeset prvom veku.

„Sinko, voleo bih da se šalim. Pozvali su se na zabrinutost zbog mogućeg izbijanja požara. Podsetio sam ih da ih te brige nisu morile kad smo organizovali priredbu za pomoć učenici povređenoj u automobilskoj nesreći. Kaltropova - sasušena stara pičketina - rekla mi je: ’O da, Dek, ali to je bilo tokom školske godine’“

„Zabrinuti su uglavnom zato što je ludak s kojim je bila u braku isekao lice pripadnici nastavnog osoblja. Plaše se da to ne bude pomenuto u novinama, ili, bože sačuvaj, na jednoj od dalaskih televizijskih stanica.“

„Zašto bi to bilo važno?, pitao sam. "On... Hriste, Dek, pa on nije meštanin! Došao je iz Džordžijel“

"Ne brinu se oni zbog toga. Njima je krivo što je ovde umro. Plaše se da će se to loše odraziti na školu. Na grad. I na njih.“

Blejao sam, što nije plemenit zvuk iz usta čoveka u najboljim godinama, ali nisam mogao da ćutim. „Ali to nema nikakog smisla!“

„Otpustili bi je da mogu, samo da bi izbegli sramotu. Pošto ne mogu, nadaju se da će dati otkaz, pre nego što deca vide šta joj je Klejton učinio s licem. To ti je bogom prokleta palanačka hipokrizija u najboljem izdanju, sinko. Fred Miler je, kao momak, dva puta mesečno žario i palio po kuplerajima u Nuevo Laredu. Odlazio je i češće, ako bi od oca iskamčio još neki dolar preko džeparca. Iz proverenih izvora znam da se Džesika Kaltrop, kad je bila obična Džesi Trep s ranča Svitvoter, naglo udebljala u šesnaestoj i još brže smršala devet meseci kasnije. Hteo sam da im kažem da mnogo toga znam i pamtim, i da ih mogu ocrniti pred svetom ako mi se prohte. Osramotio bih ih bez velikog truda.“ "Ne mogu da krive Sejdi zbog ludila njenog bivšeg muža... zar ne?“ „Odrasti, Džordže. Ponekad se ponašaš kao da si rođen u ambaru. Ili u nekoj zemlji u kojoj Ijudi ispravno razmišljaju. Za njih se sve vrti oko seksa. Za ljude kao što su Fred i Džesika, seks je uvek u pitanju. Verovatno misli da Alfalfa i Spanki iz Malih nevaljalaca{87} provode slobodne vreme drndajući Darlu iza ambara, dok ih Bakvit sokoli. I kad se nešto ovako desi, uvek je žena kriva. Neće to reći, ali u srcu veruju da su muškarci životinje, a da žene koje ne umeju da im ugode... zaslužuju zlo koje ih je snašlo, sinko, zaslužuju zlo koje ih je snašlo. Neću dozvoliti da prođu nekažnjeno.“

"Moraćeš“, rekao sam. „Ako to ne učiniš, mogli bi se okomiti na Sejdi. Veoma je osetljiva. Bojim se da bi je to sasvim izbacilo iz ravnoteže.“

"Da“, rekao je. Izvadio je lulu iz džepa na košulji. „Da, to mi je poznato. Samo ispuštam paru. Eli je juče razgovarala s ljudima koji vode ’Grandž hol’. Spremni su da nam otvore vrata. Tamo može da stane pedeset gledalaca više. Zbog balkona, znaš.“

"Eto“, rekao sam, s olakšanjem. „Trezvenije glave su odnele pobedu.“

„Ima samo jedan problem. Traže četiri stotine dolara za obe večeri. Ako ja dam dve stotine, možeš li ti dati još dvesta? Nećeš ih dobiti natrag, znaš. Namenjeni su Sejdinoj operaciji.“

Znao sam sve o njenim medicinskim troškovima. Već sam dao tri stotine dolara, da bih pokrio deo bolničkog računa koji njeno ništavno osiguranje nije priznavalo. Drugi troškovi će se ubrzo nagomilati, uprkos Elertonovom plemenitom gestu. Nisam grebao po dnu finansijskog kazana, ali se ono naziralo. „Džordže? Šta kažeš?“

„Podelićemo taj trošak“, složio sam se.

„Popij onda to usrano pivo. Hoću da se vratim u grad.“

3.

Veliki poster mi je zapao za oko, na izlasku iz jadnog pojilišta. Na vrhu je pisalo:

POGLEDAJTE BORBU VEKA NA ZATVORENOM TELEVIZIJSKOM PROGRAMU!

UŽIVO IZ MEDISON SKVER GARDENA!

DALASKI TOM ČEKIĆ KEJS PROTIV DIKA TAJGERA! DALASKI AUDITORIJUM UTORAK DVADESET DEVETIAVGUST.

KARTE MOŽETE KUPITII NA OVOM MESTU.

Ispod su bile fotografije dvojice gologrudih snagatora s bokserskim rukavicama. Jedan je bio mlad i bez ožiljaka. Drugi je izgledao znatno starije. Imao je više puta razbijen nos. Imena su mi privukla pažnju. Odnekud su mi se činila poznatim.

"I ne razmišljaj o tome“, reče Dek, vrteći glavom. „Više bi se zabavio gledajući borbu pitbula i koker španijela. Matorog koker španijela.“

"Zbilja?“

„Tomi Kejs je uvek imao tonu srčanosti, ali ima četrdeset godina staro srce i telo. Dobio je pivski stomačić i jedva mrda. Tigar je mlad i brz. Biće šampion za nekoliko godina, ako se menadžeri ne okliznu usput. U međuvremenu ga hrane hodajućim tenkovima kao što je Kejs, da bi ga održali u formi.“

To mi je zvučalo kao borba Rokija Balboe i Apola Krida, ali zašto da ne? Život ponekad podražava umetnost.

Dek je rekao: „Plaćamo da gledamo televiziju u Auditorijumu’. Blagi bože, šta je sledeće?“

"To je talas budućnosti“, rekao sam.

„Verovatno će prodati sva mesta - u Dalasu, svakako - ali to ne menja činjenicu da je Tom Kejs talas prošlosti. Tajger će ga pojesti za doručak. Da li si siguran da se slažeš s ’Grandžom’, Džordže?“

"Svakako.“

4.

To je bio neobičan jun. S jedne strane sam sa ushićenjem održavao probe s trupom koja je izvela originalni Urnebes. Proživljavao sam najprijatniji mogući efekat već viđenog. S druge strane sam se sve češće pitao da li ću izbrisati Lija Harvija Osvalda iz istorijske jednačine. Nisam mogao da verujem da nemam petlje za tako nešto. Već sam ubio jednog zlikovca i to hladnokrvno, ali nisam mogao da pobegnem od činjenice da sam imao Osvalda na nišanu i da sam ga poštedeo. Govorio sam sebi da sam to učinio zbog principa neodređenosti, a ne zbog njegove porodice. Ipak sam stalno pred očima imao nasmejanu Marinu, koja polaže ruke na stomak. Možda i nije bio žrtveni jarac. Podsećao sam sebe da se vraća u oktobar. Pitao sam se kako će to promeniti situaciju. Njegova supruga će još biti trudna, a prozor nesigurnosti otvoren.

U međuvremenu sam bdeo nad Sejdinim laganim oporavkom. Plaćao sam račune, popunjavao formulare osiguranja (birokratija je 1963. bila jednako izluđujuća kao 2011.) i pripremao predstavu. Doktor Elerton je mogao da dođe samo na jednu probu. Brzo je učio. Živahno je mlatarao kopitima na svojoj polovini Razigranog ponija Berte. Posle probe mi je rekao da bi želeo da uvrsti još jednog hirurga u operacioni tim, specijalistu za rekonstrukciju lica iz „Mas dženerala . Rekao sam mu — nimalo oduševljeno — da još jedan hirurg zvuči kao sjajna ideja.

„Možete li da ga priuštite?“ pitao je. „Mark Anderson nije jeftin.“

„Snaći ćemo se“, rekao sam.

Pozivao sam Sejdi na probe, kad se dan premijere približio. Ljubazno me je odbijala, uprkos ranijem obećanju da će doći na najmanje jednu kostimiranu probu. Retko je izlazila iz kuće. Ako je to i činila, šetala je vrtom iza nje. Nije otišla u školu - ili u grad - od kobne večeri, kad joj je Džon Klejton iskasapio lice, a zatim presekao sebi vrat.

5.

Drugi deo jutra i rano popodne dvanaestog jula proveo sam u „Grandž holu“. Upravljao sam poslednjom tehničkom probom. Majk Kozlo se u ulogu producenta uživeo jednako prirodno kao i u ulogu komedijaša. Obavestio me je da je subotnja predstava rasprodata, a da je za večerašnju prodato devedeset procenata karata. „Imaćemo dovoljno okasnelih posetilaca da napunimo salu. Računajte na to, gospodine A. Samo se nadam da ja i Bobi Džil nećemo uprskati bisove.“

„Bobi Džil i ja, Majk. I nećete uprskati.“

To je bilo dobro. Nisam se osećao tako dobro kad sam se mimoišao s automobilom Elen Dokerti na ulazu u Bi Tri lejn. Sejdi je sedela pored prozora u dnevnoj sobi, uplakana, s maramicom u ruci.

„Šta je bilo?“, pitao sam je. „Šta ti je rekla?“

Iznenadio sam se kad je uspela da se naceri. Osmeh joj je bio izvitoperen, ali ne bez izvesnog šarma. „Ništa što nije bila istina. Ne brini, molim te. Napraviću ti sendvič, pa ćeš mi ispričati kako je bilo.“

To sam i učinio. Brinuo sam se, naravno, ali sam sačuvao brige za sebe. Baš kao i komentare na račun školskih direktora koji se mešaju u tuđa posla. Sejdi me je, te večeri u šest, pregledala, vezala mi je kravatu i otresla nešto peruti, prave ili izmišljene s ramena mog sportskog kaputa. „Želim da sve prođe kako treba.“

Nosila je stare farmerke i široku, radnu bluzu koja je - bar donekle - skrivala gubitak težine. Setio sam se divne haljine koju je nosila na prvoj premijeri Džodijskog urnebesa. Zapamtio sam božanstvenu haljinu s božanstvenom devojkom u njoj. To je bilo tada. Večeras će ta devojka - još uvek božanstvena s jedne strane - biti kod kuće, kad se zavesa podigne. Gledaće reprizu Puta 66{88}.

„Šta nije u redu?“, pitala je.

„Želeo bih da budeš tamo, to je sve.“

Zažalio sam zbog tih reči, čim sam ih izgovorio, ali zvučale su gotovo kako treba. Osmeh joj je izbledeo, zatim se vratio. Kao sunce kad se sakrije iza omanjeg oblaka. „Ti ćeš biti tamo. To znači da ću i ja biti.“ Posmatrala me je s tužnom stidljivošću, jedinim okom, vidljivim iza frizure u stilu Veronike Lejk. „Ako me voliš, naravno.“

„Mnogo te volim.“

"Da, pretpostavljam da je tako.“ Poljubila me je u ugao usana. "I ja volim tebe. Zato pazi šta radiš i zahvali se svima u moje ime.“

„Hoću. Ne plašiš se da ostaneš sama kod kuće?“

“Sve će biti u redu.“ Nije mi odgovorila na pitanje. U ovom trenutku nije mogla da pruži bolji odgovor.

6.

Majk je imao pravo što se tiče posetilaca u poslednji čas. Rasprodali smo petak uveče, pun sat pre početka predstave. Upravnik scene Donald Belingam ugasio je svetla u sali tačno u sekundu, u osam uveče. Očekivao sam blago razočaranje posle sjajne premijere krunisane bacanjem pita (planirali smo da ga ponovimo samo u subotu uveče; dogovorili smo se da ćemo očistiti scenu - i prva dva reda - samo jednom), ali je i ovo veče bilo gotovo jednako uspešno. Ako mene neko pita, ništa nije bilo smešnije od bogom prokletog razigranog konja. Pomagač doktora Elertona s prednjeg kraja, preterano živahni trener Borman, u jednom trenutku zamalo je odjahao sa scene.

Publika je verovala da je tih dvadeset ili trideset sekundi skakanja po ivici scene sastavni deo predstave. Srdačno je aplaudirala neustrašivim izvođačima. Znao sam šta se dešava. Našao sam se u verovatno neponovljivoj emocionalno protivrečnoj situaciji. Stajao sam sa strane, pored gotovo paralizovanog Donalda Belingama. Glasno sam se smejao dok mi je užasnuto srce titralo u grlu.

Harmonija se te večeri javila posle predstave. Majk i Bobi Džil su izašli na središte scene. Držali su se za ruke. Bobi Džil se okrenula publici i rekla: „Mis Danhil mi znači veoma mnogo, zbog njene dobrote i hrišćanskog milosrđa. Pomogla mi je kad mi je bilo najteže. Nagnala me je da poželim da naučim da radim ono što ćemo sad uraditi za vas. Zahvaljujemo se svima koji su večeras došli i pokazali vlastito hrišćansko milosrđe. Je li tako, Majk?“

„Jašta je. Vi ste najbolji.“

Pogledao je na levu stranu scene. Pokazao sam na Donalda, nagnutog iznad gramofona s podignutom iglom, spremnom da zaore po brazđi. Dečakov otac će ovog puta sigurno saznati da mu sin pozajmljuje ploče big bendova, zato što je sedeo u publici.

Glen Miler, taj starovremenski bombarder, počeo je „U dobrom raspoloženju“. Odgovorilo mu je ritmičko pljeskanje iz publike. Majk Kozlo i Bobi Džil Olnat su poleteli u lindiju na mlazni pogon, daleko vatrenijem od bilo čega što sam izveo sa Sejdi ili Kristi. Sve je prštalo od mladosti, sreće i poleta. To ih je činilo prekrasnim. Kad sam video kako Majk stiska Bobi Džil za ruku, poručujući joj da se okrene u suprotnom pravcu i poleti kroz njegove noge, vratio sam se u Deri, gde sam gledao Bevi što vozi ševi i Ričija što moćnim glasom se diči.

Sve je od jednog komada, pomislio sam. Toje odjek, tako blizak savršenstvu da ne možeš reći kojije živi glas, a koji utvarni.

Na trenutak je sve bilo jasno. Kad se tako nešto dogodi, vidite da je svet jedva prisutan. Zar nam to svima u dubini duše nije poznato? To je savršeno uravnoteženi mehanizam povika i odjeka koji se pretvaraju da su točkovi i zupčanici sata iz snova koji otkucava iza misterioznog stakla zvanog život. A iza njega? Ispod i oko njega? Haos, oluje. Ljudi s čekićima, noževima, pištoljima. Žene koje izopačuju ono čime ne mogu da vladaju i preziru ono što ne razumeju. Vaseljena užasa i tuge oko usamljene osvetljene scene na kojoj smrtnici igraju, prkoseći tami.

Majki Bobi Džil su igrali u svoje vreme, a njihovo vreme je bila 1963. godina, doba kratke kose, crnobelih televizora i garažnog roka. Igrali su na dan kad je predsednik Kenedi obećao da će potpisati sporazum o zabrani nuklearnih proba i rekao novinarima da „nema nameru da dozvoli našim vojnim snagama da se zaglibe u mračnu politiku i drevne zavade jugoistočne Azije“. Igrali su kao što su Bevi i Riči igrali, kao što smo Sejdi i ja igrali. Bili su divni. Voleo sam ih ne uprkos njihovoj krhkosti već upravo zbog nje. Još uvek ih volim.

Završili su na savršen način, podignutih ruku, zadihani i okrenuti publici, koja se digla na noge. Majk joj je dao punih četrdeset sekundi za aplaudiranje (neverovatno je kako reflektori mogu da preobraze skromnog igrača odbrane u prvoklasnog zabavljača). Zatim je zamolio za tišinu. Dobio je ono što je tražio.

„Naš režiser, gospodin Džordž Amberson, želi da vam kaže koju reč. Uložio je dosta napora i mašte u ovu predstavu. Nadam se da ćete ga toplo pozdraviti.“

Izašao sam praćen svežim aplauzom. Prodrmao sam Majku ruku i ovlašno poljubio Bobi Džil u obraz. Odskakutali su sa scene. Podigao sam ruke, da bih obezbedio tišinu. Započeo sam pažljivo uvežbani govor. Rekao sam im da Sejdi nije mogla doći večeras, ali da im se zahvaljuje na svemu što su za nju učinili. Svaki govornik koji išta vredi zna da mora da se usredsredi na nekoliko lica u publici. Usmerio sam se na par u trećem redu. Neverovatno su ličili na Mamu i Tatu sa Američke gotike{89}. Odabrao sam Freda Milera i Džesiku Kaltrop, članove školskog odbora koji su nam uskratili fiskulturnu salu, pravdajući se stavom da je to što je bivši muž napao Sejdi zbilja neukusna pojava, koja zaslužuje da bude izmeštena iz njihovog urednog sveta, što dalje to bolje.

Uzdasi iznenađenja su me prekinuli posle četvrte rečenice. Usledio je aplauz. Isprva usamljen, ali se ubrzo zaorio snagom oluje. Publika je ponovo ustala.

Nisam znao čemu aplaudiraju, dok nisam osetio blagi, nesigurni stisak na nadlaktici. Okrenuo sam se i suočio sa Sejdi. Stajala je pored mene u crvenoj haljini. Učvrstila je podignutu kosu šnalom. Otkrila je obe strane lica. Bio sam preneražen otkrićem da naneta šteta, jednom otkrivena, nije tako strašna. U tom je možda bilo neke večne istine, ali sam bio isuviše zaprepašćen da bih dokučio. Istina, duboko udubljenje i bledi otisci šavova nisu bili prijatan prizor. Isto se moglo reći za nabrano meso i neprirodno izbečeno levo oko, koje više nije treptalo u savršenom skladu s desnim.

Osmehivala se šarmantnim, jednostranim osmehom. U mojim očima to ju je izjednačilo s Jelenom Trojanskom. Zagrlio sam je. Uzvratila mi je, smejući se i plačući. Drhtala je kao zategnuta žica, ispod haljine. Kad smo se okrenuli prema publici, svi su bili na nogama i klicali, izuzev Milera i Kaltropove. Osvrnuli su se oko sebe, videli da su jedini koji guzicama greju sedišta i oklevajući pridružili ostalima.

„Hvala vam“, rekla je Sejdi, kad su se utišali. „Hvala vam na svemu iz sveg srca. Naročito sam zahvalna Elen Dokerti, zato što mi je rekla da ću žaliti čitavog života ako ne dođem ovamo da vas pogledam u oči. Najveću zahvalnost dugujem...“

Trenutak oklevanja. Siguran sam da ga publika nije primetila, što znači da sam samo ja znao koliko je bila blizu otkrivanja mog pravog imena, pred pet stotina ljudi.

„... Džordžu Ambersonu. Volim te, Džordže.“

Izazvala je provalu oduševljenja. U mračnim vremenima, kad su i mudraci neodlučni, izjave ljubavi imaju takav učinak.

7.

Elen je u pola jedanaest odvezla iscrpljenu Sejdi. Majk i ja smo u ponoć pogasili svetla u „Grandž holu“ i izašli na ulicu. „Hoćete li doći na zabavu gospodine A? Al je rekao da neće zatvarati do dva. Doneo je nekoliko burića s pivom. Nema dozvolu za to, ali mi nešto govori da ga niko neće uhapsiti.“

"Ne mogu“, rekao sam. „Gotov sam. Videćemo se sutra uveče.“

Svratio sam do Deka na povratku kući. Sedeo je na verandi u pidžami i pušio poslednju lulu.

„Izuzetna noć“, rekao je.

"Jeste.“

"Ta mlada žena je pokazala da ima petlju. Dva kilometra petlje.“

„Jašta je.“

„Hoćeš li joj pomoći pri oporavku, sinko?“

"Pokušaću.“

Klimnuo je. „Zaslužila je to. Do sada ti je dobro išlo.“ Bacio je pogled na moj ševi. „Mogao bi da izvezeš automobil i da se parkiraš ispred njene kuće. Ne verujem da će to ikome smetati posle večerašnje predstave.“

Možda je bio u pravu, ali sam odlučio da budem oprezan. Krenuo sam peške prema njenom domu, kao i prethodnih večeri. Trebalo mi je vremena da se smirim. Stalno mi je igrala pred očima u svetlosti farova. Crvena haljina. Graciozna krivina vrata. Glatki obraz... i onaj iskasapljeni.

Kad sam došao u Bi Tri lejn, zatekao sam nenamešten kauč. Zbunjeno sam ga posmatrao. Nisam znao šta to znači. Sejdi me je pozvala po imenu - pravom imenu - iz spavaće sobe. Bila je veoma tiha.

Lampa je bacala meko svetlo preko njenih nagih ramena i jedne strane lica. Pogled joj je bio jasan i ozbiljan. „Mislim da ti je ovde mesto“, rekla je. „Hoću da budeš ovde. A ti?“

Skinuo sam se i legao pored nje. Gurnula je ruku ispod pokrivača. Pronašla me je i pomilovala. „Da li si gladan? Spremila sam ti slatki hleb, ako jesi.“

„O, Sejdi, umirem od gladi.“

"U tom slučaju, ugasi svetlo.“

8.

Ta noć u Sejdinom krevetu je bila najbolja u mom životu - ne zato što je zatvorila vrata Džonu Klejtonu već zato što nam ih je ponovo otvorila.

Kad smo završili s vođenjem ljubavi, pao sam u prvi čvrsti san u poslednjih nekoliko meseci. Probudio sam se u osam ujutru. Sunce se diglo, Anđeli su pevali „Moj momak se vratio“ na radiju u kuhinji. Namirisao sam slaninu. Uskoro će me pozvati za sto, ali ne još. Ne još.

Prekrstio sam ruke na potiljku i upravio pogled u tavanicu. Nisam mogao da verujem koliko sam glup - slep kod očiju - bio kad sam onog dana pustio Lija da se ukrca na autobus za Nju Orleans, ne preduzevši ništa da bih ga zaustavio. Da li smatram da je neophodno da saznam da li je Džordž de Morenšilt aktivnije učestvovao u pokušaju ubistva Edvina Vokera, od indirektnog navođenja poremećenog nikogovića da to učini? Pa, postoji prilično jednostavan način da se to utvrdi, zar ne?

De Morenšilt je znao istinu. Pitaću ga.

9.

Sejdi nije jela s takvim apetitom, još od večeri kad je Klejton provalio u njenu kuću. I ja sam se dobro držao. Počistili smo pola tuceta jaja i dosta tosta i slanine. Zapalila je cigaretu kad je posuđe završilo u sudoperi. Pušila je cigaretu s drugom šoljom kafe, kad sam rekao da želim da je nešto pitam.

„Ako hoćeš da me zamoliš da se i večeras pojavim na predstavi, ne verujem da bih to mogla da izvedem dva puta.“

„Reč je o nečemu drugom. Kad si već to pomenula, voleo bih da znam šta ti je Eli rekla?“

„Rekla mi je da je vreme da prestanem da sažaljevam sebe i da se pridružim paradi.“

„Bila je prilično oštra.“

Namestila je kosu preko povređene strane lica. To je postao automatski pokret. „Mis Eli nije poznata po delikatnosti i taktu. Da li me je prenerazila kad mi je upala u kuću, da bi mi rekla da je vreme da prestanem da cmizdrim nad sobom? Jeste. Da li je bila u pravu? Da, bila je.“ Prestala je da namešta kosu. Naglo ju je vratila nazad. „Evo kako ću izgledati, odsad pa nadalje - s nekim poboljšanjima - stoga je bolje da se na to naviknem. Vreme je da saznam da li je stara poslovica koja kaže da lepota dolazi iznutra istinita.“

„O tome sam hteo da razgovaram.“

„Slažem se.“ Izbacila je dim iz nozdrva.

„Pretpostavimo da mogu da te odvedem negde gde doktori mogu da poprave štetu učinjenu tvom licu. Neće biti savršeno, ali će biti mnogo bolje od onog što doktor Elerton može da izvede, uz pomoć svog tima. Da li bi pošla? Cak i ako bi znala da ne možemo da se vratimo?“

Namrštila se. "Da li govorimo hipotetički?“

„Ovo je ozbiljan razgovor.“

Lagano i svrhovito je zdrobila cigaretu. Razmišljala je. "Da to nalikuje odlasku mis Mimi u Meksiko na eksperimentalnu terapiju protiv raka? Zato što ne nameravam...“

„Govorim o Americi, dušice.“

„Pa, ako je Amerika u pitanju, ne razumem zašto ne bismo...“

„To nije sve. Možda ću morati da odem, s tobom ili bez tebe.“

"I da se nikad ne vratiš?“ Izgledala je uznemireno.

„Nikada. Niko od nas neće moći. Ne mogu da ti predočim razloge. Pretpostavljam da bi mislila da sam lud.“

„Znam da nisi. Zabrinuto me je posmatrala, ali je zborila bez oklevanja. „Možda ću morati da uradim nešto što će izgledati veoma loše u očima zakona. To neće biti loš postupak, ali mi niko neće verovati.“

„Da li je... Džejk, da li to ima veze s tom pričom o Adleju Stivensonu? Kad je rekao da će se pakao zamrznuti?“

"Na izvestan način. Evo u čemu je problem. Čak i ako uspem da sve izvedem tako da ne budem uhvaćen - a mislim da mogu - to neće promeniti tvoju situaciju. Tvoje lice će i dalje, u manjoj ili većoj meri ostati oštećeno. Tamo gde bih mogao da te odvedem, imaju medicinska sredstva o kakvim Elerton može samo da sanja.“

„Ali nikada nećemo moći da se vratimo.“ Nije se obraćala meni. Pokušavala je da shvati ono što sam joj rekao.

"Nećemo.“ Ako sve drugo zanemarimo, kad bismo se vratili u deveti septembar 1958, prvobitna verzija Sejdi Daning bi već postojala. Nisam želeo da razmišljam o nečemu takvom.

Ustala je i prišla prozoru. Dugo je stajala tamo. Ćutke sam joj gledao u leđa.

"Džejk?“

"Da, dušo.“

„Možeš li predvideti budućnost? Možeš, zar ne?“

Ćutao sam.

Tiho je nastavila: "Da li si došao iz budućnosti?“

Ćutao sam.

Okrenula se. Prebledela je. „Džejk, da li si?“

"Jesam.“ Mislio sam da mi je četrdeset kilograma teška stena pala s grudi. Bio sam i užasnut. Plašio sam se za oboje, ali najviše za nju.

„Koliko... koliko daleko?“

„Dušo, da li si sigurna...“

„Jesam. Koliko daleko?“

„Gotovo dvadeset osam godina.“

"Da li sam... mrtva?“

"Ne znam. Niti želim da znam. Ovo je sad. Ovo smo mi.“ Razmišljala je o tome. Koža oko crvenih tragova povreda je pobelela. Hteo sam da joj priđem. Strah me je prikovao u mestu. Šta ako vrisne i pobegne od mene?

„Zašto si došao?“

"Da bih sprečio jednog čoveka da nešto uradi. Ubiću ga, ako budem morao, ako budem sasvim siguran da zaslužuje da bude ubijen, razume se. Dosad nisam uspeo da se u to uverim.“

„Šta namerava da uradi?“

„Prilično sam siguran da će za četiri meseca ubiti predsednika. Ubiće Džona Ken...“

Video sam da joj kolena klecaju. Uspela je da se održi na nogama dovoljno dugo da je prihvatim u padu.

10.

Odneo sam je do spavaće sobe i otišao do kupatila, da navlažim krpu hladnom vodom. Otvorila je oči kad sam se vratio u sobu. Posmatrala me je s nedokučivim izrazom.

Nije trebalo da ti kažem.“

„Možda i nije“, rekla je, ali nije uzmakla kad sam seo na postelju pored nje. Tiho je prela kad sam je pomilovao po licu hladnom krpom. Zaobilazio sam ozleđena mesta, s kojih nisu stizali nikakvi signali izuzev dubokog, potmulog bola. Obratila mi se ozbiljnim glasom, kad sam završio. „Reci mi šta će se dogoditi. Mislim da ću ti verovati. Moraš da mi kažeš. Očekujem nešto slično onoj priči o Adleju Stivensonu i paklu koji se smrzava.“

"Ne mogu. Diplomirao sam engleski, a ne američku istoriju. Učio sam istoriju Mejna u srednjoj školi - predmet je bio obavezan - ali ne znam ništa o Teksasu. Ne znam...“ Shvatio sam da znam jednu stvar, poslednji sportski rezultat u beleškama Ala Templtona, zato što sam ga dva puta proverio. Ako ti zatreba novacpri kraju, napisao je.

„Džejk?“

„Znam ko će sledećeg meseca dobiti meč u ’Medison skver gardenu’. Zove se Tom Kejs. Nokautiraće Dika Tajgera u petoj rundi. Slobodno zovi čike u belim mantilima, ako tako ne bude. Možeš li da ne govoriš nikom o tome? Mnogo zavisi od toga.“

„Ćutaću. Mogu ja to.“

11.

Unekoliko sam očekivao da će me Dek i mis Eli zaskočiti posle subotnje predstave i da će mi s ozbiljnim izrazima lica saopštiti da ih je Sejdi zvala i da im je rekla da sam sišao s jebenog uma. To se nije dogodilo. Kada sam se vratio kod nje, zatekao sam poruku na stolu Probudi me, ako se uželiš ponoćnog zalogaja.

Nije bila ponoć - ne baš - i nije spavala. Sledećih četrdeset minuta bilo je neobično prijatno. Posle toga, u mraku, rekla mi je. "Ne moram da donosim nikakve odluke, zar ne?“

"Ne moraš.“

"I ne moramo da govorimo o tome, u ovom trenutku.“

"Ne moramo.“

„Možda posle borbe. One o kojoj si pričao.“

"Možda.“

„Verujem ti, Džejk. Ne znam da li me to čini ludom ili ne, ali ti verujem. I volim te.“

„I ja tebe volim.“

Oči su joj blistale u tami. Jedno je bilo u obliku badema i divno. Drugo je blago palo, ali je još videlo. „Ne želim da ti se išta desi. I ne želim da ikog povrediš, izuzev ako baš ne moraš. I da nikada nikog ne povrediš greškom. Nikada, nikada. Daješ li reč da će tako biti?“

„Da.“ To je bilo lako. Zbog toga Li Osvald još diše.

"Da li ćeš biti pažljiv?“

„Hoću. Biću veoma...“

Ućutkala me je poljupcem. „Zato što, bez obzira na to odakle dolaziš, za mene nema budućnosti bez tebe. Hajdemo na spavanje.“

12.

Mislio sam da će se razgovor ujutru nastaviti. Nisam znao šta ću joj - zapravo koliko toga - tada reći. Ispostavilo se da nisam morao ništa da joj kažem, zato što me ništa nije pitala. Htela je da zna koliko je dobrotvorna priredba donela para. Zvonko se nasmejala kad sam joj rekao da smo od ulaznica i od kutije za priloge na ulazu, prikupili nešto više od tri hiljade dolara. Tri hiljade neće pokriti sve troškove, ali bih dao milion da čujem kako se smeje... umesto da govori nešto kao Zašto bih se trudila, ako mogu da budem sređena u budućnosti? Zato što nisam bio u potpunosti siguran da želi da ode, čak i ako mi je verovala, i zato što nisam bio siguran da želim da je odvedem.

Hteo sam da budem s njom, zauvek, koliko je to ljudima moguće. Moglo bi nam biti bolje u 1963... i u svim godinama koje nam božja milost podari posle nje. Nama bi moglo biti bolje. Zamišljao sam je izgubljenu u 2011, kako sa strahopoštovanjem i nelagodnošću bulji u spuštene pantalone i kompjuterske ekrane. Nikad je neću tući, niti vikati na nju - ne, ne na moju Sejdi - ali se bojim da ne postane moja Marina Prusakova, zato što će živeti na nepoznatom mestu, zauvek izgnana iz domovine.

13

U Džodiju je bila jedna osoba koji bi mi mogla reći kako da iskoristim Alov poslednji podatak o klađenju. To je bio Fredi Kvinlan, agent za prodaju nekretnina. Jednom nedeljno je kod kuće organizovao partije pokera, po principu pet centi čip i četvrt dolara za ostanak u igri. Igrao sam nekoliko puta. Često se hvalio kladioničarskim umećem u oblasti profesionalnog fudbala i teksaskog košarkaškog turnira. Primio me je u kancelariji, samo zato što je bilo previše prokleto toplo za partiju golfa.

„O čemu želite da razgovaramo, Džordže? O opkladi srednje veličine ili o kući i imanju?“

„Razmišljam o pet stotina dolara.“

Zviznuo je. Opružio se u fotelji i prekrstio ruke na stomačiću. Bilo je tek devet ujutru, ali je rashladni uređaj radio punom snagom. Gomile brošura o nekretninama lepršale su na hladnoj vazdušnoj struji. "To je ozbiljna stvar. Mogu li znati šta je toliko obećavajuće?“

Rekao sam mu, pošto sam očekivao da mi učini uslugu. Podigao je obrve tako visoko da sam mislio da će dodirnuti liniju kose, u povlačenju.

„Boga mu poljubim! Zar to nije isto kao da bacate novac u đubre?“

„Imam osećaj, to je sve.“

„Džordže, poslušajte taticu. Borba Kejs-Tajger nije zamišljena kao sportsko nadmetanje, već tehnička proba za novoizumljeni zatvoreni televizijski prenos. Možda na programu ima nekoliko dobrih borbi, ali je glavni događaj dana smejurija. Tigru je rečeno da provede sirotog starca do sedme ili osme i da ga zatim pošalje na spavanje. Izuzev...“

Nagnuo se napred. Stolica mu je ružno škripnula. „Izuzev ako vi nešto ne znate.“ Ponovo se raskomotio i napućio usne. „Ali kako biste mogli znati? Živite u Džodiju, za boga miloga. Ako biste znali, uključili biste i ortaka u posao, zar ne?“ „Ništa ja ne znam“, rekao sam. Lagao sam mu u lice (sa zadovoljstvom). „Imam predosećaj, to je sve. Kad sam poslednji put osetio nešto slično, opkladio sam se da će ’Pajratsi’ pobediti ’Jenkije’ u Svetskoj seriji, i debelo zaradio.“ „Baš fino, ali znate staru izreku - ćak i ćorava koka nađe neko zrno.“ „Možete li mi pomoći, Fredi?“

Široko se osmehnuo, kao da je želeo da mi poruči da sam budala koja će se uskoro rastati od pozamašne svote novca. „Znam čoveka u Dalasu koji će sa zadovoljstvom prihvatiti takvu opkladu. Zove se Akiva Rot. Radi u ’Fejt fajnenšelu’ na Aveniji Grinvil. Pre pet-šest godina je preuzeo posao od oca.“ Spustio je glas. „Priča se da je povezan s mafijom.“ Nastavio je još tišim glasom. "S Karlosom Marčelom.“

Upravo toga sam se plašio. Isto se pričalo i o Eduardu Gutijerezu. Setio sam se linkolna floridskih tablica, parkiranog ispred „Fejt fajnenšela“

„Nisam siguran da bih voleo da me neko vidi na takvom mestu. Možda ću ponovo početi da predajem. Bar dva člana školskog odbora su protiv mene.“ „Pokušajte kod Frenka Fratija, u Fort Vortu. Upravlja zalagaonicom.“ Fotelja je ponovo škripnula kad se nagnuo prema meni, da bi me bolje osmotrio. „Šta sam rekao? Da nisi progutao neku bubu?“

"Ma jok. Samo sam jednom poznavao nekog Fratija. I on je upravljao zalagaonicom i primao opklade.“

„Pretpostavljam da obojica potiču iz istog pozajmljivačkog klana iz Rumunije. Bilo kako bilo, možda će primiti pet stotina - pogotovo kad je u pitanju tako budalasta opklada. Neće vam dati dobru ponudu. Kod Rota biste mnogo bolje prošli.“

„Možda, ali me poslovanje s Frenkom neće povezati s mafijom. Je li tako?“

„Pretpostavljam da neće, ali ko bi ga znao? Kladioničari, čak i poluprofesionalni, nisu poznati po uglednim poslovnim partnerima.“

„Verovatno ću vas poslušati i zadržati novac.“

Kvinlan se užasnuo. "Ne, ne, ne, ne činite to. Kladite se da će Medvedi pobediti u NFC-u. Tako ćete masno zaraditi. Garantovano.“

14.

Dvadeset drugog jula rekao sam Sejdi da imam neka posla u Dalasu i da sam zamolio Deka da je obiđe. Rekla je da nema potrebe da dolazi, i da joj ništa neće faliti. Oporavljala se micpo mic, polako, ali sigurno.

Nije postavljala pitanja o prirodi mojih poslova.

Moja prva stanica je bila banka. Otvorio sam sef i po treći put proverio Alove beleške, da bih bio siguran da sam sve dobro zapamtio. I da, Tom Kejs će pobediti mimo svih očekivanja. Nokautiraće Dika Tajgera u petoj rundi. Al je sigurno našao podatke o borbi na internetu, zato što je mnogo ranije otišao iz Dalasa i iz senzacionalnih šezdesetih.

„Mogu li da vam pomognem oko nečeg, gospodine Amberson?“, pitao me je bankar kad me je otpratio do vrata.

Pa, mogao bi da se pomoliš da moj stari drugAl Templton nije posrkao kofu internet pomija.

„Možda biste mogli. Znate li gde bih mogao da pronađem prodavnicu kostima? Trebalo bi da nastupim kao mađioničar na rođakovoj rođendanskoj zabavi.“

Sekretarica gospodina Linka mi je, posle kratkog listanja Žutih strana, izrecitovala adresu u Ulici Jang. Tamo sam kupio ono što mi je bilo potrebno. Uskladištio sam to u stanu na Vest Niliju. Stajao mi je na usluzi, pošto sam još plaćao kiriju. Prislušni uređaj, izvađen iz lampe na spratu, završio je u odeljku za rukavice mog automobila, zajedno s malim japanskim magnetofonom. Oslobodiću ih se na pustarama, na povratku u Džodi. Više mi neće trebati. Stan na spratu još nije izdat. U zgradi je vladala jeziva tišina.

Pre odlaska iz Ulice Nili, obišao sam ograđeno dvorište u kom je Marina pre samo tri meseca fotografisala Lija s puškom u rukama. U njemu nije bilo ničeg izuzev utabane zemlje i žilavog korova. Okrenuo sam se, spreman da odem, kad mi je nešto privuklo pogled, nešto crveno ispod stepenica. To je bila dečja zvečka. Uzeo sam je i stavio u odeljak za rukavice, zajedno s prislušnim uređajem. Nju, za razliku od špijunske opreme, nisam bacio. Ni sam ne znam zašto.

15.

Moje sledeće odredište je bilo veliko i dobro održavano imanje na Simpson Stjuart roudu, dom Džordža de Morenšilta i njegove supruge Džin. Video sam zdanje i ocenio da nije pogodno za planirani sastanak. Kao prvo, nisam mogao da znam da li je Džin kod kuće. Planirani razgovor se morao obaviti licem u lice. Kao drugo, mesto nije bilo dovoljno izolovano. Crnačka škola „Pol Kvin koledž“ je bila previše blizu. Letnja nastava je sigurno trajala. Nije bilo mnogo dece, ali ih je bilo dovoljno. Neka su išla pešice, a neka vozila bicikl. To nije pogodovalo mom planu. Razgovor je mogao biti bučan. Ako se uopšte bude radilo o razgovoru.

Nešto mi je privuklo pažnju na velikom travnjaku De Morenšiltovih, po kom su prskalice graciozno rasipale vodu, stvarajući duge dovoljno male da stanu u džep. Godina 1963. nije bila izborna, ali je početkom aprila - negde u trenutku kad je neko pucao na generala Edvina Vokera - predstavnik iz petog okruga umro od srčanog udara. Raspisani su izbori za upražnjeno mesto za šesti avgust.

Ugledao sam tablu s natpisom IZABERITE DŽENKINSA ZA PETI OKRUG! ROBERTA ROBIJA DŽENKINSA, DALASKOG BELOG VITEZA!

Dženkins je, ako je suditi po novinama, bio desničar koji se redovno sastajao s Vokerom i Vokerovim duhovnim savetnikom, Bilom Džejmsom Hargisom. Zalagao se za prava država, odvojene ali jednake škole i ponovno uvođenje pomorske blokade Kube. Iste Kube koju je De Morenšilt zvao „divnim ostrvom“. Ovaj znak je osnažio utisak koji sam stekao o De Morenšiltu. Bio je šarlatan lišen čvršćih političkih ubeđenja. Podržao bi svakog ko bi tutnuo neki dolar u njegov džep ili kog bi smatrao zabavnim. Li Osvald nije mogao da uradi ovo prvo - bio je tako siromašan da je crkveni miš u poređenju s njim bio bogat - ali je De Morenšilt nalazio dosta onog drugog u njegovoj beskompromisnoj posvećenosti socijalizmu i granđioznim ličnim ambicijama.

Nametao mi se zaldjučak Li nikad nije hodao ovim travnjakom niti je prljao tepihe u ovoj kući sirotinjskim stopalima. Ovo je bio De Morenšiltov drugi život... ili jedan od njih. Imao sam osećaj da ih ima nekoliko i da ih drži u nepropusnim odeljcima. To mi nije pružalo odgovor na najvažnije pitanje: da li se toliko dosađivao da je pratio Lija pri pokušaju atentata na fašističkog monstruma Edvina Vokera? Nisam ga dovoljno poznavao da bih se bavio makar i osnovanim nagađanjima.

Upoznaću ga. Čvrsto sam rešio da to učinim.

16.

Natpis u izlogu zalagaonice Frenka Fratija je poručivao DOBRO DOŠLI U CENTAR ZA GITARE. Izložio je pozamašan broj: akustičnih, električnih, dvanaestožičnih, i jednu s dva vrata, koja me je podsetila na spot „Motli krua“. U zalagaonici je bilo i drugih naplavina potonulih života - prstenja, broševa, ogrlica, radija, sitnih kućnih aparata. Susreo sam se s mršavom, umesto debelom ženom. Nosila je pantalone i bluzu, umesto purpurne haljine i mokasina. Imala je kameno lice žene koju sam sreo u Deriju. Čuo sam iste reči iz njenih usta, ili gotovo identične.

„Hteo bih da porazgovaram o krupnom poslovnom predlogu u vezi sa sportom s gospodinom Fratijem.“

„Zbilja? Da li je to opklada, kad se vrati kući i digne sve četiri uvis?“

"Da li ste policajac?“

„Jesam, ja sam šef Kari iz dalaske policije. Zar to nije očigledno po naočarima i podvaljcima?“

„Ne vidim nikakve naočari ili podbratke, gospoja.“

„Imam masku. Na šta bi se kladio usred leta, prijatelju? Nema sportskih događaja.“

"Kejs-Tajger.“

"Na kog boksera?“

"Na Kejsa.“

Zakolutala je očima i dreknula preko ramena. „Požuri ovamo, tata, ima posla za tebe.“

Frenk Frati je bio najmanje dvostruko stariji od Čaza Fratija, ali je sličnost postojala. Bili su u srodstvu, svakako da su bili. Siguran sam da bismo se upustili u kratku ali slatku diskusiju o tome kako je svet mali, kad bih mu rekao da sam se jednom kladio s gospodinom Fratijem iz Derija, Mejn.

Nisam to učinio, već sam se upustio u pregovore. Mogu li da položim pet stotina dolara da će Tom Kejs pobediti Dika Tajgera u „Medison skver gardenu“?

"Da, naravno“, odvratio je Frati. „Isto tako biste mogli da nabijete usijanu gvozdenu šipku u guzicu, ali zašto biste to uradili.“

„Kakav odnos nudite?“

Pogledao je kćerku. Podigla je ruke. Podigla je dva prsta na levoj i jedan na desnoj. „Dva prema jedan? To je smešno.“

„Život je smešan, prijatelju. Pogledajte neki Joneskov komad, ako mi ne verujete. Preporučujem Žrtve dužnosti.“

Pa, ako ništa drugo, nije me zvao rođo, kao njegov rođa u Deriju.

„Poradite malo sa mnom na ovom, gospodine Frati.“

Podigao je akustičnu gitaru epifon hamingberd. Počeo je da je štimuje. Bio je jezivo brz. „Dajte mi nešto s čim bih mogao da radim ili skoknite do Dalasa. Tamo je mesto zvano...“

„Znam to mesto u Dalasu. Fort Vort mi se više dopada. Živeo sam ovde.“ „Odluka o selidbi odavde ima više smisla od klađenja na Toma Kejsa.“

„Sta ako se opkladim da će Kejs pobediti nokautom u prvih sedam rundi? Sta bih tad mogao dobiti?“

Pogledao je kćerku. Ovog puta je podigla tri prsta na levoj ruci.

"A ako kažem da će Kejsi pobediti nokautom u prvih pet?“

Oklevala je, pre nego što je podigla četvrti prst. Odlučio sam da se tu zaustavim. Upisao sam ime u njegovu knjigu i pokazao vozačku dozvolu. Držao sam palac preko adrese u Džodiju, isto kao pre gotovo tri godine, kad sam se kladio na "Pajratse“ u „Fejt fajnenšelu“. Predao sam mu novac, četvrtinu preostalih sredstava i gurnuo priznanicu u novčanik. S dve hiljade ću moći da platim neke od Sejdinih troškova i provedem preostalo vreme u Teksasu. Nisam hteo da opelješim Fratija, kao ni njegovog rođaka, iako ga je Bil Tarkot poslao mojim tragom.

„Doći ću dan nakon igranke“, rekao sam. „Spremite moj novac.“

Ćerka se nasmejala i pripalila cigaretu. „Zar devojčice iz hora nisu isto to rekle nadbiskupu?“

„Da se slučajno ne zovete Mardžori?“ pitao sam je.

Ukočila se s cigaretom ispred sebe. Dim joj je curio između prstiju. „Otkud ste znali?“ Nasmejala se, kad je videla moj izraz lica. „U stvari, ja sam Vanda. Nadam se da se bolje kladite nego što pogađate imena.“

I ja sam se nadao.

Dvadeset peto poglavlje

1.

Ujutru petog avgusta ostao sam sa Sejdi, sve dok je nisu posadili na krevet s točkićima i odgurali u operacionu salu. Doktor Elerton je čekao na nju, zajedno s ekipom kolega. Bilo ih je dovoljno za košarkaški tim. Pogled joj je blistao od lekova.

„Poželi mi sreću.“

Poljubio sam je. „Želim ti svu sreću na svetu.“

Prošla su tri sata dok je nisu odgurali u njenu sobu, istu sobu, sa istom slikom na zidu i sa istom užasnom šoljom. Hrkala je u dubokom snu, sa svežim zavojem na licu. Ronda Makginli, sestra širokih leđa, dopustila mi je da ostanem pored nje dok se nije malo povratila, iako je to bilo ozbiljno kršenje bolničkih pravila. Vreme za posete je bilo mnogo kraće u Zemlji pređašnjoj, izuzev ako se glavna sestra ne bi sažalila na vas.

„Kako si?“, pitao sam je, držeći je za ruku.

„Bolno. I pospano.“

„Onda spavaj, dušice.“

„Možda će sledeći put...“ Reči su joj se preobrazile u tiho hrkanje. Zatvorila je oči. S naporom ih je otvorila. „... biti bolje. Kod tebe.“

Otišla je. Imao sam o čemu da razmišljam.

Kad sam prišao šalteru s medicinskim sestrama, Ronda mi je rekla da me doktor Elerton čeka u kafeteriji u prizemlju.

„Zadržaćemo je večeras i verovatno sutra“, rekao je. „Poslednje što želimo jeste da dobije neku infekciju.“ (O ovom sam, naravno, kasnije često mislio - to je jedna od stvari koje su smešne, ali ne previše.)

„Kako je bilo?“

„Bolje nije moglo, ali je Klejton ozbiljno oštetio njeno lice. Zakazaću sledeću operaciju za novembar ili decembar, u zavisnosti od brzine njenog oporavka.“

Zapalio je cigaretu, ispustio dim i dodao: „Ovo je bio đavolski dobar hirurški tim. Učinili smo sve što smo mogli... ali postoje granice.“

"Da. Poznato mi je.“ Bio sam prilično siguran da znam još nešto: neće više biti operacija. Ne ovde. Kad Sejdi sledeći put bude pošla pod nož, možda ga neće ni biti. Sve će se raditi laserom.

Kod mene.

2.

Sitne uštede uvek presednu. Vrate se da te ugrizu za dupe. Isključio sam telefon u stanu u Ulici Nili, da bih uštedeo osam ili deset dolara mesečno. Sad mi je bio potreban. Četiri bloka dalje je bila radnjica sa uslužnim telefonom, pored rashladne vitrine za koka-kolu. Imao sam De Morenšiltov broj na komadu papira. Ubacio sam deset centi u aparat i okrenuo brojčanik.

„Rezidencija De Morenšiltovih, kako mogu da vam pomognem?“ To nije bio Dženin glas. Verovatno mi se javila sluškinja. Odakle im toliki novac?

„Voleo bih da razgovaram s Džordžom, molim vas.“

„Bojim se da je u kancelariji, gospodine.“

Izvadio sam penkalo iz džepa na grudima. „Možete li mi dati broj’“

"Da, gospodine. Čapel 5-6323.“

„Hvala vam.“ Ispisao sam broj na spoljnjoj strani dlana.

„Mogu li da mu kažem ko ga je zvao, ako ga ne dobijete, gospodine?“

Prekinuo sam vezu. Hladnoća me je ponovo obuzimala. Dočekao sam je s dobrodošlicom. Hladnokrvnost i jasnoća misli su mi bili potrebniji nego ikad.

Ubacio sam još deset centi u aparat. Ovog puta mi se javila sekretarica, koja mi je saopštila da sam dobio „Sentreks korporaciju“. Rekao sam joj da želim da razgovaram s gospodinom De Morenšiltom. Ona je, naravno, želela da zna zašto.

„Pomenite mu da će biti reči o Žan Klodu Divalijeu i Liju Osvaldu. Recite mu da će mu razgovor koristiti.“

„Vaše ime, gospodine?“

Padentejn ovog puta neće proći. „Džon Lenon.“

„Molim vas sačekajte, gospodine Lenone. Pogledaću da li je dostupan.“

Prijalo mi je odsustvo muzike s automata. Naslonio sam se na zid govornice i pogledao znak s natpisom AKO PUŠITE, MOLIMO VAS UKLJUČITE VENTILATOR. Uključio sam ga, iako nisam pušio. Nije mi mnogo pomogao.

Nešto je kliknulo, dovoljno glasno da se trgnem. Sekretarica je progovorila: „Povezani ste, gospodine D.“

"Halo?“ Bio je to veseli, opušteni glas glumca. „Halo? Gospodine Lenon?“

„Halo. Da li je ovo sigurna linija?“

„Šta vi...? Naravno da jeste. Samo trenutak, da zatvorim vrata.“

Nastavio je, posle kraće pauze. „0 čemu se radi?“

„O Haitiju, prijatelju. O pravima za eksploataciju nafte.“

„Kakva je to priča o mesjeu Divalijeu i tom tipu Osvaldu?“ U njegovom glasu nije bilo zabrinutosti, samo vesele radoznalosti.

„O, znaš ti njih mnogo bolje od toga“, rekao sam. „Slobodno možeš da ih zoveš Bebi Dok i Li. Zašto da ne?“

„Danas imam mnogo posla, gospodine Lenon. Ako mi ne kažete o čemu se radi, bojim se da ću morati da...“

„Bebi Dok može da ti dodeli prava na eksploataciju nafte na Haitiju, na koja čekaš poslednjih pet godina. To ti je poznato. On je očeva desna ruka. Upravlja tonton makutima. On je sledeći u redu pred velikom stolicom. Dopadaš mu se. I nama se dopadaš...“

De Morenšilt je sad manje zvučao kao glumac, a više kao običan čovek. „Kad kažete mi, da li mislite...“

„Svi te volimo, De Morenšilte, ali smo zabrinuti zbog tvoje veze s Osvaldom.“ „Isuse, jedva da poznajem tog tipa! Šest ili osam meseci ga nisam video!“ „Posetio si ga na Uskrs. Doneo si plišanog zeku njegovoj kćeri.“

Usledila je veoma duga pauza. Zatim: „Dobro, pretpostavljam da jesam. Zaboravio sam na to.“

„Da li si zaboravio da je neko pucao na Edvina Vokera?“

„Kakve to veze ima sa mnom? Ili s mojim poslom?“ Bilo je gotovo nemoguće ne poverovati njegovom zbunjenom gnevu. Gotovo je ovde bila ključna reč. „Optužio si Osvalda za to.“

„Šalio sam se, prokletstvo!“

Nastavio sam posle dva srčana otkucaja, „Znaš li za koju kompaniju radim, De Morenšilte? Daću ti nagoveštaj - ne radim za ’Standard oil’.“

Naftaš je u tišini prebirao po sranjima kojima sam ga obasuo. Samo što nisu bila sranja, ne sasvim. Znao sam za plišanog zeku, i za „kako si mogao da promašiš“ opasku izrečenu kad je njegova žena opazila pušku. Zaključak je bio prilično jasan. Moja kompanija je bila Kompanija. Nadao sam se da moj sagovornik misli samo o jednom, koliko od njegovog nesumnjivo zanimljivog života je ozvučeno.

„Ovo je nesporazum, gospodine Lenon.“

„Nadam se za tvoje dobro da jeste, zato što se nama čini da si ga nagnao da pokuša da ga ubije. Punio si mu uši pričama o Vokeru rasisti, sledećem američkom Hitleru.“

"To je u potpunosti neistinito!“

Nisam obraćao pažnju na poslednju opasku. "To nije naša najveća briga. Najviše nas brine što si možda pratio gospodina Osvalda desetog aprila na njegovom posliću.“

„Ach, mein Gott! To je ludo!“

„Ako možeš to da dokažeš - i ako obećaš da ćeš se ubuduće držati dalje od neuravnoteženog gospodina Osvalda...“

„U Nju Orleansu je, za boga miloga!“

„Umukni“, rekao sam. „Znamo mi gde je i šta radi. Deli prokubanske letke. Zaglaviće u zatvoru, ako uskoro ne prestane.“ Naravno da hoće, i to za manje od nedelju dana. Njegov teča Duc - onaj povezan s Karlosom Marčelom - platiće kauciju. „Brzo će se vratiti u Dalas, ali se ti nećeš viđati s njim. Tvoja mala igra je gotova.“

„Rekao sam vam da nikada...“

„Prava još uvek mogu biti tvoja, ali neće biti ako ne možeš da dokažeš da nisi bio s Osvaldom desetog aprila. Možeš li to?“

„Ja... dozvolite mi da razmislim.“ Pauza je dugo trajala. "Da. Da, mislim da mogu.“

„Hajde da se sastanemo.“

"Kada?“

„Večeras. U devet uveče. Imam pretpostavljene. Biće veoma nezadovoljni mnome ako ti dam vremena da izgradiš alibi.“

„Dođite kod mene. Poslaću Dženi u bioskop, s prijateljicama.“

„Imam drugo mesto na umu. Lako ćeš ga naći.“ Rekao sam mu gde ćemo se sastati.

„Zašto tamo?“ Bio je iskreno zbunjen.

„Samo ti dođi. I to sam, ako nećeš da se Divalijei pere i fils mnogo naljute na tebe.“

Prekinuo sam vezu.

3.

Tačno u šest sam se vratio u bolnicu. Ostao sam pola sata pored Sejdi. U glavi joj se razbistrilo. Tvrdila je da ne oseća velike bolove. U pola sedam sam je poljubio u neozleđeni obraz i rekao da moram da idem. "Da li je u pitanju tvoj posao?“, pitala je. „Tvoj pravi posao?“

„Tako je.“

„Niko neće biti povređen, ako to ne bude sasvim neophodno, važi?“ Klimnuo sam. "I nikada greškom.“

„Budi oprezan.“

„Hodaću kao po jajima.“

Pokušala je da se osmehne. Grč se preobrazio u trzaj, kad se leva strana lica zategla. Pogledala je preko mog ramena. Okrenuo sam se i ugledao Deka i Eli u dovratku. Došli su u najboljoj odeći. Dek je bio u letnjem odelu, s končanom kravatom i gradskim kaubojskim šeširom, a Eli u ružičastoj svilenoj haljini.

„Sačekaćemo, ako hoćeš“, obratila mi se Eli.

„Ne, samo uđite. Upravo sam krenuo. Ne zadržavajte se. Umorna je.“

Dvaput sam je poljubio - u suve usne i vlažno čelo. Zatim sam se odvezao u Ulicu Vest Nili, gde sam poređao ono što sam kupio u prodavnici kostima. Radio sam lagano i pažljivo ispred prozora u kupatilu. Oslanjao sam se na uputstva. Šteta što Sejdi nije bila sa mnom, da mi pomogne.

Nisam se brinuo da će me De Morenšilt pogledati i reći zar se nismo ranije videli; hteo sam da se pobrinem da kasnije ne prepozna „Džona Lenona“. Možda ću morati da ga obiđem u zavisnosti od njegove uverljivosti. Hteo sam da ga, ako do toga dođe, iznenadim.

Prvo sam prilepio brkove. Bili su bogati. S njima sam ličio na odmetnika iz vesterna Džona Forda. Sledila je šminka. Naneo sam je na lice i ruke, da bih dobio težački ten. Stavio sam naočari rožnatog okvira, sa staklima bez dioptrije. Nakratko sam razmišljao o bojenju kose, ali mi je pomisao na tako snažnu paralelu s Džonom Klejtonom bila nepodnošljiva. Umesto toga sam natakao bejzbol kapu San Antonio Bulitsa. Nisam mogao da se prepoznam u ogledalu, kad sam završio s prerušavanjem.

„Niko neće biti povređen, ako to ne bude neophodno“, poručio sam strancu u ogledalu. "I nikada greškom. Je li jasno?“

Stranac je klimnuo. Iza lažnih stakala je imao pribran, hladan pogled.

Pre polaska sam uzeo revolver iz ormana. Gurnuo sam ga u džep.

4.

Stigao sam do pustog parkirališta na kraju Ulice Mercedes, dvadeset minuta ranije, ali je De Morenšilt već bio tamo. Gizdavi kadilak je odudarao od zadnjeg dela velikog skladišta od cigle. Po njegovom postupku sam zaključio da je nervozan. To mi se veoma dopalo.

Osvrnuo sam se oko sebe, kao da sam očekivao da ću videti devojčice koje preskaču konopac, iako sam znao da su u ovo doba u kućama — da verovatno spavaju i sanjaju kako Čarli Čaplin obilazi Francusku, samo da bi gledao kako devojke igraju.

Parkirao sam se pored De Morenšiltove jahte na točkovima. Spustio sam prozor i izbacio levu ruku. Pozvao sam ga kažiprstom. Izašao je iz kola posle kraćeg oklevanja. Nije delovao samouvereno, već uplašeno i oprezno. Još jedan dobar znak. U jednoj ruci je držao fasciklu. Bila je tanka, što nije upućivalo na bogat sadržaj. Nadao sam se da nije prazna. Ako jeste, zaigraćemo, ali ne lindi hop.

Otvorio je vrata, nagnuo se ka meni i rekao: „Nećete da me ucmekate ili nešto tako, zar ne?“

„Jok“, rekao sam, nadajući se da zvučim kao neko ko se dosađuje. "Da sam iz FBI-a, imao bi razloga da strepiš od takve sudbine, ali nisam, dobro znaš da nisam. I ranije si poslovao s nama.“ Iz sveg srca sam se nadao da su Alove beieške pouzdane u tom pogledu.

"Da li je automobil ozvučen? A vi?“

„Nećeš imati razloga za brigu, dok god vodiš računa o onom što govoriš, zar ne? Ulazi.“

Ušao je i zatvorio vrata. „Što se onih prava...“

„O njima ćeš drugi put, s drugim ljudima. Nafta nije moja specijalnost. Zadužen sam za zbrinjavanje onih koji se indiskretno ponašaju. Tvoj odnos s Osvaldom je veoma indiskretan.“

„Bio sam radoznao, to je sve. On je čovek kome je uspelo da prebegne Rusima i da prebegne od njih u Sjedinjene Države. Iznenađujuće je snalažljiv za poluobrazovanog primitivca. Takođe...“ Pročistio je grlo. „Imam prijatelja koji hoće da mu tuca ženu.“

"To nam je poznato“, rekao sam. Mislio sam na Buhea - jednog iz naizgled beskrajnog niza Džordževa. S koliko zadovoljstva ću pobeći iz komore prošlosti, pune odjeka. „Hoću samo jedno, da doznam da nemaš ništa s neuspelim atentatom na Vokera.“

„Pogledajte je. Uzeo sam je iz ženinog stola.“

Otvorio je fasciklu i izvadio stranicu iz novina. Uključio sam svetlo u ševroletu. Nadao sam se da moj ten neće izgledati veštački. A opet, zašto da ne? De Morenšilt će to protumačiti kao još jedan element tajnovitosti.

Stranica je bila iz dvanaestoaprilskog Morning njuza. Znao sam taj deo novina; rubrika PO GRADU je verovatno bila čitanija od svetskih i nacionalnih vesti. Bilo je mnogo masno odštampanih imena i mnogo slika s muškarcima i ženama odevenim za večernji provod. De Morenšilt je crvenom olovkom zaokružio zanimljivi članak na polovini stranice. Džordž i Džin su bili prepoznatljivi na pratećoj fotografiji. Nosio je smoking i blistavi osmeh, s onoliko zuba koliko ima dirki na klaviru. Njegova supruga je paradirala nečuveno slobodnim dekolteom. Treća osoba za stolom je pokazivala izraženo interesovanje za njene grudi. Sve troje su držali čaše šampanjca.

„Ovo su novine od petka“ rekao sam. „Na Vokera je pucano u sredu.“ „Podaci u rubrici Po gradu su uvek dva dana stari. Zato što se bave noćnim životom, kapirate? Sem toga... nemojte samo da gledate sliku. Čitajte, čoveče. Sve je tu, crno na belo!“

Proverio sam, iako sam znao da govori istinu čim sam video ime čoveka za stolom, otisnuto upečatljivim masnim slovima. Harmonični eho odjekivao je kao gitarsko pojačalo odvrnuto do daske.

Lokalni naftaški maharadža Džordž de Morenšilt i supruga Džin dižu čašu (bolje reći desetak!) u klubu Karusel u sredu uveče, slaveći rođendan apsolutno veličanstvene dame. Koliko je stara? Golupčići nisu hteli da kažu, ali nama ne izgieda ni dan starija od dvadeset tri (opasna ženska!). Ugostio ih je Džek Rubi, vazda veseli drmator Karusela. Poslao im je bocu penušavog vina i seo za njihov sto da nazdravi. Srećan rođendan, Džin, i dugo nam poživela!

„Sampanjac je bio bajat. Mamurluk me je mučio do tri po podne. Muka je vredela, ako ste zadovoljni.“

Bio sam zadovoljan i fasciniran. „Koliko dobro poznajete tog tipa, Rubija?“

De Morenšilt je izrazio svoje mišljenje i baronovsku snobovštinu kratkim, prezrivim udisajem kroz raširene nozdrve. "Ne poznajem ga dobro, niti to želim. On je luckasti Jevrejčić koji kupuje policajce besplatnim pićima, da bi okrenuli glavu kad se potuče. A tuče se često. Nezgodna ćud će ga jednog dana uvaliti u ozbiljne nevolje. Džin voli striptizete. Napaljuju je.“ Slegnuo je ramenima, kao da hoće da kaže da niko ne razume žene. "Da li ste...“ Spustio je pogled i ugledao pištolj u mojim rukama. Ućutao je. Razrogačio je oči, isplazio jezik i oblizao usne. Vlažno je coknuo dok ga je uvlačio u usta.

„Da li sam zadovoljan? Da li si to hteo da me pitaš?“ Bocnuo sam ga pištoljem. Uživao sam u njegovom uzdahu. Mogu da kažem da ubijanje menja karakter. Ogrubelo me je. U moju odbranu ću reći da je ovaj čovek zbilja zaslužio da bude dobrano preplašen. Margarita je snosila delimičnu odgovornost za ono što je njen mlađi sin postao. Velika odgovornost je pripadala i samom Liju - svi ti nedorečeni snovi o slavi - ali je i De Morenšilt odigrao značajnu ulogu. Da li je posredi neka složena zavera zamišljena duboko u utrobi CIA? Nije. Posete sirotinjskim četvrtima su ga privlačile, baš kao i bes i razočaranje koji su isijavali iz zatvorene pećnice Lijeve poremećene ličnosti.

„Molim vas“, prošaptao je De Morenšilt.

„Zadovoljan sam. Ali slušaj me, naduvenko, nikad više nećeš se sastati s Lijem Osvaldom. Nikad nećeš razgovarati s njim telefonom. Nećeš zucnuti ni reč o ovom razgovoru njegovoj ženi, majci, Džordžu Buheu ili nekom od ruskih emigranata. Da li si me razumeo?“

„Jesam. Potpuno. Ionako mi je dosadio.“

„Ni upola koliko ti meni. Ubiću te, ako saznam da si razgovarao s Lijem. Kapiraš?“

"Da. A prava...?“

„Neko će kontaktirati s tobom. A sad briši iz mog automobila.“

Hitro me je poslušao. Sačekao sam da sedne za volan kedija. Pružio sam levu ruku kroz prozor. Ovog puta ga nisam zvao. Pokazao sam mu na Ulicu Mercedes. Poslušao me je.

Neko vreme sam posmatrao stranicu iz novina, koju je zaboravio da ponese sa sobom. De Morenšiltovi i Džek Rubi, s podignutim čašama. Da li je to novi putokaz ka zaveri? Šašava družina koja veruje u stvari poput ubica što pucaju iz slivnika i u Osvaldove avetinjske dvojnike to bi pomislila, ali sam ja bio pametniji. To je još jedna harmonija. Ovo je Zemlja pređašnja prepuna odjeka.

Osećao sam da sam zatvorio prozor nesigurnosti Ala Templtona do nivoa najblaže promaje. Osvald će se trećeg oktobra vratiti u Dalas. Prema Alovim beleškama, sredinom oktobra zaposliće se kao fizički radnik u „Teksaskom skladištu školskih knjiga“. Izuzev što se to neće dogoditi, zato što ću mu negde između trećeg i šesnaestog oduzeti jadni i opasni život.

5.

Ujutru sedmog avgusta dozvoljeno mi je da izvedem Sejdi iz bolnice. Ćutala je dok smo se vozili nazad u Džodi. Pretpostavljao sam da još trpi snažan boi. Uprkos tome je spustila ruku na moju butinu. Kad smo skrenuli s Auto-puta 77, kod velikog oglasnog panoa „Denholmskih Lavova“, rekla je: "U septembru se vraćam u školu.“

„Da li si sigurna?“

„Jesam. Ako sam mogla da stanem ispred čitavog grada u ’Grandžu’, mogu da sedim ispred gomile klinaca u školskoj biblioteci. Sem toga, imam osećaj da će ti novac biti neophodan. Sigurno si na ivici bankrota, ako nemaš meni nepoznat izvor prihoda. Doterala sam te na rub finansijske propasti.“

„Krajem meseca očekujem značajan priliv.“

"Od borbe?“

Klimnuo sam.

„Dobro je. Ionako neću dugo slušati šapate i kikotanje. Kad kreneš, poći ću s tobom.“ Nastavila je, posle kraće pauze. „Ako još uvek želiš da pođem.“ „Sejdi, ništa drugo ne želim.“

Skrenuli smo u Glavnu ulicu. Džem Nidham je završavao turu raznošenja mleka. Bil Gaveri je ređao sveže vekne hleba pokrivene krpom ispred pekare. Džen i Din su iz automobila u prolazu pevali kako u Serf Sitiju ima dve cure na svakog dečaka.

„Da li će mi se dopasti, Džejk? Kod tebe?“

„Nadam se, dušice.“

"Da li je mnogo drugačije?“

Osmehnuo sam se. „Ljudi plaćaju mnogo skuplji benzin i pritiskaju više dugmadi. Inače je isto.“

6.

Vreli, slatki avgust je bio nešto najbliže medenom mesecu. Prestao sam da se pretvaram da stanujem kod Deka Simonsa, iako je moj automobil još noćivao ispred njegove kuće.

Sejdi se brzo oporavljala od intervencije. Izgledala je znatno bolje, iako joj je oko još padalo, a duboko upali obraz ostao naružen ožiljkom. Elerton i njegova ekipa su uradili dobar posao s onim što im je stajalo na raspolaganju.

Čitali smo knjige na kauču, dok nam je ventilator podizao kosu - Grupa{90} za nju, Mračni Džad{91} za mene. Piknikovali smo u zadnjem dvorištu u senci njoj tako dragog kineskog pistaća i pili litre ajs-kafe. Trudila se da zauzda pušenje. Gledalismo Sirovukožu{92} Bena Kejsija{93} i Put 66.JednevečerijeuključilaNove avanture Elerija Kvina. Zamolio sam je da promeni kanal. Rekao sam da ne volim trilere.

Pre odlaska u krevet pažljivo bih joj utrljao melem na ozleđeno lice. U krevetu je... bilo dobro. To će biti dovoljno.

Jednog dana sam u samoposluzi nabasao na uštirkanu članicu školskog odbora, Džesiku Kaltrop. Saopštila mi je da bi htela da nakratko porazgovara sa mnom o onom što je nazvala „osetljivom temom“.

„Šta bi to moglo biti, mis Kaltrop? Kupio sam sladoled. Voleo bih da stignem kući pre nego što se otopi.“

Njen ledeni osmeh je mogao satima da hladi sladoled od vanile. "Da li vam je kuća na Bi Tri lejnu, gospodine Amberson? Da li živite s nesrećnom gospođicom Danhil?“

"A kakve to veze ima s vama?“ 1

Osmeh je postao još ledeniji. „Kao član školskog odbora moram da se pobrinem da moralni lik našeg nastavnog osoblja ostane besprekoran. Duboko sam zabrinuta, ako vi i gospođica Danhil živite zajedno. Tinejdžeri su veoma podložni uticajima. Oponašaju postupke odraslih.“

"To je vaše mišljenje? Posle petnaestak godina u učionicama, stekao sam utisak da posmatraju ponašanje odraslih i trče u suprotnom pravcu, najbrže što mogu.“

„Siguran sam da bismo mogli da vodimo prosvetljujuću raspravu o vašem viđenju tinejdžerske psihologije, gospodine Amberson, ali nisam zato htela da razgovaram s vama. Znala sam da to neće biti zadovoljstvo.“ Nije delovala nimalo nezadovoljno. „Ako živite u grehu s gospođicom Danhil...“

"U grehu, kažete. To je veoma zanimljiva reč. Isus je rekao kako onaj bez greha neka prvi gađa kamenom. Ili ona, razume se. Da li ste vi bez greha, mis Kaltrop?“ "Ne raspravljamo o meni.“

„Ali bismo mogli. Ja bih mogao raspravljati o vama. Mogao bih, na primer, da počnem da se raspitujem za kopile koje ste usput posejali.“

Ustuknula je dva koraka u pravcu zida samoposluge, kao đa je ošamarena. Pratio sam je. Kese su mi se ljuljale u rukama.

„To je odvratno i uvredljivo ponašanje. Da još predajete...“

„Siguran sam da biste to učinili, ali ne predajem. Pažljivo me saslušajte. Znam da ste u dobu od šesnaest godina, dok ste živeli na ranču Svitvoter, rodili dete. Ne znam da li je njegov otac bio neko od vaših školskih drugova, skitnica ili vaš otac...“

„Odvratni ste!“

Imala je pravo. Ali to nekad može biti veoma prijatno.

„Ne zanima me ko je to bio, ali i te kako brinem zbog Sejdi, koja je iskusila više bola i muka nego što ćete vi za čitav život.“ Pribio sam je uza zid od cigle. Prestrašeno me je posmatrala. U drugom vremenu i na drugom mestu sažalio bih se na nju. Ne sad. „Ako zucnete ijednu reč o Sejdi - bilo koju, bilo kome - postaraću se da saznam gde je vaše dete. Proširiću glas o onom što ste učinili s kraja na kraj grada. Da li ste me razumeli?“

„Sklanjajte mi se s puta! Pustite me da prođem!“

„Da li ste me razumeli?“

„Jesam! Jesam!“

„Dobro je.“ Povukao sam se. „Zivite svoj život, mis Kaltrop. Nešto mi govori da je prilično siv i neprijatan od vaše šesnaeste godine - premda kopanje po tuđem prljavom vešu može biti veoma sadržajno - ali ga živite. I pustite nas da živimo naše.“

Kliznula je ulevo, duž zida od cigle, u pravcu parkirališta. Strah joj je izobličio lice. Nije skidala pogled s mene.

Ljubazno sam se osmehnuo. „Pre nego što ova rasprava postane nešto što se nikad nije dogodilo, želim da vam dam savet, damice, pravo iz srca. Volim je, a vi ne želite da se kačite sa zaljubljenim čovekom. Ako se budete mešaii u moja - ili Sejdina - posla, daću sve od sebe da postanete najtužnija uštirkana kučka u Teksasu. Dajem vam najiskreniju reč.“

Potrčala je ka parkiralištu. Trčala je nespretno, kao neko ko dugo nije žurio ni nešto bržim korakom. U braonkastoj haljini do cevanica, s čarapama boje mesa i lakim smeđim cipelama, bila je slika i prilika svog vremena. Kosa stegnuta u punđu razvezala joj se u trku. Nekada je nesumnjivo nosila raščešljanu, da bi se dopala muškarcima, ali je odonda prošlo mnogo vremena.

„Želim vam prijatan dan!“, povikao sam za njom.

7.

Sejdi je ušla u kuhinju dok sam ređao bakaluk u frižider. „Dugo si odsustvovao. Počeia sam da se brinem.“

„Zapričao sam se. Znaš kako je u Džodiju. Uvek se pojavi neko željan razgovora.“

Osmehnula se. To je sad bila manje zahtevna operacija. „Tako si sladak.“ Zahvalio sam joj se i rekao kako je i ona slatka cura. Pitao sam se da li će Kaltropova razgovarati s Fredom Milerom, drugim članom školskog odbora i samozvanim čuvarom gradskog morala. Ne bih rekao, ne samo zato što sam joj stavio do znanja da sam upoznat s njenim sagrešenjem iz mladosti. Uplašio sam je. Zastrašivanje je upalilo kod De Morenšilta i kod nje. Uterivanje straha u kosti je prljav posao, ali neko mora da ga obavlja.

Sejdi je pregazila kuhinju da bi me zagrlila. „Šta kažeš na vikend u ’Kendlvud bungalovima’, pre početka školske godine? Baš kao u dobrim starim vremenima? Pretpostavljam da me smatraš prilično drskom, zar ne?“

"Pa, to zavisi.“ Zagrlio sam je. "Da li govorimo o prljavom vikendu?“ Pocrvenela je, svuda, izuzev oko ožiljka. To mesto je ostalo belo i blistavo. „0 apsolutno prljavom, senjor.“

"U tom slučaju, što pre to bolje.“

8.

Vikend nije bio prljav, izuzev ako ne verujete - kao Džesike Kaltrop ovoga sveta - da je vođenje Ijubavi prljava rabota. Istina je da smo mnogo vremena proveli u postelji. Dosta vremena smo bili i napolju, jer je Sejdi neumorni šetač. Podno padine iza Kendlvuda bilo je golemo polje, zastrto kasnim letnjim divljim cvećem. Na njemu smo proveli najveći deo subotnjeg popodneva. Sejdi je imenovala neke cvetove - španski bodež, mak, ptičji korov - ali je kod drugih samo odmahnula glavom, pre nego što bi se sagnula da ih omiriše. Šetali smo, držeći se za ruke, dok nas je visoka trava češala po farmerkama, a golemi oblaci nabranih vrhova plovili po visokom teksaskom nebu. Po polju su se pružale duge trake svetlosti i senke. Tog dana je svež povetarac odnosio teški vonj rafinerija. Na vrhu brda smo se osvrnuli za sobom. Bungalovi behu samo sitne i neupečatljive tačke na drvećem prošaranoj preriji. Put je bio daleka, uska traka.

Sela je, privukla kolena grudima i obgrlila cevanice. Seo sam pored nje. „Hoću da te nešto pitam“, rekla je.

"U redu.“

„Neću da te pitam... odakle si došao... sad ne želim da mislim o tome. Zanima me čovek koga nameravaš da zaustaviš. Onaj koji će, kako kažeš, ubiti predsednika.“

Razmislio sam. „To je osetljiva tema, dušice. Da li se sećaš kad sam ti rekao da sam blizu velike mašine pune oštrih zuba?“

„Sećam se...“

„Rekao sam ti da ti neću dozvoliti da budeš pored mene, dok se bakćem s njom. Već sam ti otkrio više nego što sam hteo, zato što prošlost ne želi da bude promenjena. Opire se i uzvraća kad to pokušaš. Njen otpor jača, u srazmeri sa značajem promene. Ne želim da budeš povređena.“

„Već sam povređena“, tiho je dobacila.

"Da li me pitaš da li sam ja za to kriv?“

"Ne, dušo.“ Spustila mi je ruku na obraz. "Ne.“

"Pa, možda i jesam, bar delimično. Postoji nešto što se zove efekat leptira...“ Stotine tih insekata letelo je na padini ispred nas, kao živa ilustracija mojih reči.

„Znam šta je to“, rekla je. „Rej Bredberi je napisao priču o tome.“

"Zbilja?“

„Zove se ’Glas grmljavine’. Prekrasna je i onespokojavajuća. Ali Džoni je bio lud mnogo pre nego što si se pojavio na sceni. Ostavila sam ga mnogo pre nego što sam te upoznala. I da nisi naišao, pojavio bi se neko drugi. Sigurna sam da ne bio tako dobar kao ti, ali to ne bih znala, zar ne? Vreme je razgranato stablo.“

„Šta želiš da znaš o njemu, Sejdi?“

„Najviše me zanima zašto ne pozoveš policiju - anonimno, naravno - i ne prijaviš atentatora.“

Iščupao sam vlat trave. Grickao sam je dok sam razmišljao o njenom predlogu. Prvo što mi je palo na pamet bilo je ono što je De Morenšilt rekao na parkiralištu „Montgomeri Vord“: Iznenađujuće je snalazljiv za poluobrazovanog primitivca.

To je bila valjana procena. Li je pobegao iz Rusije, kad mu je dosadila; biće dovoljno snalažljiv da pobegne iz „Skladišta knjiga“, posle ubistva predsednika, uprkos gotovo trenutnoj reakciji policije i tajne službe. Kako i ne bi brzo reagovali. Veliki broj ljudi će videti odakle su hici ispaljeni.

Naoružani policajac će ispitivati Lija na drugom spratu, pre nego što motorizovana kolona s umirućim predsednikom bude stigla do Bolnice "Parkland“. Kasnije će posvedočiti da je mladić delovao pribrano i ubedljivo. Policajac će pustiti Ozija Zeca i požuriti uza stepenice, kad mu nadzornik Roj Truli bude rekao da momak radi u skladištu. Sasvim je moguće da bi, da nije naišao na patroldžiju Tipita, Li bio uhvaćen tek posle nekoliko dana ili nedelja.

„Sejdi, dalaska policija će preneraziti svet svojom nesposobnošću. Bio bih lud kad bih im verovao. Sasvim je moguće da ne bi ništa preduzeli po anonimnoj prijavi.“

„Ali zašto? Zašto ne bi?“

"U ovom trenutku taj čovek nije u Teksasu, i ne razmišija o povratku. Planira da prebegne za Kubu.“

"Na Kubul Zašto bi, za ime sveta, tamo išao?“

Odmahnuo sam glavom. „Nije važno, zato što neće uspeti. Vratiće se u Dalas, ali ne s planom da ubije predsednika. U ovom času i ne zna da će Kenedi doći u Dalas. Ni predsednik ne zna, zato što put još nije organizovan.“

„Ali ti znaš.“

„Znam.“

„Zato što je u vremenu iz kog dolaziš sve to u udžbenicima iz istorije.“

„Samo opšta slika. Preciznije podatke mi je dao prijatelj, koji me je ovamo poslao. Jednog dana ću ti ispričati čitavu priču, ali ne sad. Neću ti je ispričati dok god se mašina s opasnim zupcima okreće punom brzinom. Ovo je najvažnije: ako ga policija ispita pre sredine novembra, zvučaće potpuno nevino, zato što će biti nevin.“ Još jedan golemi oblak je prošao iznad nas. Prekrio nas je senkom, zbog koje je temperatura pala za deset stepeni. „Sasvim je moguće da nije znao šta će učiniti, sve dok nije povukao okidač.“

„Pričaš o tome kao da se to već dogodilo“, čudila se.

"U mom svetu jeste.“

„Zašto je sredina novembra tako važna?“

„Sesnaestog će Morning njuz objaviti članak o maršruti Kenedijeve motorizovane kolone. L - naš tip će to pročitati i shvatiti da automobili prolaze pored njegovog radnog mesta. Verovatno će u tome prepoznati poruku od Boga ili duha Karla Marksa.“

„Gde će raditi?“ Ponovo sam odmahnuo glavom. Ta informacija bi mogla da joj naškodi. Kao i sve ostale, razume se. I pored toga sam (rekao sam to i ranije, ali od ponavljanja neće biti štete) osetio silno olakšanje, kad sam deo priče koja me je pritiskala podelio s nekim drugim.

„Ako policija popriča s njim, mogla bi ga uplašiti i odvratiti od ubilačke namere.“

Imala je pravo, ali bi to bio veliki rizik. Već sam preduzeo mnogo manji, kad sam porazgovarao s De Morenšiltom, ali on je hteo prava na eksploataciju nafte. Takođe, nisam ga samo uplašio - strahovao je za svoj život. Bio sam uveren da će ćutati. Li, s druge strane...

Stisnuo sam Sejdi za ruku. „Sad mogu da predvidim kretanje tog čoveka, kao što mogu da predvidim kretanje voza, zato što ne može da napusti šine. Kad se jednom umešam, sve postaje moguće.“

„Sta bi bilo, ako bi s njim popričao?“

U glavi mi se pojavio prizor iz noćne more. Video sam kako Li govori policajcima: Ideju mi je dao izvesni Džordž Amberson. Da nije bilo njega, ne bih ni pomislio na atentat.

„Mislim da ni to neće upaliti.“

Pitala me je tihim glasom: „Da li ćeš morati da ga ubiješ?“

Cutao sam. I to je bio neki odgovor.

„Zbilja znaš da će se to dogoditi.“

„Znam.“

„Onako kako znaš da će Tom Kejs pobediti dvadeset devetog?“

„Tako je.“

„Iako svi koji poznaju boks tvrde da će ga Tajger ubiti od batina.“

Osmehnuo sam se. „Čitala si sportske strane.“

„Jesam, čitala sam ih.“ Uzela mi je vlat trave iz usta i stavila u svoja. "Nikad nisam bila tako naložena na neki sportski događaj. Hoćeš li me voditi da gledam?“

"To neće biti isto što i posmatranje borbe uživo. Meč će se emitovati na velikom televizijskom ekranu.“

„Znam. Hoćeš li da me vodiš?“

9.

Na dan borbe je u dalaskom „Auditorijumu“ bilo dosta zgodnih žena. Sejdi je u toj konkurenciji privukla zavidan broj zadivljenih pogleda. Dobro se pripremila za tu priliku, ali ni najveštija šminka nije mogla da u potpunosti sakrije štetu pričinjenu njenom licu, već samo da je umanji. Njena haljina s otvorenom kragnom je dosta pomagala. Zavodljivo je prianjala uz njeno telo.

Fikana fedora je bila sjajan potez. Elen Dokerti joj je poklonila šešir kad je čula da sam je pozvao na meč. Ingrid Bergman je nosila gotovo isti takav u poslednjoj sceni Kazablanke. Savršeno joj je pristajao, zbog nonšalantnog nagiba... i naravno, padao je u levu stranu i prekrivao njen povređeni obraz dubokom, trouglastom senkom. Bio je bolji od bilo koje šminke. Rekao sam joj da je predivna kad je izašla iz spavaće sobe da bi mi se pokazala. Olakšanje na njenom licu i iskre uzbuđenja u očima svedočile su da je znala da nisam pokušavao da joj laskam.

Veliki broj automobila je išao ka Dalasu. Zauzeli smo mesta u „Auditorijumu“, za vreme treće od pet pripremnih borbi. Krupni crnac i još krupniji belac su se polako treskali, dok je gomila klicala. Ne jedan, već četiri ogromna ekrana visila su iznad izglancanog drvenog parketa, na kom su „Dalas Sparsi“ (loše) igrali u košarkaškoj sezoni. Sliku su obezbeđivali višestruki projekcioni sistemi u pozadini ekrana. Bila je čista, uprkos mutnim, gotovo rudimentarnim bojama. Sejdi je bila impresionirana, baš kao i ja.

"Da li si nervozan?“, pitala je.

„Jesam.“

"Iako...“

„Iako. Kad sam se šezdesete kladio da će ’Pajratsi’ pobediti u Svetskoj seriji, znao sam šta će biti. Ovde sve zavisi od mog prijatelja, koji je često crpeo podatke s interneta.“

„Sta je sad pa to?“

„Naučna fantastika. Kao Rej Bredberi.“

"Oh... u redu.“ Stavila je prste na usne i oštro zazviždala. „Hej, čoveče s pivom!“

Čovek s pivom, jaknom, kaubojskim šeširom i impresivnim srebrom optočenim pojasom, prodao nam je dve boce lon stara (staklene, a ne plastične) s papirnatim čašama nabijenim na grliće. Dao sam mu dolar i rekao da zadrži kusur.

Sejdi je uzela svoju. Kucnula se sa mnom i rekla: „Srećno, Džejk.“

„Biću u đavolskom sosu, ako mi sreća zatreba.“

Zapalila je cigaretu. Dodala je svoj dim plavičastom oblačku oko svetala. Bio sam desno od nje. Izgledala je savršeno s mog mesta.

Potapšao sam je po ramenu. Blago sam je poljubio u rastavljene usne, kad se okrenula. "Dete“, rekao sam joj, „uvek ćemo imati Pariz.“

Nacerila se. „Možda onaj u Teksasu.“

Gomila je uzdahnula. Crni borac je oborio belog na guzicu.

10.

Glavna borba je počela u pola deset. Ekrane su ispunili borci u krupnom planu. Srce mi je sišlo u pete kad se kamera usmerila na Toma Kejsa. Imao je sede u kovrdžavoj, crnoj kosi i opuštene obraze. Trbuh mu je padao preko gaćica. Najgori utisak je ostavljao njegov smeteni pogled. Zbunjene oči su mu virile iz nadutih vrećica mesa izbrazdanog ožiljcima. Činilo se da mu nije sasvim jasno gde je. Publika od približno hiljadu petsto duša uglavnom je klicala - Tom Kejs je naposletku bio momak iz kraja - ali sam čuo i priličnu količinu negodovanja. Sedeo je pognut na hoklici, s rukavicama na konopcima, kao da je unapred pomiren s porazom. Dik Tajger je, na drugoj strani ringa, bio na nogama. Boksovao je sa zamišljenim protivnikom i živahno skakutao u crnom šortsu.

Sejdi mi se približila i prošaptala: „Dušo, ovo ne sluti na dobro.“

To je bio najblaži mogući opis onog što nas je čekalo. Nismo imali nikakve izglede.

U prvom redu (odakle je ekran sigurno izgledao kao strma litica s nejasnim prilikama u pokretu), ugledao sam Akivu Rota, u pratnji curice s krznom i Garbo naočarima. Sedeli bi pored ringa, da se boks-meč nije prikazivao na ekranima. Zdepasti čovek je pušio cigaru ispred Sejdi i mene. Okrenuo se i rekao: "Na kog bi se kladila, lepojko?“

„Na Kejsa!“, smelo će Sejdi.

Punački pušač cigare se nasmejao. "Pa, mora se priznati da imaš srca. Hoćeš li da staviš deset na takav ishod.“

„Hoćeš li mi dati četiri prema jedan? Ako ga Kejs nokautira?“

„Četiri prema jedan, ako Kejs nokautira Tajgera? Važi, damice.“ Pružio je ruku. Sejdi ju je žustro protresla. Pogledala me je s prkosnim osmejkom. Igrao je na uglu usana koji je još funkcionisao.

„Prilično odvažno, s tvoje strane“, rekao sam.

"Ni najmanje“, odvratila je. „Tajger pada u petoj. Mogu da vidim budućnost.“

11.

Na središte ringa je istrčao voditelj programa u smokingu i s pola kila briljantina. Vukao je mikrofon na srebrnom kablu. Sipao je statističke podatke o borcima glasom aukcionara na stočnom sajmu. Puštena je nacionalna himna. Muškarci su poskidali šešire i položili ruku na srce. Moje je ubrzano tuklo, najmanje sto dvadeset otkucaja u minuti. Dvorana je imala rashladne uređaje. Znoj mi je curio niz vrat. Skupljao se ispod pazuha.

Devojka u kupaćem kostimu je obišla ring na visokim potpeticama. Nosila je karton s brojem 1.

Zvono se oglasilo. Tom Kejs je rezignirano zakoračio u ring. Dik Tajger mu je poletno pohrlio u susret. Fintirao je desnicom i lansirao solidan levi aperkat, koji je bacio Kejsa na pod, posle tačno dvanaest sekundi borbe. Gomilama - ovoj ovde, i onoj u tri hiljade i dve stotine kilometara dalekom "Gardenu“ - oteo se gadljivi uzvik. Učinilo mi se da Sejdi ima kandže, kad mi je zarila prste u butinu.

„Poruči novčanici od deset dolara da se oprosti od drugara, lepojko“, veselo će punački pušač cigare.

Ale, o čemu sijebeno razmišljao?

Dik Tajger se povukao u svoj ugao. Stajao je tamo, opušteno poskakujući, dokje sudija odbrojavao, dramatično dižući i spuštajući ruku. Kejs je zadrhtao na tri. Na pet je seo. Na sedam se oslonio na kolena. Na devet je ustao i podigao rukavice. Sudija mu je obuhvatio lice rukama. Nešto ga je pitao. Kejs je odgovorio. Sudija je klimnuo. Pozvao je Tajgera u ring i stao u stranu.

Tajger se svom snagom ustremio na protivnika. Verovatno mu se žurilo da stigne na odrezak kod „Sardija“. Kejs nije ni pokušao da se izmakne - brzina ga je odavno ostavila za sobom, možda tokom borbi u zabitoj Molini, Ilinois, ili Nju Hejvenu, Konektikat - ali je mogao da blokira napade... i da ide u klinč. Stalno je tražio klinč. Položio bi glavu na Tajgerovo rame kao umorni igrač tanga i lupkao rukavicama po njegovim leđima. Gomila je počela da se buni.

Negodovali su još glasnije kad je zvono zazvonilo i Kejs se odgegao do hoklice, spuštene glave i obešenih ruku.

„Straobalno će nagraisati“ veselio se debeljko.

Sejdi me je zabrinuto pogledala. „Šta ti misliš?“

„Mislim da je dočekao kraj prve.“ Zbilja sam mislio da neko mora da zarije viljušku u Kejsovo opušteno dupe, zato što je s mog mesta izgledalo kao da je gotov.

Cura u kostimu je ponovo odradila svoje. Ovog puta je nosila broj 2. Zvono se oglasilo. Tajger je igrao, dok se Kejs sporo kretao. Moj momak je nastojao da bude blizu protivniku da bi ušao u klinč kad god je to bilo moguće. Primetio sam da mu je sad uspevalo da izbegne levi aperkat, koji ga je zamalo upropastio u prvoj rundi. Tajger je napadao stomak starijeg borca. Lupao je po njemu desnicom, kao klipom. Zaključio sam da ispod sala još ima dosta mišića, zato što ti udarci nisu mnogo smetali Kejsu. Tajger ga je u jednom trenutku odbacio od sebe. Drsko ga je pozivao obema rukama dođi, dođi. Gomila je klicala. Kejs je samo gledao u njega, pa je Tajger navalio. Stariji borac ga je odmah uhvatio u klinč. Rulja je nezadovoljno uzdahnula, a zvono zazvonilo.

„I moja baba bi više namučila Tajgera“, gunđao je čovek s cigarom.

"Možda“, reče Sejdi. Zapalila je treću cigaretu od početka borbe, „ali je još na nogama, zar ne?“

„Neće dugo, šećeru. Kad se neki od levih aperkata probije, Kejsov slučaj će biti zaključen.“ Zacerekao se.

Treća runda je donela još klinčeva i bauljanja, ali je Kejs u četvrtoj malo spustio gard. Tajger ga je obasuo baražem sleva i zdesna. Ciljao je glavu i podigao publiku na noge. Gledaoci su urlali. Cura Akiva Rota isticala se u navijanju. Gospodin Rot je sedeo na svom mestu i nemilosrdno drpao pratilju za dupe.

Kejs je gađao Tajgera oslonjen na konopce. Jedan od tih udaraca se probio. Izgledao je prilično slabo, ali sam video kako znoj leti s Tajgerove kose, kad je trznuo glavom. Na licu je imao zbunjen izraz koji je govorio „odakle je ovo stiglo“. Krv je potekla iz posekotine pored Kejsovog levog oka. Zvono se oglasilo, pre nego što je Tajger mogao da poveća štetu i potočić preobrazi u krvoliptanje.

„Bilo bi lepo kad bi mi odmah dala desetku, lepojko“, reče punački ljubitelj cigare. "Ti i tvoj momak ćete tako izbeći gužvu u saobraćaju.“

„Znate šta“, reče Sejdi. „Daću vam još jednu šansu da povučete opkladu i sačuvate četrdeset dolara.“

Punački pušač cigare se nasmejao. „Lepi ste i duhoviti. Pođite sa mnom, šećeru, ako ovaj pritkasti kavaljer loše postupa s vama.“

Trener je u Kejsovom uglu mahnito zbrinjavao povređeno oko. Istiskivao je neku masu iz tube. Raspoređivao ju je vrhovima prstiju. Ličila je na superlepak, iako mislim da još nije bio izumljen. Opalio je Kejsa po glavi mokrim peškirom. Zvono je zazvonilo.

Dik Tajger je odlučno krenuo. Isporučivao je direkte desnom i aperkate levom. Kejs je izbegao levi aperkat. Tajger je, prvi put od početka borbe, lansirao desni aperkat ka glavi starijeg protivnika. Kejs je uspeo da se povuče unazad, dovoljno da ga udarac ne zakači punom snagom po vilici. Pogodio ga je u obraz. Snaga udarca mu je iskrivila lice u grimasu dostojnu kuće strave. Zateturao se unazad. Tajger je krenuo za njim. Publika se ponovo digla na noge. Urlajući je iskala krv. Ustali smo s ostalima. Sejdi je skupila ruke oko usta.

Tajger je nabio Kejsa u neutralni ugao. Čekićao ga je levom i desnom. Video sam kako se Kejs opušta i kako mu svetlost gasne u očima. Još jedan levi aperkat - ili topovski direkt - pa će sasvim zgasnuti.

„PATOSIRAJ GA!“, vrištao je punački ljubitelj cigara. „PATOSIRAJ GA, DIKI! POGASI MU SVETLA!“

Tajger je uputio nizak udarac, ispod pojasa. Verovatno nije to učinio namerno, ali je sudija stao između boksera i prekinuo borbu. Zanimalo me je kako će Kejs iskoristiti kratak predah, dok je sudija upozoravao Tajgera na nizak udarac. Video sam i prepoznao nešto na njegovom licu. Isti izraz sam video na Lijevom, dok je đivljački grdio Marinu zbog otkopčanog patentnog zatvarača na haljini. Pojavio se kad mu je supruga uzvratila, optuživši ga da je doveo nju i bebu u svinjac i zavrtela prstima oko uva, u "ti si lud“ gestu.

Ova borba je za Toma Kejsa najedanput prestala da bude samo unosna tezga.

Sudija se povukao u stranu. Tajger je nasrnuo, ali mu je Kejs krenuo u susret. Ono što se dogodilo u sledećih dvadeset sekundi bilo je najuzbudljivija i najstrašnija stvar koju sam video iz gledališta neke sportske priredbe. Njih dvojica su jednostavno stajali, dodirujući se nožnim prstima i treskali jedan drugog po licu, grudima, ramenima i stomaku. Nije bilo uzmicanja, fintiranja, niti živahnog rada nogu. Bili su bikovi na pašnjaku. Kejsu se nos slomio. Krv je liptala. Tajgerova donja usna je pukla, pritisnuta uza zube. Krv mu je potekla s obe strane brade. Zbog nje je ličio na vampira posle bogatog obroka.

Svi u gledalištu su ustali i vrištali. Sejdi je đipala u mestu. Fedora joj je pala, otkrivajući ožiljcima naruženi obraz. Nije to primetila. Niko nije. Treći svetski rat je besneo, na neprirodno velikim ekranima.

Kejs je spustio glavu i primio razorni desni kroše. Video sam kako se Tajger mršti kad je pesnicom udario o čvrstu kost. Povukao se za korak. Kejs je izveo monstruozni aperkat. Tajger je okrenuo glavu i izbegao najgore, ali mu je štitnik za zube izleteo iz usta. Zakotrljao se po podu.

Kejs se pokrenuo. Slao je snažne udarce sleva i zdesna. U njima nije bilo veštine, samo sirove, srdite snage. Tajger je uzmicao. Sapleo se o svoje stopalo i pao. Kejs je stajao iznad njega, kao da ne zna šta da radi, a možda i gde se nalazi. Trener mu je konačno privukao pažnju mahnitim signalima. Odgegao se do svog ugla. Sudija je počeo da broji.

Tajger se oslonio na koleno na četiri. Na šest je bio na nogama. Borba se nastavila, posle obaveznog brojanja do osam. Pogledao sam na veliki sat u uglu ekrana i video da je ostalo još petnaest sekundi do kraja runde.

Nije dovoljno. Nema dovoljno vremena.

Kejs je polako krenuo napred. Tajger je uputio razorni levi kroše. Stariji borac je trgnuo glavom u stranu. Udario je desnicom, kad je rukavica proletela pored njegovog lica. Ovog puta se Tajgerovo lice izobličilo. Pao je, da više ne ustane.

Punački čovek je pogledao izgorele ostatke cigare. Zatim ih je bacio na pod. "I Isus bi zaplakao!“

„Nego šta bi!“, zacvrkutala je Sejdi, dok je nameštala fedoru pod odgovarajućim uglom. „Plakao bi po gomili palačinki s džemom od borovnice, a učenici bi rekli kako nikad ništa slađe nisu jeli! Ispruži se!“

12.

Dvadeset deveti avgust je postao trideseti, dok smo se vratili u Džodi.

Bili smo previše uzbuđeni da bismo zaspali. Vodili smo ljubav, otišli do kuhinje i jeli u donjem vešu.

"Pa?“, pitao sam je. „Šta misliš?“

„Mislim da više nikad neću ići na boks-meč. To je bila čista žeđ za krvlju. Bila sam na nogama i klicala sa ostalima. Nekoliko sekundi - možda i čitav minut - želela sam da Kejs ubije lakonogog, uobraženog dendija. Zatim sam jedva čekala da dođem ovamo i da uskočim u krevet s tobom. Ono što smo radili nije bila ljubav, Džejk. To je bilo sagorevanje.“

Ćutao sam. Ponekad je tako najbolje.

Pružila je ruku preko stola i zgrabila mrvu s moje brade. Stavila ju je u usta. „Reci mi da nije mržnja.“

„Šta nije?“

"Da mržnja nije razlog zbog kog moraš lično da sprečiš tog čoveka.“ Videla je da otvaram usta i podigla ruku da bi me ućutkaia. „Čula sam sve što si rekao, sve tvoje razloge, ali mi moraš reći da su to istinski razlozi, a ne ono što sam videla u Kejsovim očima, kad ga je Tajger udario po jajima. Mogu da te volim ako si muškarac, i mogu da te volim ako si heroj - pretpostavljam, iako je to iz nekog razloga znatno teže - ali ne mislim da bih mogla da te volim kao osvetnika.“

Mislio sam kako Li posmatra svoju suprugu, kad nije besan na nju. Mislio sam na razgovor koji sam čuo kad se prskao u kadi s devojčicom. Mislio sam na njegove suze ispred velike autobuske stanice, kad je držao Džuni i kad je mazio nosom ispod brade, pre polaska za Nju Orleans.

„Nije mržnja. Ono što osećam prema njemu je...“

Ućutao sam. Posmatrala me je.

„Tuga zbog upropašćenog života. Ali čovek može da sažaljeva dobrog psa koji je pobesneo. To ga neće sprečiti da mu prekrati muke.“

Pogledala me je u oči. „Ponovo te želim. Ovog puta to mora biti iz ljubavi, ne samo zato što smo upravo gledali kako dvojica Ijudi ubijaju boga jedan u drugom i zato što je naš momak pobedio.“

"U redu. Važi. To je dobra ideja.“

I bila je.

13.

„Vidi, vidi“, rekla je kći Frenka Fratija kad sam u petak oko podneva ^ ušao u zalagaonicu. „Evo bokserskog svamija s novoengleskim naglaskom.“ Počastila me je blistavim osmehom. Okrenula se i povikala: "Ta-ta! Stigao je tvoj Tom Kejsmen!“

Frati se pojavio iz zadnjeg dela radnje. „Zdravo, gospodine Amberson“, rekao je. „Veliki kao život i zgodni kao Satana subotom uveče. Kladio bih se da se danas osećate čilo i veselo. Imam li pravo?“

„Naravno. Zašto ne bih bio? Sreća me je pošteno udarila.“

"Ja sam primio udarac.“ Izvukao je smeđi koverat, malo veći od uobičajenih, iz zadnjeg džepa širokih štofanih pantalona. „Dve ’iljadarke. Slobodno ih prebrojte.“

"U redu je. Verujem vam.“

Pružio mi je koverat. Povukao ga je. Lupkao se njime po bradi. Prodorno me je posmatrao bledoplavim očima. "Da li biste hteli da nastavite s klađenjem? Fudbalska sezona počinje, kao i Serija.“

"Ne znam ništa o fudbalu, prvenstvo ’Dodžersa’ i ’Jenkija’ me mnogo ne zanima. Dajte mi ga.“

Poslušao me je.

„Bilo mi je zadovoljstvo da poslujem s vama“, rekao sam i izašao. Osećao sam njihove poglede na sebi. Pratilo me je i veoma neprijatno osećanje već viđenog. Nisam mogao da pronađem njegov izvor. Seo sam u kola. Nadao sam se da više nikad neću svraćati u taj deo Fort Vorta, ili u Aveniju Grinvil u Dalasu. Ili da ću se ponovo kladiti s kladioničarem po imenu Frati.

Sve tri želje su mi se ispunile.

14.

Broj 214 na Ulici Vest Nili bio je moje sledeće odredište. Pozvao sam stanodavca. Rekao sam mu da je avgust moj poslednji mesec. Pokušao je da me odgovori od iseljenja. Rekao mi je da je teško naći dobre stanare poput mene. To je verovatno bila istina. Policija nijedanput nije dolazila zbog mene, iako su predstavnici zakona često posećivali susedstvo, pogotovo vikendom. Sumnjao sam da se poslodavac toliko trudi oko mene zbog velikog broja neizdatih stanova. Dalas je prolazio kroz jedan od periodičnih privrednih sunovrata.

Usput sam svratio do banke i osnažio čekovni račun s Fratijeve dve hiljadarke. To je bila srećna odluka. Kasnije - mnogo kasije - shvatio sam da bih ostao bez njih, da sam ih imao kod sebe u Vest Niliju.

Planirao sam da proverim sve četiri prostorije, da bih se uverio da ništa nisam ostavio za sobom. Posebnu pažnju ću pokloniti mestima koja mističnom snagom privlače kojekakvo đubre, zadnjem delu fioka, prostoru ispod kreveta i ispod jastuka na kauču. Poneću i pištolj. Trebaće mi da bih se postarao za Lija. Rešio sam da ga ubijem. Učiniću to čim se vrati u Dalas. U međuvremenu, nisam hteo da ostavim ni najmanjeg traga o Džordžu Ambersonu.

Osećaj da sam zaglavljen u eho-komori vremena jačao je s približavanjem Ulici Nili. Razmišljao sam o dva Fratija, onog sa ženom Mardžori i onog s kćeri Vandom.

Mardžori: Da li, u prevodu na običanjezik, to znači da vas zanima opklada?

Vanda: Da lije to opklada, kad se vrati kući i digne sve četiri uvis?

Mardžori: Ja sam Džej Edgar Huver, sinko.

Vanda: Ja sam šefKari iz dalaske policije.

Pa šta? To je običan odjek. Harmonizovanje. Sporedni proizvod vremenskog putovanja.

Zvono za uzbunu je neprestano zvonilo tamo negde, oko potiljka. Pomerilo se do čeonog režnja, kad sam skrenuo u Ulicu Nili. Istorija se ponavljala. Prošlost se harmonizovala, to je bio uzrok zloslutnog osećanja... ali to nije bila čitava istina. Slušao sam to zvono za uzbunu, dok sam skretao pred kuću u kojoj je Li smislio ne naročito dobar plan za ubistvo Edvina Vokera. Zvono je zvonilo iz najveće blizine. Vrištalo je.

Akiva Rot je bio u „Auditorijumu“, ali nije bio sam. S njim je bila i lutkica s Garbo naočarima i krznenim kaputićem. Avgust u Dalasu nije vreme za krzno, ali je dvorana imala rashladne uređaje, i - kako to govore u moje vreme - kucne čas da pokažeš šta imaš.

Skini tamne naočari. Skini kaputić. Šta ostaje?

Sedeo sam u automobilu, osluškujući zvukove ugašenog motora. Ništa mi nije padalo na pamet. U neko doba mi je sinulo da, ako zamenim krzneni kaput bluzom, dobijam Vandu Frati.

Čaz Frati u Deriju mi je navalio na vrat Bila Tarkota. Ta ideja mi se već javila... ali sam je odbacio kao bezvrednu.

Koga će mi na vrat navaliti Frenk Frati iz Fort Vorta? Sigurno je poznavao Akiva Rota iz „Fejt fajnenšela“. Zabavljao se s njegovom ćerkom.

Najedanput sam poželeo pištolj. Hteo sam da bude pored mene i to što pre.

Izašao sam iz ševija i ustrčao uza stepenice, s ključevima u rukama. Tražio sam odgovarajući ključ, kad je kamion bučno skrenuo s Avenije Hejns. Zaustavio se, uz škripu guma, ispred broja 214. Nagazio je na trotoar levim točkovima.

Osvrnuo sam se oko sebe. Nikog nisam video. Ulica je bila pusta. Kad vam zatrebaju, nigde nema prolaznika koji bi vriskom prizvali pomoć, o policajcima da i ne govorimo.

Gurnuo sam odgovarajući ključ u bravu. Planirao sam da se zaključam i zaštitim od njih, ma o kome da se radi. Pozvaću policiju telefonom. Setio sam se da ga nemam, dok sam udisao vreli, ustajali miris napuštenog stana.

Tri krupna čoveka trčala su preko travnjaka. Jedan je nosio kratku cev, umotanu u nešto.

Pogrešio sam, bilo ih je dovoljno za partiju bridža. Akiva Rot je bio četvrti. On nije trčao. Koračao je stazom s rukama u džepovima i prijatnim osmehom na licu.

Zalupio sam i zaključao vrata. Eksplodirala su preda mnom. Potrčao sam ka spavaćoj sobi. Stigli su me na pola puta.

15.

Dvojica gorila su me odvukli u kuhinju. Treći je držao cev, umotanu u crne, fikane trake. Lepo sam je video, kad je pažljivo spustio na sto na kom sam pojeo brojne obroka. Navukao je rukavice od sirove kože.

Rot se oslanjao na dovratak, s prijatnim osmehom. „Eduardo Gutijerez boluje od sifilisa“, rekao je. „Izjeda mu mozak. Umreće za osamnaest meseci, ali znaš šta? Nimalo se ne brine. Veruje da će se vratiti kao arapski emir ili ko zna kakvo već sranje. Šta misliš o tome, a?“

Odgovaranje na retorička pitanja - na zabavama, u javnom prevozu ili u redu za karte pred bioskopskom blagajnom - zna da bude rizično, ali je zbilja teško znati šta da kažeš kad te drže dva čoveka i kad se treći sprema da te prebije. Zbog toga sam ćutao.

„Problem je što si se i ti uselio u njegovu glavu. Dobio si nemoguće opklade. Ponekad si gubio, ali Edi Dži ima ludačku ideju da si to namerno činio. Kad si maznuo velike pare na derbiju, umislio je da si, nemam pojma, neki telepatski čudak koji vidi budućnost. Znaš li da ti je spalio kuću?“

Ćutao sam.

"A zatim, kad su crvići počeli da mu grickaju mozak, umislio je da si neka utvara ili đavo. Pustio je glas po Jugu, Zapadu i Srednjem zapadu. ’Potražite i pronađite tog Ambersona. Ucmekajte ga. Taj tip je neprirodan. Trebalo je da ga namirišem, ali nisam obraćao pažnju. Pogledajte me sad. Razboleo sam se i umirem. On je za to kriv. On je utvara, đavo ili ko zna šta’ Zvuči ludo, jelda? Kao da je opasno pobrkao lončiće.“

Ćutao sam.

„Karmo, mislim da me moj prijatelj Džordži ne sluša. Mislim da je zadremao. Probudi ga.“

Čovek u žutim rukavicama od sirove kože izveo je kejsovski aperkat, s boka. Pogodio me je u levu stranu lica. Bol mi je eksplodirao u glavi. Na trenutak sam posmatrao svet kroz skerletnu izmaglicu.

„Dobro je. Deluješ budnije“, nastavio je Rot. „Gde sam ono stao? Setio sam se. Zašto si se izmetnuo u bauka Edija Džija. Zbog sifilisa, to je svakom jasno. Da nije bilo tebe, tu ulogu bi zaigrao berberinovpas. Ili cura koja mu je prejako izdrkala u bioskopu za automobiliste, u šesnaestoj. Nekad ne može da se seti ni svoje adrese. Tad mora da pozove nekog da ga odveze kući. Tužno, jelda? To je zbog crvića koji vašare po njegovoj glavi. Svi se trude da mu ugode, zato što je Edi uvek bio dobar momak. Umeo je da ispriča vic, čoveče, tako da te nasmeje do suza. Niko nije verovao da zbilja postojiš. Nisam ni ja, dok se bauk Edija Džija nije pojavio u Dalasu, u mojoj radnji. I šta se desilo? Kladio se da će ’Pajratsi’ pobediti ’Jenkije’, iako su svi znali da to nema da bidne, i to u sedam utakmica, iako su svi znali da to neće da može.“

„Imao sam sreće, to je sve“, rekao sam. Nisam zvučao sasvim razgovetno, zato što su mi se usta nadula. "To je bila impulsivna opklada.“

"To je glupo, a glupost ne prolazi nekažnjeno. Karmo, sredi koleno ovom glupom kučkinom sinu.“

"Nemoj!“, rekao sam. „Nemoj, molim te, ne čini to!“

Karmo se osmehnuo, kao da sam rekao nešto duhovito. Podigao je uvijenu cev sa stola i zamahnuo na moje levo koleno. Čuo sam kako je nešto tamo dole krcnulo. Bol je bio neopisiv. Progutao sam vrisak. Obesio sam se u rukama nasilnika. Cimnuli su me nagore.

Rot je i dalje stajao na dovratku, s rukama u džepovima. Srećni, prijatni osmeh nije mu se skidao s usana. "U redu. Fino. Samo da znaš, to će da se naduje. Nećeš verovati koliko će da naraste. Ali to si kupio. Platio si za to i sad je tvoje. U međuvremenu ćemo se držati činjenica. One su najvažnije.“ Ovo je nasmejalo nasilnike koji su me držali.

„Činjenica je da niko obučen poput tebe, onog dana kad si ušao u moju radnju, ne polaže takve opklade. Čovek obučen poput tebe, polaže deset dolara na impulsivnu opkladu, i ni u kom slučaju više od dvadeset. ’Pajratsi’ su pobedili i to je činjenica. Zbog toga sam počeo da verujem kako je Edi Dži možda u pravu. Ne mislim da si đavo, utvara ili čudak s natprirodnim moćima, ništa poput toga. Možda znaš nekog ko nešto zna? Možda znaš da je stvar nameštena i da se od ’Pajratsa očekuje da pobede u sedam utakmica?

„Niko ne namešta bejzbol, Rote. Ne od ’Blek Soksa’ 1919. godine. Ti vodiš kladionicu, morao bi to da znaš.“

Podigao je obrve. „Znaš kako se zovem! Hej, možda si zbilja natprirodan. Kako god, nemam čitav dan.“

Pogledao je na sat, da bi osnažio tvrdnju. Bio je velik i težak, verovatno roleks.

„Pokušao sam da vidim gde živiš, kad si došao po novac, ali si držao palac preko adrese. To je u redu. Mnogi to rade. Odlučio sam da te pustim. Trebalo je da pošaljem nekoliko momaka da ubiju boga u tebi, kad malo odmakneš. Možda bih im rekao da te ucmekaju, da bi Edi Dži mogao da provede ono malo što mu je ostalo u miru? I sve to zato što je neki tip imao dovoljno sreće da me olakša za dve hiljadarke. Jebiga, ono što Dži ne zna ne može da mu škodi. Sem toga, kad te ne bi bilo, uhvatio bi se za nešto drugo. Možda bi počeo da tvrdi kako je Henri Ford Antihrist, ili tako nešto. Karmo, opet me ne sluša. To me zbilja ljuti.“

Karmo je zamahnuo ka mom stomaku. Pogodio me je ispod rebara, razornom snagom. Paralizovao me je. Javio se bol. Isprva je bio prigušen, da bi odmah zatim eksplođirao, vreo kao vatrena kugla.

„Boli, jelda?“, rekao je Karmo. „Pogodio sam baš gde treba.“

„Mislim da si mi nešto unutra pokidao“, rekao sam. Čuo sam grubi, isprekidani zvuk parnjače i shvatio da stenjem.

„Nadam se da ti je nešto jebeno iskidao“, oglasio se Rot. „Pustio sam te, pogani mamlaze! Jebeno sam te pustio da odšetaš! Zaboravio sam na tebe! Zatim si iskrsao kod Frenka u Fort Vortu, da bi se opkladio na bogom prokleti meč Kejsa i Tajgera. Isti način rada - velika opklada na autsajdera, uz najveću moguću zaradu. Ovog puta si predvideo jebenu rundu. Evo šta će se dogoditi, prijatelju: reći ćeš mi kako si znao. Ako to učiniš, fotografisaću te u ovom izdanju i poslati nekoliko fotki na jug, da bih ugodio Ediju Džiju. Zna da ne može da te ubije, zato što mu je Karlos rekao da to ne radi, a Karlos je jedini koga sluša, čak i sada. Ako te vidi sjebanog... auh. Još nisi dovoljno sjeban. Sjebi ga još malo, Karmo. Poradi mu na licu.“

Karmo me je čekićao po licu, dok su me druga dvojica držala. Slomio mi je nos, zatvorio mi je levo oko, izbio nekoliko zuba i razderao levi obraz. Razmišljao sam: Onesvestiću se ili će me ubiti, bol će u svakom slučaju prestati. Ali nisam se onesvestio, već je Karmo u jednom trenutku prestao da me tuče. Zadihao se od napora. Imao je crvene mrlje na žutim rukavicama od sirove kože. Sunce se probijalo kroz kuhinjske prozore praveći duguljaste šare na izbledelom linoleumu.

„Sad je mnogo bolje“, reče Rot. „Karmo, donesipolaroid. iz prtljažnika. Požuri malo. Hoću da što pre završimo.“

Karmo je, pre odlaska, skinuo rukavice. Spustio ih je pored olovne cevi. Nekoliko fikanih traka je popustilo. Natopile su se krvlju. Lice mi je pulsiralo od bola. Najgore je bilo u stomaku. Vrelina je tamo nastavljala da se širi. Nešto nije bilo u redu tamo dole.

„Još jedanput, Ambersone. Kako si znao za nameštaljke? Ko ti je rekao? Hoću istinu.“

„Nagađao sam, to je sve.“ Pokušavao sam da ubedim sebe da zvučim kao čovek s teškom prehladom, iako sam znao da je nemam. Zvučao sam kao čovek kog su upravo isprebijali na mrtvo ime.

Podigao je cev. Lupkao je njome po zdepastoj ruci. "Ko ti je rekao, mamojepcu?“

„Niko. Gutijerez ima pravo. Ja sam đavo, a oni vide budućnost.“

„Ponestaje ti sreće.“

„Vanda je previsoka za tebe, Rote. I previše mršava. Kad se navališ preko nje, izgledaš kao žaba koja pokušava da jebe motku. A možda...“

Bes je izobličio mafijaševo samozadovoljno lice. To je bio potpun preobražaj. Zbio se u deliću sekunde. Podigao sam levu ruku. Slomila se kao suva grana, okovana ledom. Kad sam ovog puta omlitaveo, gorile su me pustile da padnem.

„Jebeni pametnjaković, o, kako ih mrzim.“ Glas mu je dopirao izdaleka. Ili s velike visine. Ili oboje. Konačno sam bio nadomak gubitka svesti. Jedva sam čekao da se to desi. Ipak sam dočekao da vidim Karmov povratak s polaroidom. Bio je to veliki i glomazni foto-aparat, onaj u kome sočiva počivaju u harmonici.

„Prevrni ga“, zapovedio je Rot. "Da bismo ga snimili s lepše strane.“ Gorile su ga poslušale. Karmo je dodao foto-aparat Rotu, a cev Karmu. Kladioničar je prineo aparat licu i rekao: „Gledaj ptičicu, jebeni spermogutaču. Evo jedne za Edija Džija...“

Sevanje blica.

„... i jedne za moju kolekciju, koje još nema, ali sam upravo odlučio da počnem da je skupljam...“

Sevanje blica.

„... i jedna za tebe. Da se setiš da bi trebalo da odgovaraš kad ti ozbiljni ljudi postavljaju pitanja.“

Sevanje blica.

Istrgao je treću fotografiju iz aparata. Bacio ju je u mom pravcu. Pala je ispred moje leve ruke... na koju je stao. Koščice su se slomile. Zadrhtao sam i povukao povređenu ruku do grudi. Slomio mi je bar jedan prst, možda i tri.

"Ne zaboravi da zaviješ to za šezdeset sekundi, ako nećeš da nadrljaš. Ako budeš pri sebi, naravno.“

„Hoćeš li da ga još nešto pitaš, sad kad je omekšo?“, pitao je Karmo.

„Mora da se šališ? Pogledaj ga. Taj više ne zna kako se zove. Jebiga.“ Krenuo je prema izlazu. Predomislio se. „Hej, pametnjakoviću. Evo ti još jedan predlog za razmišljanje.“

Tad me je udario u glavu cipelom, s čeličnim ojačanjem na vrhu. Vatromet mi je eksplodirao u glavi. Potiljkom sam udario u podne daske. Ugasio sam se.

16.

Mislim da nisam dugo bio bez svesti, zato što su pravougaonici sunčevog svetla na linoleumu bili na gotovo istom mestu. Osećao sam bakar u ustima. Ispljunuo sam poluzgrušanu krv na pod, zajedno s komadima zuba. Pokušao sam da ustanem. Morao sam da se uhvatim za kuhinjsku stolicu zdravom rukom. Zatim sam se uhvatio za sto (koji je zamalo pao na mene). Uspravio sam se lakše nego što sam mislio. Leva noga mi je utrnula. Pantalone su mi, oko polovine nogavice, bile tesne. Koleno mi se nadulo, baš kao što mi je rečeno. Mogao sam proći mnogo gore.

Pogledao sam kroz prozor, da bih se uverio da je kamion otišao, i započeo lagano, hramajuće putešestvije do spavaće sobe. Srce mi je sporo i snažno lupalo u grudima. Svaki otkucaj je izazivao bol u slomljenom nosu, koji se širio nadutom, levom stranom lica, oko slomljene jagodične kosti. I potiljak me je boleo. Vrat mi se ukočio.

Mogao si i gore proći, podsećao sam sebe, dok sam se vukao po spavaćoj sobi. Na nogama si, zar ne? Samo uzmi prokleti pištolj, da bi ga stavio u odeljak za rukavice. Odvezi se do hitne pomoći. U suštini si u redu. Verovatno ti je bolje nego Diku Tajgeru.

Govorio sam to sebi, sve dok nisam ispružio ruku da bih dohvatio policu na ormanu. Kad sam to uradio, nešto mi se pokrenulo u utrobi... i zakotrljalo. Potmula vrelina se skupila na levoj strani i zaplamsala kao ugljevlje posuto benzinom. Uspeo sam da sklopim prste oko drške pištolja. Okrenuo sam ga i povukao s police. Pao je na pod i odskočio.

Verovatno nije napunjen. Nagnuo sam se da ga podignem. Levo koleno je ciknulo i popustilo poda mnom. Pao sam na pod. Ponovo me je presekao bol u stomaku. Dohvatio sam pištolj i zavrteo burence. Bio je pun. Stavio sam ga u džep i pokušao da otpuzim u kuhinju. Koleno me je previše bolelo. Glavobolja se pogoršala. Širila je mračne pipke iz pećine na potiljku.

Stigao sam do kreveta na stomaku. To je podsećalo na plivanje. Uspeo sam da se uspravim, pomoću desne ruke i noge. Leva noga je izdržala, ali nisam mogao da savijem koleno. Morao sam da izađem na ulicu i to što pre.

Sigurno sam ličio na Čestera, hromog zamenika iz Barutnog dima, dok sam napuštao spavaću sobu i napredovao ka ulaznim vratima, preko kuhinje. Brava je bila razvaljena. Sećam se da sam pomislio: Gospodine Dilon, gospodine Dilon, ima problema u Longbrenču!

Prešao sam preko trema. Uhvatio sam se za ogradu desnom rukom i polako krenuo ka stazi. Do nje su vodila samo četiri stepenika, ali se glavobolja pogoršavala, posle svakog od njih. Vidno polje mi se sve više sužavalo, što nije mogao biti dobar znak. Pokušao sam da okrenem glavu, da bih video ševrolet, ali je vrat odbio poslušnost. Uspeo sam da se okrenem čitavim telom. Ugledao sam automobil, baš u času kad sam shvatio će vožnja biti nemoguća. I otvaranje vrata i odlaganje pištolja u odeljak za rukavice biće nemogući zadaci. Savijanje će izazvati novu eksploziju bola u utrobi.

Izvadio sam tridesetosmicu iz džepa. Vratio sam se do verande. Podigao sam stepenik i gurnuo pištolj ispod njega. Nadao sam se da ga niko neće pronaći. Uspravio sam se i polako pošao ka ulici. Sitnim koracima, govorio sam sebi. Najsitnijim koracima.

Dvoje dece je naišlo na biciklima. Pokušao sam da im kažem da mi je potrebna pomoć. Iz natečenih usta je izašlo samo nerazgovetno buncanje. Smrknuto su se zgledali. Obišli su me i nastavili put.

Okrenuo sam se udesno (okretanje na levu stranu je izgledalo kao najgora ideja na svetu, zbog nateklog kolena). Teturao sam se po trotoaru. Vid mi se neprestano sužavao; virio sam kroz puškarnicu, ili kroz otvor tunela. Na trenutak sam pomislio na pali dimnjak Kičenerove čeličane u Deriju.

Izađi na Aveniju Hejns, rekao sam. Tamo sigurno ima saobraćaja. Do nje ćeš stići.

Ali, da li sam išao ka njoj, ili sam se udaljavao od nje? Nisam mogao da se setim. Vidljivi svet se sveo na kružić, prečnika petnaestak centimetara. Glava mi se cepala, a šumski požar plamteo u utrobi. Kad sam napokon pao, padao sam kao na usporenom snimku. Trotoar mi se učinio mekim poput perjanog jastuka.

Nešto me je bocnulo, pre nego što sam se onesvestio. Nešto tvrdo, metalno. Škripavi glas s visine od šesnaest kilometara je rekao: "Ti! Ti, momče! Šta ti fali?“

Okrenuo sam se. To me je koštalo poslednjih ostataka snage, ali sam uspeo. Iznad mene je bila starica koja me je nazvala kukavicom kad sam odbio da stanem između Lija i Marine na Dan patent-zatvarača. Siguran sam da se to desilo tog dana, pošto je i na avgustovskoj vrućini nosila ružičastu flanelsku spavaćicu i kockastu jaknu. Njena nakostrešena kosa me je sad podsećala na Dona Kinga, umesto na Elzu Lančester, možda zato što sam još uvek razmišljao o boksu. Bocnula me je prednjom nogom hodalice.

"Oblagibože“, omaklo joj se. "Ko vas je prebio?“

To je bila duga priča, koju nisam mogao da ispričam. Smrkavalo se. Bilo mi je drago, zbog ubitačne glavobolje. Alje dobio rak pluća, pomislio sam. Ja sam dobio Akivu Rota. Igraje u oba slučaja završena. Ozi je pobedio.

Ne ako se išta pitam.

Prikupio sam svu snagu. Obratio sam se licu visoko iznad mene, jedinoj svetloj tački u sve gušćoj tami. „Pozovite... devet-jedan-jedan.“

„Štaje to?“

Naravno da nije znala. Devet-jedan-jedan još nije izumljen. Uspeo sam da još jednom pokušam. „Hitnu pomoć.“

Mislim da sam ponovio, ali nisam siguran. Tama me je progutala.

17.

Kasnije sam se pitao da li su mi auto ukrali klinci ili Rotove gorile. I kad se to dogodilo. Bilo kako bilo, lopovi ga nisu razvalili ili slupali; Dek Simons ga je nedelju dana kasnije pokupio s policijskog parkirališta. Bio je u mnogo boljem stanju od mene.

Vremensko putovanje je puno ironije.

Dvadeset šesto poglavlje

1.

Sledećih jedanaest nedelja sam ponovo živeo dva života. Postojao je jedan o kom gotovo ništa nisam znao - spoljašnji - i onaj koji sam predobro poznavao. To je unutrašnji, u kom sam često sanjao Čoveka sa žutom karticom.

U spoljašnjem svetu je dama s hodalicom (Alberta Hičinson; Sejdi ju je potražila i darivala buketom cveća) stajala iznad mene na trotoaru i urlala dok se nije pojavio sused, procenio situaciju i pozvao hitnu pomoć, koja me je odvezla do "Parklanda“. Pomoć mi je ukazao doktor Malkom Peri, koji će kasnije pomagati Džonu F. Kenediju i Liju Harviju Osvaldu, dok budu umirali. Sa mnom je bio bolje sreće, iako zamalo.

Slomljeni su mi zubi, nos, jagodična kost, levo koleno, leva ruka i iščašeni prsti. Imao sam i stomačne povrede. Peri se najviše brinuo zbog povrede mozga.

Rečeno mi je da sam se probudio i zaurlao kad su mi prčkali po stomaku, ali se toga ne sećam. Namestili su mi kateter. Odmah sam propišao ono što su bokseri zvali „klaret“. Vitalni pokazatelji su isprva bili stabilni, ali su počeli da se pogoršavaju. Previli su me, imobilizovali i dali četiri jedinice krvi... Sejdi mi je kasnije rekla da su žitelji Džodija krajem septembra, u dobrotvornoj akciji prikupili stostruku količinu krvi potrošene u toj intervenciji. Rekla mi je to nekoliko puta, pošto sam stalno zaboravljao. Pripremili su me za operaciju stomaka, posle neuroloških pregleda i pregleda kičmene moždine. U Zemlji pređašnjoj nije bilo skenera ni magnetne rezonance.

Pričali su mi da sam razgovarao s dve medicinske sestre koje su me pripremale za pregled kičme. Rekao sam im da moja supruga ima problem s pićem. Jedna od njih je napomenula da je to veliki problem. Pitala me je za njeno ime. Rekao sam im da je ona bila riba koja se zvala Vanda. Od srca sam se nasmejao. Zatim sam ponovo pao u nesvest.

Slezina mi je bila smrskana. Izvadili su je.

Predali su me ortopedima, dok sam još bio bez svesti, a moja slezina odlazila tamo gde odlaze beskorisni, ali ne i apsolutno vitalni organi. Stavili su mi slomljenu ruku u udlagu, a slomljenu nogu u gips. Mnogo ljudi se u sledećih nekoliko nedelja potpisalo na njemu. Ponekad sam znao njihova imena, a najčešće nisam.

Bio sam pod dejstvom lekova za smirenje. Glava mi je bila imobilizovana, a krevet podignut za trideset stepeni. Davali su mi sredstva za spavanje, ne da bih spavao (Sejdi mi je rekla da sam ponekad buncao) već iz straha da se iznenada ne probudim i ne povredim sebe. Peri i drugi doktori (Elerton je redovno dolazio da proveri moj napredak) prema mom izmrcvarenom telu ponašali su se kao prema neeksplodiranoj bombi.

Do dana današnjeg nisam naučio šta su hematociti i hemoglobin. Svi su se obradovali kad su počeli da se vraćaju. Tri dana kasnije su mi ponovo uzeli uzorak kičmene moždine. U njoj je bilo tragova stare krvi. Kad se o kičmenoj moždini radi, stara krv je bolja od nove. To je ukazivalo da sam pretrpeo ozbiljno oštećenje mozga, ali da ne moraju da buše rupu u glavi, što bi bila rizična procedura, pogotovo sa silnim bitkama koje je moje telo vodilo na drugim frontovima.

Prošlost je tvrdokorna. Nastoji da spreči promene. Pet dana nakon prijema u bolnicu, meso je oko reza na stomaku počelo da crveni i da se greje. Sledećeg dana mi se rana otvorila. Dobio sam temperaturu. Moje stanje, koje je posle drugog pregleda kičmene moždine, unapređeno od kritičnog do ozbiljnog, vratilo se u oblast kritičnog. Na bolničkoj listi je pisalo da sam "pod dejstvom sredstava za umirenje po nalogu doktora Perija i da minimalno reagujem u neurološkom smislu“.

Sedmog septembra sam se nakratko probudio. Tako su mi rekli. Pored mog kreveta je sedela lepa žena, uprkos ožiljcima na licu, i starac s kaubojskim šeširom u krilu.

„Znaš li kako se zoveš?“, pitala me je žena.

"Pudanten“, rekao sam. „Ponovo me pitaj, pa ćeš čuti isti odgovor.“

Gospodin Džejk Džordž Pudanten Eping Amberson proveo je sedam nedelja u „Parklandu“, pre premeštaja u rehabilitacioni centar - mali stambeni kompleks za bolesnike - na severnoj strani Dalasa. Tokom tih sedam nedelja bio sam na intravenoznim antibioticima zbog infekcije, koja se uselila tamo gde je nekad bila slezina. Udlaga na slomljenoj ruci je zamenjena dugim gipsom, koji se uskoro ispunio meni nepoznatim imenima. Nedugo po preseljenju u rehabilitacioni centar „Idn Falous“, diplomirao sam i dobio kraći gips na ruci. Terapeuti su počeli da mi muče koleno, da bi mu omogućili nešto što je podsećalo na pokretljivost. Rekli su mi da sam mnogo vrištao, ali se ni toga ne sećam.

Malkom Peri i bolničko osoblje "Parklanda“ spasli su mi život. Nimalo ne sumnjam u to. Dali su mi slučajni i nedobrodošli dar, koji me je pratio tokom najvećeg dela boravka u „Idn Falousu“. To je bila sekundarna infekcija izazvana antibioticima, ubačenim u moj sistem da bi suzbili primarnu. Imam nejasno sećanje o povraćanju i provođenju čitavih dana s dupetom na lopati. Sećam se da sam u jednom trenutku pomislio: Moram da odem u derijsku apoteku, kod gospodina Kina. Treba mi "kapektat“. Ali ko je gospodin Kin i gde je taj Deri?

Pustili su me iz bolnice kad sam počeo da zadržavam hranu u sebi. Dijareja je sasvim prestala tek druge nedelje u „Idn Falousu“. Bližio se kraj oktobra. Sejdi (obično se sećam njenog imena; ponekad mi pobegne iz glave) donela mi je papirnatu svetiljku. To sećanje je veoma jasno, zato što sam vrisnuo kad sam je video. To je bio krik osobe koja je nešto veoma važno zaboravila.

„Šta je bilo?“, pitala me je. „Šta je bilo, dušo? Šta nije uredu? Dali je Kenedi? Nešto u vezi s njim?“

„Sve će ih pobiti ćekićem!“, povikao sam. "Na noć veštica! Moram da ga sprečim!“

"Koga?“ Uhvatila me je za nemirne ruke. Izgledala je uplašeno. „Koga ćeš sprečiti?“

Nisam mogao da se setim. Zaspao sam. Dugo sam spavao, ne samo zbog povrede glave koja je sporo prolazila. Bio sam izmoždena senka nekadašnjeg čoveka. Na dan prebijanja imao sam devedeset tri kilograma. Kad su me pustili iz bolnice i premestili u „Idn Falous“, težio sam šezdeset osam kilograma.

To je bio spoljašnji život Džejka Epinga, teško prebijenog čoveka, koji je gotovo izdahnuo u bolnici. Moj unutrašnji život se sastojao od tame, glasova i iznenadnih spoznaja sličnih munjama. Zaslepile bi me i nestale pre nego što bih stigao da osmotrim pejzaž osvetljen njihovim sjajem. Bio sam uglavnom izgubljen, ali bih ponekad pronašao sebe.

Bilo mi je đavolski vruće. Neka žena me je hranila sitno iseckanim ledom, koji je imao božanstveno hladan ukus. To je bila ŽENA S OŽILJKOM, koja se ponekad zvala Sejdi.

Sedeo sam na šolji u uglu sobe. Nisam znao kako sam tamo dospeo. Ispuštao sam litre vodnjikavih, toplih govana. Noga me je probadala, a koleno urlalo. Sećam se da sam poželeo da me neko ubije.

Pokušavao sam da izađem iz kreveta, zato što sam morao da obavim nešto strahovito važno. Činilo mi se da čitav svet zavisi od onog što ću učiniti. ČOVEK S KAUBOJSKIM ŠEŠIROM se zatekao u sobi. Uhvatio me je i vratio u postelju, pre nego što sam pao na pod. „Ne još, sinko“, rekao je. „Nisi ni izbliza dovoljno jak.“

Pričao sam - ili pokušavao da pričam - dvojici uniformisanih policajaca koji su došli da me ispitaju o batinama koje sam dobio. Jedan od njih se zvao TIPIT. Pokušao sam da mu kažem da je u opasnosti. Pokušao sam da mu kažem da se seti petog novembra. To je bio dobar mesec, ali loš dan. Nisam mogao da se setim pravog datuma. Tukao sam se po glupavoj glavi. Pajkani su izmenjali zbunjene poglede. NE-TIPIT je pozvao bolničarku. Došla je s doktorom. Dao mi je injekciju, posle koje sam odlebdeo.

Slušao sam Sejdi dok mi je čitala, prvo Mračnog Džada, a zatim Tesu od Uverbila. Znao sam te priče. Prijalo mi je da ih slušam. U jednom trenutku sam se, slušajući Tesu, nečeg setio.

„Ubedio sam Tesiku Kaltrop da nas ostavi na miru.“

Sejdi je podigla glavu. "Da li si hteo da kažeš Džesiku? Džesiku Kaltrop? Jesi li? Kako? Sećaš li se?“

Nisam se sečao. Sećanje je nestalo.

Posmatrao sam Sejdi dok je stajala na malom prozoru. Gledala je kišu i plakala.

Najčešće sam bio izgubljen.

ČOVEK S KAUBOJSKIM ŠEŠIROM je bio Dek. Jednom sam pomislio da je moj deda. Mnogo sam se uplašio, pošto je deda Eping umro, i...

Eping, tako sam se zvao. Ne zaboravi to, govorio sam sebi, ali isprva nisam mogao da zapamtim.

Nekoliko puta me je posetila STARIJA ŽENA S CRVENIM KARMINOM. Ponekad sam mislio da se zove mis Mimi, a ponekad mis Eli; jednom sam bio prilično siguran da se zove Irena Rajan, koja je igrala baku Klempet u Beverli Hilibilisima{94}. Rekao sam joj da sam bacio mobilni telefon u jezerce. „Sad spava s ribama. Stvarno bih voleo da povratim tu dranguliju.“

Posetio me je i MLADI PAR. Sejdi je rekla; „Vidi, to su Majk i Bobi Džil.“

Rekao sam: „Majk Kupusosalatić{95}.“

MLADIĆ je rekao: "To je bilo blizu, gospodine A.“ Osmehnuo se. Suza mu je kanula niz obraz.

Kasnije, kad bi Sejdi i Dek došli u „Idn Falous“, posadili bi me u sedeći položaj na kauču. Uhvatila bi me za ruku i pitala: „Kako se zove, Džejk? Nikad mi nisi rekao njegovo ime. Kako da ga zaustavimo, ako ne znamo ko je ili gde će biti?“

Rekao sam: „Ustaviću ga.“ Napregao sam se. Zadnja strana glave me je zabolela, ali sam se napregao još jače. „Zaustaviću ga.“

"Ne bi mogao da zaustaviš ni bubašvabu bez naše pomoći“, rekao je Dek.

Sejdi je bila previše dragocena, a Dek previše star. Nije trebalo da mu išta kaže. Možda i nije bilo tako strašno, zato što nije sasvim poverovao.

„Čovek sa žutom karticom će te zaustaviti ako se umešaš“, rekao sam. "Ja sam jedini kog ne može zaustaviti.“

„Ko je Čovek sa žutom karticom?“, pitala je Sejdi. Nagnula se napred, da bi me uhvatila za ruke.

"Ne sećam se, ali me ne može zaustaviti, zato što ovde ne pripadam.“

Samo što me je zaustavljao. On ili nešto drugo. Doktor Peri je rekao da je moja amnezija plitka i prolazna, i imao je pravo... ali samo do izvesne mere. Kad god bih se napregnuo da se setim onog što je bilo najvažnije, glava bi me žestoko zabolela, hramanje bi se preobrazilo u teturanje, a vid zamaglio. Sejdi je pitala doktora Perija da li je to narkolepsija. Rekao je da verovatno nije. Učinilo mi se da je delovao zabrinuto.

"Da li se budi kad ga pozovete ili prodrmate?“

"Uvek“, rekla je Sejdi.

„Da li se to najčešće dešava kad je uznemiren zato što ne može nečeg da se seti?“

Sejdi je to potvrdila.

"U tom slučaju sam prilično siguran da će to proći, baš kao i amnezija.“

Moj unutrašnji svet je konačno i veoma polako počeo da se meša sa spoljašnjim. Bio sam Džejkob Eping, profesor. Na neki način sam otputovao u prošlost da bih zaustavio atentatora na predsednika Kenedija. Isprva sam pokušao da odbacim tu ideju, ali sam previše znao o onom što će se zbiti. Ta saznanja nisu bila vizije, već uspomene. "Rolingstounsi“, Klintonova saslušanja povodom opoziva, „Svetski trgovački centar“ u plamenu. Kristi, moja nevoljama pritisnuta, problematična bivša supruga.

Jedne noći, dok smo Sejdi i ja gledali Kombat{96}, setio sam se onog što sam učinio Frenku Daningu.

„Sejdi, ubio sam čoveka pre nego što sam došao u Teksas. To se desilo na groblju. Morao sam. Spremao se da pobije svoju porodicu.“

Posmatrala me je izbečenih očiju i širom otvorenih usta.

„Ugasi televizor“, rekao sam. „Tip koji igra narednika Sandersa - ne mogu da se setim kako se zove - ostaće bez glave. Otkinuće mu je helikopterska elisa. Sejdi, molim te isključi ga.“

Učinila je to i kleknula ispred mene.

"Ko će ubiti Kenedija? Odakle će to učiniti?“

Dao sam sve od sebe. Nisam zaspao, ali nisam uspeo da se setim. Sećao sam se da sam iz Mejna otputovao u Floridu, u ford sanlajneru, neuporedivom automobilu. Iz Floride sam otišao u Nju Orleans, a odande u Teksas. Sećam se da sam slušao „Zemaljskog anđela“, na radiju, kad sam prelazio državnu granicu. Išao sam sto deset na sat Auto-putem 20. Sećam se znaka: TEKSAS VAM ŽELI DOBRODOŠLICU. I oglasnog panoa koji je reklamirao SONIJEV ROŠTILJ, ČETRDESET KILOMETARA. Film se posle toga prekida. Na drugoj strani su sećanja na predavanje i život u Džodiju. Živopisna sećanja na igranje svinga sa Sejdi i ležanje u postelji s njom u „Kendlvud bungalovima“. Sejdi mi je rekla da sam živeo u Fort Vortu i u Dalasu, ali nije znala gde. Imala je samo dva telefonska broja, koja više nisu radila. Ni ja nisam znao gde sam bio, iako je jedno od tih mesta bilo u Ulici Kadilak. Proverila je mape grada i rekla da u čitavom gradu nema nijedne ulice tog imena.

Sećao sam se mnogih stvari, ali ne i ubičinog imena, niti mesta s kog će pucati. A zašto nisam? Zato što je prošlost krila to od mene. A prošlost je tvrdokorna.

„Ubica ima ime“, rekao sam. „Mislim da se zove Ejpril.“

„Džejk, moram nešto da te pitam. Možda ćeš se naljutiti, ali pošto mnogo zavisi od toga - sudbina sveta, kako ti tvrdiš - moram to da učinim.“

„Samo napred.“ Ne znam šta bi mogla reći da me naljuti.

"Da li me lažeš?“

"Ne lažem te.“ To je bila istina. Tada.

„Rekla sam Deku da moramo da zovemo policiju. Pokazao mi je članak u Morning njuzu, u kom je pisalo da je već zabeleženo dve stotine pretnji smrću i prijava protiv potencijalnih atentatora. Rekao mi je da desničari i iz Dalasa - Fort Vorta i levičari iz San Antonija pokušavaju da uplaše Kenedija i da ga spreče da poseti Teksas. Rekao je da dalaska policija prebacuje sve pretnje i dojave FBI-u, koji ništa ne preduzima. Kaže da Edgar Huver samo jednog čoveka mrzi više od predsednika, njegovog brata Bobija.“

Nije me zanimalo koga je Džej Edgar Huver mrzeo. "Da li mi veruješ?“

"Da“, s uzdahom će. "Da li će Vik Morou zbilja umreti?“

„Tako se, dakle, zvao. "Hoće.“

„Snimajući KombatV'

"Ne, poginuće na filmu.“

Rasplakala se. „Nemoj da umreš, Džejk - molim te. Zelim samo jedno, da se oporaviš.“

Imao sam mnogo noćnih mora. Mesta su se razlikovala - ponekad bi to bila prazna ulica, koja je ličila na Glavnu u Lizbon Folsu, groblje na kom sam ustrelio Frenka Daninga, kuhinja Endija Kaluma, majstora kribidža - ali najčešće kafanče Ala Templtona. Sedeli smo u foajeu. Posmatrala su nas lica sa fotografija na Gradskom zidu slavnih. Al je bio bolestan. Umirao je, ali su mu oči blistale.

„Čovek sa žutom karticom je personifikacija tvrdokorne prošlosti“, rekao bi Al. "To znaš, zar ne?“

Da, znao sam.

„Mislio je da ćeš umreti od batina, ali nisi. Mislio je da ćeš umreti od infekcije, ali nisi. Sad te ograđuje od sećanja - onih najvažnijih - zato što zna da mu je to jedina nada da te zaustavi.“

„Kako to može? Mrtav je.“

Al je odmahnuo glavom. „Nije, ja sam.“

„Ko je on? Šta je on? I kako može da oživi? Prerezao je sebi grkljan. Kartica je pocrnela! Video sam to!“

"Ne znam, ortak. Sve što znam jeste da te ne može sprečiti ako odbiješ da budeš sprečen. Moraš da se domogneš tih sećanja.“

„Pomozi mi!“, povikao sam. Zgrabio sam ga za mršavu, kandžastu ruku. „Reci mi njegovo ime! Da li je Čapman? Menson? Oba mi zvuče dobro, ali ne sasvim. Pomozi mi, zahvaljujući tebi sam u ovom sosu!“

Al bi otvorio usta da učini ono što sam od njega tražio, ali bi se u tom trenutku umešao Čovek sa žutom karticom. Ako bismo bili na Glavnoj ulici, pojavio bi se ispred zelenog izloga ili "Kenebeka“. Ako bismo bili na groblju, digao bi se iz otvorenog groba kao zombi Džordža Romera. Ako bismo bili u kafančetu, vrata bi se širom otvorila. Karta koju je nosio u traci šešira bila bi tako crna da je ličila na četvrtastu rupu u svetu. Bio je mrtav i raspadnut. Plesnive mrlje su pokrivale drevni kaput. Umesto očnih duplji je imao ljigave loptice od crva.

„Ne može ništa da ti kaže, zato što novac danas dvostruko vredi!“, vrisnuo bi Čovek sa žutom karticom, koji je sad bio Čovek sa crnom karticom.

Okrenuo bih se prema Alu, ali bi se on preobrazio u kostura s cigaretom među zubima. Probudio bih se okupan znojem. Posegnuo bih za sećanjima, ali ona nisu bila tu.

Dekmi je donosio novinske članke o predstojećoj Kenedijevoj poseti. Nadao se da će tako pospešiti moj misaoni proces. To se nije desilo. Jednom, dok sam ležao na kauču (upravo sam se probudio posle iznenadnog padanja u san), čuo sam kako raspravljaju da li da pozovu policiju. Dek je rekao da bi anonimna prijava sigurno bila zanemarena, a da bi ona s imenom i prezimenom dovela sve nas u nepriliku.

„Baš me briga!“, povikala je Sejdi. „Znam da misliš da je lud, ali šta ćemo ako ima pravo? Kako ćeš se osećati ako se Kenedi vrati iz Dalasa u Vašington u kovčegu?“‘

„Ako umešaš policiju, ona će se usredsrediti na Džejka, srdašce. Rekla si mi da je, pre nego što je došao ovamo, ubio čoveka u Novoj Engleskoj.“

Sejdi, Sejdi. Voleo bih da mu to nisi rekla.

Prestala je da se raspravlja, ali nije odustala. Nekoliko puta je pokušala da izmami sećanja iz mene iznenađenjem, kao što se prekida štucavica. Ni to nije uspelo.

„Šta ću da radim s tobom?“, pitala je tužnim glasom.

"Ne znam.“

„Probaj da dođeš do njih drugim putem. Probaj da im se prišunjaš.“

„Probao sam. Mislim da je tip bio u kopnenoj vojsci ili marincima.“ Protrljao sam potiljak, gde je bol ponovo počinjao. „Ali, mogla je biti i mornarica. Sranje, Kristi, ne znam.“

„Sejdi, Džejk. Ja sam Sejdi.“

„Zar nisam to rekao?“

Odmahnula je glavom i pokušala da se osmehne.

Dvanaestog, u utorak posle Dana ratnih veterana, Morning njuzje objavio duži uvodnik o predstojećoj Kenedijevoj poseti i onom što ona znači za grad. „Veliki broj građana se sprema da raširenih ruku dočeka mladog i neiskusnog predsednika“, pisalo je. „Uzbuđenje je na veoma visokom nivou. Razume se da mu nimalo ne škodi što će biti u pratnji lepe i harizmatične supruge.“

"Da li si sinoć opet sanjao Čoveka sa žutom karticom?“, pitala je Sejdi kad je ušla. Provela je praznik u Džodiju, uglavnom da bi zalivala cveće i "da bi znali da je još tu“, kako je objašnjavala.

Odmahnuo sam glavom. „Dušo, ovde si, mnogo češće nego u Džodiju. Kako stojiš na poslu?“

„Mis Eli mi je dozvolila da radim s nepunim radnim vremenom. Izdržavam, i kad pođem s tobom... ako pođemo... pa pretpostavljam da ću videti kako će biti.“

Skrenula je pogled s moje malenkosti dok je palila cigaretu. Gledao sam kako predugo lupka cigaretom po stočiću za kafu i kako se igra šibicama i došao do onespokojavajućeg zaključka: gaji izvesne sumnje. Predvideo sam miran kraj Kubanske krize, znao sam da će Dik Tajger da padne u petoj... ali i pored toga nije prestala da sumnja. Nisam je krivio. I ja bih tako razmišljao, da sam bio na njenom mestu.

Ozarila se. „Dobila sam đavolski dobru zamenu, i kladim se da možeš da pogodiš ko je to.“

Osmehnuo sam se. "Da li je...“ Nisam mogao da se setim imena. Mogao sam da ga vidim, izbrazdano, suncem opaljeno lice, kaubojski šešir, končana kravata - ali tog utorka ujutru nisam mogao ni da mu se približim. Glava me je zabolela u pozadini, tamo gde je udarila u podne daske, ali u koje i u kojoj kući? Bilo je tako zajebano ne znati.

Kenedi dolazi za deset dana, aja ne mogu da se setim ni starčevog imena.

"Pokušaj.“

„Pokušavam. Pokušavam, Sejdi!“

„Samo sekundicu. Imam ideju.“

Položila je goruću cigaretu na pepeljaru. Ustala je i izašla iz kuće. Zatvorila je vrata za sobom. Otvorila ih je i progovorila glasom koji je bio smešno mrzovoljan i dubok. Rekla je isto što je starac govorio prilikom svake posete: „Kako si, sinko? Da li išta jedeš?“

"Dek“, rekao sam. „Dek Simons. Venčao se s mis Mimi, ali je umrla u Meksiku. Priredili smo komemoraciju za nju.“

Glavobolja je nestala. Očas posla.

Sejdi mi je tapšala. Ushićeno mi je pritrčala. Dobio sam dug i dražestan poljubac.

„Vidiš li?“, rekla je kad se povukla. „Možeš ti to. Još uvek nije prekasno. Kako se zove, Džejk? Kako se blesavi ništak zove?“

Nisam mogao da se setim.

Tajms herald je šesnaestog novembra objavio putanju kretanja Kenedijeve motorizovane povorke. Krenuće od Lav filda i okončati put u Trejd Martu, gde će govoriti pred Većem građana Dalasa i probranim gostima. Zvanična svrha govora će biti odavanje priznanja „Istraživačkom centru“ i gradu Dalasu na ekonomskom napretku u poslednjih deset godina. Tajms heraldje sa zadovoljstvom obaveštavao one koji nisu znali, da je razlog posete čisto politički. Teksas se 1960. opredelio za Kenedija, ali je 1964. delovao kolebljivo uprkos starom dobrom Džonsonu na mestu potpredsednika. Cinici su potpredsednika zvali "Za dlaku Lindon“. Nadimak je zaradio daleke 1948. godine, kad se kandidovao za senat i pobedio za sumnjivih osamdeset sedam glasova. To je sad bila drevna istorija, ali su nadimci dugovečni i govore mnogo o protivrečnim osećanjima koje su Teksašani gajili prema njemu. Kenedijev posao - i Džekin, naravno - bio je da pomognu Za dlaku Lindonu i teksaskom guverneru Džonu Koneliju da okupe verne i razgore žar u njima.

„Pogledaj ovo“, rekla je Sejdi, povlačeći prstom po maršruti kolone. „Blokovi i blokovi na Glavnoj ulici. Zatim Ulica Hjuston. U tom delu ima mnogo visokih zgrada. Da li će ubica vrebati na Glavnoj? Zar ne misliš da će sigurno tamo biti?“ Jedva da sam je slušao, zato što sam video nešto drugo. „Pogledaj, Sejdi, motorizovana kolona će proći Tertl Krikom!“

Oči su joj zaiskrile. "Da li će se atentat tamo dogoditi?“

Sumnjičavo sam odmahnuo glavom. Verovatno neće, ali sam znao nešto o Tertl Kriku. To je imalo veze s čovekom koga je trebalo da sprečim. Nešto je isplivalo na površinu, dok sam razmišljao o tome.

„Sakriće pušku. Kasnije će se vratiti po nju.“

„Gde će je sakriti?“

"To sad nije važno, zato što se to već dogodilo. Taj deo priče već pripada prošlosti.“ Pokrio sam lice rukama, da bih se odbranio od svetlosti u sobi, koja je najedanput postala nepodnošljivo jaka.

„Prestani da razmišljaš o tome“, rekla je i sklonila novine. „Opusti se, ili ćeš dobiti glavobolju i progutati jednu od onih pilula. Čine te rasejanim.“

"Da, znam.“

„Potrebna ti je kafa, jaka kafa.“

Otišla je u kuhinju, da je skuva. Hrkao sam kad se vratila. Spavao sam gotovo tri sata. Ostao bih još duže u Zemlji dremeža da me nije prodrmala i probudila. „Koja je tvoja poslednja uspomena na dolazak u Dalas?“

"Ne sećam se ničega.“

„Gde si odseo? U hotelu? U prenoćištu za automobiliste? U iznajmljenoj sobi?“

"Ne znam. Sećam se prelaska državne linije na Auto-putu 20 i znaka za roštilj, kilometrima pre Dalasa.“

„To mi je poznato, ali ne moramo da idemo tako daleko, zato što si ostao na dvadesetici, ako si bio na njoj.“ Pogledala je na sat. „Danas je prekasno, ali ćemo sutra poći na nedeljnu vožnju.“

„Verovatno neće upaliti.“ Ipak sam osetio plamsaj nade.

Prespavala je kod mene. Sledećeg jutra smo napustili Dalas onim što su meštani zvali Hanibi auto-put. Krenuli smo na istok, u pravcu Luizijane. Sejdi je upravljala ševijem, koji je dobro radio otkad mu je zamenjeno zaglavljeno dugme za paljenje. Dek se za to pobrinuo. Vozila je sve do Terela. Skrenula je s dvadesetice i stala na grbavoj poljani, parkingu pored Crkve Spasiteljeve krvi. Tako je pisalo na izbledeloj tabli, sred umirućeg travnjaka. Ispod imena je bila poruka ispisana belim, samolepljivim slovima. Trebalo je da piše DA LI STE DANAS ČITALI REČI SVEMOGUĆEG BOGA. Neka slova su pala pa je ostalo LI ST ANAS ČIT REČ SVE GUĆEG BOGA.

Posmatrala me je s izvesnom zebnjom. „Možeš li da voziš na povratku, dušo?“

Bio sam prilično siguran da mogu. Put je bio prav kao lenjir. Ševi je imao automatski menjač. Neću morati da koristim ukočenu levu nogu. Jedini problem jebio...

"Sejdi?“ Progovorio sam kad sam seo za volan prvi put od avgusta i pomerio sedište dokle god sam mogao.

„Da?“

„Zgrabi volan i ugasi motor, ako se uspavam.“

Nervozno se nasmejala. „Možeš da se osloniš na mene.“

Pogledao sam niz put i izašao na drum. U početku nisam smeo da vozim brže od sedamdeset. U nedelju po podne na drumu nije bilo gotovo nikog. Opustio sam se.

„Isprazni um. Ne pokušavaj da se ičeg setiš. Pusti da se to samo dogodi.“

„Voleo bih da imam sanlajner“, rekao sam.

„Zamisli da ga voziš i pusti ga da ide gde hoće.“

"U redu, ali...“

„Nema ali. Dan je divan. Krenuo si na novo odredište. Ne moraš da brineš da će Kenedi biti ubijen, zato što dotad ima mnogo vremena. Godina.“

Da, bio je lep dan. I ne, nisam zaspao, iako sam bio veoma umoran. Od prebijanja nisam tako dugo bio van kuće. Misli su mi se vraćale maloj crkvi pored puta. Verovatno crnačkoj. Pojali su himne kao što beki nikad neće moći i čitali REČ SVE GUĆEG BOGA, s mnogo aleluja i hvaljen nek je Isus.

Ulazili smo u Dalas. Skretao sam levo i desno - verovatno češće udesno, zato što mi je levica još bila slaba. Okretanje volana mi je pričinjavalo bol, iako se lako okretao. Uskoro sam se izgubio u sporednim uličicama.

Izgubljen sam, pomislio sam. Potreban mije neko ko bi me uputio u pravom smeru, kao onaj momčić u Nju Orleansu. Pokazao mijeput do Hotela „Munston“.

Samo što se hotel nije zvao „Munston“. Zvao se "Monteleone“. A hotel u kom sam odseo po dolasku u Dalas se zvao... zvao se...

Pomislio sam da će mi ime izmaći, kao što mi je i Sejdino ponekad izmicalo. Sve je došlo na svoje mesto, kad sam video vratara i blistave prozore koji su gledali na Trgovačku ulicu.

Odseo sam u Hotelu "Adolfus“. Da. Zato što je bio blizu...

Nisam mogao da se setim. Taj deo je bio nedostupan.

„Dušo? Kako ti je?“

„Dobro mi je. Zašto pitaš?“

„Blago si poskočio.“

"To je zbog noge. Malo se zgrčila“

„Ništa od ovog ti se ne čini poznatim?“

"Ne“, rekao sam. "Ništa.“

Uzdahnula je. „Još jedna ideja je zagrizla prašinu. Najbolje je da krenemo natrag. Hoćeš li da ja vozim?“

„Možda je tako bolje.“ Hramajući sam obišao kola, do suvozačkog sedišta. Razmišljao sam: Hotel „Adolfus“. Zapiši to pre povratka u „Idn Falous', da ne bi zaboravio.

Kad smo se vratili u tri prostorije opremljene rampama, bolničkim krevetom i ručkama za hvatanje s obe strane kreveta, Sejdi mi je rekla da bi trebalo da se malo odmorim. "I popiješ jednu od svojih pilula.“

Ušao sam u spavaću sobu. Skinuo sam cipele - polagano - i legao. Nisam progutao pilulu. Hteo sam da izbistrim misli. Ostalo je još samo pet dana do Kenedija i Dalasa.

Odseo si u Hotelu „Adolfus“zato štoje bio blizu nečeg. Čega?

Pa, bio je blizu maršrute motorizovane kolone, objavljene u novinama, što je sužavalo izbor na... ne više od dve hiljade zgrada. Da i ne pominjemo sve statue, sporaenike i zidove iza kojih se potencijalni snajper mogao sakriti. Koliko ima sokaka duž puta? Na desetine. Koliko nadvožnjaka s jasnom putanjom vatre na Vest Mokingberd lejnu, Aveniji Lemon, Bulevaru Tertl Krik? Motorizovana kolona će proći tim ulicama. Koliko ih tek ima na Glavnoj ulici i Hjustonu?

Moraš da se setiš koje atentator ili odakle ćepucati.

Ako budem raspolagao jednim podatkom, on će me odvesti do drugog. Znao sam to. Misli su mi se neprestano vraćale na crkvu na Auto-putu 20, gde smo se okrenuli. Spasiteljeva krv na Auto-putu Hanibi. Veliki broj ljudi je Kenedija doživljavao kao spasitelja. Al Templton je bio jedan od njih. On...

Zastao mi je dah.

Telefon je zazvonio u drugoj sobi. Sejdi je odgovorila na poziv. Govorila je tiho, zato što je mislila da spavam.

REČ SVE GUĆEG BOGA.

Setio sam se dana kad sam video Sejdino puno ime i prezime. Jedan deo je bio pokriven. Sve što sam mogao da pročitam bilo je „Doris Dan“. Ovo je bila harmonija iste veličine. Zatvorio sam oči i zamislio znak ispred crkve. Zatim sam zamislio kako rukom pokrivam GUĆEG BOGA.

Ostalo je REČ SVE{97}

Alove beleške. Imao sam njegovu svesku!

Ali gde je? Gde se nalazila?

Vrata spavaće sobe su se otvorila. Sejdi je gvirnula. „Džejk? Da li spavaš?“

"Ne spavam“, rekao sam. „Samo ležim u tišini.“

"Da li si se ičeg setio?“

„Nisam. Izvini.“

„Još ima vremena.“

„Tako je. Svakodnevno se nečeg setim.“

„Dušo, Dek je zvao. Virus hara školom. Zarazio se. Pitao je mogu li da ga zamenim sutra i u utorak. Možda i u sredu.“

„Samo napred“, rekao sam. „Ako ti to ne učiniš, pokušaće da se pojavi na poslu. Dobro znamo da više nije mlad.“ Dve reči su mi bleštale u umu, kao neonske reklame: REČ SVE, REČ SVE, REČ SVE.

Sela je na krevet pored mene. "Da li si siguran?“

„Ništa mi neće faliti. Imaću i društvo. Sutra očekujem posetu DPS.“ DPS je bila Dalaska patronažna služba. Medicinske sestre su u mom slučaju uglavnom pazile da li buncam, što bi gotovo sigurno značilo moždano krvarenje.

„Dobro. Devet sati. Obeležila sam na kalendaru, ako zaboraviš. A doktor Elerton...“

„Dolazi na ručak. Zapamtio sam.“

„Dobro je. To je dobro.“

„Rekao je da će doneti sendviče i milkšejk. Hoće da me ugoji.“

„Kilogrami su ti neophodni.“

„Tu su i terapije u sredu. Maltretiranje noge ujutru, i maltretiranje ruke po podne.“

"Ne dopada mi se pomisao što te ostavljam tako blizu... znaš već čemu.“

„Zvaću te, ako mi se nešto desi, Sejdi.“

Uhvatila me je za ruku. Sagnula se dovoljno blizu da osetim blag miris parfema i duvana u njenom dahu. „Daješ reč?“

„Da. Naravno.“

„Vratiću se najkasnije do srede uveče. Ako se Dek ne oporavi do četvrtka, biblioteka će ostati zatvorena.“

„Ništa mi neće faliti.“

Ovlašno me je poljubila i požurila iz sobe. Zatim se vratila. „Gotovo da se nadam da Dek ima pravo i da je sve ovo tvoja maštarija. Ne mogu da podnesem ideju da znamo šta će se dogoditi, ali da to ne možemo da sprečimo. Da ćemo sedeti u dnevnoj sobi i na televiziji gledati kako neko...“

„Setiću se“, rekao sam.

„Hoćeš li?“

"Moram.“

Klimnula je, ali sam uočio sumnju na njenom licu, uprkos navučenim zavesama. „Možemo da večeramo, pre nego što krenem. Zatvori oči i pusti da pilula obavi svoj posao. Naspavaj se.“

Zatvorio sam oči. Znao sam da neću zaspati. To mi neće smetati, zato što sam morao da razmislim o Alovim rečima. Uskoro sam nanjušio neko jelo. Dobro je mirisalo. Kad sam napustio bolnicu s dijarejom, svi mirisi su mi se gadili. Povraćao sam i srao svakih deset minuta. Sad mi je bilo bolje.

Lebdeo sam. Video sam Ala. Sedeo je preko puta mene u separeu restorana, s papirnatom kapom nakrivljenom preko leve obrve. Palanački velikani su nas posmatrali s fotografija. Hari Daning više nije bio među njima. Spasao sam ga. Možda ću ga iz drugog pokušaja spasti Vijetnama. Ko bi ga znao.

Još te zadržava, je li tako, ortak? Pitaoje Al.

Takoje. Još me zadržava.

Ipak si napredovao.

Napredovao sam, ali nedovoljno. Ne znam gde sam stavio tvoju prokletu sveščicu.

Stavio sije na sigurno mesto. Da li ti to išta pomaže?

Hteo sam da kažem ne, kad mi je palo na pamet: Alova rečje na sigurnom. Na sigurnom je. Zato...

Otvorio sam oči. Široki osmen mi je osvanuo na licu, prvi put u nekoliko nedelja.

Bila je u bankarskom sefu.

Vrata su se otvorila. "Da li si gladan? Podgrejala sam večeru.“

„Šta?“

„Džejk, spavao si duže od dva sata.“

Seo sam na ivicu kreveta i spustio noge na pod. „Hteo bih da jedem.“

Dvadeset sedmo poglavlje

1.

17.11.1963. (nedelja)

Sejdi je htela da opere suđe posle obroka koji je nazvala večerom, a ja ručkom. Rekao sam joj da umesto toga spakuje stvari u mali, plavi kofer, zaobljenih uglova.

„Tvoje koleno...“

„Izdržaće nekoliko sudova. Moraš da kreneš što pre, da bi se dobro naspavala.“

Sudovi su deset minuta kasnije bili oprani, a vrhovi mojih prstiju nabrani. Sejdi je stajala na vratima. Nikad nije izgledala zgodnije nego tada, s koferčetom u ruci i kosom oko lica.

„Džejk? Reci mi jednu dobru stvar u vezi s budućnosti.“

Pamćenje mi se pokazalo iznenađujuće oskudnim. Mobilni telefoni? Ne. Bombaši-samoubice? Ni to nije dobra ideja. Otapanje ledenog pokrivača? Neki drugi put.

Osmehnuo sam se. „Dobićeš dva po ceni jednog. Hladni rat je okončan. Predsednik je crnac.“

Razvukla je usne u osmeh. Zinula je od čuda kad je shvatila da se ne šalim. „Hoćeš da kažeš da je crnčuga u Beloj kući?“

„Nego šta je. lako u moje vreme, takvi ljudi više vole kad ih zovu Afroamerikanci.“

"Ti to ozbiljno?“

"Da, najozbiljnije.“

„Blagi bože!“

„Veliki broj ljudi je tako reagovao posle izbora.“

"Da li... dobro obavlja svoj posao?“

„Mišljenja se razlikuju. Držim da, s obzirom na situaciju, valjano predsednikuje.“

„Voziću se do Džodija omamljena ovim saznanjem.“ Odsutno se nasmejala.

Spustila se niz rampu, Stavila je koferče u prostor ispod haube, folksvagenov prtljažnik. Poslala mi je poljubac. Htela je da sedne u auto, ali nisam mogao da je pustim da tek tako ode. Hramao sam niz rampu najvećom brzinom, zato što nisam mogao da trčim. Doktor Peri je rekao da me od tako nečeg deli još osam meseci, možda i čitava godina.

„Čekaj, Sejdi, čekaj malo!“

Gospodin Kenopenski je sedeo u invalidskoj stolici u apartmanu do moga, u jakni i s tranzistorom na baterije u krilu. Norma Viten je lagano odmicala trotoarom do poštanskog sandučeta na uglu. Pomagala se drvenim motkama. Više su ličile na skijaške štapove nego na štake. Okrenula se i mahnula u pozdrav. Pokušala je da se nasmeje ukočenom stranom lica.

Sejdi me je Ijubopitljivo odmerila u sumraku.

„Hteo sam nešto da ti kažem. Hoću da znaš da si nešto najbolje što mi se ikad dogodilo.“

Nasmejala se, pre nego što me je zagrlila. "I ja to mogu da kažem za tebe, ljubazni gospodine.“

Dugo smo se ljubili. Poljubac bi duže trajao da nismo čuli suvi aplauz zdesna. Gospodin Kenopenski nam je aplaudirao.

Sejdi se odmakla od mene, ali me je uhvatila za zglob. „Pozvaćeš me, zar ne? Postaraj se... kako ti ono kažeš? Da budem u toku?“

„Tako je. Tako će i biti.“ Nisam nameravao da joj omogućim da bude u toku. Neću to omogućiti ni Deku ni policiji.

„Znaj da ovo ne možeš izvesti sam. Preslab si za to.“

"Znam“, rekao sam, iako sam mislio: Ne smem da budem. „Zovi me, da bih znao da si bezbedno stigla.“

Gospodin Kenopeski mi se obratio kad je buba zavila za ugao i nestala s vidika: „Bolje se uzmi u pamet. Tu curu valja čuvati.“

"Znam.“ Ostao sam na početku prilaznog puta dovoljno dugo da se uverim da se mis Viten vratila s ekspedicije do poštanskog sandučeta, a da nije pala.

Uspela je.

Vratio sam se u kuću.

2.

Prvo sam skinuo privezak s ključevima s vrha ormana. Prebirao sam među njima. Čudilo me je što se Sejdi nije setila da mi ih pokaže, da bi mi osvežila pamćenje... ali, naravno, nije mogla na sve da misli. Bilo ih je desetak. Nisam znao čemu većina služi, iako sam bio prilično ubeđen da jedan otvara vrata moje kuće u... da li je u Sabatusu? Mislio sam da je tako, ali nisam bio siguran.

Uočio sam ključić na privesku. Na njemu su bila slova FC i broj 775. To je bio ključ bankarskog sefa, ali u kojoj banci? „Ferst komeršel“? To je zvučalo bankarski, ali ne i tačno.

Zažmurio sam. Zagledao sam se u tamu. Čekao sam, gotovo siguran da će ono što želim naići... i jeste. Video sam čekovnu knjižicu s koricama od lažne krokodilske kože. Posmatrao sam sebe kako je otvaram. To je bilo iznenađujuće lako. Na prvom čeku je bilo odštampano moje ime iz Zemlje pređašnje i poslednja zvanična adresa.

214 Ul. V. Nili Stan 1 Dalas, TX

Pomislio sam: Tu su mi ukrali automobil.

Takođe: Osvald. Ubica se zove Osvald Zec.

Ne, naravno da se tako ne zove. Bio je muškarac, a ne lik iz crtaća. Ali bio sam blizu.

“Dolazim po tebe, gospodine Zec“, rekao sam. "Na putu sam.“

3.

Telefon je zazvonio nedugo posle pola deset. Sejdi je bezbedno stigla kući. „Pretpostavljam da se ničeg nisi setio, zar ne? Znam da sam dosadna.“

„Ničeg se nisam setio. Ti si nešto najdalje na svetu od dosadnjakovićke.“ Biće i najdalja stvar na svetu od Osvalda Zeca, ako se ja išta pitam. Da i ne govorimo o njegovoj supruzi, koja se možda zvala Meri, i njegovoj ćerkici, za koju sam bio siguran da se zvala Ejpril.

„Zajebavao si me kad si rekao da će crnac biti u Beloj kući, zar ne?“ Osmehnuo sam se. „Strpi se malo. Sama ćeš videti.“

4.

18. 11.1963. (ponedeljak)

DPS medicinske sestre, jedna starija i kolosalna, druga mlađa i lepa, stigle su tačno u devet ujutru. Odradile su svoj posao. Kad je starija procenila da sam se dovoljno mrštio, uvijao i stenjao, predala mi je papir s dve pilule. "Za bolove.“

"Ne mislim...“

„Samo ih uzmite“, rekla je - lakonski se izražavala. „Besplatne su.“

Ubacio sam ih u usta, gurnuo s unutrašnje strane obraza i progutao vodu. Požurio sam u kupatilo, gde sam ih ispljunuo.

Kad sam se vratio u kuhinju, starija sestra je rekla: „Dobro napredujete. Ne preterujete s naporima.“

"Ne pada mi na pamet.“

"Da li su uhvaćeni?“

„Oprostite?“

„Barabe koje su vas prebile.“

"Pa... ne još.“

"Da li ste radili nešto što nije trebalo?“

Počastio sam je najširim osmehom, onim koji me je po Kristinom mišljenju činio sličnim krekom nakljukanom voditelju kviza. "Ne sećam se.“

5.

Doktor Elerton je došao na ručak. Doneo je goleme sendviče s rostbifom, hrskave masne krompiriće i obećane milkšejkove. Pojeo sam koliko god sam mogao, što je bilo prilično mnogo. Apetit mi se vraćao. „Majk mi je pomenuo ideju da postavimo još jedan vodvilj“, rekao je. „Ovog puta u tvoju korist. Mudrost je prevladala. Palanka ne može da da više od onog što je dosad dala.“ Zapalio je cigaretu i sa uživanjem udahnuo dim. „Ima li nade da će policija pohvatati zločince koji su te udesili? Da li si išta čuo?“

„Nisam ništa čuo i sumnjam u uspešan ishod istrage. Ispraznili su mi novčanik, ukrali kola i zbrisali.“

„Šta si uopšte radio u tom kraju Dalasa? To nije prestižni deo grada.“

Pa, očigledno je da sam tamo živeo.

"Ne sećam se. Možda sam bio u poseti.“

"Da li se dovoljno odmaraš? Nadam se da ne opterećuješ koleno?“

"Ne.“ Iako ću ga, po svoj prilici, uskoro i te kako opteretiti.

"Da li još iznenada padaš u san?“

"To se popravlja.“

„Sjajno. Pretpostavljam...“

Telefon je zazvonio. "To je Sejdi“, rekao sam. „Zove me na pauzi za ručak.“ „Ionako je vreme da krenem. Baš mi je drago što si nabacio neko kilo. Pozdravi lepoticu u moje ime.“

Poslušao sam ga. Pitala me je da li sam se u međuvremenu setio nečeg značajnog. Pažljivi izbor reči mi je govorio da me zove iz školske kancelarije - i da će morati da plati međugradsku gospođi Kolridž kad završi razgovor. Gospođa Kolridž je bila školski blagajnik, izrazito osetljivog sluha.

Rekao sam joj da nije bilo novih sećanja, da ću odspavati i da se nadam da će nešto biti tu, kad se probudim. Dodao sam da je volim (prijalo mi je da kažem i neku istinu). Pitao sam kako je Dek, pre nego što sam joj poželeo prijatno popodne. Prekinuo sam vezu, ali nisam otišao na spavanje. Uzeo sam ključeve od kola, aktovku i krenuo u grad. Svim srcem sam se nadao da ću se vratiti s punom tašnom.

6.

Vozio sam polako i pažljivo, ali me je koleno strašno bolelo kad sam ušao u banku i pokazao ključeve od sefa.

Moj bankar je izašao iz kancelarije da me dočeka. Setio sam se njegovog imena: Ričard Link. Zabrinuto me je gledao kako hramljem do njega. „Sta vam se desilo, gospodine Amberson?“

„Doživeo sam saobraćajnu nesreću.“ Nadao sam se da je prevideo ili zaboravio članak u crnoj hronici Morning njuza. Nisam ga čitao, ali su novine izvestile da je gospodin Džordž Amberson iz Džodija prebijen i opljačkan. Pronađen je bez svesti i prevezen u Bolnicu "Parkland“. „Dobro se oporavljam.“

„Drago mi je da to čujem.“

Sefovi su bili u podrumu. Teško sam se spustio niza stepenice. Upotrebili smo ključeve. Lin je odneo kutiju u kabinu. Spustio je na sićušni sto i pokazao dugme na zidu.

„Samo zvrcnite kad završite. Melvin će vam pomoći.“

Zahvalio sam se. Navukao sam zavesu preko vrata kabine kad je otišao. Otključali smo kutiju, ali je nisam otvorio. Posmatrao sam je. Srce mi je tuklo u grudima. Sadržala je budućnost Džona Kenedija.

Otvorio sam je. Na vrhu je bio svežanj novčanica i nekoliko stvari iz stana u Ulici Nili, uključujući i čekovnu knjižicu. Ispod nje je bila gomila papira svezana s dve gumene trake. Na prvoj stranici sam otkucao GRADIĆ UBISTVA. Materijal je bio moj, iako na njemu nije bilo imena autora. Ispod rukopisa je bila plava sveska: Reč Alova. Dohvatio sam je, pun strašne izvesnosti da ću je zateći praznu, zato što je Čovek sa žutom karticom obrisao njen sadržaj.

Nemoj, molim te.

Otvorio sam je. Na prvoj strani mi je lice s fotografije uzvratilo pogled. Bilo je to usko, ne preterano privlačno lice. Susreo sam se sa usnama iskrivljenim u dobro poznatom osmehu - zar ga nisam video sopstvenim očima? Taj osmeh je poručivao znam šta se dešava, a ti ne, sirota budalo.

To je bio Li Harvi Osvald, kukavna hulja koja će promeniti svet.

7.

Sećanja su navirala, dok sam sedeo u kabini, boreći se za vazduh. Ajvi i Rozeta na Ulici Mercedes. Prezivale su se Templton, kao Al. Devojčice koje preskaču konopac: Moj stari vozi podmornicu.

Tihi Majk (sveti Majk) iz „Satelajt elektronika“.

Džordž de Morenšilt, cepa košulju kao Supermen.

Bili Džejms Hargis i General Edvin A. Voker.

Marina Osvald, atentatorov predivni talac, stoji na vratima broja 214, u Vest Niliju: Molim, izvini, da li ste videli mog hubku?

„Teksasko skladište školskih knjiga“.

Šesti sprat, jugoistočni prozor. Onaj s najboljim pogledom na Dili Plazu i Ulicu brestova, na mestu na kom zavija ka trostrukom podvožnjaku.

Zadrhtao sam. Uhvatio sam se za nadlaktice i pritisnuo ruke na grudi. Zbog toga me je leva ruka - slomljena olovnom cevi, zavijenom u fikane trake - zabolela, ali nisam mario. Bilo mi je drago. Neprijatno osećanje me je vezivalo za ovaj svet.

Kad je drhtanje konačno prestalo, vratio sam rukopis knjige, dragocenu plavu sveščicu i sve drugo u aktovku. Posegnuo sam za dugmetom koje će dozvati Melvina i proverio dno kutije. Tamo sam našao još dva predmeta. Jedan je bio jeftini venčani prsten iz zalagaonice. Kupio sam ga da bih potkrepio priču za „Satelajt elektronik“. Drugi je bio crvena zvečka koja je pripadala Osvaldovoj devojčici (Džun, a ne Ejpril). Zvečka je završila u aktovki, a prsten u džepu za sat na pantalonama. Baciću ga na putu kući. Sejdi će dobiti mnogo lepši, ako i kada za to dođe vreme.

8.

Kucanje po staklu, a zatim glas: „... sve u redu? Gospodine, da li je s vama sve u redu?“

Otvorio sam oči. Isprva nisam znao gde sam. Pogledao sam nalevo i video saobraćajnog policajca. Kucao je po prozoru ševija. Setio sam se. Na pola puta do „Idn Falousa“ pala mi je na pamet užasavajuća misao: Zaspaću. Bio sam umoran, uznemiren i prestrašen. Parkirao sam se na prvom slobodnom odmorištu. To je bilo oko dva po podne. Po položaju sunca sam zaključio da je sad blizu četiri.

Spustio sam prozor i rekao. „Izvinite. Najedanput mi se prispavalo. Procenio sam da je najbolje da se zaustavim.“

Klimnuo je. „Jašta, jašta, ’oće to od pića. Koliko ste popili, pre nego što ste seli u automobil?“

„Ništa nisam popio. Pre nekoliko meseci sam teško povredio glavu.“ Savio sam vrat da bi video mesto na kom kosa nije izrasla.

Bio je na putu da mi poveruje, ali je ipak tražio da mu dunem u lice. To ga je načisto ubedilo da nisam pijan.

"Da vidim papire“, rekao je.

Pokazao sam mu teksasku vozačku dozvolu.

„Ne misliš da u takvom stanju voziš do Džodija, zar ne?“

"Ne, samo do severnog Dalasa. Boravim u rehabilitacionom centru ’ldn Falous’.“

Znojio sam se. Nadao sam se da će, ako ga je video, znoj pripisati činjenici da sam dremao u zatvorenom automobilu po mlakom novembarskom danu. Takođe sam se nadao - grozničavo - da neće tražiti da pogleda aktovku pored mene. Godine 2011. mogao bih da odbijem takav zahtev, pod izgovorom da spavanje u kolima nije opravdani razlog za pretres. Dođavola, parkirao sam se na dozvoljenom mestu. Godine 1963. policajac je mogao da mi pretura po stvarima. Ne bi našao drogu, ali bi našao veliku količinu gotovine, rukopis s reči ubistvo u naslovu, i sveščicu punu bolesnih naklapanja o Dalasu i predsedniku. Da li bi me odveo u najbližu policijsku stanicu zbog ispitivanja ili nazad u „Parkland“ na psihijatrijsku procenu? To je retoričko pitanje, kao ono da li su Voltonovi predugo govorili laku noć{98}?

Rokvelovski{99} pandur, dostojan naslovne strane Saterdej ivningposta, stajao je pored auta, krupna i rumena lica. Vratio mi je dozvolu. "U redu je, gospodine Amberson. Vratite se u taj ’Falous’. Predlažem vam da parkirate automobil i da ne mrdate odatle tokom noći. Izgledate veoma loše.“

"To i nameravam.“

Gledao sam ga u retrovizoru. Motrio me je. Bio sam siguran da ću zaspati pre nego što mu se izgubim iz vida. Ovog puta ću pasti u san bez upozorenja. Samo ću skrenuti s ulice, na trotoar. Možda ću pokupiti nekoliko prolaznika pre nego što se zabijem u izlog prodavnice nameštaja.

Kad sam se konačno parkirao ispred kućice, glava me je bolela, pogled mi se suzio, a koleno pulsiralo... sećanje na Osvalda je ostalo netaknuto i jasno. Spustio sam aktovku na kuhinjski sto i pozvao Sejdi.

„Pozvala sam čim sam se vratila kući iz škole, ali te nije bilo“, rekla je. "Zabrinula sam se.“

„Bio sam u susedstvu. Igrao sam kribidž s gospodinom Kenopenskim.“ Laži su bile neophodne. Trudio sam se da budem ubedljiv, zato što me je dobro poznavala.

"Pa, to je dobro.“ Nastavila je bez pauze ili promene intonacije: „Kako se zove? Kako mu je ime?“

Li Osvald. Zamalo što nije izmamila atentatorovo ime iz mene.

„Još... ne znam.“

„Oklevao si.“

Cekao sam da me optuži. Stisnuo sam telefon tako čvrsto da me je ruka zabolela.

„Ovog puta si se zamalo dosetio, zar ne?“

„Bilo mi je navrh jezika“, oprezno sam se složio.

Razgovarali smo još petnaest minuta. Posmatrao sam aktovku s Alovim beleškama. Zamolila me je da je pozovem nešto kasnije. Obećao sam joj da ću je zvati.

9.

Odlučio sam da otvorim plavu svesku posle večernjih vesti. Sumnjao sam da ću u njoj naći nešto od praktične vrednosti. Alove poslednje beleške bile su površne i užurbane; nije ni sanjao da će misija Osvald tako dugo trajati. Nisam ni ja. Izlaženje na kraj s nezadovoljnim nikogovićem nalikovalo je putovanju drumom punim palih grana. Prošlost će, na kraju, možda i odbraniti sebe. Raspolagao sam obrisima plana koji će mi možda dozvoliti da zaustavim Osvalda, a da ne završim u zatvoru ili na električnoj stolici u „Hantsvilu“. Imao sam sjajne razloge da ostanem na slobodi. Najblistaviji od svih je večeras bio u Džodiju. Verovatno je hranio Deka Simonsa pilećom supom.

Metodično sam napredovao kroz mali stan, prilagođen invalidima, i kupio stvari. Odlučio sam da ne ostavim nijedan trag Džordža Ambersona za sobom, izuzev stare pisaće mašine. Nadao sam se da neću otići pre srede. Moraću da požurim, pošto je Sejdi rekla da je Deku bolje i da planira da se vrati u utorak uveče. Gde ću se sakriti dok ne obavim posao? Moraću da pronađem odgovor na to pitanje.

Trube su najavile vesti. Pojavio se Čet Hantli. „Posle užurbanog vikenda u Floridi, gde je gledao probno lansiranje projektila Polaris i posetio oca, predsednik Kenedi je u ponedeljak održao pet govora za devet časova.“

Helikopter - Mornarički broj jedan - sleteo je dok je gomila klicala. Sledeći snimak je pokazivao kako se Kenedi približava gomili iza improvizovane ograde. Nameštao je kosu jednom i kravatu drugom rukom. Isprednjačio je agentima, koji su trčkali da bi ga stigli. Zapanjeno sam posmatrao kako se provlači ispod ograde i zalazi u masu. Rukovao se levo i desno. Agenti su zbunjeno jurili za njim.

„Gledali ste scenu iz Tampe“, nastavio je Hantli, „gde je Kenedi desetak minuta razgovarao s predstavnicima štampe. Predsednik zadaje velike brige osoblju zaduženom za njegovu bezbednost, ali ste i sami mogli da vidite da gomila uživa. Baš kao i on, Dejvide - uživa u političkim poslovima, uprkos navodnoj rezervisanosti.“

Kenedi je pošao ka limuzini. Usput se zdravio. Dame su ga grlile. Automobil je bio kabriolet sa spuštenim krovom, kao onaj u kom će se voziti od Lav filda do sastanka s Osvaldovim tanetom. Na trenutak sam, na nejasnom crnobelom filmu, ugledao poznato lice u gužvi. Sedeo sam na kauču i gledao kako se predsednik Sjedinjenih Država rukuje s mojim kladioničarem u Tampi.

Nisam mogao da znam da li je Rot imao pravo kad je govorio o "sifilisu“, ili je samo ponavljao neproverenu glasinu. Eduardo Gutijerez je izgubio silne kilograme. Kosa mu se proredila. Imao je smeten pogled, kao da nije siguran gde je ili ko je. Ljudi oko njega su nosili odela uprkos floridskoj vrućini, baš kao i agenti oko Kenedija. Kamera se ubrzo usmerila na predsednika. Ulazio je u kabriolet, u kom je bio tako ranjiv. Osmehivao se i mahao.

Kamera se upravila na Hantlija, koji se blago osmehivao. „Danas je bilo i smešnih događaja, Dejve. Pogledajte sami... šta se desilo kad je predsednik ulazio u dvoranu ’lnternešenel ina’, da bi se obratio trgovinskoj komori Tampe.“

Krenuo je snimak. Kad je Kenedi ušao, mašući publici koja ga je čekala na nogama, postariji gospodin u alpskom šeširu i kratkim kožnim pantalonama zasvirao je „Pozdrav poglavici{100}„, na harmonici većoj od sebe. Predsednik je nakratko zastao, zatim je podigao ruke u srdačnom "bog te mazo“ gestu. Prvi put sam ga video onako kako sam počeo da posmatram Osvalda - kao čoveka od krvi i mesa. Zapazio sam nešto još lepše od smisla za humor: prepoznavanje i sklonost ka suštinskom besmislu života.

Dejvid Brinkli se takođe smešio. „Ako Kenedi bude ponovo izabran, možda će pozvati gospodina da svira na inauguracionom balu. Verovatno će tražiti ’Polku pivskog bureta’, umesto ’Pozdrava poglavici’. U međuvremenu, u Ženevi...“

Isključio sam televizor. Vratio sam se na kauč i otvorio Alovu knjigu. Listao sam je, dokmi je pred očima bila ta spontana, duhovita reakcija. I osmeh. Smisao za humor, osećaj za apsurdno. Čovek na prozoru na šestom spratu „Skladišta knjiga“ nije imao ni jedno ni drugo. Takva osoba ne treba da menja istoriju.

10.

Zbunio sam se kad sam otkrio da se pet od poslednjih šest strana Alovih beležaka tiču Lijevog kretanja u Nju Orleansu i njegovih bezuspešnih pokušaja da dospe do Kube preko Meksika. Samo se poslednja strana bavila atentatom. Te beleške su bile površne. Al je nesumnjivo znao taj deo priče napamet. Verovatno je mislio da će biti prekasno za akciju, ako ne sredim Osvalda do treće nedelje novembra.

3.10.’63: O se vratio u Teksas. On i Marina su se "na neki način“ razišli. Ona je u kući Rut Pejn. O dolazi uglavnom vikendima. Rut mu nalazi posao u Skladištu knjiga preko suseda (Bela Frejžera). Rut naziva O-a „finim mladićem“.

O živi u Dalasu tokom radne nedelje. U pansionu.

17.10.’63: O počinje da radi u Skladištu. Premešta knjige, istovaruje kamione, itd.

18.10.’63: O puni dvadeset četvrtu. Rut i Marina mu priređuju zabavu iznenađenja. O im se zahvaljuje. Plače.

20. 10.’63: rađa se druga kći, Odri Rejčel. Rut vozi Marinu u bolnicu (Parkland) dok je O na poslu. Puška je u garaži Pejnovih, uvijena u ćebe.

FBI agent Džejms Hosti često posećuje O. Podjaruje njegovu paranoju.

21.11.'63: O dolazi u dom Pejnovih. Moli Marinu da budu ponovo zajedno. M odbija. To je poslednja slamka za O.

22.11 ’63: O ostavlja sav novac na komodi za Marinu. Takođe i burmu.

Putuje iz Irvinga do Skladišta knjiga s Frejžerom. Nosi paket uvijen u smeđi papir. Bel ga pita šta je to. „Karnišne za novi stan“, odgovara O. Puškuje verovatno rastavio. Bel se parkira na javnom parkiralištu dva bloka od Skladišta knjiga. Trominutna šetnja.

11.50 ujutru: O pravi snajpersko gnezdo na šestom spratu skladišta. Kutijama se ograđuje od radnika na drugoj strani, koji montiraju novi pod od šperploče. Vremeje ručku. Ostaje sam na spratu. Svi gledaju i čekaju pred.

11:53 ujutru: O sklapa i puni pušku.

12:29 po podne: Motorizovana kolona se pojavljuje na Dili Plazi.

12:30 po podne: O ispaljuje tri hica. Trečim ubija Kenedija.

Najneophodniji podatak - adresa Osvaldovog pansiona - nije bio u Alovim beleškama. Potisnuo sam poriv da zavitlam svesku preko sobe. Umesto toga sam ustao, navukao kaput i izašao napolje. Gotovo da se smrklo. Mesec u trećoj četvrtini se penjao po nebu. Mesečina mi je omogućila da vidim gospodina Kenopenskog u invalidskim kolicima. Radio mu je bio u krilu.

Spustio sam se niz rampu i othramao do njega. „Gospodine Kej? Kako ste?“ Nije mi odgovorio, niti se pomakao. Bio sam siguran da je umro. Podigao je glavu. Osmehnuo se. „Samo slušam muziku, sinko. Uveče na KMAT-u puštaju sving. Muzika me vraća u prošlost. U starim vremena sam se premetao i đipao kao niko, iako se to ne bi dalo zaključiti po mom sadašnjem izgledu. Zar mesec nije lep?“

Bio je mnooogo lep. Ćutke smo ga posmatrali. Razmišljao sam o predstojećem poslu. Možda ne znam gde će Li večeras biti, ali znam gde je njegova puška: u garaži Rut Pejn, umotana u ćebe. Šta ako odem tamo i uzmem je? Verovatno ne bih morao da provaljujem. Ovo je Zemlja pređašnja u kojoj ljudi u predgrađima često nisu zaključavali kuće, da i ne govorimo o garažama.

Ali šta ću ako je Al pogrešio? Prevario se u pogledu skrovišta za pušku pri pokušaju atentata na Vokera. Čak i ako je tamo...

„O čemu razmišljaš, sinko? Izgledaš tako tužno. Nadam se da nisi takav zbog devojke.“

"Nisam.“ Ne još. „Dajete li savete?“

„Da, gospodine. Matorci su samo za to dobri kad prestanu da zamahuju užetom ili voze automobil.“

„Pretpostavimo da znate da će neko učiniti nešto loše. Da je nepokolebljivo rešen da to učini. Ako ga jednom zaustavite - recimo da ga odgovorite od toga - mislite li da će ponovo pokušati, ili će taj trenutak nepovratno proći?“

„Teško je reći. Da li misliš da će onaj ko je naružio lice tvoje devojke da se vrati i pokuša da dovrši posao?“

„Tako nešto.“

„Znači da imamo posla s ludakom.“ To nije bilo pitanje.

„Tako je.“

„Razumni ljudi obično prihvate sugestiju“, nastavio je gospodin Kenopenski. „Ludaci to retko čine. Često sam to gledao u dalekoj prošlosti, pre električnog osvetljenja i telefona. Vraćali su se, kad bih ih oterao. Napadali su iz zasede, ako bi dobili batine. Prvo bi napali vas, a zatim one na koje su se okomili. Ako biste ih i zatvorili, sedeli biste i čekali da izađu. Najsigurniji način da se s ludacima izađe na kraj jeste da ih na duže vreme strpate u zatvor, ili da ih ubijete.“

„Slažem se.“

"Ne dopustite mu da upropasti ono što je ostalo od njene lepote, ako mu je to namera. Odgovoran si za ono što će joj se desiti, ako ti je do nje stalo, onoliko koliko bih rekao.“

I te kako mi je stalo, iako Klejton više nije bio problem. Vratio sam se u moj stančić. Skuvao sam jaku crnu kafu i seo za sto. Plan je poprimao jasnije obrise. Kucnuo je čas da poradim na detaljima.

Umesto toga sam crtkao. Zatim sam zaspao.

Probudio sam se oko ponoći. Obraz me je boleo, tamo gde sam ga naslonio na krpu na kuhinjskom stolu. Pogledao sam komad papira. Nisam znao da li sam crtao pre nego što sam zaspao, ili kad sam se probudio.

Nacrtao sam oružje. Na papiru nije bila manličer-karkano puška, već pištolj. Moj pištolj. Onaj koji sam sakrio ispod stepeništa u broju 214, u Ulici Vest Nili. Verovatno je još tamo. Nadao sam se da jeste.

Trebaće mi.

11.

l9. 11. 1963. (utorak)

Sejdi me je ujutru pozvala. Rekla mi je da se Dek oseća malo bolje, ali da će ga nagovoriti da i sutra ostane kod kuće. "U protivnom bi pokušao da ode na posao, pa bi mu se sve vratilo. Spakovaću se pre nego što sutra ujutru krenem u školu. Polazim kod tebe posle šestog časa.“

Sesti čas se završavao u jedan i deset. To je značiio da moram da napustim „Idn Falous“ najkasnije do sutra u četiri po podne. Kad bih samo znao gde ću otići. „Jedva čekam da te vidim.“

„Zvučiš neprirodno i čudno. Imaš li glavobolju?“

"Blagu.“ To je bila istina.

„Lezi s vlažnom maramicom preko čela.“

"To ću i učiniti.“ Znao sam da to neću uraditi.

"Da li si išta smislio?“

U stvari, jesam. Procenio sam da uklanjanje Lijeve puške ne bi bilo dovoljno. Ne bih postupio pametno, ako bih ga ubio u kući Pejnovih, ne samo zato što bih verovatno bio uhvaćen. U kući je, računajući Rutino dvoje, bilo četvoro dece. Možda bih i pokušao kad bi Li išao peške do obližnje autobuske stanice. Voziće se s Belom Frejžerom, susedom koji mu je našao posao, na Rutino zauzimanje. „Nisam. Ne još.“

„Nešto ćemo smisliti. Videćeš.“

12.

Odvezao sam se (polako, ali sve smelije) na drugi kraj grada, do Ulice Vest Nili. Pitao sam se šta ću učiniti ako je stan u prizemlju zauzet. — Kupiću novi pištolj... biće to tridesetosmica, zato što sam se poslužio njome u Deriju i zato što je ta misija bila uspešna.

Voditelj Frenk Bler je, u emisiji Tudej, rekao da je Kenedi otišao u Majami gde ga je pozdravila velika gomila Kubanosa. Neki su držali natpise ZlVEO DŽ. F. K. dok su drugi nosili zastavu s natpisom KENEDIJEIZDAJNIK NAŠE STVARI. Ostalo mu je sedamdeset dva sata života, ako se ništa ne promeni. Osvald, koji će živeti samo malo duže, nalazi se u skladištu knjiga. Možda upravo slaže kutije u teretni lift ili pije kafu u sobi za odmor.

Možda ću moći da ga tamo zaskočim. Jednostavno ću ući i upucati ga. Sigurno je da će me njegove kolege oboriti i prikovati za pod, posle ubilačkog hica, ako budem imao srece, ili pre, ako ne budem. U oba slučaja, prilikom mog sledećeg susreta sa Sejdi Danhil, između nas će biti armirano staklo. Bio sam spreman na herojsko žrtvovanje, ako drugačije ne bih mogao da zaustavim Osvalda. Ali nisam to hteo. Želeo sam Sejdi i moj slatki hleb.

Opazio sam roštilj na travnjaku ispred broja 214 u Ulici Vest Nili i novu stolicu za ljuljanje na verandi. Zavese su bile navučene, a na prilaznom putu nije bil° automobila. Parkirao sam se, poručio sebi da je drskost božanstvena stvar i pošao uza stepenice. Stao sam tamo gde je Marina stajala desetog aprila kad je pokucala na moja vrata. Pokucao sam i ja. Ako neko otvori vrata, biću Frenk Anderson, koji šparta po susedstvu za račun Enciklopedije Britanike (prestar sam za Grit). Ako gospodarica doma izrazi interesovanje za moju robu, obećaću joj da ću joj sutra doneti uzorke.

Niko nije odgovorio. Možda je i gospodarica doma radila. Možda je bila nedaleko odatle u poseti susedima. Možda je pijana dremala u spavaćoj sobi koja mi je donedavno pripadala. Kucanje je bilo hitac u tamu, kako bi rekli u Zemlji pređašnjoj. U stanu je bilo tiho, a na ulici nije bilo žive duše. Čak ni gospođa Alberta Hičinson, stražar s hodalicom, nije bila na vidiku.

Sišao sam s verande na osoben hramajuć i oprezan način. Krenuo sam niz stazu. Okrenuo sam se kao da sam nešto zaboravio i pogledao ispod stepenika. Ugledao sam tridesetosmicu. Kratka cev je virila ispod lišća. Spustio sam se na zdravo koleno. Dohvatio sam i gurnuo pištolj u džep sportskog sakoa. Uverio sam se da me niko ne posmatra. Othramao sam do automobila, gurnuo pištolj u odeljak za rukavice i krenuo.

13.

Nisam se odvezao u „Idn Falous“, već u centar Dalasa. Svratio sam do prodavnice sportske opreme da kupim pribor za čišćenje pištolja V-# i kutiju municije. Nisam hteo da mi pištolj eksplodira u ruci.

„Adolfus“ je bio moje sledeće odredište. Vratar mi je rekao da neće imati slobodnu sobu do sledeće nedelje - svi hoteli u Dalasu su bili puni zbog predsednikove posete. Bio je više nego spreman da parkira moj automobil na hotelsko parkiralište, za napojnicu od jednog dolara. „Moraćete da odete do četiri. Posle toga stižu gosti.“

Prošlo je podne. Dili Plaza je bila tri ili četiri bloka dalje, ali mi je trebalo dosta vremena da stignem do nje. Bio sam umoran. Glavobolja je bila sve gora, uprkos kombinovanom prašku. Teksašani se u vožnji preterano oslanjaju na sirene. Svaka mi je parala mozak. Često sam se odmarao. Naslonio bih se na zid i stajao na zdravoj nozi kao čaplja. Taksista van dužnosti me je pitao kako mi je. Rekao sam da mi je dobro, što je bila laž. Bio sam slab i nikakav. Budućnost sveta ne bi trebalo da počiva na leđima čoveka s upropašćenim kolenom.

Spustio sam zahvalno dupe na istu klupu na kojoj sam sedeo 1960, dan nakon dolaska u Dalas. Brest koji me je tad zaklanjao od sunca danas je imao gole grane. Ispružio sam bolno koleno i uzdahnuo od olakšanja. Usmerio sam pogled ka skladištu knjiga, ružnoj kocki od cigle. Prozori s pogledom na Ulicu brestova i Hjuston blistali su na popodnevnom suncu. Mi znamo tajnu, poručivali su. Proslavićemo se, naročito onaj na jugoistočnom uglu šestog sprata. Proslavićemo se, a ti ne možeš da nas zaustaviš. Aura glupe mržnje opkoljavala je zgradu. Da li sam je samo ja osećao? Gledao sam kako ljudi prelaze Ulicu brestova, samo da ne bi prošli pored nje. Li je sad bio u toj kocki. Bio sam siguran da razmišlja o pitanjima koja su i mene mučila. Mogu li ja to? Da li ću to učiniti? Da li je to moja sudbina?

Robert više nije tvoj brat, pomislio sam. Niti sam toja. Puškaje tvoj brat, Li. Samo što to još ne znaš.

Motor je zaurlao u dvorištu, iza skladišta. Jato golubova je uzletelo. Obleteli su oko reklame za Herc, iznad zgrade i krenuli ka Fort Vortu.

Ubiću ga pre dvadeset drugog. Kenedi će biti spasen, ali ću ja gotovo sigurno zaglaviti u zatvoru ili psihijatrijskoj ustanovi, na dvadeset ili trideset godina. Šta će biti ako ga ubijem dvadeset drugog? Dok sklapa pušku?

Mislio sam da bi tako dugo čekanje predstavljalo preveliki rizik. Učinio sam sve što je bilo u mojoj moći da do toga ne dođe. Sad mi je to najbolja prilika. Poduhvat je izvodljiv, ali bi bio mnogo lakši ako bih imao partnera. Samo Sejdi je mogla da mi pomogne, a nju nisam hteo da uvlačim u ovo. Neću je umešati čak i ako Kenedi bude morao da pogine, a ja da odem u zatvor. Dovoljno je propatila.

Lagano sam krenuo prema hotelu i automobilu. Osvrnuo sam se ka skladištu knjiga. Zgrada me je nesumnjivo posmatrala. Razume se da će se u njoj sve okončati. Bio sam budala kad sam pomislio da će problem biti rešen na nekom drugom mestu. Kocka od cigle me je privlačila sebi. Išao sam ka njoj, kao krava hodnikom klanice.

14.

20.11. 1963. (sreda)

U zoru sam se prenuo iz neupamćenog sna. Srce mi je snažno lupalo.

Znala je.

Šta je znala?

Znala je da lažeš kad si tvrdio da se ničeg ne sećaš.

„Nije“, rekao sam. Zvučao sam kao neko ko se još nije u potpunosti probudio. Jeste. Rekla ti je da će krenuti posle šestog časa, da ne bi pomislio da će poći znatno ranije. Htelaje da te iznenadi. Verovatnoje naputu. Uleteće u kuću usred jutarnje terapije.

Nisam hteo da verujem u to, ali mi se pomisao nametala.

Gde da odem? Sedeo sam na postelji te srede, obasjan prvim svetlom dana i pritisnut nedoumicama. Imao sam utisak da je moja podsvest to od početka znala. Prošlost stvara rezonancu i proizvodi odjek.

Nisam mogao da krenem, a da ne obavim još jedan poslić na polovnoj pisaćoj mašini. Neprijatan posao.

15.

Dvadeseti novembar 1963.

Draga Sejdi,

Lagao sam te. Mislim da već izvesno vreme sumnjaš u to i da planiraš da me iznenadiš rano ujutru. Zbog toga me nećeš videti dok predsednik prekosutra ne ode iz Dalasa.

Ako sve bude u skladu s mojim nadanjima, provešćemo dug i srećan život zajedno, na drugačijem mestu. Ispočetka će ti se činiti neobičnim, ali mislim da ćešse navići na njega. Pomoći ću ti. Volim te. Zbog toga ne mogu dozvoliti da postaneš deo ovog poduhvata.

Molim te da mi veruješ i da budeš strpljiva. Takođe te molim da se ne iznenadiš ako moje ime ifotografija osvanu u novinama - to će se verovatno dogoditi, ako sve bude teklo po planu. Zapamti, ne pokušavaj da me pronađeš.

Šaljem ti svu Ijubav,

Džejk

P. S. Molim te da spališ ovu poruku.

16.

Spakovao sam život Džordža Ambersona u prtljažnik ševija s krilcima. Stavio sam poruku terapeutkinji na vrata. Odvezao sam se, pritisnut teskobom i nostalgijom. Sejdi je krenula iz Džodija, ranije nego što sam mislio - pre zore. Otišao sam iz „Idn Falousa“ u devet. U devet i petnaest se parkirala pred mojom kućom. Pročitala je poruku o otkazivanju terapije i ušla s ključem koji sam joj dao. Na valjku pisaće mašine čekao ju je koverat s pismom. Otvorila ga je i pročitala. Sela je na kauč ispred ugašenog televizora i zaplakala. Još je plakala kad je naišla terapeutkinja... spalila je poruku, kao što sam je zamolio.

17.

Ulica Mercedes je bila uglavnom tiha ispod olovnog neba. Nigde nije bilo devojčica koje preskaču konopac. U školi su i slušaju kako im učitelj govori o predstojećoj predsedničkoj poseti. Natpis ZA IZDAVANJE ponovo je krasio klimavu ogradu verande. Na njemu je bio telefonski broj. Odvezao sam se do parkirališta pored „Montgomeri Vorda“ i okrenuo broj iz govornice pored platforme za istovar. Nisam sumnjao da je čovek koji mi je odgovorio lakonskim „Da, ovde Merit“, isti tip koji je iznajmio broj 2703 Liju i Marini. Zapamtio sam stetson šešir i gizdave čizme.

Rekao sam mu šta želim. Nasmejao se s nevericom. "Ne iznajmljujem na nedelju dana. To je fina kuća, druškane.“

"To je rupa“, rekao sam. „Bio sam u njoj. Znam o čemu govorim.“

„Čekajte malo...“

"Ne, gospodine, vi sačekajte. Daću vam pedeset dolara da bih ostao u toj rupi preko vikenda. To je zamalo pa mesečna kirija. Možete da okačite vaš znak u ponedeljak.“

„Zašto bi...“

„Zato što su svi hoteli u Dalas - Fort Vortu puni, zbog Kenedijevog dolaska u grad. Dovezao sam se izdaleka da bih ga video. Ne želim da kampujem u parku Fer ili na Dili Plazi.“

Slušao sam škljocanje upaljača, dok je gospodin Merit razmišljao o mom predlogu.

„Gubimo vreme“, rekao sam. "Tik-tak.“

„Kako se zovete, druškane?“

„Džordž Amberson.“ Bilo mi je žao što se nisam uselio bez pitanja. Zamalo što nisam to učinio, ali nisam hteo da završim u policiji. Nisam verovao da stanovnike ulice u kojoj dižu kokoške u vazduh za praznike boli dupe za one koji se useljavaju bez dozvole, ali je oprez bio sasvim opravdan. Više nisam obilazio oko kuće od karata. Živeo sam u njoj.

„Videćemo se ispred kuće za pola sata ili četrdeset pet minuta.“

„Čekaću vas unutra“, rekao sam. „Imam ključ.“

Progovorio je posle kraće pauze: „Kako ste ga dobili?“

Nisam nameravao da otkucam Ajvi, čak i ako je još sedela u Mozelu. „Dobio sam ga od Lija. Lija Osvalda. Dao mi ga je, da bih mu zalivao cveće.“

„Taj upišanko je imao cveće?“

Prekinuo sam vezu. Odvezao sam se do broja 2703. Moj privremeni stanodavac je stigao u krajsleru, samo petnaest minuta kasnije. Nosio je stetson i razmetljive čizme. Seđeo sam u dnevnoj sobi i slušao svadljive utvare još uvek živih ljudi. Bile su veoma govorljive.

Merit je pokušao da me ispita o Osvaldu - da li je zbilja prokleti komunista? Rekao sam da nije. On je dobri stari momak iz Luizijane, koji radi na mestu s kog će se u petak pružiti lep pogled na predsedničku povorku. Rekao sam mu da se nadam da će me pustiti da posmatramo spektakl s tako dobrog vidikovca.

„Jebeni Kenedi!“ gotovo je povikao Merit. „Taj je sto posto komunista. Nadam se da će neko upucati tok kurvinog sina.“

„Želim vam prijatan dan“, rekao sam i otvorio vrata.

Pošao je, ne previše zadovoljan sklopljenim poslom. Navikao je da plaši i pritiska stanare. Okrenuo se na trošnoj i ispucaloj betonskoj stazi. „Ostavićete kuću onako lepu kao što ste je i zatekli, je li jasno?“

Osvrnuo sam se po dnevnoj sobi s buđavim tepihom, ispucalim malterom i žalosnom slomljenom foteljom. „Nema problema“, rekao sam.

Seo sam i pokušao da dozovem utvare: Lija i Marinu, Margaritu i De Morenšilta. Umesto toga sam naglo zaspao. Probudio sam se. Mislio sam da pesma koju čujem potiče iz izbledelog sna.

„Čarli Čaplin je otišao u FRANCUSKU! Samo da bi gledao kako devojke IGRAJU!“

Pesma nije iščezla ni kad sam otvorio oči. Prišao sam prozoru i pogledao napolje. Devojčice koje preskaču konopac bile su malo više i starije. Prepoznao sam strašni trio. Ona u sredini je imala nešto po licu, iako je izgledala četiri godine premlada za tinejdžerske bubuljice. Možda irna boginje.

„Pozdrav kapetanu!“

„Pozdrav kraljici“, promrmljao sam, i otišao u kupatilo da se umijem. Slavina je podrignula vodu boje rđe, dovoljno svežu da me razbudi. Zamenio sam slomljeni sat jeftinim tajmeksom. Bilo je pola tri. Nisam bio gladan, ali sam morao nešto da pojedem. Odvezao sam se do „Mister Lijevog roštilja“. Na povratku sam stao pored apoteke i kupio kutiju kesica s praškom za glavobolju. Kupio sam i nekoliko knjiga Džona D. Makdonalda{101}.

Devojčice koje preskaču konopac su otišle. Tišina je vladala u obično izrazito bučnoj Ulici Mercedes. Kao u predstavi pre dizanja zavese, u poslednjem činu, pomislio sam. Ušao sam u kuću, s namerom da nešto pojedem. Bacio sam većinu hrane, iako su rebarca bila sočna i mekana.

18.

Pokušao sam da spavam u glavnoj spavaćoj sobi, ali nisam mogao od preterano prisutnih utvara Lija i Marine. Negde oko ponoći sam se premestio u manju spavaću sobu. Krejola devojčice Rozete Templton još su bile na zidovima. Njihove identične haljine bez rukava (šumskozelena je nesumnjivo bila Rozetina najdraža bojica) i velike crne cipele smirivale su me. Pomislio sam da bi se Sejdi osmehnula kad bi ih videla, pogotovo onu s krunom mis Amerike.

“Volim te, dušo“, rekao sam i zaspao.

19.

21.11. 1963. (četvrtak)

Nisam hteo doručak, baš kao što sinoč nisam hteo večeru. Oko jedanaest ujutru sam očajnički želeo kafu. Činilo mi se da bih mogao da popijem čitav bokal. Dograbio sam jedan od upravo kupljenih romana, Zalupi velika vrata. Odvezao sam se do „Srećnog jajeta“ na auto-putu za Bradok. Televizor iza šanka je bio uključen. Gledao sam vest o Kenedijevoj poseti San Antoniju. Tamo su ga pozdravili Lindon i ledi Berd Džonson. Zabavi su se pridružili i guverner Džon Koneli i njegova supruga Nili.

Posmatrao sam kako Kenedi sa suprugom gazi preko piste Vazduhoplovne baze "Endruz“ u Vašingtonu, ka plavo-belom predsedničkom avionu. Izveštačica je govorila, kao da će se svakog časa upiškiti u gaće, o Džekinoj novoj "mekoj“ frizuri, naglašenoj „nakrivljenom crnom beretkom“, i o glatkim linijama njene „dvodelne košulje-haljine s pojasom, kreaciji njenog omiljenog dizajnera Olega Kasinija“. Kasini je možda njen najdraži dizajner, ali sam znao da je gospođa Kenedi ponela još jedan komplet sa sobom, delo Koko Sanel. To je bio kostim od ružičaste vune, s crnim okovratnikom. Ponela je i odgovarajući ružičasti šeširić. Komplet će se lepo slagati s ružama koje će dobiti na Lav fildu i ne tako lepo s krvlju koja će joj poprskati suknju, čarape i cipele.

20.

Vratio sam se u Ulicu Mercedes i čitao knjige. Čekao sam da me tvrdokorna prošlost zdrobi kao dosadnu muvu - da se tavanica obruši ili da se ispod broja 2703 otvori rupa koja će je progutati. Očistio sam tridesetosmicu. Napunio sam je i ispraznio, samo da bih je ponovo očistio. Gotovo da sam se nadao da ću iznenada zaspati - tako bi mi vreme brže prošlo - ali se to nije desilo. Minuti su se vukli. Nevoljno su se preobražavali u sate. Kenedi je posle svakog od njih bio bliži raskrsnici Hjustona i Brestova.

Danas neće biti iznenadnog padanja u san, pomislio sam. To te sutra čeka. U kritičnom času ću izgubiti svest. Kad sledeći put otvorim oči, zlodelo će biti učinjeno, prošlost će se odbraniti.

To bi se moglo dogoditi. Znao sam da je to i te kako moguće. Ako se desi, naći ću se pred izborom: pronaći Sejdi i oženiti se njome ili se vratiti i početi sve iz početka. Razmišljao sam i zaključio da se ne radi o pravom izboru. Nisam imao snage da se vratim i počnem sve iz početka. Šta bude, biće. Ovo je traperov poslednji hitac.

Kenedijevi, Džonsonovi i Konelijevi su te noći večerali u Hjustonu, na priredbi u organizaciji Lige latinoameričkih građana. Kuhinja je bila argentinska: ensalada rusa i đuveč zvaniguz'so. Džeki je održala govor posle večere - na španskom. Jeo sam hamburger i krompiriće... bolje reći, pokušao sam. I taj obrok je, posle nekoliko zalogaja, završio u kanti za đubre.

Pročitao sam oba Makdonaldova romana. Pomišljao sam da uzmem nezavršeni rukopis iz prtljažnika, ali mi je od same pomisli na čitanje sopstvenog štiva pripala muka. Naposletku sam sedeo u razdrndanoj fotelji, dok se napolju nije smrklo. Otišao sam u manju spavaću sobu u kojoj su spavale Rozeta Templton i Džun Osvald. Legao sam s cipelama i odećom na sebi. Dušek sa stolice u dnevnoj sobi sam upotrebio kao jastuk. Ostavio sam otvorena vrata i svetlo u dnevnoj sobi. Omogućavalo mi je da gledam krejola devojčice u zelenim haljinama bez rukava. Znao sam da me čeka noć u poređenju s kojom će se dugi dan posle nje činiti kratlđm. Ležao sam budan, sve dok prva svetlost dvadeset drugog novembra nije počela da se probija kroz prozor. Noge su mi visile preko ruba kreveta i zamalo doticale pod.

Noć je zaista bila duga. Mučili su me "šta ako“ i „trebalo je ovako“ pomisli, kao i uspomene na Sejdi. One su bile najgore. Zudnja za njom je sezala tako duboko da se graničila s telesnim bolom. U jednom trenutku, verovatno rano ujutru (prestao sam da gledam na sat; lagano pomeranje kazaljlđ me je previše onespokojavalo), pao sam u dubok san bez snova. Bog sveti zna koliko dugo bili spavao da me neko sledećeg jutra nije probudio blagim drmusanjem.

„Hajde, Džejk. Otvorio oči.“

Poslušao sam nepoznati glas. Pomislio sam da još sanjam, kad sam video osobu koja je sedela na krevetu. Ovo mora biti san. Pružio sam ruku i dodirnuo izbledele farmerke. Osetio sam tkaninu pod rukom. Vezala je kosu. Na licu je imala malo šminke. Unakaženi levi obraz se lepo video. To je bila Sejdi. Pronašla me je.

Dvadeset osmo poglavlje

1.

22.11.1963. (petak)

Seo sam. Zagrlio sam je bez razmišljanja. Svom snagom mi je uzvratila zagrljaj. Poljubio sam je i okusio stvarnost, mešavinu duvana i parfema. Ruž je izbledeo. Izgrickala ga je zbog nervoze. Namirisao sam njen šampon, dezodorans i uljastu aromu nervoznog znoja. Usredsredio sam se na dodirivanje. Pipao sam je po butini, grudima i ožiljcima. Bila je tu.

„Koliko ima sati?“ Pouzdani tajmeks je stao.

„Osam i petnaest.“

"Da li se šališ? To je nemoguće!“

„Moguće je. Nisam iznenađena, čak i ako ti jesi. Otkad nisi spavao, a da to nije bio gubitak svesti u trajanju od nekoliko sati?“

Još uvek sam pokušavao da se izborim s idejom da je Sejdi ovde, u Fort Vortu, u kući u kojoj su živeli Li i Marina. Kako je to moguće? Kako, za ime božje? To nije sve. I Kenedi je u Fort Vortu. Ovog časa drži govor za doručkom pred članovima trgovačke komore koja zaseda u Hotelu "Teksas“.

„Kofer mi je u kolima“, rekla je. „Hoćemo li krenuti mojom bubom ili tvojim ševijem? Buba bi mogla biti bolja zbog lakšeg parkiranja. Moglo bi se desiti da papreno platimo za mesto, ako odmah ne krenemo. Derikože koje naplaćuju parking odavno mašu zastavicama oko maršrute predsedničke povorke. Videla sam ih.“

"Sejdi...“ Protresao sam glavom, da bih razbistrio misli. Dohvatio sam cipele. Mnoštvo misli mi se rojilo po glavi, tačnije, letele su kao papir nošen ciklonom. Nisam mogao da dohvatim nijednu.

„Ovde sam“, rekla je.

Da. U tome je problem. "Ne možeš da pođeš sa mnom. Previše je opasno. Mislio sam da sam ti objasnio, ali možda nisam bio dovoljno jasan. Kad pokušaš da promeniš prošlost, ona se razgoropadi i ujeda. Razderaće ti grlo, ako joj daš priliku.“

„Bio si veoma jasan. Ali ne možeš da to uradiš sam. Suoči se sa stvarnošću. Istina je, dobio si nekoliko kilograma, ali još ličiš na strašilo. Hramlješ u hodu, i to teško. Moraš da staneš da bi odmorio koleno na svakih nekoliko stotina metara. Šta ćeš ako budeš morao da trčiš?“

Ćutke sam je slušao. Navio sam i podesio sat.

"I to nije najgore od svega. Ti - bljak! Šta to radiš?“ Uhvatio sam je za butinu.

„Moram da se uverim da si stvarna. Još ne mogu da verujem da si me pronašla.“ Predsednički avion će za manje od tri sata sleteti na Lav fild. Neko će predati ruže Džeki Kenedi. Na drugim mestima u Teksasu je dobijala žute, ali će buket u Dalasu biti crven.

„Stvarna sam, i sedim pored tebe. Poslušaj me, Džejk. Tvoje fizičko stanje nije najveći problem, već to što naglo padaš u san. Da li si razmišljao o tome?“

I te kako sam razmišljao.

„Šta misliš da će ti se desiti ako se približiš čoveku kog loviš, pre nego što povuče obarač, ako je prošlost uistinu tako zla kakvom je predstavljaš?“

Prošlost nije bila baš zla. To je bila pogrešna reč, ali sam shvatio šta želi da kaže i nisam imao nikakav argument s kojim bih joj se suprotstavio.

„Zbilja ne znaš u šta se upuštaš.“

„Veoma dobro znam. I zaboravljaš nešto veoma važno.“ Uhvatila me je za ruke i pogledala u oči. "Ja nisam samo tvoja najbolja devojka... ako me još takvom smatraš...“

„Zbog toga se toliko prokleto plašim, otkad si se pojavila.“

„Kažeš da će neko ubiti predsednika. Imam razloga da ti verujem. Tvoja predviđanja su se i ranije obistinjavala. Čak je i Dek na putu da ti poveruje. ’Znao je da će Kenedi doći pre Kenedija’, rekao je. ’Pogodio je u dan i sat. Znao je da će injegovasuprugabiti s njim’ Tvrdiš dasi jedinikoji se brine. Nisi. Dek se brine. Bio bi ovde da nema visoku temperaturu. I ja se brinem. Nisam glasala za njega, ali sam Amerikanka. To ga ne čini samo predsednikom, već i mojim predsednikom. Da li ti to zvuči banalno?“

"Ne.“

„Dobro je.“ Usplahireno je treptala. "Ne nameravam da dopustim nekom ludaku da ga ubije i nemam običaj da naglo zaspim.“

"Sejdi...“

„Pusti me da završim. Nemamo mnogo vremena, pa moraš da načuljiš uši. Da li me slušaš?“

"Jašta.“

„Dobro je. Nećeš me se otarasiti. Ponoviću: nećeš. Idem. Ako me ne pustiš u ševi, slediću te bubom.“

„Isuse Hriste“, rekao sam. Ni sam nisam znao da li psujem ili se molim. „Ako se ikad venčamo, radiću šta mi kažeš, dok god budeš dobar prema meni. Odgajana sam u uverenju da je to dužnost dobre supruge.“ (O, dete šezdesetih, pomislio sam) „Spremna sam da ostavim sve poznato za sobom, da bih te sledila u budućnost. Učiniću to zato što te volim i zato što verujem da je budućnost o kojoj govoriš zbilja tamo. Prinuđena sam da ti uputim ultimatum, iako će verovatno biti poslednji. Upustićeš se u ovaj poduhvat sa mnom ili ga neće biti.“ Pažljivo sam razmislio. Zapitao sam se da li je ozbiljna. Odgovor je bio jasan, kao ožiljak na njenom licu.

Sejdi je za to vreme posmatrala krejola devojčice. "Ko li je ovo nacrtao? Prilično su dobre.“

"To je Rozetino delo“, rekao sam. „Rozete Templton. Vratila se u Mozel s mamom, kad je njen otac nastradao.“

„Ti si se onda uselio?“

"Ne, uselio sam se preko puta. Ovde se uselila malobrojna porodica Osvald.“ "Da li se tako zove? Osvald?“

"Da. Li Osvald.“

„Idem li s tobom?“

„Imam li izbora?“

Osmehnula se i spustila ruku na moje lice. Nisam znao s koliko straha me je probudila, dok nisam video taj osmeh. „Nemaš, dušo“, rekla je. „Koliko ja vidim nemaš. To je suština ultimatuma.“

2.

Stavili smo njen kofer u ševrolet. Ako sprečimo Osvalda (i ne budemo uhapšeni), pokupićemo njenu bubu. Odvešće je u Džodi, gde će izgledati normalno i kod kuće. Ako stvari ne prođu dobro - ako ne uspemo, ili uspemo da budemo okrivljeni za Lijevo ubistvo - moraćemo da bežimo. Bežaćemo brže, dalje i neupadljivije u V-8 ševiju, nego u folksvagen bubi.

Opazila je pištolj kad sam ga stavio u unutrašnji džep sportskog sakoa i rekla: „Nemoj. Stavi ga u spoljnji džep.“

Podigao sam obrve.

„Odakle ga mogu uzeti, ako se iznenada umoriš i odlučiš da zaspiš.“ Krenuli smo stazom. Sejdi je zabacila tašnu na rame. Prognozirana je kiša, ali mi se činilo da su meteorolozi zaslužili žuti karton. Nebo je bilo čisto.

Neko je progovorio iza nas, pre nego što je Sejdi stigla da sedne na suvozačko sedište. "Da li je to vaša devojka, gospodine?“

Okrenuo sam se. To je bila devojčica s bubuljicama koja preskače konopac. Samo što to nisu bile bubuljice i što nisam morao da je pitam zašto nije u školi. Imala je ovčije boginje. "Da, jeste.“

„Lepa je. Izuzev ovog“ - oteo joj se groteskno šarmantni bljak komentar - "na njenom licu.“

Sejdi se osmehnula. Moje poštovanje prema njenoj hrabrosti raslo je iz časa u čas... „Kako ti je ime, dušo?“

"Sejdi“, rekla je devojčica koja preskače konopac. „Sejdi van Oven. A vaše?“ „Pa, nečeš mi verovati, ali se i ja zovem Sejdi.“

Devojčica je motrila s nepoverljivim cinizmom, svojstvenim Nevaljaloj Devojčici iz Ulice Mercedes. "Ne, nije!“

„Zaista se zovem Sejdi Danhil. To je zbilja krupna podudarnost, Džordže?“ Nisam hteo, niti sam imao vremena da raspravljam o tome. „Moram nešto da te pitam, gospođice Sejdi van Oven. Znaš gde staje autobus na Vinskot roudu, zar ne?“

"Naravno.“ Prevrnula je očima kao da hoće da pita zar ti ličim na budalu? „Recite mi, da li ste i vi imali ovčije boginje?“

Sejdi je klimnula.

"I ja sam“, rekao sam, „tako da smo isti povodom toga. Znaš li koji autobus ide u centar Dalasa?“

„Broj tri.“

"I koliko često trojka ide?“

„Mislim da ide na svakih pola sata, ali možda i na svakih petnaest minuta. Šta će vam autobus, kad imate automobil? Kad imate dva automobila?“

Po izrazu lica Velike Sejdi zaključio sam da i nju muči isto pitanje. „Imam svoje razloge. Kad smo već kod toga, moj stari vozi podmornicu.“

Sejdi van Oven se široko osmehnula. „Znate tu pesmu?“

„Godinama je znam“, rekao sam. „Upadaj, Sejdi. Moramo da krenemo.“ Pogledao sam na novi sat. Bilo je dvadeset do devet.

3.

„Objasni mi tvoje iznenadno zanimanje za autobuse“, pitala je Sejdi. „Prvo mi objasni kako si me pronašla.“

„Nisam te zatekla u ’ldn Falousu’. Spalila sam poruku, kao što si tražio, i obišla starca u susednoj kućici.“

„Gospodina Kenopenskog.“

„Tako je. Nije znao ništa. Terapeutkinja je sedela na tvojim stepenicama. Nije joj bilo drago kad je videla da si otišao. Rekla je da se danas menjala s Dorin, da bi Dorin videla Kenedija.“

Autobuska stanica na Vinskot roudu je bila ispred nas. Usporio sam, da vidim da li na malom panou pored bandere stoji vozni red, ali ga tamo nije bilo. Parkirao sam se stotinak metara od stanice.

„Šta to radiš?“

„Vadim polisu osiguranja. Ići ćemo autom, ako autobus ne dode do devet. Završi priču.“

„Pozvala sam hotele u centru Dalasa, ali niko nije hteo da razgovara sa mnom. Svi su bili veoma zaposleni. Zvala sam Deka, koji je zvao policiju. Rekao im je da raspolaže pouzdanom informacijom da će neko pucati na predsednika.“ Vrebao sam autobus u retrovizoru, ali sam posle ovog preneraženo pogledao Sejdi. Nevoljno sam se divio Deku. Nisam znao koliko je verovao Sejdinoj priči, ali je zbilja dao sve od sebe. „Šta se desilo? Da li se predstavio?“

„Nije dobio priliku. Prekinuli su vezu. Mislim da sam tada poverovala u tvrdnju da prošlost štiti samu sebe. Shvatila sam da je ovo za tebe samo oživljena knjiga iz istorije.“

„Nije više.“

Približavao nam se zeleno-žuti autobus. Na prozorčetu iznad vozača je pisalo 3 GLAVNA ULICA DALAS 3. Stao je. Prednja i zadnja vrata su se otvorila. Dvoje ili troje ljudi se ukrcalo. Neće moći da sednu. Video sam da su sva sedišta zauzeta, kad nas je autobus polako pretekao. Ugledao sam ženu s Kenedijevim bedževima na šeširu. Veselo mi je mahnula. Osetio sam njeno uzbuđenje, zadovoljstvo i nestrpljenje, iako su nam se pogledi susreli samo načas.

Ubacio sam ševi u brzinu i krenuo za autobusom. Na zadnjem delu vozila, devojka raskošnog osmeha, delimično zaklonjena smeđim izduvnim gasovima, obznanjivala je da bi, ako bi imala samo jedan život, htela da ga proživi kao plavuša. Sejdi je teatralno odmahnula rukom. „Bljak! Nemoj tako blizu! Smrdi!“ „Čudna zamerka iz usta žene koja puši paklu dnevno“, rekao sam, iako je imala pravo. Dizel je grozno zaudarao. Pustio sam da autobus odmakne. Nisam imao potrebe da ga pratim, zato što sam znao da je Sejdi koja jaše konopac imala pravo u pogledu broja. Verovatno je imala pravo i u pogledu intervala između autobusa. Verovatno običnim danima idu na svakih pola sata, ali ovo nije bio takav dan.

Još malo sam plakala, zato što sam mislila da si me ostavio. Plašila sam se za tebe, ali sam te i mrzela.“

Razumeo sam je, iako sam verovao da sam uradio pravu stvar. Zbog toga sam ćutao.

„Ponovo sam pozvala Deka. Pitao je da li si išta pomenuo o drugoj gajbi, u Dalasu ili Fort Vortu. Rekla sam mu da se ne sećam nečeg takvog. Skrenuo mi je pažnju da se to moglo dogoditi u bolnici u kojoj si ponekad buncao. Zamolio me je da dobro razmislim. Kao da već nisam. Obišla sam gospodina Kenopenskog, da vidim da li si mu išta rekao. Smrkavalo se. Približavalo se vreme za večeru. Nije mogao da mi pomogne. Njegovi sinovi su doneli hranu. Pozvao me je da obedujem s njima. Raspričao se - pun je priča o davnašnjim vremenima...“

"Znam.“ Autobus je skrenuo istočno, na Bulevar Vikeri. Uključio sam pokazivač pravca i pošao za njim. Držao sam se podalje od autobusa, da ne bismo gutali dizel. „Čuo sam bar tridesetak. Uglavnom su to muške, krvave priče.“ „Pametno sam učinila kad sam odlučila da ih poslušam. Odmorila sam mozak. Ponekad značajne stvari isplivaju na površinu kad se opustiš. Na putu do tvoje kućice setila sam se da si rekao da si neko vreme živeo u Ulici Kadilak. Iako si znao da to nije sasvim tačno.“

„Blagi bože. Zaboravio sam na to.“

"To mi je bila poslednja nada. Ponovo sam pozvala Deka. Nije imao mapu grada, ali je znao da ih čuvamo u školskoj biblioteci. Odvezao se do škole - verovatno je usput kašljao kao blesav, zato što je bio još uvek bolestan - i uzeo ih je. Pozvao me je iz kancelarije. Pronašao je Ford aveniju u Dalasu, Krajsler park i nekoliko ulica Dodž. Ništa od toga nije zvučalo kao Kadilak, ako znaš šta hoću da kažem. Pronašao je Ulicu Mercedes u Fort Vortu. Htela sam odmah da pođem, ali mi je rekao da ću imati mnogo više šanse da upecam tebe ili tvoj automobil ako sačekam jutro.“

Uhvatila me je za ruku. Koža joj je bila hladna.

"To je bila najduža moć mog života, problematični čoveče. Nisam ni trepnula.“

„Odspavao sam malo i za tebe, iako mi san nije došao na oči sve do ranog jutra. Da nisi došla, prespavao bih čitav atentat.“

To bi bio razočaravajući kraj.

„Ulica Mercedes je duga četiri bloka. Lagano sam vozila. Konačno sam ugledala kraj ulice i parkiralište koje liči na zadnji deo robne kuće.“

„Istina je da liči. To je skladište ’Montgomeri Vord’.“

"Od tebe nije bilo ni traga ni glasa. Ne mogu da ti opišem koliko sam se obeshrabrila. Tada...“ Osmehnula se. Osmeh je bio divan, uprkos ožiljku. „Tada sam ugledala crveni ševi sa smešnim krikima. Bleštao je kao neonska reklama. Vikala sam i udarala po upravljačkoj tabli bube, dok me ruke nisu zabolele. I sad sam...“

Nešto je potmulo eksplodiralo ispod prednjeg desnog dela ševija. Zaneli smo se ka banderi. Velika buka je dopirala ispod automobila. Volan mi se previše lako okretao u rukama. Ipak sam uspeo da skrenem, toliko da ne udarim čelom automobila o banderu, već Sejdinom stranom. Metal se češao uz metal uz groznu škripu. Suvozačka vrata su se ugnula. Privukao sam je sebi. Zaustavili smo se. Prednji deo ševija se popeo na trotoar. Auto se nagnuo udesno. To nije bila samo probušena guma, pomislio sam. Tojejebena smrtonosna rana.

Sejdi me je zapanjeno posmatrala. Nasmejao sam se. Kao što sam već rekao, ponekad ste jednostavno nemoćni.

„Dobro došla u prošlost, Sejdi. Sad znaš kako izgleda život u njoj.“

4.

Nije mogla da otvori vrata. Suvozačka vrata se neće otvoriti bez pomoći krupnog alata. Izašla je na moja vrata. Privukli smo pažnju nekoliko radoznalaca.

„Gospode, šta se desilo?“, pitala je žena s bebom u kolicima.

Odgovor je postao očigledan, kad sam zaobišao automobil. Otpao nam je prednji desni točak. Ležao je sedam metara iza nas, u asfaltnoj brazdi na krivini. Polomljena osovina je blistala na suncu.

„Otpao nam je točak“, rekao sam ženi s bebom u kolicima.

„Tako dakle“, rekla je.

„Šta ćemo sad?“, tiho će Sejdi.

„Izvadili smo polisu osiguranja. Sad ćemo podneti zahtev za odštetu. Pravac sledeća autobuska stanica.“

„Moj kofer...“

Takoje, pomislio sam, i Alova sveščica, moj rukopis - usrani roman koji nikom nije važan i memoari koji jesu. Tu je i sva raspoloživa gotovina. Pogledao sam na sat. Devet i petnaest. Džeki je u Hotelu "Teksas“. Oblači ružičasti komplet. Motorizovana kolona će, nakon najmanje jednog sata politike, krenuti iz Vazduhoplovne baze "Karsvel“. Veliki avion će ih tamo čekati. Pilot će, kad se ima na umu razdaljina između Fort Vorta i Dalasa, samo uzleteti i sleteti.

Pokušavao sam da razmišljam. „Hoćete li da pozovem nekog telefonom?“, pitala je žena s bebom u kolicima. „Stanujem nedaleko odavde.“ Osmotrila nas je. Uočila je moje hramanje i Sejdin ožiljak. "Da li ste povređeni?“

„Dobro smo“, rekao sam i uhvatio Sejdi za ruku. „Da li biste pozvali servisnu stanicu i zamolili da odšlepaju naš automobil? Znam da je to prevelik zahtev, ali nam se mnogo žuri.“

„Govorila sam mu da je taj prednji deo nepouzdan“, reče Sejdi. Otezala jepo džordžijski. „Hvala bogu što nam se to nije desilo na auto-putu.“

„Benzinska pumpa je dva bloka odavde.“ Pokazala je na sever. „Mogla bih da se prošetam s bebom do nje...“

„Spasli biste nam život, gospoja“, reče Sejdi. Otvorila je tašnu, izvadila novčanik i potegla novčanicu od dvadeset dolara. „Dajte im je. Žao mi je što to moram da tražim od vas, ali umreću ako ne vidim Kenedija.“ Zena s bebom u kolicima se nasmejala.

„Dvadeset dolara je dovoljno da vam dva puta odšlepaju auto. Napisaću vam priznanicu, ako imate papir u torbi...“

"To je u redu“, rekla sam. „Verujemo vam. Hteo bih da ostavim poruku ispod brisača.“

Sejdi me je zbunjeno posmatrala... ali mi je pružala olovku i blokče sa zrikavim detetom na koricama. ŠKOLSKO DOBA pisalo je ispod obešenjačkog osmeha. STARO DOBRO ŠKOLSKO DOBA.

Ova nota harmonizacije je bila bogata značenjem, ali nisam imao vremena za razmišljanje. Brzo sam ispisao poruku. Gurnuo sam papirić ispod brisača. Trenutak kasnije smo zašli za ugao i izgubili auto iz vida.

5.

„Džejk? Kako ti je?“

„Dobro. A tebi?“

„Vrata su me udarila. Sigurna sam da imam modricu na ramenu. To je sve. Da smo udarili u banderu, verovatno ne bih bila dobro, baš kao ni ti. Kome si napisao poruku?“

„Onom ko bude odšlepao ševi.“ Nadao sam se da će dobri gospodin Nepoznati učiniti ono što sam u poruci zatražio. „O tome ćemo brinuti kad se vratimo.“

Ako se vratimo.

Sledeća autobuska stanica, označena ofarbanom banderom, bila je pola bloka od nas. Tri crnkinje, dve belkinje i Hispanoamerikanac su stajali oko nje. Rasna mešavina je izgledala kao glumačka podela Zakona i reda. Pridružili smo im se. Seo sam na klupu, pored šeste žene, Afroamerikanke. Ugurala je telo herojskih proporcija u belu plastičnu uniformu koja je vrišteći obznanjivala da radi kao kućepaziteljka, u bogatoj beloj porodici. Na grudima je nosila bedž s natpisom DO KRAJA S KENEDIJEM ’64.

„Boli vas noga, gospodine?“, pitala me je.

„Tako je.“ Imao sam četiri kesice praška za glavobolju u džepu sportskog sakoa. Posegnuo sam u džep, mimo pištolja i izvukao dve. Iscepao sam ih i sasuo njihov sadržaj u grlo.

„Tako ćete upropastiti bubrege“, opomenula me je.

„Znam. Ali moram da osposobim ovu nogu, ako mislim da vidim predsednika.“

Počastila me je širokim osmehom. „Svaka čast.“

Sejdi je stajala na trotoaru i nervozno gledala niz ulicu u pravcu iz kog je trebalo da naiđe broj tri.

„Danas idu ređe“, rekla je kućepaziteljka, "ali će stići. Nema šanse da propustim Kenedija!“

Pola deset je prošlo, a autobus nije stizao. Bol u kolenu se sveo na potmulo pulsiranje. Nek bog blagoslovi kombinovani prašak.

Sejdi mi je prišla. „Džejk, možda bismo mogli...“

„Eno trojke“, reče kućepaziteljka i ustade. Tamna kao ebanovina i za nekoliko centimetara viša od Sejdi, žena sjajne, guste kose je bila upečatljiv prizor. „Zauzeću mesto na Dili Plazi. Imam sendviče u torbi. Hoće li me čuti kad se razderem?“

„Kladim se da hoće“, rekao sam.

Nasmejala se. "Da znaš da hoće! I on i Džeki!“

Autobus je bio pun, ali su ljudi sa stanice ipak pokušali da se uguraju unutra. Sejdi i ja smo bili poslednji. Vozač koji je izgledao izmoždeno kao berzanski mešetar na Crni petak podigao je ruku. "Ne može! Pun sam! Putnici se guraju kao sardine! Sačekajte sledeći!“

Sejdi mi je dobacila očajnički pogled. Krupna dama se zauzela za nas, pre nego što sam stigao da progovorim. "Ne, ne, pustićeš ih da uđu. Taj čovek ima povređenu nogu, a dama ima svojih problema, što se da videti. Takođe je mršava, a on još mršaviji. Ako ih ne pustiš da uđu, izbaciću te napolje i voziti umesto tebe. Mogu ja to. Naučila sam na tatinom traktoru.“

Vozač je osmotrio golemu, narogušenu ženu. Prevrnuo je očima i mahnuo da uđemo. Kad sam potražio novčiće da platim vožnju, pokrio je prorez na kutiji krupnom rukom. „Pusti pare, samo stani iza bele linije, ako možeš.“ Odmahnuo je glavom. "Ne znam zašto danas nisu uveli još još deset autobusa.“ Trznuo je hromiranu ručicu. Vrata su se zatvorila. Vazdušne kočnice su zapištale. Krenuli smo, polako ali sigurno.

Moj anđeo nije završio posao. Počela je da kudi dva radnika, crnca i beka, koji su sedeli iza vozača s kutijama za ručak u krilu. „Ustajte i pustite ove ljude da sednu. Zar ne vidite da ne može da stoji? I opet ide da vidi Kenedija!“

"U redu je, gospoja“, rekao sam.

Nije obraćala pažnju. „Ustajte, da niste rasli u štali?“

Ustali su. Progurali su se prema vratima. Crni radnik ju je ljutito odmerio. „Ovo je hiljadu devetsto šezdeset treća, a ja još ustupam mesto beku.“ „Bu-hu“, dobacio je njegov beli prijatelj.

Crnac me je pažljivo odmerio. Ne znam šta je video, ali je pokazao na slobodno mesto. „Sedi, pre nego što padneš, Džeksone.“

Seo sam pored prozora. Sejdi se stidljivo i tiho zahvalila i sela pored mene. Autobus je odmicao kao stari slon koji će možda krenuti galopom, ako bude dobio dovoljno vremena. Kućepaziteljka se zaštitnički nadvila nad nama. Držala se za ručku i njihala bokovima u krivinama. Imala je čime da njiše. Pogledao sam na sat. Kazaljke su stremile ka broju deset. Uskoro će preći tu granicu.

Sejdi se naslonila na mene. Njena kosa me je milovala po obrazima i vratu. „Gde idemo i šta ćemo da radimo, kad tamo stignemo?“

Gledao sam ispred sebe, iako sam hteo da je pogledam. Tragao sam za opasnostima. Očekivao sam sledeći udarac. Odmicali smo Ulicom Vest divižen. Bila je deo Auto-puta 180. Uskoro ćemo stići do "Arlingtona“, budućeg doma „Teksaskih rendžera“ Džordža Buša. Ako sve bude kako treba, stići ćemo do Dalasa u pola jedanaest, dva sata pre nego što će Osvald ubaciti prvi metak u prokletu italijansku pušku. Samo što, kad pokušavate da promenite prošlost, retko kad sve ide kako treba.

“Samo me sledi“, rekao sam. „Nemoj da se opuštaš.“

6.

Prošli smo južno od Irvinga, u kom se Lijeva supruga oporavljala od porođaja. Pre mesec dana je donela drugo dete na svet. Polovina putnika u pretrpanom autobusu je pušila. Napolju je (gde je vazduh verovatno bio nešto bolji) vladala velika saobraćajna gužva. Videli smo automobil s natpisom VOLIMO TE, DŽEKI, na zadnjem prozoru. Na drugom je pisalo BEŽIIZ TEKSASA, KOMUNISTIČKA PACOVČINO. Autobus se naginjao i ljuljao. Na stanicama je bilo sve više ljudi. Mahali su stisnutim pesnicama kad bi naš autobus prošao pored njih bez zaustavljanja.

U deset i petnaest smo stigli na Bulevar Harija Hajnsa i prošli pored putokaza za Lav fild. Tri minuta kasnije je došlo do nesreće. Osmatrao sam i čekao. Kad je teretni kamion prošao kroz crveno na raskrsnici Hajnsa i Avenije Invud, bio sam prilično spreman, iako sam se nadao da do toga neće doći. Video sam isti takav kamion na groblju Longvju u Deriju.

Zgrabio sam Sejdi za vrat. Gurnuo sam joj glavu u krilo. "Dole!“

Sekundu kasnije smo udarili o pregradu između vozačkog sedišta i putničkog prostora. Staklo se razbilo. Metal je vrištao. Putnici između sedišta su poleteli napred u bučnoj gomili uzvitlanih udova, tašni i šešira. Beli radnik koji je rekao bu-hu presavio se preko kutije za sitniš, na početku prolaza. Ljudska lavina je progutala krupnu kućepaziteljku.

Sejdi je krvario nos. Velika modrica joj se širila ispod desnog oka. Vozač je polegao pored volana. Veliko prednje staklo se slomilo. Ulica se nije videla od zarđalog izgužvanog metala. Pročitao sam ALAS JAVNI RAD. Zapahnuo nas je teški miris asfalta iz kamiona.

„Kako si? Možeš li jasno da razmišljaš?“, pitao sam Sejdi.

„Dobro sam, samo malo ugruvana. Prošla bih mnogo gore da me nisi upozorio.“

Iz gomile ljudi u prednjem delu autobusa dopirali su bolni krici i jauci. Čovek sa slomljenom rukom se podigao iz gomile i prodrmao vozača, koji se skotrljao sa sedišta. Oštri komad stakla mu je virio iz čela.

„Gospode bože!“, rekao je čovek sa slomljenom rukom. „Mislim da je mrtav!“

Sejdi je stigla do radnika koji je udario u kutiju za sitniš. Pomogla mu je da stigne do našeg sedišta. Bio je bled. Ječao je. Pretpostavio sam da ga je aparat udario u međunožje. Bio je na nezgodnoj visini. Njegov crni prijatelj mi je pomogao da podignem kućepaziteljku. Ne bismo uspeli da nije bila pri svesti i da nam nije pomogla. Imala je najmanje sto pedeset kila. Obilno je krvarila iz posekotine na čelu. Moraće da baci krvavu uniformu. Pitao sam je kako je.

„Mislim da sam dobro, ali sam zaradila poveću posekotinu na glavi.“

Iza nas je vladala panika. Stampedo je mogao početi svakog časa. Stajao sam ispred Sejdi. Naložio sam joj da me uhvati oko pojasa. Možda bi bilo bolje da sam se držao za nju, s obzirom na koleno, ali instinkt je instinkt.

„Moramo da pustimo ove ljude napolje“, rekao sam crnom radniku. „Okreni ručicu.“

Pokušao je, ali se ona nije pomakla. „Zaglavila se!“

Ne bih se složio, prošlost joj nije dala da se pomeri. Nisam mogao da mu pomognem, imao sam samo jednu zdravu ruku. Pored mene se progurala kućepaziteljka, s krvavom uniformom. Zamalo što me nije oborila s nogu. Sejdin stisak je na časak popustio, ali me je odmah zatim čvrsto obuhvatila. Kućepaziteljkin šešir se iskrivio. Krv je poprskala veo. Kapljice su delovale groteskno dekorativno, kao sićušne crvene bobice. Namestila je šešir i dohvatila hromiranu ručku, zajedno s crnim radnikom. „Brojaću do tri, zatim ćemo je povući. Da li si spreman?“

Klimnuo je.

„Jedan... dva... tri!“

Cimnuli su... bolje reći, ona je. Uprla je tako jako da joj se haljina pocepala ispod ruke. Vrata su se otvorila. Iz zadnjeg dela autobusa je doprlo tiho klicanje.

„Hvala v...“, počela je Sejdi kad sam krenuo.

„Požuri, pre nego što nas pregaze. Ne puštaj me.“ Prvi smo izašli iz autobusa. Zaputio sam se ka Dalasu. "Hajdemo.“

„Džejk, ovim ljudima je potrebna pomoć!“

„Siguran sam da je na putu. Ne osvrći se. Gledaj ispred sebe, zato što će sledeća nevolja naići iz tog pravca.“

„Koliko nevolja? Koliko njih?“

„Koliko god prošlost može da proizvede i baci na nas“, rekao sam.

7.

Trebalo nam je dvadeset minuta da pređemo četiri bloka od mesta na kom je autobus broj tri prestao da saobraća. Koleno mi se nadimalo. Pulsiralo je sa svakim otkucajem srca. Stigli smo do klupe. Sejdi je predložila da se zaustavimo.

„Nemamo vremena.“

„Sedi, gospodine.“ Iznenada me je gurnula. Stropoštao sam se na klupu, s oglasom za lokalni pogrebni zavod u pozadini. Sejdi je žustro klimnula, kao što žene ponekad čine posle tegobnog zadatka. Zakoračila je na Bulevar Harija Hajnsa, otvorila je tašnu i počela da pretura po njoj. Pulsiranje u kolenu je prestalo. Srce mi je sišlo u pete.

Automobil je obišao oko nje trubeći. Promašio ju je za petnaestak centimetara. Vozač je nastavio put, gnevno mašući pesnicom. Nije se zadovoljio time, već nam je pokazao srednji prst. Nije se osvrnula kad sam zaurlao da se vrati. Izvadila je novčanik dok su je automobili žurno zaobilazili, sklanjajući kosu s ožiljcima izbrazdanog lica. Bila je hladna kao proletnje jutro. Našla je šta je tražila i gurnula novčanik u tašnu. Podigla je novčanicu visoko iznad glave. Izgledala je kao srednjoškolska navijačica na sastanku pre utakmice.

„Pedeset dolara!“, povikala je. „Plaćam pedeset dolara za vožnju do Dalasa! Do Glavne ulice! Glavne ulice! Moram da vidim Kenedija! Pedeset dolara!“

Ovo neće upaliti, pomislio sam. Postići će samo jedno. Tvrdokorna prošlost ćejepr...

Zarđali kamionet se zaustavio ispred nje. Motor je krkljao i čegrtao. Nije imao jedan far. Iz njega je izašao čovek u širokim pantalonama i majici. Na glavi je nosio zeleni, fikani kaubojski šešir s indijanskim perom (navučen do ušiju). Cerio se. Osmeh je pokazivao da mu fali bar šest zuba. Jedan pogled mi je bio dovoljan da pomislim, Evo nevolja.

„Ludi ste, gospođo“, rekao je kauboj iz kamioneta.

„Hoćeš li pedeset dolara ili nećeš? Samo nas odbaci do Dalasa.“

Čovek se mrštio posmatrajući novčanicu. Nije se obazirao na kola koja su nas zaobilazila gnevno trubeći, baš kao ni Sejdi. Skinuo je šešir. Otresao ga je o o mršave bokove i vratio na glavu. Ponovo ga je navukao sve do pozamašnih ušiju. „Gospođo, to nije pedesetica, već desetica.“

„Ostatak je u novčaniku.“

„Šta me sprečava da ih uzmem?“ Uhvatio je ručku tašne. Zakoračio sam s pločnika, iako sam znao da će joj oduzeti tašnu i pobeći pre nego što stignem do njih. Lako bi me savladao, iako bih ga stigao. Bio je teži od mene, iako je bio mršav. Imao je dve zdrave ruke.

Sejdi se nije dala. Vukla je tašnu k sebi. Gurnula je slobodnu ruku u nju i izvadila mesarski nož. Izgledao mi je poznato. Mahnula je rukom i načinila plitku posekotinu s unutrašnje strane kaubojevog lakta. Vrisnuo je od bola i iznenađenja. Pustio je ručku i uzmakao. „Posekla si me, luda kučko!“

Krenuo je ka otvorenim vratima kamioneta, koji je kašljao i krkljao kao da će uskoro umreti. Mahnula je nožem ispred napadačevog lica. Kosa joj je upala u oči. Stisnula je usne u tanku crtu. Krv iz vozačeve ruke kapala je po asfaltu. Automobili su jurili oko njih. Čuo sam kako neko urla: „Sredi ga, gospođo!“ Kauboj se povlačio prema trotoaru, ne ispuštajući nož iz vida. Sejdi je progovorila, ne gledajući u mene: "A sad ti, Džejk.“

Isprva nisam shvatio šta želi. Setio sam se tridesetosmice. Izvadio sam je iz džepa i uperio na napadača. „Vidiš li ga, Teksašanine? Napunjen je.“

„Lud si kao i ona.“ Privio je ranjenu ruku na grudi. Krv mu je natapala majicu. Sejdi je obišla kamionet i otvorila suvozačka vrata. Pogledala me je preko krova i nestrpljivo mahnula rukom. Pogrešio sam kad sam pomislio da ne mogu više da je volim.

„Trebalo je da uzmeš pare ili da nastaviš da voziš“, rekao sam. "Da vidimo koliko brzo trčiš. Beži, ako nećeš da dobiješ metak. Tad nećeš moći.“

"Ti si jebeno kopile“, rekao je.

"Da, jesam. A ti si jedan jebeni lopov koji će uskoro imati prostrelnu ranu u donjem ekstremitetu.“ Zapeo sam oroz, Kauboj iz kamioneta nije hteo da iskušava sreću. Okrenuo se i potrčao ka zapadu, Hajnsom, pognute glave i stegnutih pesnica. Psovao je, ostavljajući krvavi trag za sobom.

"Ne staj dokne stigneš do Lava!“, povikao sam za njim. "To je pet kilometara u tom pravcu! Pozdravi predsednika!“

„Upadaj. Vozi odavde, dok policija nije stigla.“

Kliznuo sam za volan kamioneta. Mrštio sam se zbog nadutog kolena. Menjač nije bio automatski, što je značilo da ću morati da pritiskam kvačilo povređenom nogom. Pomerio sam sedište pozadi, koliko god sam mogao. Gnječio sam i gužvao đubre između sedišta. Krenuli smo.

„Taj nož, da li je...“

"Da li je to onaj kojim me je Džoni povredio? Jeste. Šerif Džons mi ga je vratio, nakon istrage. Mislio je da je moj. Na neki način je imao pravo, samo što nije bio iz moje kuće u Džodiju. Džoni ga je gotovo sigurno doneo iz Savane. Odonda ga nosim u torbi. Htela sam da imam nešto čime bih mogla da se zaštitim, u slučaju da... Pa, ovo je takav slučaj, zar ne? Ovo je baš takav slučaj.“ „Vrati ga u torbu.“ Nagazio sam užasno kruto kvačilo. Uspeo sam da ubacim menjač u drugu. Vozilo je zaudaralo na kokošinjac koji deset godina nije valjano očišćen.

„Krvav je. Isprljaće mi sve u torbi.“

„Svejedno ga vrati u nju. Ne možeš da se šetaš unaokolo mašući nožem, pogotovo kad predsednik dolazi u grad. Dušo, to je bilo više nego hrabro.“

Sklonila je nož. Brisala je oči šakama stisnutim u pesnice, kao devojčica koja je izgrebala kolena. „Koliko je sati?“

„Deset do jedanaest. Kenedi će za četrdeset minuta sleteti na Lav fild.“ „Sve je protiv nas“, rekla je. „Zar ne?“

Pogledao sam je i rekao. „Napokon si shvatila.“

8.

Stigli smo do Ulice Nort Peri. Motor kamioneta je tu otkazao. Para je pokuljala ispod haube. Nešto metalno je tresnulo o asfalt. Sejdi je ozlojeđeno kriknula. Udarila se po butini sitnom pesnicom. Prozborila je nekoliko ružnih reči. Osetio sam nešto veoma blisko olakšanju. Više neču morati da se mučim s krutim kvačilom. Stavio sam menjač u ler i sačekao da se parom obavijeni auto zaustavi, na ivici kolovoza. Stao je ispred uličice na čijem kolovozu je pisalo NE BLOKIRAJ. To je bio sitan prekršaj u poređenju s napadom smrtonosnim oružjem i krađom kola.

Izašao sam i othramao do trotoara. Sejdi me je čekala. „Koliko ima sati?“, pitala je.

„Jedanaest i dvadeset.“

„Koliko još treba da idemo?“

"’Teksasko skladište školskih knjiga’ je na uglu Hjustona i Brestova. Pet kilometara odavde. Možda malo više.“ Poslednje reči se nisu čule od urlika mlaznih motora, iza nas. Podigli smo pogled i ugledali predsednički avion. Sletao je.

Sejdi je umornim pokretom sklonila kosu s lica. „Šta ćemo da radimo?“

"Pešačićemo“, rekao sam.

„Obgrli me oko ramena. Dozvoli mi da ti olakšam kretanje.“

„Takva pomoć mi nije potrebna, dušo.“

Zatrebala mi je na sledećem ćošku.

9.

U pola jedanaest smo stigli na raskrsnicu Nort Perla i Avenije Ros, baš kad se Kenedijev boing 707 zaustavio ispred odbora za doček... u kom je bila i žena s buketom crvenih ruža. Katedrala Satuario de Guadalupe uzdizala se na sledećem uglu. Prosjak je sedeo na stepenicama, ispod statue svetice raširenih ruku, između drvenih štaka i lonca. Na kartonu oslonjenom na lonac pisalo je GADNO SAM OBOGALJEN! MOLIM VAS, UDELITE. BUDITE DOBRI SAMARIĆANIN. BOG VAS VOLI.

„Gde su tvoje štake?“

"U ’ldn Falousu’, u ormanu u kupatilu.“

„Zaboravio si štakeV'

Zene zbilja znaju da postavljaju retorička pitanja, zar ne?

"U poslednje vreme sam ih retko koristio. Na kratkim rastojanjima se dobro snalazim i bez njih.“ Ovo je zvučalo malo bolje od priznanja da nisam ni pomislio na njih, zato što sam žurio da zbrišem iz rehabilitacionog centra pre nego što ona naiđe.

"Pa, sad bi ti dobro došle.“

Potrčala je napred sa zavidnom hitrošću i zapodenula razgovor s prosjakom na crkvenim stepenicama. Cenkanje je bilo u punom jeku kad sam dohramao do njih. „Štake kao tvoje koštaju devet dolara, a ti tražiš pedeset za jednuT' „Jedna mi je neophodna da bih se vratio kući“, razložno je odvratio. A tvoj prijatelj izgleda kao neko ko nigde neće stići bez nje.“

"A šta je s tom ’Bog te voli i budi dobri Samarićanin’ pričom?“

"Pa“, govorio je prosjak, zamišljeno trljajući bradu, „Bog vas voli, ali ja sam samo siromašni bogalj. Ako vam se moja ponuda ne dopada, postupite kao fariseji i pređite na drugu stranu ulice. Tako bih ja učinio.“

„Kladim se da bi. Šta će biti ako ih zgrabim i odnesem, pohlepni derikožo?“ „Pretpostavljam da biste mogli, ali bi Bog prestao da vas voli“, rekao je, i prsnuo u smeh. Zvučao je čudesno veselo, za gadno obogaljenog čoveka. Što se zuba tiče, bio je bolji od kauboja iz kamioneta, ali ne preterano.

„Daj mu pare“, rekao sam. „Potrebna mi je samo jedna.“

"Ma, daću mu ih. Samo ne volim kad me neko ovako kara.“

„Gospođo, to je velika šteta za mušku populaciju planete Zemlje, ako smem da kažem.“

„Pazi šta pričaš“, rekao sam. „Razgovaraš s mojom verenicom.“ Bilo je jedanaest i četrdeset.

Prosjak nije obraćao pažnju na mene. Posmatrao je Sejdin novčanik. „Krvav je. Da li si se posekla pri brijanju?“

„Ovo nije ’Salivan šou’ dušo, niti si ti Alan King.“ Izvadila je desetku, kojom je mahala između automobila, i dve dvadesetice. „Eto ti“, rekla je kad ih je uzeo. „Sad sam švorc. Da li si zadovoljan?“

„Upravo ste pomogli sirotom bogalju“, reče prosjak. „Očekivalo bi se da vi budete zadovoljni.“

"Pa, nisam!“, povikala je. „Nadam se da će ti te proklete stare oči iskočiti iz duplji!“ Prosjak me je odmerio mudrim „momak momku“ pogledom. „Bolje da je odbaciš kući, Sani Džime. Mislim da mesečnica samo što nije počela.“

Stavio sam štaku pod desnu ruku - ljudi koji su imali sreće s kostima misle da se štaka koristi na povređenoj strani, ali to nije slučaj - i uhvatio Sejdi za lakat levom. „Požurimo. Nema vremena.“

Kad smo odmakli, Sejdi se udarila po dupetu u tesnim farmerkama, osvrnula i povikala: „Poljubi ga!“

Prosjak je odvratio: „Dođi ovamo i nagni se ka meni, srculence. Poljubac ne naplaćujem!“

10.

Hodali smo niz Nort Perl... ili bolje reći, Sejdi je hodala, a ja skakutao sa štakom. S njom je bilo sto puta bolje, ali nije bilo šanse da pre pola jedan stignemo na raskrsnicu Hjustona i Brestova.

Ispred nas je bila skela. Morali smo da prođemo ispod nje. Povukao sam Sejdi na drugu stranu ulice.

„Džejk, zašto za ime sveta...“

„Zato što će pasti na nas. Zapamti šta sam ti rekao.“

„Potreban nam je prevoz. Zbilja nam je potreban... Džejk? Zašto si stao?“

Stao sam zato što je život pesma i zato što se prošlost harmonizuje. Te harmonije obično ništa ne znače (tako sam tada mislio), ali ponekad neustrašivi posetilac Zemlje pređašnje može da iskoristi neku od njih. Molio sam se svim srcem da je ovo jedna od takvih prilika.

Na uglu Nort Perla i San Hasinta ugledao sam parkiran ford sanlajner kabriolet iz 1954. Moj je bio crven, a ovaj tamnoplav, ali ipak... možda...

Požurio sam ka njemu i pokušao da otvorim suvozačka vrata. Bila su zaključana. Naravno. Ponekad dobiješ popust, ali besplatnu uslugu? Nikada.

„Hoćeš li da počupaš žice i da ga pokreneš?“

Nisam znao kako se to radi. Sumnjao sam da je teže nego što izgleda na televiziji. Umeo sam da podignem štaku i udarim po leptir-staklu. Niko nije gledao na nas, zato što na trotoaru nije bilo ni žive duše. Sve se dešavalo na jugoistoku. Odande je dopirao huk gomile koja se skupljala na Glavnoj ulici, u očekivanju dolaska predsednika Kenedija.

Staklo se konačno ugnulo. Obrnuo sam štaku i izgurao staklo iz ležišta gumenim vrhom. Neko od nas će morati da sedne pozadi. Ako ovo upali, naravno. U Deriju sam napravio kopiju sanlajnerovog ključa za startovanje, Zalepio sam je u dnu odeljka za rukavice, ispod papira. Možda je ovaj tip isto to učinio. Možda se ova harmonija proteže tako daleko. Tako nešto je bilo malo verovatno... ali je Sejdi imala još manje šanse da me pronađe u Ulici Mercedes. Pritisnuo sam hromirano dugme na sanlajnerovom odeljku za rukavice i počeo da pipam po unutrašnjosti.

Harmonizuj se, kučkin sine. Harmonizuj se, molim te. Pomozi mi bar malo, bar jednom.

„Džejk? Šta misliš...“

Napipao sam nešto. Izvadio sam limenu kutiju bombona. Otvorio sam je i našao ne jedan, već četiri ključa. Nisam znao šta ostala tri otvaraju, ali nisam sumnjao da je četvrti onaj koji mi je potreban. Prepoznao bih ga i u mraku, samo po obliku.

Čoveče, baš volim ta kola.

„Pun pogodak“, rekao sam i zamalo pao kad me je zagrlila. "Ti ćeš da voziš, dušo. Ja ću sedeti pozadi i odmarati koleno.“

11.

Znao sara da ne treba ni pokušavati u Glavnoj. Biće blokirana drumskim preprekama i policijskim kolima. „Idi Pacifikom dok god možeš. Posle toga, vozi sporednim ulicama, tako da huk gomile bude uvek levo od tebe, pa će sve biti u redu.“

„Koliko vremena nam je ostalo?“

„Pola sata.“ Ostalo nam je dvadeset pet minuta, ali sam mislio da pola sata lepše zvući. Sem toga, nisam hteo da vozi kao kaskader i izazove nesreću. Imali smo vremena - istina teoretski - ali bi nas još jedan sudar upropastio.

Nije vozila kao kaskader, ali je ponovo pokazala da je neustrašiva. Popela se na trotoar i obišla prepreku, kad smo naišli na oboreno drvo na ulici (naravno da jesmo). Stigli smo do raskrsnice Nort Rekorda i Havermila. Kolima dalje nismo mogli, zato što poslednja dva bloka Havermila - do raskrsnice s Ulicom brestova - više nisu postojala. Preobrazila su se u parkiralište. Čovek s narandžastom zastavicom nam je mahao da pođemo napred.

"To će vas koštati pet dolara“, rekao je. „Samo dva minuta pešačenja do Glavne ulice, Imate dosta vremena da stignete.“ Govorio je, sumnjičavo pogledavajući na moju štaku.

"Ja sam švorc“, rekla je Sejdi. „Nisam te lagala, kad sam ti rekla.“

Izvukao sam novčanik i dao pet dolara čoveku. „Parkirajte ga iza krajslera“, rekao je. „Pažljivo i polako.“

Sejdi mu je dobacila ključeve. „Ti ćeš ga parkirati pažljivo i polako. Hajdemo, dušo.“

„Hej, ne tim putem!“, povikao je tip zadužen za parkiranje. „Tamo je Ulica brestova! Vi hoćete na Glavnu! On tamo prolazi!“

„Znamo šta radimo!“, povikala je Sejdi. Nadao sam se da ima pravo. Probijali smo se između gustih redova parkiranih automobila. Sejdi je išla prva. Uvijao sam se i ljuljao na štaci, u nastojanju da izbegnem retrovizore i da održim korak s njom. Slušao sam huk lokomotive i zveketanje teretnih vagona u železničkom depou iza skladišta knjiga.

„Džejk, ostavljamo kilometar širok trag za sobom.“

„Znam. Imam plan.“ To je bilo golemo preterivanje, ali je ohrabrujuće zvučalo.

Izašli smo na Ulicu brestova. Pokazao sam joj na zgradu preko puta, dva bloka od nas. „Tamo. Tamo je.“

Gledala je zdepastu, crvenu kocku i ljubopitljive prozore. Zatim se okrenula prema meni. Delovala je zbunjeno i smrknuto. Primetio sam - s kliničkim interesovanjem - da joj se koža naježila na vratu. „Džejk, užasna je!“

"Znam.“

„Ali... šta nije u redu s njom?“

„Sve. Moramo da požurimo. Imamo veoma malo vremena.“

12.

Prešli smo Ulicu brestova po dijagonali. Gotovo da sam trčao, oslanjajući se na štaku. Najgušća gomila je bila na Glavnoj ulici, ali je dosta ljudi bilo na Dili Plazi i Ulici brestova, ispred skladišta knjiga. Tiskali su se oko ivice trotoara sve do trostrukog podvožnjaka. Devojke su sedele na ramenima momaka. Deca koja će možda uskoro panično vrištati mazala su lica sladoledom. Video sam čoveka koji je prodavao sladoled u kornetu i ženu s upadljivom frizurom, koja je agresivno nudila fotografije Džeka i Džeki u odeći za izlazak. Prodavala ih je za dolar po komadu.

Znojio sam se u senci skladišta. Pazuh mi je urlao od stalnog pritiska štake. Levo koleno se preobrazilo u vatreni pojas bola. Jedva se savijalo. Podigao sam glavu i ugledao radnike na prozorima skladišta. Nisam video nikog na jugoistočnom uglu šestog sprata. Znao sam da će Li biti tamo.

Pogledao sam na sat. Dvanaest i dvadeset. Pratili smo napredovanje motorizovane kolone, po klicanju gomile na Donjoj glavnoj ulici.

Sejdi je pokušala da otvori vrata skladišta. Zabrinuto me je pogledala. "Zaključana su!“

Kroz stakleno prozorče sam ugledao crnca s oštro nakrivljenom kapom. Pušio je cigaretu. Al je, u svojoj sveščici, posvećivao mnogo pažnje i najsitnijim detaljima. Na poslednjim - nemarno nažvrljanim - stranama napisao je imena nekolicine Lijevih kolega. Nisam se potrudio da ih zapamtim, zato što sam mislio da mi nikad neće zatrebati. Pored jednog od tih imena - nisam sumnjao da je pripadalo čoveku s nakrivljenom kapom - napisao je: Prvi na kog su posumnjali (verovatno zato štoje crnac). Imao je neobično ime, ali nisam mogao da ga se setim, zato što su mi ga Rot i njegove gorile batinama izbile iz glave (s gomilom drugih podataka) ili zato što nisam obratio dovoljno pažnje na njega.

Ili zato što je prošlost tvrdokorna. Ali da li je to sad važno? Jednostavno mi nije padalo na pamet. Nigde ga nije bilo.

Sejdi je tukla po vratima. Crnac s nakrivljenom kapom ju je ravnodušno posmatrao. Povukao je dim iz cigarete i mahnuo rukom idi, gospođo, idi.

„Džejk, smisli nešto! MOLIM TE!“

Dvanaest i dvadeset jedan.

Neobično ime, da, ali šta ga je činilo neobičnim? Iznenadio sam se kad sam shvatio da znam ovaj deo priče.

„Neobično je, zato što je žensko“, rekao sam.

Okrenula se prema meni. Zarumenela se u obrazima, izuzev oko večno belog ožiljka. „Šta si rekao?“

Lupao sam po staklu. "Boni!“, povikao sam. „Hej, Boni Rej! Pusti nas da uđemo! Poznajem Lija! Lija! LIJA OZVALDA!“

Prepoznao je ime i pregazio predsoblje izluđujuće sporim korakom.

„Nisam znao da taj mršavi kurvin sin ima prijatelje“, rekao je Boni Rej Vilijams kad je otvorio vrata. Koraknuo je u stranu kad smo utrčali unutra. „Verovatno je u sobi za odmor, gde gleda predsednika sa ostatkom...“

„Slušajte me“, rekao sam. „Nisam njegov prijatelj, a on nije u sobi za odmor, već na šestom spratu. Mislim da hoće da ubije predsednika Kenedija.“

Krupajlija se od srca nasmejao. Bacio je cigaretu na tle. Zdrobio je opušak radničkom cipelom. „Taj mali upišanko nema petlje ni da podavi mačiće u džaku. Taj samo sedi u ćošku i čita knjige.“

„Kažem vam...“

„Idem na drugi sprat. Dobrodošli ste, ako hoćete sa mnom. Ali, nemojte da pričate budalaštine o Liliju. Tako ga zovemo. Atentator na predsednika! Vidi, boga ti!“ Odmahnuo je rukom i krenuo.

Pomislio sam: Dobro bi se snašao u Deriju, Boni Rej. Tamo su se izveštili da ne vide ono što imjepred nosom.

„Idemo stepenicama“, rekao sam Sejdi.

„Lift bi...“

Mogao bi nam sahraniti poslednju nadu.

„Zaglaviće se između dva sprata. Idemo stepenicama.“

Uhvatio sam je za ruku i povukao ka njima. Stepenište je bilo usko grlo. Drveni nogostupi su bili izlizani od dugogodišnje upotrebe. Na levoj strani je bila zarđala gvozdena ograda. Sejdi mi se obratila u podnožju. „Daj mi pištolj.“

"Neću.“

„Nećeš stići na vreme. Ja hoću. Daj mi pištolj.“

Zamalo što je nisam poslušao. Nisam ni mislio da bi trebalo da ostane kod mene. Razvodni trenutak je nastupio i nije važno ko će zaustaviti Osvalda, sve dok to neko učini. Ipak, nalazili smo se na korak od urlajuće mašinerije prošlosti. Neka budem proklet ako dopustim da Sejdi preduzme taj poslednji, rizični korak umesto mene, samo da bi nestala sred mase uskovitlanih kaiševa i oštrica.

Nasmejao sam se, pre nego što sam se nagnuo da je poljubim. „Trkaćemo se“, rekao sam i pošao uza stepenice. Dobacio sam joj preko ramena: „Uzmi ga, ako usput zaspim!“

13.

"Vi ste ludi“, čuo sam blago prekorni ton Bonija Reja Vilijamsa i laki bat Sejdinih koraka iza sebe. Pomagao sam se štakom. Nisam se oslanjao, već sam visio na njoj. Levom rukom sam se držao za ogradu. Pištolj u sportskom sakou se ljuljao. Lupkao me je po kuku. Koleno je vrištalo. Pustio sam ga da urla.

Na odmorištu na drugom spratu pogledao sam na sat. Bilo je dvanaest i dvadeset pet. Ne, dvadeset šest. Urlik gomile se približavao. Motorizovana kolona je prošla raskrsnicu Glavne i Erveja, Glavne i Akrada, Glavne i Filda. Za dva minuta - najviše tri - stići će do Ulice Hjuston. Skrenuće desno i proći pored stare zgrade suda brzinom od dvadeset tri kilometra na čas. Od tog trenutka će predsednik Sjedinjenih Država biti dostupna meta. Kenedijevi i Konelijevi će, na durbinu s četvorostrukim uvećanjem, pričvršćenim na manličer-karkano, biti veliki kao glumci na platnu u bioskopu za automobiliste u Lizbonu. Li će još malo sačekati. Nije bio sklon samoubistvu. Hteo je da pobegne posle zločina. Ako prerano ispali hitac, predsednikova pratnja u kolima i motociklisti na čelu kolone videće odakle je pucano i uzvratiti vatru. Čekaće da automobil - i predsednička limuzina - skrenu levo na Ulicu brestova. Neće samo ubiti čoveka iz zasede, ubiće ga hicem u leđa.

Ostalo mi je tri minuta.

Ili samo dva i po.

Napao sam stepenište između drugog i trećeg sprata. Zanemario sam bol u kolenu i nagonio sebe da idem dalje, kao maratonac pri kraju duge trke. Sto sam dabome i bio.

Čuo sam kako Boni Rej ispod mene viče kako mu je neki blesavko rekao da će Lili pucati.

Do polovine stepeništa koje vodi do trećeg sprata mogao sam čuti kako Sejdi tapka za mnom, kao jahač koji nagoni konja da ide brže. Počela je da zaostaje. Čuo sam kako dahće i pomislio previše cigareta, draga. Koleno je prestalo da me boli. Adrenalinska plima je privremeno potopila bol. Nastojao sam da mi leva noga bude što uspravnija. Hodao sam pomoću štake.

Savladao sam krivinu. Peo sam se na četvrti sprat. Sad sam i ja dahtao. Stepenište mi se činilo strmijim kao planina. Vrh prosjakove štake se klizao od znoja. Glava me je bolela; slušao sam glasanje raspoložene gomile ispod sebe. Oko mašte se širom otvorilo. Video sam približavanje motorizovane kolone: kola službe bezbednosti, predsednička limuzina s četiri harli dejvidson motocikla. Policajci na njima su nosili bele šlemove vezane pod bradom i sunčane naočari.

Savladao sam još jednu krivinu. Štaka je kliznula i stala. Novi uspon. Štaka je tukla po stenicama. Namirisao sam piljevinu sa šestog sprata. Radnici su zamenjivali stare podne ploče novim. Ne na Lijevoj strani. Imao je jugoistočnu stranu za sebe.

Stigao sam do odmorišta na petom spratu i savladao poslednju krivinu. Razjapio sam usta da uvučem što više vazduha. Košulja mi je bila vlažna krpa, prilepljena uz uzdrhtala prsa. Znoj me je štipao za oči. Branio sam se treptanjem.

Tri kutije knjiga s natpisima PUTEVI KA SVIM ODREDIŠTIMA i ZA ČITAOCE ČETVRTOGI PETOG RAZREDA preprečile su mi put ka stepenicama koje vode do šestog sprata. Oslonio sam se na desnu nogu i udario jednu od njih štakom. Prepreka se malo pomerila. Čuo sam Sejdi, negde između četvrtog i petog sprata. Imao sam pravo kad sam odlučio da zadržim pištolj. Iako, ko bi ga znao? Iskustvo mi je govorilo da onaj na čijim plećima je odgovornost za promenu budućnosti brže trči.

Provukao sam se kroz pukotinu, koju sam načinio. Morao sam da se na sekundu svom težinom oslonim na levu nogu. Kriknula je od bola. Zastenjao sam i ščepao ogradu, da ne bih pao na stepenice. Pogledao sam na sat. Dvanaest i dvadeset osam, ali šta ako nije dobro radio? Gomila je klicala.

„Džejk... požuri za ime božje...“, dobacila mi je Sejdi sa stepeništa, nadomak petog sprata.

Počeo sam da se penjem uz poslednji niz stepenica. Huk gomile je slabio. Preobražavao se u tišinu. Na vrhu stepenica nisam čuo ništa, izuzev sopstvenog isprekidanog daha i plamenih otkucaja prenapregnutog srca.

14.

Šesti sprat „Teksaškog skladišta školskih knjiga“ bio je senoviti kvadrat istačkan ostrvima, kutijama s knjigama. Svetlost je osvetljavala delove novog poda, nedaleko od mesta na kom je Li Harvi Osvald planirao da za stotinak sekundi ispiše istoriju. Sedam prozora je gledalo na Ulicu brestova. Pet središnjih su bili veliki i polukružni, dok su dva na krajevima bila četvrtasta. Šesti sprat je bio mračan oko stepeništa, ali ispunjen maglovitim svetlom oko prozora s pogledom na Ulicu brestova. Sunčevi zraci koji su prodirali kroz prozor su, zahvaljujući česticama piljevine, izgledali kao čvrsti predmeti koji se mogu seći. Zrak koji je ulazio kroz prozor na jugoistočnom uglu udarao je u zid od kutija s knjigama. Snajpersko gnezdo je bilo na suprotnoj strani velike prostorije, na dijagonali koja se pružala od severozapada ka jugoistoku.

Čovek s puškom je stajao na prozoru, iza prepreke, obasjan suncem. Gledao je na ulicu, blago pognut. Prozor je bio otvoren. Laki povetarac mu je mreškao kosu i okovratnik košulje. Podigao je pušku.

Trapavo sam potrčao, migoljeći se oko kutija. Gurnuo sam ruku u džep, da bih izvukao tridesetosmicu.

„Li!‘\ povikao sam. „Stani, kurvin sine!“

Okrenuo se. Zagledao se u mene, razrogačenih očiju i otvorenih usta. Na trenutak je bio samo Li, tip koji se smejao i igrao s Džuni u kadi, koji je ponekad grlio suprugu i ljubio njeno lice. Potom su se tanke i blago napućene usne razvukle u osmeh koji je ogolio gornje zube. To ga je preobrazilo u nešto monstruozno. Sumnjam da ćete mi poverovati, ali se kunem da se upravo to dogodilo. Prestao je da bude čovek i postao demonska utvara koja će progoniti Ameriku do današnjeg dana, izopačujući njenu moć i kvareći sve dobre poduhvate.

Ako joj to dozvolim.

Huk gomile je ponovo nahrupio u skladište. Hiljade ljudi su tapšale, klicale i urlale do besvesti. Čuo sam ih, baš kao i Li. Znao je šta to znači: sad ili nikad. Okrenuo se ka prozoru i oslonio kundak na rame.

Imao sam pištolj kojim sam ubio Frenka Daninga. Nije samo ličio na njega, u tom trenutku je bio isto oružje. Tako sam mislio tada i tako mislim sada. Uspeo sam da iščupam tridesetosmicu iz džepa, iako se zakačila za postavu. Čuo sam paranje tkanine.

Pucao sam. Tane je otišlo previsoko. Zakačilo je vrh prozorskog okvira, ali je to bilo dovoljno da spasem Kenediju život. Osvald se trgnuo na zvuk pucnja. Tane iz snajpera je prohujalo iznad mete i razbilo prozor na zgradi suda.

Čuo sam vrisku i zbunjene povike ispod nas. Li se okrenuo prema meni. Lice mu je bilo maska gneva, mržnje i razočaranja. Ponovo je podigao pušku, ali ovog puta neće ciljati predsednika Sjedinjenih Država. Izbacio je čauru, klikklak. Ispalio sam još jedan hitac. Prešao sam tri četvrtine puta do njega, i pucao s manje od dvadeset pet koraka, ali sam opet promašio. Košulja mu se nabrala sa strane, ali je to bilo sve.

Udario sam štakom u gomilu kutija. Zateturao sam se ulevo i zamahnuo rukom s pištoljem, da bih održao ravnotežu. Nisam imao šanse. Na trenutak sam pomislio kako mi je, kad smo se prvi put sreli, Sejdi doslovce pala u naručje. Znao sam šta će se desiti. Istorija se ne ponavlja, ali se harmonizuje i obično tvori đavolsku muziku. Ovog puta sam se ja sapleo, to je bila ključna razlika.

Nisam je čuo na stepenicama... ali sam čuo njene brze korake iza sebe.

„Sejdi, lezi!“, povikao sam, ali se krik izgubio u lavežu Osvaldove puške.

Tane je prozujalo iznad mene. Čuo sam njen krik.

Čuo sam i nove pucnje, ovog puta s ulice. Predsednička limuzina je poletela. Ubrzavala je ka trostrukom podvožnjaku, vratolomnom brzinom. Dva para u njemu su polegla grleći se. Kola sa obezbeđenjem su stala na drugoj strani Ulice brestova, pored Dili Plaze. Policajci na motociklima su stali nasred ulice. Najmanje četrdesetak ljudi je pokazivalo ka prozoru na šestom spratu, na kom se video mršavi čovek u plavoj košulji.

Čuo sam niz udaraca. Zvučali su kao pljeskanje kamenja po blatu. Ti meci su promašili prozor i pogodili cigle oko njega. Veliki broj nije promašio. Video sam kako se Lijeva košulja nadima, kao da je produvana vetrom crvene boje koji pravi rupe u platnu. Jedna se otvorila iznad desne bradavice, druga na stomaku, a treća oko pupka. Četvrta mu je razderala vrat. Igrao je kao lutka, u magličastom svetlu punom piljevine. Grozni kez nije napuštao njegovo lice. Kažem vam da na kraju nije bio čovek, već nešto drugo. Ono što nas ščepa kad poslušamo najgore anđele.

Tane je pogodilo svetiljku i razbilo sijalicu. Drugo tane je raznelo vrh glave nesuđenom atentatoru, baš kao što je jedno od Lijevih otkinulo vrh Kenediju, u svetu iz kog sam došao. Pao je na zid od kutija. Oborio ih je na pod.

Cuo sam povike odozdo. Neko je urlao: „Čovek je pao, video sam ga kako pada!“

Trčali su, penjali su se uza stepenice. Bacio sam tridesetosmicu ka Lijevom telu. Bio sam dovoljno pribran da shvatim da mi slede teške batine, a možda i smrt, ako me vide s pištoljem u rukama. Hteo sam da ustanem, ali me je koleno izdalo. To nije bilo loše, zato što me nisu videli s Ulice brestova. Možda bi zapucali, da su me opazili. Puzao sam ka Sejdi. Oslanjao sam se rukama i vukao levu nogu za sobom, kao sidro.

Krv joj je natopila prednji deo bluze, ali sam video rupu. Bila je u središtu grudi, odmah iznad dojki. Krv joj je curila iz usta. Gušila se. Obgrlio sam je i podigao. Gledala me je blistavim očima, s jedva primetnom senkom.

"Džejk“, krkljala je.

"Ne, dušo, ne govori.“

Nije me slušala - da li je ikada? „Džejk, predsednik!“

"Na sigurnom je.“ Nisam ga video kad je limuzina dodala gas, ali sam video kako se Li trznuo kad je povukao obarač. To mi je bilo dovoljno. Rekao bih joj da je preživeo, čak i da nije.

Zatvorila je i ponovo otvorila oči. Koraci su bivali sve bliži. Savladali su poslednje odmorište i krenuli uz poslednje stepenište. Gomila je uzbuđeno i smeteno urlala ispred zgrade.

"Džejk.“

„Šta je bilo, dušo?“

Osmehnula se. „Kako smo igrali!“

Kad je Boni Rej stigao s ostalima, sedeo sam na podu s njom u naručju. Protrčali su kraj mene. Ne znam koliko ih je bilo. Možda četvoro. Ili osmoro. Ili desetoro. Nisam gledao u njih. Grlio sam je i ljuljao na grudima. Njena krv mi je natapala košulju. Mrtva je. Moja Sejdi. Ipak je pala u mašinu.

Nikad nisam bio plačljivko, ali bi svaki čovek koji izgubi ženu pustio neku suzu, zar ne? Tako je. Ali ja nisam.

Zato što sam znao šta mi je činiti.

DEO 6
Čovek sa žutom karticom

DŽFK je izbegao atentat, i prva dama se dobro oseća! Panika je izbila tokom vožnje kroz Dalas (nastavak na strani 3)

Dvadeset deveto poglavlje

1.

Nisam bio uhapšen, ali sam lišen slobode i patrolnim kolima prebačen do dalaske policijske stanice. Ljudi - obični građani i nešto novinara lupali su po staklima i virili kroz njih nadomak stanice. Hladno, s distance, razmišljao sam da li ču biti izvučen iz automobila i linčovan zbog pokušaja atentata na predsednika. Nisam brinuo za sebe, već za krvavu košulju. Hteo sam da je skinem i da je zauvek nosim. Na njoj je bila Sejdina krv.

Policajci na prednjem sedištu nisu postavljali pitanja. Pretpostavljam da im je tako naređeno. Ne bih im odgovorio i da jesu. Razmišljao sam. Mogao sam, zato što me je hladnoća ponovo obuzimala. Navukao sam je kao čelični oklop. Mogu da popravim ovo. Popraviću ovo. Ali prvo moram da pričam.

2.

Strpali su me u sobu, belu kao led. U njoj je bio sto s tri tvrde stolice. Seo sam na jednu od njih. Telefoni su zvonili, a teleprinteri kuckali oko nje. Ljudi su išli tamo-amo i glasno govorili. Ponekad je bilo vike i smeha. Smeh je zvučao histerično. Ljudi se tako smeju kad shvate da su za dlaku izbegli strašnu opasnost. Kad izbegnu metak, da budem određeniji. Možda se Edvin Voker tako smejao one noći desetog aprila, kad je razgovarao s novinarima, s krhotinama stakla u kosi.

Dva policajca koja su me dovezla iz skladišta knjiga pretresla su me i oduzela sve stvari. Pitao sam ih mogu li zadržati poslednje dve kesice kombinovanog praška. Posavetovali su se. Pocepali su ih i istresli na sto, prekriven inicijalima i tragovima cigareta. Jedan od njih je ovlažio prst, probao prašak i klimnuo. „Hoćete li vode?“

"Neću.“ Pokupio sam ga i sasuo usta. Bio je gorak. To mi je odgovaralo.Jedan od policajaca nas je napustio. Drugi je zatražio krvavu košulju. Oklevajući sam je predao. Pokazao sam na nju. „Znam da je smatrate dokazom, ali je čuvajte s najvećom pažnjom i poštovanjem. Krv na njoj pripada ženi koju volim. Možda vam to ne znači mnogo, ali ona pripada ženi koja mi je pomogla da sprečim ubistvo predsednika Kenedija.“

„Potrebna nam je radi određivanja krvne grupe.“

„Dobro. Ali mora da bude na spisku mojih stvari. Hoću da je dobijem natrag.“

"Naravno.“

Policajac se vratio s belom potkošuljom. Ličila je na onu koju je nosio Osvald - ili koju bi nosio - kad je snimljen nedugo posle hapšenja u „Teksas teatru“.

3.

U belu sobicu za ispitivanje stigao sam nešto posle jedan i dvadeset. Jedan sat kasnije (nisam siguran da je toliko vremena prošlo zato što u njoj nije bilo sata, a novi tajmeks mi je oduzet) ugledao sam starog poznanika, doktora Malkoma Perija. Dopratila su ga dva policajca, koja su me dovezla u stanicu. Došao je s velikom crnom torbom seoskog doktora. Posmatrao sam ga s blagim zaprepašćenjem. Bio je u policijskoj stanici, zato što nije morao da bude u Bolnici "Parkland“ i da vadi komade metka i kosti iz mozga Džona Kenedija. Reka istorije je već potelda novim koritom.

„Zdravo, doktore Peri.“

Klimnuo je. „Gospodine Amberson.“ Prilikom poslednjeg susreta mi se obraćao s Džordže. To bi bilo dovoljno da zaldjučim da sam pod sumnjom, čak i da nisam razmišljao o tako nečem. A razmišljao sam. Znao sam da im je Boni Rej Vilijams već dao izjavu.

„Izgleda da ste obnovili povredu kolena.“

„Nažalost, jesam.“

„Dopustite mi da pogledam.“

Pokušao je da mi podigne levu nogavicu, ali nije mogao. Koleno se previše nadulo. Oba policajca su stupila napred i potegla revolvere, kad je doktor izvadio makaze. Nisu držali prst na obaraču. Doktor Peri ih je odmerio s blagim iznenađenjem. Prerezao je nogavicu mojih pantalona po šavu. Pogledao mi je koleno. Dodirnuo ga je i izvadio hipodermičnu iglu. Cedio je tečnost. Stisnuo sam zube i čekao da završi. Preturao je po torbi. Izvadio je elastični zavoj. Čvrsto ga je obmotao oko mog kolena. Posle toga mi je bilo malo bolje.

„Mogu da vam dam nešto protiv bolova, ako se policajci ne usprotive.“

Nisu imali ništa protiv, ali ja jesam. Najvažnijih šezdeset minuta mog - i Sejdinog - života će uskoro početi. Hteo sam da budem bistre glave, kad se to desi.

„Imate li kombinovanog praška?“

Peri je nabrao nos, kao da je namirisao nešto pokvareno. „Imam bajer aspirin i emprin. Emprin je malo jači.“

„Dajte mi ga. I, doktore Peri?“

Podigao je glavu.

„Sejdi i ja nismo učinili ništaloše. Položila je život za svoju zemlju... i jabih dao svoj za nju. Samo nisam imao prilike.“

„Ako je tako, dopustite mi da budem prvi koji če vam se zahvaliti, u ime čitave zemlje.“

„Predsednik. Gde je? Znate li?“

Doktor Peri je pogledao policajce, upitno podignutih obrva. Zgledali su se. Jedan od njih je rekao: „Otišao je za Ostin da održi večernji govor, predviđen ranijim rasporedom. Ne znam da li ga to čini ludo hrabrim ili glupim.“

Možda će, pomislio sam, predsednićki avion pasti, pa će svi u njemu, uključujući i Kenedija, poginuti. Možda će dobiti srčani ili moždani udar. Možda će ga neki drugi ludakpogoditi tanetom u glavu. Da li tvrdokorna prošlost deluje i protiv onog što je promenjeno, kao i protiv agenta promene? Nisam znao, niti sam se brinuo zbog toga. Odradio sam svoj deo posla. Ono što će se desiti Kenediju od ovog trenutka ne zavisi od mene.

"Na radiju sam čuo da Džeki nije s njim“, tiho će Peri. „Poslao ju je na ranč, potpredsednikov ranč u Džonson Sitiju. Pridružiće joj se preko vikenda, kao što je planirano. Ako je ono što tvrdite tačno, Džordže...“

„Mislim da je to dovoljno, doktore“, rekao je jedan od policajaca. Meni je bilo; za Mela Perija ponovo sam postao Džordž.

Doktor Peri - koji je znao šta je doktorska nadmenost - nastavio je kao da nije čuo policajca. „Ako je ono što tvrdite tačno, predviđam da ćete otputovati u Vašington. Vidim i svečanost s dodelom medalje u Ružičastom vrtu.“

Ostao sam sam, posle njegovog odlaska. Iako ne sasvim; i Sejdi je bila tu. Kako smo igrali, rekla mi je pre nego što je otišla s ovog sveta. Mogao sam da zažmurim i da je vidim u redu s devojkama, kako njiše ramenima i igra medison. Smejala se, kosa joj je letela, a lice bilo savršeno u sećanjima. Hirurške tehnike iz 2011. godine otklonile bi najveći deo štete koje je Džon Klejton naneo njenom licu, ali sam razmišljao o delotvornijim poduhvatima. Ako mi se pruži prilika da ih izvedem, razume se.

4.

Pustili su me da se dva sata kuvam u sopstvenom sosu, pre nego što su se vrata sobe za saslušavanje ponovo otvorila. Dva čoveka su ušla. Onaj s psećim licem i belim stetson šeširom predstavio se kao kapetan Vil Fric iz dalaske policije. Nosio je aktovku - ali ne moju, što je bilo dobro.

Drugi tip je imao tešku vilicu, ten pijanca i kratku, crnu kosu, koja se blistala od briljantina. Imao je oštar, ispitivački i blago zabrinut pogled. Iz unutrašnjeg džepa je izvadio futrolu s legitimacijom. Otvorio ju je. „Džejms Hosti, gospodine Amberson. Federalni istražni biro.“

Imaš dobar razlog da budeš zabrinut, pomislio sam. Ti si bio zadužen za praćenje Lija, zar ne, agente Hosti?

Vil Fric je rekao: „Želeo bih da vam postavim nekoliko pitanja, gospodine Amberson.“

"Shvatam“, rekao sam. "Ja bih pak voleo da odem odavde. S ljudima koji spasu predsednika Sjedinjenih Država obično se ne postupa kao s kriminakima.“

"Eh, eh“, oglasio se agent Hosti. „Poslali smo vam doktora, zar ne? I to ne bilo kog, već vašeg doktora.”

„Postavite pitanja“, rekao sam.

Spremio sam se za ples.

5.

Fric je otvorio aktovku i izvadio plastičnu vrećicu s oznakom za dokaze. Unutra je bila moja tridesetosmica. „Pronašli smo ga pored zida od kutija, koji je podigao Osvald, gospodine Amberson. Šta mislite, da li je bio njegov?“

"Ne, to je policijski specijal. Moj je. Li je imao tridesetosmicu, ali je njegov model bio viktori. Ako nije pored njegovog tela. Verovatno ćete ga pronaći tamo gde je odseo.“

Fric i Hosti su izmenjali iznenađene poglede, pre nego što su se zagledali u mene.

„Znači da priznajete da ste poznavali Osvalda“, rekao je Fric.

"Da, iako površno. Nisam znao gde živi, inače bih tamo otišao.“

„Doznali smo“, rekao je Hosti, "da je imao sobu u Ulici Bekli. Prijavio se kao O. H. Li. Izgleda da je imao još jedno ime. Alek Hidel. Koristio ga je za primanje pošte.“

„Žena i dete nisu s njim?“, pitao sam.

Hosti se osmehnuo. Vilice su mu se raširile pola kilometra u oba pravca. „Ko ovde postavlja pitanja, gospodine Amberson?“

„Obojica“, rekao sam. „Rizikovao sam život da bih spasao predsednika, a moja verenica je dala svoj. Mislim da mi to daje pravo da postavljam pitanja.“ Cekao sam njihovu reakciju. Izrazito oštra će značiti da veruju da sam umešan. Nešto blaža će značiti da ne veruju, ali da žele da budu sigurni. Ispostavilo se da su negde u sredini.

Fric je vrteo vrećicu s pištoljem oko prsta. „Reći ću vam šta se možda dogodilo, gospodine Amberson. Ne želim da kažem da je tako bilo, ali me morate ubediti u suprotno.“

"Uh-uh. Da li ste zvali Sejdine roditelje? Žive u Savani. Trebalo bi da pozovete i Dikona Simonsa i Elen Dokerti, u Džodiju. Oni su joj bili kao drugi roditelji.“ Razmislio sam. "I njoj i meni, ako ćemo pravo. Hteo sam da zamolim Deka da mi bude kum na venčanju.“

Fric nije obraćao pažnju na moje reči. „Možda ste vi i vaša devojka radili zajedno s Osvaldom. I možda ste se na kraju uplašili.“

Vazda popularne teorije zavere. Nijedna kuća ne bi trebalo da bude bez jedne od njih.

„Možda ste u poslednjem trenutku shvatili da se spremate da ubijete najmoćnijeg čoveka na vascelom svetu“, oglasio se Hosti. „Jasno ste sagledali situaciju. Zbog toga ste ga zaustavili. Ako je tako bilo, to će vam umnogome olakšati položaj.“

Tako je. Olakšaće mi ga, tako što ću dobiti četrdeset, možda i pedeset godina u "Leventvortu“ s makaronama i sirom, umesto smrtne kazne na teksaskoj električnoj stolici.

„A zašto u tom slučaju nismo bili tamo s njim, agente Hosti? Zašto smo lupali po vratima skladišta da nas puste?“

Hosti je slegnuo ramenima. Reci ti meni.

„Ako smo planirali ubistvo, sigurno ste me videli s njim. Zato što znam da ste ga držali makar i pod delimičnom prismotrom.“ Nagnuo sam se napred. „Zašto ga niste sprečili, Hosti? To je bio vaš posao.“

Ustuknuo je, kao da sam zamahnuo pesnicom na njega. Stisnuo je vilice.

Moj bol se, makar na trenutak, stvrdnuo u zlobno zadovoljstvo. "FBI ga je držao na oku zato što je prebegao u Rusiju, pa odande u Sjedinjene Države, da bi zatim pokušao da prebegne na Kubu. Mesecima je delio fidelističke letke po ulicama, pre današnjeg užasa.“

„Otkud sve to znate?“, oštro će Hosti.

„Zato što mi je rekao. I šta se onda dešava? Predsednik koji je pokušao sve što je bilo u njegovoj moći da obori Kastra, dolazi u Dalas. Li, kao radnik u skladištu knjiga, ima divan pogled na motorizovanu kolonu. Znali ste to i ništa niste preduzeli.“

Fric je užasnuto zurio u Hostija. Siguran sam da je agent FBI-a požalio što je doveo dalaskog policajca u sobu za saslušavanje, ali šta je mogao? Ovo je Fricova stanica.

„Nismo ga smatrali pretnjom“, procedio je Hosti.

„Pa, to je svakako bila greška. Šta je pisalo u poruci koju vam je dao? Znam da je Li posetio vašu kancelariju i da vam je ostavio poruku kad mu je rečeno da niste tamo, ali nije hteo da mi kaže njen sadržaj. Samo me je počastio onim ’jebi se’ osmehom. Govorimo o čoveku koji je ubio ženu koju sam voleo, zbog toga mislim da sam zaslužio da znam. Da li je ustvrdio da če učiniti nešto što će podići svet na noge i što će ga naterati da obrati pažnju na njega? Kladim se da jeste.“

"U njoj nije bilo ničeg sličnog!“

„Pokažite mi tu poruku. Čikom vas čikam da mi je pokažete.“

„Sva komunikacija s gospodinom Osvaldom je stvar Biroa.“

„Nisam ni mislio da ćete je pokazati. Kladio bih se da ste je spalili u kancelariji po naređenju gospodina Huvera.“

Al je pisao o tome u svojoj sveščici. Ostatak je moja improvizacija. Dobro je zvučala.

„Ako ste nevini“, rekao je Fric, „rekli biste nam kako ste znali za Osvalda i zašto ste nosili pištolj.“

"I zašto je dama išla okolo s krvavim mesarskim nožem“, dodao je Hosti. To me je razgnevilo. „Damaje bila oblivena krvlju!“, povikao sam. „Bilaje na njenoj odeći, na cipelama i torbi! Kurvin sinjuje upucao ugrudi, zar vamje taj detalj promakao?“

Fric: „Smirite se, gospodine Amberson. Niko vas ne optužuje ni po kom osnovu.“ Jasan podtekst: Još.

Duboko sam udahnuo. "Da li ste razgovarali s doktorom Perijem? Poslali ste ga da me pregleda i da se pobrine za moje koleno, pa ste to sigurno učinili. To znači da znate da sam prošlog avgusta pretučen nasmrt i da sam se za dlaku izvukao. Čovek koji je naredio da budem pretučen - i koji je u tome učestvovao - jeste kladioničar Akiva Rot. Mislim da nije hteo toliko da me povredi, ali sam ga verovatno razbesneo duhovitim komentarima. Ne sećam se. Odonda sam mnogo toga zaboravio.“

„Zašto to niste prijavili policiji?“

„Zato što sam bio u komi, detektive Fric. Kad sam se probudio, nisam se sećao onog što se desilo. Kad sam delimično povratio pamćenje, setio sam se da mi je Rot rekao kako je u sprezi s kladioničarem iz Tampe, s kojim sam poslovao, i mafijašem iz Nju Orleansa, po imenu Karlos Marčelo. Procenio sam da bi odlazak u policiju mogao biti rizičan.“

"Da li hoćete da kažete da je dalaska policija potkupljena?“ Nisam znao da li je Fricov gnev pravi ili lažni, a nisam ni mario.

„Hoću da kažem da sam gledao Nesalomive i da znam da mafija ne voli cinkaroše. Kupio sam pištolj radi lične zaštite, na šta imam pravo po Drugom amandmanu. Odonda ga nosim sa sobom.“ Pokazao sam na vrećicu za dokaze. „Taj pištolj.“

Hosti: „Gde ste ga kupili?“

"Ne mogu da se setim.“

Fric: „Vaša amnezija vam ponekad dobro dođe, zar ne? Kao nešto preslikano iz Tajne oluje ili Dok se svet okreće{102}.“

„Popričajte s Perijem“, ponovio sam. "I još jednom pogledajte moje koleno. Ponovo sam ga povredio kad sam se peo stepenicama na šesti sprat, da bih spasao predsedniku život. To ću reći novinarima. Takođe ću im reći da sam za ono što sam učinio kao američki građanin nagrađen saslušavanjem u sobici bez kapi vode.“

„Hoćete li vode?“, pitao me je Fric. Shvatio sam da sam na dobrom putu, iako još moram da pazim na svaki korak. Predsednikje za dlaku izbegao smrt. Ova dvojica - da i ne pominjem šefa dalaske policije Džesa Karija - biće pod strahovitim pritiskom da zemlji ponude heroja. Bio sam njihov jedini adut, pošto je Sejdi poginula.

"Neću“, rekao sam, "ali bi mi koka-kola dobro došla.“

6.

Čekao sam na koka-kolu, misleći na Sejdine reči da ostavljamo kilometar dugačak trag. To je bila istina. Ali možda mogu da ga upregnem u svoja kola. Pod uslovom da je izvesni vozač kamiona za šlepovanje automobila, s izvesne benzinske pumpe u Fort Vortu, učinio ono što je pisalo u poruci ispod brisača ševroleta.

Fric je zapalio cigaretu. Dobacio mi je paklicu. Uzeo ju je, kad sam odmahnuo glavom. „Recite nam kako ste ga upoznali.“

Ispričao sam im da sam Lija upoznao u Ulici Mercedes i da smo postali poznanici. Slušao sam njegove tirade o zloj, fašističkoj, imperijalističkoj Americi i o divnoj socijalističkoj državi koja nastaje na Kubi. Kuba je ideal, govorio je. Rusiju su preuzele ništavne birokrate, zbog čega ju je i napustio. Na Kubi je Ujka Fidel. Li nije rekao da Ujka Fidel hoda po vodi, ali se to dalo zaključiti iz njegove priče.

„Mislio sam da je blesav, ali mi se dopala njegova porodica.“ To je bila istina. Njegova porodica mi se dopadala i mislio sam da je blesav.

„Kako je radnik u prosveti poput vas odlučio da živi u tako usranom kraju Fort Vorta?“, zanimao se Fric.

„Pokušavam da napišem roman. Shvatio sam da to ne mogu dok radim u školi. Ulica Mercedes je rupa, ali je stanarina niska. Mislio sam da će rad na knjizi potrajati bar godinu dana, što znači da sam morao da pazim na svaki dolar. Kad bi me ružna okolina oneraspoložila, zamišljao bih da živim na mansardi na Levoj obali.“

Fric: "Da li se vaša ušteđevina sastojala i od novca koji ste zaradili klađenjem?“

Ja: „Pozvaću se na Peti amandman.“

Vil Fric se nasmejao.

Hosti: „Dakle, upoznali ste Osvalda i sprijateljili ste se s njim.“

„Postali smo relativno bliski. Ne možete se sprijateljiti s ludacima. Bar ja ne mogu.“

"Nastavite.“

Li i njegova porodica su se odselili, a ja sam ostao. Jednog dana mi se iznenada javio da mi kaže da s Marinom živi na Ulici Elsbet u Dalasu. Objasnio mi je da je to bolji kraj i da je smeštaj jeftin i raspoloživ. Rekao sam Fricu i Hostiju da mi se Ulica Mercedes smučila. Otišao sam u Dalas i ručao s Lijem u "Vulvortu“, nakon čega smo se prošetali po kraju. Unajmio sam stan u prizemlju u broju 214. u Ulici Vest Nili. Kad se stan na spratu ispraznio, javio sam Liju. Usluga za uslugu.

„Njegova žena nije volela stan u Elsbetu“, rekao sam. „Kuća u Ulici Vest Nili bila je odmah iza ugla i mnogo bolja. Preselili su se.“

Nisam znao koliko pažljivo će pretresti ovu priču, niti da li će hronologija izdržati ozbiljniju proveru. Nisam znao šta će im Marina reći, ali mi to nije bilo važno. Nastojao sam da dobijem u vremenu. Izvući ću se i s iole ubedljivom pričom, zato što je agent Hosti prinuđen da sa mnom postupa u rukavicama. Ako objavim da sam znao za njegov odnos s Osvaldom, provešće ostatak karijere smrzavajući se u Fargu.

„Dogodilo se nešto što mi je privuklo pažnju. To je bilo u aprilu, negde oko Uskrsa. Sedeo sam za kuhinjskim stolom i radio na knjizi, kad se impozantni automobil - mislim da je bio kadilak - zaustavio ispred kuće. Dvoje ljudi je izašlo iz njega. Muškarac i žena. Bili su dobro obučeni. Nosili su plišanu igračku za Džuni. Ona je...“

Fric: „Znamo ko je Džun Osvald.“

„Uspeli su se uza stepenice. Čuo sam tipa - imao je nemački akcenat i snažan glas - čuo sam ga kako kaže; ’Li, kako si promašio?’“

Hosti se nagnuo napred, razrogačenih očiju. „Šta ste rekli?“

„Čuli ste me. Proverio sam novine i znate šta? Neko je pet ili šest dana ranije pucao na penzionisanog generala, velikog desničara, kakve je Li mrzeo.“ „Šta ste učinili?“

„Ništa. Znao sam da ima pištolj - jednom mi ga je pokazao - ali je u novinama pisalo da je atentator pucao na Vokera iz puške. Sem toga, tada sam bio prezauzet svojom devojkom. Pitali ste me zašto je nosila nož u torbi. Odgovor je jednostavan - plašila se. I ona je napadnuta. Samo što nije bila žrtva gospodina Rota. Napao ju je njen bivši suprug. Unakazio joj je lice.“

„Videli smo ožiljak“, rekao je Hosti. „Žao nam je zbog vašeg gubitka, Ambersone.“

„Hvala vam.“ Ne bih rekao da ti je toliko žao, pomislio sam. „Nosila je nož kojim ju je njen bivši - zvao se Džon Klejton - napao. Nosila ga je svuda sa sobom.“ Setio sam se kad je rekla: Za svaki slučaj i Ovoje baš takav slučaj.

Pokrio sam lice rukama. Čekali su da ih sklonim. Spustio sam ih u krilo posle jednog minuta i nastavio pribranim glasom Džoa Frajdeja{103}. Samo činjenice, gospoja.

„Zadržao sam stan na Vest Niliju, ali sam najveći deo leta proveo u Džodiju, brinući se o Sejdi. Odustao sam od rada na knjizi i razmišljao o ponovnom zapošljavanju u ’Denholm konsolidejtu’. Tada sam naleteo na Akivu Rota i njegove gorile. Završio sam u bolnici. Kad su me pustili, otišao sam u rehabilitacioni centar ’ldn Falous’.“

"To mi je poznato“, rekao je Fric. "To jemesto nakom se živi uz tuđu pomoć.“

„Tako je. Sejdi mi je najviše pomagala. Brinuo sam se o njoj, nakon što ju je suprug povredio; ona se brinula o meni kad su me Rot i njegovi saradnici prebili. Te stvari idu ukrug. Stvaraju... ne znam kako da se izrazim... neku vrstu harmonije.“

„Stvari se događaju s razlogom“, ozbiljno će Hosti. Na trenutak sam hteo da se bacim preko stola i da ga izbubecam po mesnatom licu. Ne zato što nije imao pravo. Po mom skromnom mišljenju, stvari se događaju s razlogom, ali da li nam se on dopada? Retko.

„Doktor Peri mi je krajem oktobra dozvolio kratke vožnje.“ Ovo je bila presna laž. Računao sam da neće biti u prilici da je provere u neposrednoj budućnosti... a ako odluče da me prikažu kao istinskog američkog heroja, možda i neće proveravati. "U utorak sam se odvezao do Dalasa, da bih obišao stan u Vest Niliju. Otišao sam vođen predosećajem. Hteo sam da vidim da li će mi susret s njim oživeti neko sećanje.“

Otišao sam tamo, ali da bih uzeo pištolj ispod stepenica.

„Posle toga sam otišao na ručak u ’ Vulvort’ kao u dobrim starim danima. I šta mislite koga sam zatekao za šankom. Li je jeo sendvič s tunjevinom. Seo sam pored njega i pitao šta ima novo. Požalio mi se da FBI maltretira njega i njegovu suprugu. Doslovce mi je rekao: ’Naučiću te kopilane da se ne kače sa mnom, Džordže. Možda ćeš videti nešto, ako budeš gledao televiziju u petak po podne.’“

„Sveta kravo“, reče Fric. „Da li ste to povezali s predsednikovom posetom?“

„Isprva ne. Nikad nisam pažljivo pratio Kenedijevo kretanje; ja sam republikanac.“ Dve laži po ceni jedne. „Sem toga, Li je najviše vremena posvetio najdražoj temi.“

Hosti: "Kubi.“

„Tako je. Kuba i viva Fidel. Nije me ni pitao zašto ćopam. Bio je totalno obuzet sobom. Ali takav je bio. Kupio sam mu puding. Čoveče, kako je dobar kod ’Vulvorta, i košta samo četvrt dolara. Pitao sam ga gde radi. Rekao mi je da radi u skladištu knjiga u Ulici brestova. Govorio je sa širokim osmehom, kao da je istovarivanje kamiona i nošenje kutija najlepši posao na svetu.“

Rekao sam im da više nisam mogao da slušam njegove brbljarije. Krenuo sam, zato što me je noga opasno bolela. Počinjala je i glavobolja. Odvezao sam se do „Idn Falousa“ i zaspao. Kad sam se probudio, setio sam se Nemčeve „kako si promašio“ opaske. Upalio sam televizor. Pričali su o predsedničkoj poseti. Tada sam počeo da se brinem. Prelistao sam gomilu novina u dnevnoj sobi, pronašao putanju kretanja motorizovane kolone i video da prolazi pored skladišta knjiga.

"To mi se čitave srede krčkalo u glavi.“ Naginjali su se preko stola, upijajući svaku reč. Hosti je beležio ne gledajući u blokče. Pitao sam se da li će kasnije moći da pročita to što je nažvrljao. „Rekao sam sebi: Možda zbilja to namerava. Zatim sam rekao: Jok, Li je isprazni hvalisavac. I tako napred-nazad. Juče ujutru sam pozvao Sejdi. Ispričao sam joj čitavu priču i zamolio da mi kaže svoje mišljenje. Nazvala je Deka - Deka Simonsa, čoveka kog je zvala drugim ocem - zatim mi se javila. Posavetovala me je da obavestim policiju.“

Fric je rekao: "Ne želim da povećavam vaš bol, sinko, ali bi vaša prijateljica još bila živa, da ste to učinili.“

„Čekajte. Niste čuli čitavu priču.“ Nisam ni ja, naravno; izmišljao sam je usput. „Rekao sam Deku i njoj da ne zovu policiju. Bojao sam da će, ako je Li nevin, načisto odlepiti. Morate da shvatite da se čovek jedva držao. Ulica Mercedes je bila rupa, a Vest Nili samo malo bolji smeštaj. Meni to nije smetalo. Ja sam samac. Radio sam na knjizi i imao nešto para u banci. Li pak... imao je divnu suprugu i dve kćerkice, druga se nedavno rodila, a nije imao ni za krov nad glavom. Nije bio loš...“

Posle ovog mi je došlo da opipam nos, da bih bio siguran da ne raste.

„... oprostite mi na rečniku, ali bio je jebeno promašen čovek. Zbog šašavih ideja nije mogao da zadrži posao. Rekao mi je da bi, kad bi ga i našao, FBI došao da mu zaprži čorbu. Poverio mi se da je tako ostao bez posla u štampariji.“ "To je obično sranje“, rekao je Hosti. „Momak je za svoje probleme krivio sve izuzev sebe. Bilo mi je žao njegove žene i dece, istinski žao.“

„Zbilja? Baš lepo. Bilo kako bilo, imao je posao i nisam hteo da ostane bez njega, samo zbog dugačkog jezika... a svi znamo koliko je bio dug. Rekao sam Sejdi da ću sutra otići do skladišta knjiga - što će reći danas - da ga proverim.

Rekla je da će poći sa mnom. Ubeđivao sam je da ne ide, zašto što bi moglo biti opasno, ako je Li zbilja odlepio i ako planira da nešto učini.“

"Da li je delovao neobično kad ste zajedno ručali?“, pitao je Fric.

„Nije, bio je hladan kao špricer. Ali, uvek je bio takav.“ Nagnuo sam se prema njemu. „Hteo bih da veoma pažljivo poslušate ovaj deo priče, detektive Fric. Znao sam da će poći sa mnom, bez obzira na moje protivljenje. Zaključio sam to iz njenog glasa. Zbog toga sam pobegao. Učinio sam to da bih je zaštitio. Za svaki slučaj.“

A ovo je baš takav slučaj, prošaptala je Sejdi u mojoj glavi. Ziveće tamo, dok je ponovo ne vidim u stvarnosti. Zakleo sam se da će se to desiti, pa kud puklo da puklo.

„Hteo sam da prespavam u hotelu, ali su svi hoteli bili puni. Setio sam se Ulice Mercedes. Vratio sam ključ broja 2706, u kom sam živeo, ali sam zadržao ključ broja 2703, od preko puta, gde je živeo Li. Dao mi ga je da bih mogao da mu zalivam cveće.“

Hosti: „Imao je cveće?“

Još uvek sam se obraćao Vilu Fricu. „Sejdi se uznemirila kad je videla da me nema u ’ldn Falousu’, baš kao i Dek. Zbog toga je pozvao policiju. Nije ih zvao jednom, već nekoliko puta. Policajac koji je odgovarao na njegove pozive svaki put bi mu rekao da prestane da sere i prekidao vezu. Ne znam da li se iko trudi da beleži te pozive, ali Dek će vam posvedočiti da je tako bilo, a on nema razloga da laže.“

Došao je red na Frica da pocrveni. „Kad biste samo znali koliko pretnji smrću...“

„Siguran sam da ih ima mnogo i da imate ograničen broj ljudi. Samo mi nemojte reći da bi Sejdi bila živa, da smo pozvali policiju. Nemojte mi to pričati, važi?“

Ćutao je.

„Kako vas je našla?“, pitao je Hosti.

O tome nisam morao da lažem, niti sam. Zatim su me pitali kako smo stigli od Ulice Mercedes u Fort Vortu do skladišta knjiga u Dalasu. Taj deo priče je bio posut opasnim hridima. Nisam se brinuo zbog kauboja iz kamioneta. Sejdi ga je posekla, ali tek pošto je pokušao da joj ukrade tašnu. Njegovo vozilo je bilo na izdisaju. Imao sam osećaj da neće prijaviti da je ukradeno. Ukrali smo još jedno, ali s obzirom na hitnost našeg zadatka, policija neće podnositi tužbu zbog toga. Štampa bi ih razapela na krst, ako bi pokušali. Brinuo me je crveni ševrolet, onaj sa smešnim krikima. Prtljažnik s dva kofera se dao objasniti, prljavim vikendima u „Kendlvud bungalovima“. Ali, ako zavire u sveščicu Ala Templtona u... nisam hteo da razmišljam o tome.

Neko je oprezno pokucao na vrata sobe za saslušanje. Jedan od pajkana koji su me dovezli do policijske stanice provirio je unutra. Za volanom policijskog automobila i dok je s kolegom preturao po mojim stvarima, imao je kameno i opako lice plavca iz kriminalističkog filma. Sada je bio nesiguran u sebe i uzbuđen. Uočio sam da nema više od dvadeset tri i da se još bori s tinejdžerskim bubuljicama. Iza njega sam video mnogo ljudi - u uniformama i bez njih - koji su krivili vrat da me vide. Fric i Hosti su se nestrpljivo okrenuli ka nepozvanom posetiocu.

„Gospodo, žao mi je što vas prekidam, ali gospodin Amberson ima telefonski poziv.“

Hosti je procedio kroz stisnute vilice: „Sinko, upravo si prekinuo saslušanje. Znaj da ga ne bih prekinuo ni zbog predsednika Sjedinjenih Država.“

Pajkan je progutao knedlu. Adamova jabučica mu je igrala gore-dole, kao majmun na motki. "Uh, gospodo... o tome se i radi, pozvao ga je predsednik Sjedinjenih Država.“

Izgleda da če saslušanje biti prekinuto.

7.

Odveli su me niz hodnik do kancelarije šefa Karija. Fric me je držao za jednu, a Hosti za drugu ruku. Jedva da sam hramao, pošto sam se oslanjao na njih. Hodnik je bio pun novinara, televizijskih kamera i snažnih reflektora koji su povećavali ionako visoku temperaturu do nesnošljivosti. Nisam bio iznenađen njihovim prisustvom, iako ovi Ijudi - tek korak iznad paparaca - nisu imali šta da traže u policijskoj stanici nakon pokušaja atentata na šefa države. U drugom vremenskom toku su se sjatili na istom mestu nakon Osvaldovog hapšenja i niko nije pokušao da ih izbaci na ulicu. Koliko ja znam, niko nije ni pomenuo tako nešto.

Hosti i Fric su se probijali kroz gomilu, kamenih lica. Sa svih strana su nas gađali pitanjima. Hosti je povikao: „Gospodin Amberson će razgovarati s vama nakon što ga vlasti temeljno saslušaju!“

„Kada će to biti?“, povikao je neko.

„Sutra, prekosutra, možda sledeće nedelje!“

Mnoštvo uzdaha je oraspoložilo Hostija.

„Možda i sledećeg meseca. Predsednik Kenedi čeka na vezi. Zato, mičite se s puta!“

Uzmakli su, brbljajući kao svrake.

Jedina sprava za rashlađivanje u kancelariji šefa Karija bio je ventilator na polici s knjigama. Vazdušna struja bila je pravi blagoslov posle sobe za saslušavanje i medijske mikrotalasne pećnice u hodniku. Veliki crni telefonski aparat počivao je na upijaču. Pored njega je bio dosije s natpisom L. H. OZVALD. Bio je tanak.

Podigao sam slušalicu. "Halo?“

Podišli su me žmarci od nazalnog glasa s novoengleskim naglaskom. Ovo je čovek koji bi ležao u mrtvačnici, da nije bilo Sejdi i mene. „Gospodine Amberson? Ja sam Džek Kenedi. Ja... hm... shvatam da vam moja supruga i ja mnogo dugujemo... hm... da vam dugujemo naše živote. Takođe mi je jasno da ste izgubili nekog veoma dragog.“ Izgovorio je dragog onako kako sam slušao u detinjstvu. „Zvala se Sejdi Danhil, gospodine predsedniče. Osvald ju je ustrelio.” „Veoma mi je žao zbog vašeg... hm... gubitka, gospodine Amberson. Mogu li vas zvati... hm... Džordž?“

„Ako tako želite.“ Mislio sam: Ja ne razgovaram s njim. Ovoje san. „Siguran sam da će je njena zemlja obasuti plimom zahvalnosti... a vas plimom saučešća. Dopustitemi... ah... dabudemprvikojićevamponuditiijednoidrugo“ „Hvala vam, gospodine predsedniče.“ Grlo mi se steglo. S mukom sam govorio glasom jedva nešto jačim od šapata. Pred sobom sam imao njene blistave oči, dok mi je ležala u naručju. Džejk, kako smo igrali. Da li predsednici vode računa o takvim stvarima? Da li znaju za njih? Možda oni najbolji. Možda zbog toga i služe svojoj zemlji.

„Postoji... ah... još neko ko bi želeo da vam se zahvali, Džordže. Moja žena nije sa mnom, ali ona... ah... planira da vas večeras pozove.“

„Gospodine predsedniče, ne znam gde ću večeras biti.“

„Pronaći će vas. Ona je veoma... ah... odlučna kad želi da s nekim razgovara. Recite mi, Džordže, kako ste vf?“

Rekao sam mu da sam dobro, što nisam bio. Obećao je da me će prvom prilikom ugostiti u Beloj kući. Zahvalio sam mu se, iako nisam verovao da ću je ikada posetiti. Dve reči su mi se vrtele po glavi, za vreme nadrealnog razgovora, dok mi je ventilator duvao u oznojeno lice, a gornji deo staklenih vrata kancelarije šefa Karija blistao natprirodnom svetlošću, zbog brojnih televizijskih reflektora.

Bezbedan sam. Bezbedan sam. Bezbedan sam.

Predsednik Sjedinjenih Država me je zvao iz Ostina, da bi mi se zahvalio zato što sam mu spasao život. Bezbedan sam. Moći ću da obavim neophodan zadatak.

8.

Hosti i Fric su me, pet minuta nakon nadrealnog razgovora s Džonom Ficdžeraldom Kenedijem, sproveli niza stepenice u garažu u kojoj je Džek Rubi ubio Osvalda. Pre prebacivanja atentatora u oblasni zatvor u njoj je vladala gužva. Bila je tako prazna, da su naši koraci odjekivali u njoj. Pratioci su me odvezli do Hotela „Adolfus“. Nisam se iznenadio kad sam završio u istoj sobi u kojoj sam odseo prilikom prvog dolaska u Dalas. Kažu da se sve što ide ukrug, vrati na isto mesto. Nikad nisam znao ko su mudraci koji smišljaju slične umotvorine, ali moram da priznam da su imali pravo, bar kad je putovanje kroz vreme u pitanju.

Fric mi je objasnio da su pajkani u hodniku i u prizemlju postavljeni samo zbog moje bezbednosti i da bi držali novinare na odstojanju. (Hm-hm.) Zatim se rukovao sa mnom. I agent Hosti se rukovao sa mnom. Tom prilikom mi je ćušnuo presavijen komad papira u šaku. „Odmorite se“, rekao je. „Zaslužili ste odmor.“

Odmotao sam sićušni komad hartije kad su otišli. To je bila stranica iz njegovog blokčeta. Napisao je tri rečenice, verovatno dok sam razgovarao s Džekom Kenedijem.

Vaš telefonje ozvučen. Posetiću vas u devet uveče. Spalite ovo i sperite pepeo u klozetskoj šolji.

Spalio sam poruku, kao što je Sejdi spalila moju. Uzeo sam telefon i odvrnuo slušalicu. Unutra, među žicama je bio mali plavi cilindar ne veći od dve baterije. Na njemu su bili japanski simboli - podsetili su me na mog starog druga Tihog Majka.

Izvadio sam ga i stavio u džep. Zavrnuo sam slušalicu i pozvao 0. Suočio sam se s dugim periodom tišine, kad sam se predstavio operaterki. Hteo sam da prekinem vezu i pokušam ponovo, kad je počela da mi se kroz plač zahvaljuje što sam spasao predsednika. Biće dovoljno da je pozovem, ako može išta da uradi za mene, rekla je, ako iko u hotelu može išta da uradi. Zove se Marija, spremna je da učini bilo šta u znak zahvalnosti.

„Mogli biste početi tako što biste me spojili s Džodijem“, rekao sam, pre nego što sam joj dao Dekov broj.

„Naravno, gospodine Amberson. Bog neka vas blagoslovi, gospodine. Spojiću vas.“

Dek je podigao slušalicu posle drugog zvona. Zvučao je hrapavo i piskavo, kao da se bolest pogoršala. „Ako je ovo još jedan bogom prokleti novinar...“

„Nije, Dek. To sam ja, Džordž.“ Zastao sam. "Džejk.“

„O, Džejk“, rekao je tužnim glasom. Rasplakao se. Strpljivo sam čekao. Stiskao sam telefon tako čvrsto da me je ruka zabolela. Bol mi je divljao u slepoočnicama. Dan je umirao, ali je svetlost koja je dopirala kroz prozor bila prejaka. U daljini sam čuo potmulu grmljavinu. Konačno je prozborio: „Kako si?“

„Dobro sam. Ali Sejdi...“

„Znam. Na vestima je. Čuo sam šta se desilo na putu do Fort Vorta.“

Dakle, žena s bebom u kolicima i vozač koji je odšlepao ševi uradili su ono čemu sam se nadao. Hvala bogu na tome. Samo što mi to nije bilo tako važno, dok sam sedeo i slušao starca slomljenog srca, koji se trudio da zaustavi suze.

„Dek... da li me kriviš zbog onog što se desilo? Razumeo bih te, da me kriviš.“

"Ne krivim te“, konačno je rekao. „Baš kao ni Eli. Kad se Sejdi odluči, ide do kraja. I ako si bio u Ulici Mercedes u Fort Vortu, ja sam joj rekao kako da te pronađe.“

„Bio sam tamo.“

"Da li ju je kurvin sin upucao? Na vestima kažu da jeste.“

„Jeste. Gađao je mene, ali me je noga izdala... sapleo sam se o kutiju ili nešto drugo i pao. Bila je iza mene.“

"Hriste.“ Zvučao je nešto čvršće. „Umrla je radeći pravu stvar. Potražiću utehu u tom saznanju. Preporučujem ti da isto učiniš.“

„Bez nje, nikad ne bih stigao tamo. Da si je samo video... njenu odlučnost... hrabrost.“

"Hriste“, ponovio je. Izbacio je to iz sebe u dubokom uzdahu. Zvučao je veoma, veoma staro. „Sve je bilo istina. Sve što si rekao i sve što je rekla o tebi. Zbilja si iz budućnosti, zar ne?“

Kako mi je bilo drago što je prislušni uređaj bio u mom džepu. Nisam verovao da su imali vremena da postave još neki u sobi, ali sam ipak pokrio slušalicu rukom i spustio glas. "Ni reči o tome policiji ili novinarima.“

„Dobri bože, ne!“ Zvučao je užasnuto. „Nikad više ne bi video bela dana!“ "Da li si izvadio naš prtljag iz ševijevog prtljažnika? Čak i posle...“

„Nego šta sam. Znao sam da je to veoma važno. Bilo mi je jasno da ćeš biti sumnjiv, čim sam čuo šta se dogodilo.“

„Mislim da ću se provući“, rekao sam, "ali moraš da otvoriš moju aktovku i... imaš li peć za spaljivanje?“

"Da, iza garaže.“

"U njemu je plava beležnica. Spali je u njoj. Hoćeš li učiniti to za mene?“ 1 za Sejdi. Zavisimo od tebe.

„Hoću. Učiniću to. Džejk, žao mi je zbog tvog gubitka.“

"I meni zbog tvoga. Tvoga i mis Elinog.“

"To nije pravedna razmena!“, planuo je. "Ne zanima me da li je predsednik, ali to nije pravedna razmena!“

"Nije“, složio sam se. „Nije. Ali, Dek... nije stvar samo u predsedniku, već u svim lošim stvarima koje bi se dogodile da je umro.“

„Nemam izbora nego da ti verujem na reč. Ipak mi je teško.“

"Znam.“

Da li će prirediti komemoraciju za Sejdi, u srednjoj školi, kao za mis Mimi? Naravno da hoće. Sve televizijske mreže će poslati ekipe. Nijedno oko u Americi neće ostati suvo. Kad se predstava završi, Sejdi će i dalje biti mrtva.

Izuzev ako to ne promenim. To bi podrazumevalo ponovno proživljavanje svega. Učinio bih to za nju. Učiniću to, čak i ako na zabavi na kojoj smo se sreli nakon jednog pogleda na mene proceni da sam prestar za nju (iako ću učiniti sve što mogu da promenim njeno mišljenje). Imaću i jednu prednost: sad kad znam da je Li bio usamljeni strelac, neću morati da čekam tako dugo da bih se rešio ništarije.

„Džejk? Da li si još tu?“

„Jesam. Ne zaboravi da me zoveš Džordž, kad god me pomeneš, važi?“

"Ne boj se. Možda sam star, ali mi mozak još fino radi. Da li ću te ikad videti?“

Ne ako mi agent Hosti kaže ono što želim da čujem, pomislio sam.

„Ako me ne vidiš, znaj da sve ide kako treba.“

"U redu, Džejk... Džordže... da li je... da li je na kraju išta rekla?“

Nisam hteo da mu saopštim njene poslednje reči. Pripadale su samo nama. A opet, morao sam da mu nešto kažem. Preneće ih Eli, a ona svim Sejdinim prijateljima u Džodiju. A bilo ih je mnogo.

„Pitala je da li je predsednik bezbedan. Sklopila je oči i otišla kad sam joj rekao da jeste.“

Dek se ponovo rasplakao. Drhtao sam. Suze bi mi donele olakšanje. Oči su mi ostale suve kao kamenje.

"Zbogom“, rekao sam. „Zbogom, stari prijatelju.“

Pažljivo sam prekinuo vezu. Sedeo sam neko vreme, posmatrajući svetlost dalaskog sumraka. Crveneo se kroz prozor. Crveno nebo uveče donosi sreću mornarima, tvrdila je stara poslovica... ali je utisak kvarila preteća grmljavina. Pet minuta kasnije, povratio sam kontrolu nad sobom i podigao telefon bez prislušnog uređaja. Ponovo sam okrenuo 0. Rekao sam Mariji da hoću da spavam i zamolio je da me probudi u osam. Takođe sam je zamolio da stavi znak "ne uznemiravajte“ na telefonsku liniju.

„O, za to sam se već pobrinula“, odvratila je uzbuđenim glasom. „Šef policije je naredio da ne spajam nikakve pozive na vaš broj.“ Spustila je glas. „Da li je bio lud, gospodine Amberson? Mislim, moraoje da bude, ali da li je tako izgledao?“

Setio sam se izbečenih očiju i demonskog osmeha. „0, da. Siguran sam da je bio. Osam, Marija. Ništa pre toga.“

Prekinuo sam vezu pre nego što je stigla da išta kaže. Skinuo sam cipele (oslobađanje od leve je bilo polagan i bolan proces), legao sam na postelju i pokrio oči rukama. Video sam kako me Sejdi zove da joj se pridružim, dobri gospođine, volite li slatki hleb? Video sam je u svom naručju. Posmatrala me je blistavim, samrtničkim pogledom.

Mislio sam na zečju rupu, i kako, kad god je upotrebim, sve počinje iz početka.

Konačno sam zaspao.

9.

Hosti je zakucao na vrata tačno u devet. Odlučnim korakom je ušao u sobu. Nosio je aktovku u jednoj (ali ne moju, što je bilo dobro) i bocu šampanjca u drugoj ruci, kvalitetnog, moeta ili šandona, s crvenom, belom i plavom trakom oko grlića. Izgledao je veoma umorno.

„Ambersone“, rekao je.

"Hosti“, odvratio sam.

Zatvorio je vrata i pokazao na telefon. Izvadio sam prislušni uređaj iz džepa. Klimnuo je kad sam mu ga pokazao.

„Nema drugih?“, pitao sam.

„Nema. Taj pripada dalaskoj policiji. Ovo je naš slučaj. Naređenja su stigla pravo od Huvera. Ako te iko pita za prislušni uređaj, reći ćeš da si ga pronašao.“

"U redu.“

Podigao je šampanjac. „Ovo je poklon uprave. Zahtevali su da vam ga donesem. Hoćete li da nazdravite predsedniku Sjedinjenih Država?“

Nisam bio raspoložen za nazdravljanje, s obzirom na to da je moja božanstvena Sejdi ležala u mrtvačnici. Uspeo sam, ali je uspeh imao ukus pepela.

"Neću.“

„Neću ni ja, ali mi je đavolski drago da je preživeo. Hoćete li da čujete jednu tajnu?“

"Naravno.“

„Glasao sam za njega. Bio sam verovatno jedini agent u Birou koji je to učinio.“

Ćutao sam.

Hosti je seo u jednu od dve fotelje. Ispustio je dug uzdah olakšanja. Stavio je aktovku između nogu. Okrenuo je bocu da bi pročitao natpis na etiketi. "Hiljadu devetsto pedeset osma. Poštovaoci vina bi mogli da kažu da li je to dobra godina, ali ja više volim pivo.“

„Baš kao i ja.“

"U tom slučaju ćete uživati u lokalnom pivu koje vas čeka u prizemlju. Tamo je pun sanduk i uramljeno pismo koje vam obećava sanduk mesečno do kraja života. Ima još šampanjca. Video sam najmanje deset boca. Šalju ga svi od Dalaske trgovačke komore do Gradskog odbora za turizam. Tamo je i neraspakovani zenit televizor u boji, prsten pečatnjak od suvog zlata s predsednikovom slikom, dar ’Kalovejeve draguljarnice’, kupon za tri nova odela od ’Dalaske muške odeće’ i kojekakve drangulije, među kojima je i ključ grada. Uprava je rezervisala sobu u prizemlju za vaše poklončiće. Pretpostavljam da će do sutra morati da odvoje i drugu. A tek hrana! Narod mesi kolače, pite, peče meso i kokoške. Dole ima dovoljno meksičke hrane da se godinama proseravate. S teškom mukom vraćamo darodavce. Ispred hotela ima mnogo žena koje... pa, recimo da bi vam i Džek Kenedi pozavideo na njima, a on je legendarni ženskaroš. Ne biste verovali kad biste znali šta direktor ima u dosijeima o njegovom seksualnom životu.“ „Iznenadili biste se kad biste znali u šta sve mogu da poverujem.“

„Dalas vas voli, Ambersone. Dođavola, voli vas čitava zemlja.“ Nasmejao se. Smeh se preobrazio u kašalj. Kad je prošao, zapalio je cigaretu. Zatim je pogledao na sat. "Od devet uveče dvadeset drugog novembra 1963. po centralnom standardnom vremenu, vi ste ponos i dika Amerike.“

„A vi, Hosti? Da li me vi volite? Da li me i direktor Huver voli?“

Povukao je dim i ostavio cigaretu u pepeljari. Nagnuo se napred, da bi me bolje video. Duboko usađene oči su izgledale umorno, ali su bile bistre i budne.

„Pogledajte me pravo u oči, Ambersone. Recite mi da li ste sarađivali s Osvaldom. Kažite istinu, zato što ću znati ako me lažete.“

Nisam verovao u to, s obzirom na nesnalaženje s Osvaldom, ali nisam sumnjao da on veruje. Pogledao sam ga u oči i rekao. "Nisam.“

Neko vreme je ćutao. Uzdahnuo je, zavalio se u fotelju i uzeo cigaretu. "Ne, niste.“ Ispustio je dim kroz nozdrve. "Za koga radite? Za CIA? Možda za Ruse? Ja se ne bih složio, ali direktor veruje da bi Rusi rado potrošili agenta spavača da bi sprečili atentat koji bi mogao da izazove međunarodni incident, možda i Treći svetski rat. Pogotovo kad narod sazna za Osvaldov boravak u Rusiji.“ Izgovarao je ime te zemlje kao televizijski propovednik Hargis. Možda je pokušavao da se našali.

Rekao sam: "Ne radim ni za koga. Ja sam samo običan čovek, Hosti.“ Pokazao je cigaretom na mene. „Zapamtite šta ste reldi.“ Otvorio je aktovku i izvukao dosije još tanji od Osvaldovog, koji sam video u Karijevoj kancelariji. Ovaj je moj. Udebljaće se... ali ne tako brzo, kao u kompjuterima opsednutom dvadeset prvom veku.

„Pre Dalasa ste bili u Floridi. U gradu Sanset Point.“

„Tako je.“

„Radili ste kao učitelj na zameni u okrugu Sarasota.”

"Tačno.“

„Verujemo da ste pre toga proveli neko vreme u... da li je to bio Daren? Daren, Mejn?“

"Deri.“

"A šta ste tamo radili?“

„Tamo sam započeo rad na knjizi.“

„Uh-uh, a pre toga?“

„Bio sam tamo-amo, okruglo pa na ćoše.“

„Koliko znate o mojim poslovima s Osvaldom, Ambersone?“

Ćutao sam.

"Ne budite tako zakopčani. Ovde smo samo mi, pilići.“

„Znam dovoljno da napravim dosta nevolja vama i direktoru.“

"Izuzev?“

„Predstaviću vam to na sledeći način. Količina nevolja koju ću izazvati biće direktno proporcionalna količini nevolja koju vi izazovete.“

"Da li bi bilo pošteno reći da ćete, kad su nevolje u pitanju, izmisliti ono što vam nije poznato... na našu štetu?“

Ćutao sam.

Nastavio je, kao da govori sam sa sobom, "Ne iznenađuje me što ste pisali knjigu. Trebalo je da nastavite s tim poslom, Ambersone. Verovatno bi osvanula na listi najprodavanijih naslova. Vi ste prokleto dobri u izmišljanju. To vam priznajem. Bili ste prilično uverljivi ovog popodneva. I znate ono što ne bi trebalo da znate, zbog čega verujemo da ste daleko od običnog građanina. Recite, ko vas je pripremio? Da li je to bio Anglton iz Firme? Bio je, zar ne? Podmukli kopilan.“ „Radio sam sam“, rekao sam, "i verovatno ne znam onoliko koliko mislite da znam. Ali da, znam dovoljno da bih ocrnio Biro u očima javnosti. Na primer, znam da vam je Li rekao da će ubiti Kenedija.“

Hosti je zdrobio cigaretu, uz mnoštvo varnica. Neke su pale na njegovu ruku, ali ih nije osetio. "To je jebena laž!“

"Znam“, rekao sam. „Izreći ću je mirne duše, ako me na to naterate. Da li ste većali o mom uklanjanju, Hosti?“

„Poštedite me stripovskih scenarija. Mi ne ubijamo ljude.“

„Ispričajte to braći Dijem u Vijetnamu.“

Posmatrao me je, kao da sam naizgled bezopasni miš, koji ga je iznenada ujeo, kao da sam mišić s velikim zubima. „Otkud znate da Amerika ima ikakve veze s braćom Dijem? U novinama piše da su nam ruke čiste.“

„Bolje da ne skrećemo s teme. Stvar je u tome da sam u ovom trenutku previše popularan da bih bio ubijen. Možda grešim?“

„Niko ne želi da vas ubije, Ambersone. I niko ne želi da traži rupe u vašoj priči.“ Nasmejao se, nimalo veselo. "Da smo to učinili, raspala bi se. Toliko je krhka.“ "’Romanse na brzu ruku su bile njena specijalnost’“ rekao sam.

"Šta?“

"To je H. H. Manro. Takođe poznat kao Saki. Priča se zove ’Otvoreni prozor’. Potražite je. Veoma je poučna, u pogledu veštine izmišljanja kojekakvih sranja u realnom vremenu.“

Posmatrao me je zabrinutim, lukavim očima. „Uopšte vas ne razumem. To me brine.“ Grmljavina se čula iz pravca zapada i naftnih bušotina koje su radile bez prestanka, ispuštajući oblake plamtećeg gasa prema zvezdama.

„Šta hoćete od mene?“, pitao sam.

„Mislim da ne bismo našli... ništa, ako bismo pratili vaš trag malo dalje od Derena ili Derija ili ko zna kako se već zove. Ispalo bi da ste se pojavili niotkuda.“

Zamalo što nisam ostao bez daha, kad sam shvatio koliko je blizu istini.

„Zelimo da se vratite tamo odakle ste došli, u to niotkuda. Skandalima sklona štampa će prežvakavati uobičajena prljava nagađanja i teorije zavere, ali vam možemo garantovati da ćete se iz ovoga izvući neokaljanog obraza. Ako vam je uopšte stalo do toga, Marina Osvald će podržati vašu priču do poslednjeg slova.“

„Pretpostavljam da ste već razgovarali s njom.“

„Pogodili ste. Svesna je da će biti deportovana ako ne bude sarađivala. Gospoda iz štampe nisu stigla da vas lepo pogledaju; fotografije koje će se pojaviti u sutrašnjim novinama biće prilično nejasne.“

Znao sam da će tako biti. Bio sam izložen foto-aparatima samo u kratkoj šetnji hodnikom do kancelarije šefa Karija. Fric i Hosti, obojica krupni Ijudi, držali su me podruku, zatvarajući najbolje uglove. Sagnuo sam glavu, da bih se zaštitio od prejakog svetla. U Džodiju je bilo mnogo mojih fotografija, čak i portret u godišnjaku, iz godine u kojoj sam radio kao preaavač s punim radnim vremenom. Neće se pojaviti u medijima do utorka ili srede iduće nedelje, u ovo vreme pre razvitka kompjuterske tehnologije i faksova.

„Evo vaše priče“, rekao je Hosti. "Vi volite priče, zar ne? One kao ’Otvoreni prozor’{104}?“

"Ja sam profesor engleskog. Volim priče.“

„Ovaj tip, Džordž Amberson, toliko je potresen bolom zbog gubitka devojke...“

"Verenice.“

„Verenice, tako zvuči još bolje. Toliko je potresen bolom da se odlučuje da se skloni od svega i nestane. Ne želi publicitet, besplatni šampanjac, predsedničke medalje ili paradu sa šarenim papirnim trakama i konfetama. Želi da se osami i tuguje daleko od znatiželjne svetine. Amerikanci vole takvu priču. Stalno je gledaju na televiziji. Ne zove se ’Otvoreni prozor’, već ’Skromni heroj’. A tu je i ovaj agent FBI-a, spreman da potvrdi svaku reč i da pročita izjavu koju ste ostavili za sobom. Kako vam to zvuči?“

Zvučalo je kao mana s nebesa, ali sam zadržao bezizražajni, pokeraški izraz lica. „Bespogovorno ste sigurni da mogu da nestanem.“

"Jesmo.“

„Bili ste ozbiljni kad ste mi rekli da neću nestati na dnu reke Triniti, po direktorovom naređenju?“

„Ništa slično se neće dogoditi.“ Osmehnuo se. Hteo je da me ohrabri, ali me je podsetio na staru priču iz tinejdžerskih godina: Ne brini, nećeš zatrudneti, preležao sam zauške u četrnaestoj.

„Možda i zato što sam ostavio malo osiguranje, agente Hosti.“

Trepnuo je jednim okom. To je bio jedini znak da ga je ideja uznemirila. „Mislimo da možete da nestanete zato što verujemo... recimo da možete da dozovete pomoć, čim se udaljite od Dalasa.“

„Neće biti konferencije za štampu?“

"To je poslednje što bismo želeli.“

Ponovo je otvorio aktovku. Izvadio je žuto parče papira. Dodao mi ga je, zajedno s nalivperom iz džepa na grudima. „Napišite pismo, Ambersone. Fric i ja ćemo ga pronaći sutra ujutru, kad dođemo po vas. Možete da ga naslovite ’Svim zainteresovanim licima’. Potrudite se da bude dobro. Ma, nek bude genijalno. Možete vi to, zar ne?“

"Naravno“, rekao sam. „Romanse na brzu ruku su moja specijalnost.“ Nacerio se, bez trunke veselosti, i podigao bocu šampanjca. „Možda ću popiti koji gutljaj dok vi pišete. Vama neću dati. Čeka vas zahtevna noć. Preći ćete dug put, dok se ne odmorite i takve stvari.“

10.

Pisao sam pažljivo, ali sam brzo završio. U ovakvim slučajevima (iako u istoriji sveta nije bilo slučaja poputovog),važi princip - što kraće to bolje. Držao sam se Hostijeve ideje o skromnom heroju. Bilo mi je veoma drago što mi se pružila prilika da odspavam nekoliko sati. Kratki odmor je bio pun zbunjujućih snova, ali mi je glava bila relativno bistra.

Hosti je bio na trećoj čaši iskričavog pića, kad sam završio s pisanjem. Izvadio je nekoliko predmeta iz aktovke. Poređao ih je po stočiću za kafu. Dodao sam mu pismo. Pročitao ga je. Ponovo je zagrmelo. Munja je načas osvetlila noćno nebo. Procenio sam da je oluja još daleko.

Razgledao sam ono što je poređao po stočiću za kafu, dok je čitao. Prepoznao sam tajmeks, jedini predmet koji mi iz nekih razloga nije vraćen s ostalim ličnim stvarima, po napuštanju iz policijske stanice. Tu je bio i par naočara u rožnatom okviru. Podigao sam ih i isprobao. Sočiva su bila bez dioptrije. Video sam i ključ sa šupljim cilindrom, umesto zubaca. Koverta je sadržala oko hiljadu dolara u upotrebljenim dvadeseticama i pedeseticama. Na stolu je bila i mreža za kosu i bela uniforma iz dva dela - pantalone i tunika. Pamučna tkanina je bila tanja od moje priče, u Hostijevim očima.

„Pismo je dobro“, rekao je Hosti i spustio papir. „Uspeli ste da mu date žaloban ton, kao Ričard Kimbal u Beguncu. Da li ste ga gledali?“

Gledao sam noviju verziju s Tomijem Lijem Džonsom, ali ovo nije bio trenutak da to pomenem. "Nisam.“

„Neosporno je da ćete postati begunac, ali samo od štampe i američke javnosti, koja će želeti da zna sve o vama, od vrste soka koji ujutro pijete do veličine vaših gaćica. Vi ste prvorazredna priča, Ambersone, ali niste predmet interesovanja policije. Niste ubili svoju devojku, niti ste pogodili Osvalda.“

„Pokušao sam. Bila bi živa, da ga nisam promašio.“

"Ne bih preterano prebacivao sebi zbog toga. To je velika prostorija, a tridesetosmica nije najpreciznija s veće razdaljine.“

To je istina. Morao sam da priđem na manje od petnaest metara. Tako mi je kazano, i to ne jedanput. Nisam to rekao. Kratko poznanstvo sa specijalnim agentom Džejmsom Hostijem primicalo se kraju. Jedva sam čekao da se okonča.

„Čisti ste. Treba da odete negde, odakle će vas vaši ljudi pokupiti i odvesti u špijunsku nedođiju. Možete li to?“

Nedođija je u mom slučaju bila zečja rupa koja će me prebaciti četrdeset osam godina u budućnost. Pod pretpostavkom da je još na istom mestu.

„Verujem da ću se snaći.“

„Bolje bi vam bilo. Ako samo pokušate da nam naškodite, okomiću se na vas dvostrukom snagom. Gospodin Huver... recimo da nije sklon praštanju.

„Objasnite mi kako ću napustiti hotel.“

„Obući ćete belu kuhinjsku odoru, stavićete naočari i mrežu za kosu. Ključ upravlja uslužnim liftom. Odvešće vas do nivoa B-l. Proći ćete kroz kuhinju i kroz zadnja vrata. Da li me pratite?“

„Da.“

„Čekaće vas automobil Biroa. Sešćete na zadnje sedište. Nećete razgovarati s vozačem. Nećete se voziti luksuznom taksi službom. Odbaciće vas do autobuske stanice. Vozač će vam ponuditi tri karte: Tampu u jedanaest i četrdeset, Litl Rok u jedanaest i pedeset ili Albukerki u dvadeset minuta posle ponoći. Ne želim da znam koju ćete izabrati. Imajte na umu da naša saradnja tu prestaje. Odgovornost da se izgubite je na vama i onima za koje radite, naravno.“

"Naravno.“

Telefon je zazvonio. „Ako je to neki snalažljivi novinar koji je našao način da vas pozove, otarasite ga se“, rekao je Hosti. „Prerezaću vam grkljan ako zucnete makar i jednu reč o mom prisustvu.“

Mislio sam da se šali, ali nisam bio sasvim siguran. Podigao sam slušalicu. "Ne znam ko je ovo, ali sam prilično umoran, stoga...“

Zadihani ženski glas na dugom kraju je rekao da me neće dugo zadržavati. Posmatrajući Hostija, oblikovao sam reči usnama: Džeki Kenedi. Klimnuo je i nasuo još malo mog šampanjca. Okrenuo sam se, kao da će ga to sprečiti da čuje naš razgovor.

„Gospođo Kenedi, zbilja niste morali da zovete, počašćen sam što vas čujem, u svakom slučaju.“

„Htela sam da vam lično zahvalim zbog onog što ste učinili“, rekla je. „Znam da vam se moj suprug već zahvalio u naše ime, ali... gospodine Amberson...“ Prva dama je zaplakala. „Htela sam da vam zahvalim u ime naše dece, koja su večeras mogla da požele laku noć majci i ocu telefonom.“

Kerolin i Džon-Džon. Do ovog trenutka nisam ni pomislio na njih.

„Gospođo Kenedi, zbilja nema na čemu.“

„Razumela sam da je žena koja je poginula trebalo da postane vaša supruga.“

„Tako je.“

„Sigurno vam je srce slomljeno. Molim vas da prihvatite moje saučešće - znam da ono nije dovoljno, ali je to sve što mogu da vam ponudim.“

„Hvala vam.“

„Kad bih mogla to da promenim... kad bih samo mogla da na neki način vratim vreme unazad...“

Ne, pomislio sam. Toje moj posao, gđo Džeki.

„Shvatam. Hvala vam.“

Pričali smo još malo. Ovaj poziv mi je mnogo teže pao nego Kenedijev u policijskoj stanici. Delimično i zato što mi je prvi ličio na san, a ovaj nije, ali najviše zbog tragova straha u njenom glasu. U punoj meri je razumela da su za dlaku izbegli pogibelj. Nisam imao taj utisak u razgovoru s njenim čovekom. Izgleda da je verovao kako je predodređen da bude srećan, blagosloven, možda čak besmrtan. Sećam se da sam je na kraju razgovora zamolio da se postara da njen suprug, u preostalom delu predsedničkog mandata, prestane da se vozi u otvorenim kolima.

Rekla je da mogu da računam na to. Još jednom mi se zahvalila i prekinula vezu. Kad sam se okrenuo, video sam da sam sam u sobi. Hosti je otišao za vreme mog razgovora sa Zaklinom Kenedi. Ostavio je dva pikavca u pepeljari, poluispijenu čašu šampanjca i još jednu nažvrljanu poruku. Ležala je pored žutog papira s mojim „svim zainteresovanim licima“ pismom.

Rešite se prislušnoguređajapre autobuske stanice, pisalo je. A ispod toga: Nek vas sreća prati, Ambersone. Veoma mi je žao zbog vašeggubitka. H.

Možda mu je i bilo, ali je saučešće jeftino, zar ne? Saučešće je jeftino.

11.

Maskirao sam se u kuhinjskog pomoćnika i odvezao do nivoa B-1 liftom koji se osećao na pileću supu, roštiljski sos i džek danijels. Kad su se vrata otvorila, iustrim korakom sam pregazio sparnu, aromatičnu kuhinju.

Mislim da me niko nije ni pogledao.

Našao sam se na sokačetu u kom su dva beskućnika preturala po kantama za smeće. Ni oni me nisu pogledali, ali su podigli glave kad je zastor od munja osvetlio nebo. Neupadljivi/ord sedan je preo u mestu, na kraju sokaka. Seo sam na zadnje sedište. Smesta smo krenuli. Čovek za volanom je izgovorio samo jednu rečenicu pre nego što se zaustavio pred autobuskom stanicom „Grejhaund“: „Izgleda da pada kiša.“

Ponudio mi je tri autobuske karte, kao da deli karte na pokeru. Uzeo sam onu do Litl Roka. Imao sam jedan sat na raspolaganju. Otišao sam u prodavnicu poklona i kupio jeftin kofer. Ako sve bude kako treba, imaću šta da stavim u njega. Neće mi trebati mnogo stvari. Imao sam svakakve odeće, u mom domu u Sabatusu. Nadao sam se da ću stići do njega za manje od nedelju dana, iako je moje odredište bilo gotovo pedeset godina u budućnosti. Ajnštajnu bi se dopao taj paradoks. Moj umorni, ucveljeni um nijednog trenutka nije pomislio - s obzirom na efekat leptira - da moja kuća gotovo sigurno više neće biti moja. Ako uopšte bude bila na istom mestu.

Kupio sam novine, vanredno izdanje Sluzavog heralda. Na naslovnoj strani je bila jedna fotografija, snimak profesionaka ili delo nekog srećnog amatera. Na njoj se Kenedi pognuo preko žene s kojom sam nedavno razgovarao, one koja nije imala krvave mrlje na ružičastom kompletu kad ga je konačno skinula te večeri.

Džon F. Kenedi telom štiti suprugu, dok predsednička limuzina brzo napušta mesto koje je zamalo postalo poprište nacionalne tragedije, pisalo je u podnaslovu. Iznad ovoga je bio naslov krupnim masnim slovima. Bilo je mesta za njih, pošto se sastojao samo od jedne reči.

SPASEN!

Okrenuo sam drugu stranu, da bih se suočio s još jednom fotografijom. Na njoj je bila Sejdi. Izgledala je neverovatno mlado i lepo. Osmehivala se. Čitav životje preda mnom, poručivao je taj osmeh.

Sedeo sam na stolici s drvenim gredicama, u kasnim noćnim satima, dok su putnici žurili oko mene, bebe plakale, vojnici s platnenim rancima se smejali, poslovni ljudi glancali cipele, a zvučnici sipali podatke o dolascima i odlascima autobusa. Pažljivo sam savio novine oko ivica fotografije, da bih je iscepao a da ne oštetim njeno lice. Dugo sam je posmatrao. Savio sam je i gurnuo u novčanik. Bacio sam ostatak novina. U njima nije bilo ničeg za čitanje.

Putnici za Lid Rok su u jedanaest i dvadeset pozvani da se ukrcaju u autobus. Pridružio sam se gomili oko prednjih vrata. Nosio sam lažne naočari, ali nisam pokušavao da sakrijem lice. Niko me nije pogledao s naročitim interesovanjem. Bio sam samo jedno krvno zrnce u krvotoku tranzitne Amerike, ništa važnije od ostalih.

Danas sam promenio vaše živote, pomislio sam, gledajući ljude na izmaku dana. U toj ideji nije bilo ničeg čudesnog ili trijumfalnog. Činilo mi se da je lišena svakog emocionalnog naboja, pozitivnog ili negativnog.

Ušao sam u autobus i seo daleko nazađ. Ispred mene je bilo mnogo momaka u uniformama. Verovatno su išli u vazduhoplovnu bazu u Litl Roku. Neki bi izginuli u Vijetnamu, da danas nisam ovo učinio. Drugi bi se vratili kući obogaljeni. A sada? Šta sada?

Autobus je krenuo. Napuštali smo Dalas. Ispraćala nas je sve glasnija grmljavina i sve češće sevanje munja, ali još nije bilo kiše. Kad smo stigli do Sumpornih izvora, preteća oluja je ostala iza nas. Na nebu se pojavilo desetine hiljada zvezda, blistavih kao opiljci od leda i dvostruko hladnijih. Posmatrao sam ih neko vreme, zatim sam se zavalio na sedište, zatvorio oči i slušao kako gume Velikog psa proždiru Auto-put 30.

Sejdi, pevale su gume. Sejdi, Sejdi, Sejdi.

Konačno sam, negde oko dva ujutru, zaspao.

12.

U Litl Roku sam kupio karte za podnevni autobus za Pitsburg, sa zaustavljanjem u Indijanapolisu. Doručkovao sam u restoranu na ! stanici, pored starca koji je jeo s radio-aparatom pored sebe. Bio je veliki, s mnoštvom šarenih brojčanika. Pokušaj atentata je, razume se, još bio vest dana... i Sejdi. Sejdi je bila velika, velika vest. Sledovala joj je državna sahrana. Večno počivalište će joj biti na arlingtonskom nacionalnom groblju. Pričalo se da će joj lično predsednik održati posmrtni govor. Pominjao se i verenik gospođe Danhil, Džordž Amberson, takođe iz Džodija, Teksas. Trebalo je da nastupi pred novinarima u 10.00, ali je to pomereno za po podne - bez objašnjenja. Hosti mi je obezbedio onoliko vremena koliko je mogao. To mi je odgovaralo, kao i njemu, naravno i njegovom dragocenom direktoru.

„Predsednik i njegovi herojski spasioci nisu jedine vesti koje ovog jutra dolaze iz Teksasa“, govorio je starčev radio. Ukočio sam se. Šoljica crne kafe se zaustavila na pola puta do mojih usana. Osetio sam kiseo ukus u ustima, koji sam prepoznao. Psiholozibi ga nazvali presque vu - osećaj koji se ponekad javlja pre nego što se desi nešto čudesno - moje ime za njega je bilo mnogo skromnije: harmonija.

„Čudnovati tornado se sručio na Fort Vort, nedugo posle jedan ujutru, na vrhuncu oluje s grmljavinom. Uništio je skladište ’Montgomeri Vord’ i desetak domova u blizini. Dvoje ljudi je poginulo, a četvoro nestalo.“

Nisam sumnjao da su dve od desetak kuća bile one na broju 2703 i 2706, u Ulici Mercedes. Gnevni vetar ih je izbrisao kao lošu jednačinu.

Trideseto poglavlje

1.

Malo posle podneva dvadeset šestog novembra, sišao sam s poslednjeg „Grejhaundovog“ autobusa na stanici na Aveniji Minot u Obernu, Mejn. Posle osamdeset časova gotovo neprekidne vožnje, ispresecane kratkim periodima sna, osećao sam se kao plod sopstvene mašte. Bilo je hladno. Bog je čistio grlo i pljuvao nešto snega s prljavog, sivog neba. Kupio sam farmerke i par plavih flanelskih košulja, da bih zamenio odoru kuhinjskog pomoćnika, ali takva odeća nije bila ni izbliza dovoljna da me zaštiti od hladnoće. Zaboravio sam na vremenske prilike u Mejnu, tokom boravka u Teksasu. Moje telo ih se brzo setilo i zadrhtalo. Svratio sam u prodavnicu odeće i odabrao jaknu s postavom od jagnjeće kože. Odneo sam je do prodavca.

Odložio je primerak luistonskog Sana, da bi me uslužio. Video sam moju fotografiju - da, onu iz srednjoškolskog godišnjaka - na naslovnoj strani. GDE JE DZORDŽ AMBERSON? Pitao se uvodničar. Prodavac je uzeo novac i nažvrljao priznanicu. Kucnuo sam po mojoj slici. „Šta mislite da se događa s tim tipom?“ Prodavac me je pogledao i slegnuo ramenima. „Ne želi publicitet i ne krivim ga zbog toga. Mnogo volim svoju suprugu. Ako bi iznenada umrla, ne bih voleo da me slikaju za novine, niti bih gurao uplakanu njušku pred televizijske kamere. Da li biste vi to činili?“

"Ne bi, verovatno ne bih.“

"Da sam na njegovom mestu, ne bih isplivao na površinu sve do 1970. Pričekao bih da se prašina slegne. Šta kažete na dobru kapu, koja bi se slagala s tom jaknom? Juče sam dobio neke flanelske. Imaju dobre i debele pokrivače za uši.“ Kupio sam i kapu s novom jaknom. Othramao sam dva bloka do autobuske stanice. Mahao sam koferom u zdravoj ruci. Jedan deo mene je želeo da odmah ode u Lizbon Fols, da bi se uverio da je zečja rupa još tamo. Znao sam da ne bih mogao da odolim da je ne upotrebim, ako je još tamo. Razumni deo mene je,posle pet godina u Zemlji pređašnjoj, znao da nisam spreman za juriš na ono što je, u mom umu, postala Zemlja buduća. Pre toga ću morati da se odmorim. Potreban mi je pravi odmor, a ne dremanje u autobuskom sedištu, dok dečica plaču i pripiti putnici se smejulje.

Četiri ili pet taksija je čekalo u nizu. Sneg je sad znatno gušće padao. Ušao sam u prvi. Opustio sam se u zagrejanoj kabini. Taksista je bio debeli čovek s izgužvanom kapom. Na njoj je bio bedž s natpisom OVLAŠĆENIVOZAČ. Prvi put sam ga video, ali sam znao da će, kad upali radio, on biti na portlandskoj stanici VJAB i da će, kad izvadi cigarete iz džepa na grudima, one biti laki strajk. Sve što ide ukrug, mora da se vrati na isto mesto.

„Gde idemo, šefe?“

Rekao sam mu da me odbaci do prenoćišta za automobiliste „Tamarak“, na Putu 196.

"Idemo.“

Uključio je radio. „Miraklsi“ su pevali „Majkovog majmuna“.

„Moderni plesovi!“, progunđao je, grabeći cigaretu. „Samo uče decu da đipaju i vrte dupetom.“

„Igra je život“, odvratio sam.

2.

Recepcionerka je bila drugačija, ali mi je dala istu sobu. Naravno da jeste. Bila je nešto skuplja. Stari televizor je bio zamenjen novim, ali je isti znak na vrhu zečjih ušiju poručivao: NE KORISTITE "METALNU FOLIJU“! Prijem je još bio loš. Nije bilo vesti, samo sapunica.

Isključio sam televizor i stavio znak NE UZNEMIRAVAJ na vrata. Navukao sam zavese. Svukao sam se i uspuzao u krevet, u kom sam - s izuzetkom snenog posrtanja do kupatila da ispraznim bešiku - prespavao punih dvanaest sati. Probudio sam se usred noći. Nestalo je struje. Oko motela je duvao snažni severozapadni vetar. Sjajni polumesec je jezdio visoko na nebesima. Uzeo sam još jedno ćebe iz ormana i prespavao još pet sati.

Probudio sam se u zoru. Boje i senke "Tamarak“ prenoćišta za automobiliste su u prvoj svetlosti dana bile dostojne stranica Nejšenel džiografika. Mraz se nahvatao po automobilima ispred soba. Video sam sopstveni dah. Dohvatio sam telefon, ne očekujući ništa, ali je mladić na recepciji odmah odgovorio, iako je zvučao kao neko ko se prenuo iz dremeža. Naravno, rekao je, telefoni rade, sa zadovoljstvom će pozvati taksi - gde želim da idem?

U Lizbon Fols, rekao sam. Na uglu Glavne ulice i Starog puta za Luiston.

„Do ’Voća’?“, pitao je.

Bio sam tako dugo odsutan, da ga isprva nisam razumeo. Onda mi je sinulo. „Tako je, do ’Voćne kompanije Kenebek’.“

Idem kući, pomislio sam. Bog nek mije upomoći, idem kući.

Samo što to nije bilo tačno, godina 2011. više nije bila moj dom. Zadržaću se samo kratko vreme, pod uslovom da uopšte do nje stignem. Moglo bi se desiti da se zadržim samo nekoliko minuta. Džodi je sad bio moj dom. Ili će biti, kad Sejdi tamo dođe. Sejdi, devica. Sejdi s dugim nogama, dugom kosom, i sklonošću da se sapliće preko svega što joj se nađe na putu... samo što sam, u kritičnom trenutku, bio tu da je prihvatim.

Sejdi, neunakažena lica.

Ona je bila dom.

3.

Taksista je tog jutra bila čvrsto građena žena pedesetih godina, umotana u staru jaknu, s kapom Red soksa, umesto one s bedžom OVLAŠĆENOG VOZAČA. Kad smo skrenuli na 196-icu u pravcu Folsa, rekla je: „Jeste li čuli vesti? Kladim se da niste - struja još nije došla, jelda?“

„Kakve vesti?“ pitao sam, iako se grozomorna izvesnost već nastanila u mojim kostima: Kenedi je mrtav. Nisam znao da li je stradao nesrećnim slučajem, od srčanog udara ili atentata, ali je bio mrtav. Prošlost je tvrdokorna, a Kenedi je mrtav.

„Zemljotres je pogodio Los Anđeles.“ Izgovarala je to kao Las Anđles. „Ljudi godinama govore da će Kalifornija jednog dana samo skliznuti u okean. Izgleda da su bili u pravu.“ Odmahnula je glavom. „Neću da kažem da je to zbog slobodnog načina života - sve te filmske zvezde i ostalo - ali, kao prilično dobar baptista, neću reći ni da nije tako.“

Prošli smo pored „Lizbonskog bioskopa za automobiliste“. ZATVOREN ZA OVU SEZONU, pisalo je na tabli za oglašavanje filmskog programa. DRUŽlĆEMO SE S NOVIM NASLOVIMA ŠEZDESET ČETVRTE!

„Koliko je ozbiljan bio?“

„Kažu da ima sedam hiljada poginulih, ali, kad god pomenu toliku brojku, znate da će biti veća. Većina prokletih mostova je pala, auto-putevi su iskidani, a požari besne na sve strane. Izgleda da je deo grada nastanjen crnjama načisto izgoreo. Bradavica! Zar to nije đavolsko ime za neki kraj grada, čak i za onaj nastanjen crncima? Bradavica! Bljak!“

Nisam odgovorio. Mislio sam na Regsa, štene koje smo imali, dok smo još živeli u Viskonsinu. Dopuštali su mi da se igram s njim u zadnjem dvorištu, pre dolaska školskog autobusa. Učio sam ga da sedi, donosi bačene predmete, da se prevrće, takve stvari. Pametni štenac je brzo učio! Mnogo sam ga voleo.

Od mene se očekivalo da zatvorim kapiju na zadnjem dvorištu, pre odlaska u školu. Voleo je da leži na kuhinjskom pragu. Majka bi ga pozvala unutra i nahranila, nakon što bi odbacila oca do železničke stanice. Uvek bih zatvarao kapiju - bolje reći, ne sećam se da sam ikad zaboravio da je zatvorim - ali jednog dana, kad sam se vratio kući iz škole, majka mi je rekla da je Regs mrtav. Izašao je na ulicu. Dostavni kamion ga je pregazio. Nikad me nije usmeno ukorila, ali jeste pogledom. Zato što je i ona volela Regsa.

„Zatvorio sam ga, kao i uvek“, rekao sam kroz suze, i - dok sam govorio - verovao sam da je baš tako bilo. Možda zato što sam ih uvek zatvarao. Te večeri smo ga otac i ja sahranili u zadnjem dvorištu. To verovatno nijepo zakonu, rekao je tata, ali nikom neću reći, ako ti budeš ćutao.

Dugo sam ležao budan te večeri, užasnut onim što sam možda učinio i opterećen nemogućnošću da se setim onog što jesam. Da i ne pominjem krivicu. Krivica me je tištila dugo, čitavih godinu dana. Oslobodio bih je se znatno ranije, da sam samo mogao da se setim onog što se kobnog jutra dogodilo. Da li sam zatvorio vrata, ili nisam? Ko zna koliko puta sam nagonio um da se pozabavi poslednjim jutrom mog šteneta. Nisam mogao da se setim ničeg izuzev da sam mu bacao hranu i vikao: „Hvataj, Regs, hvataj!“

Takve stvari su mi se motale po glavi u taksiju do Folsa. Prvo sam pokušao da ubedim sebe da je zemljotres krajem novembra 1963. bio činjenica i u svetu iz kog sam došao. Jedna od onih - kao pokušaj ubistva Edvina Vokera - koja mi je promakla. Zar nisam rekao Alu Templtonu da sam diplomirao engleski, a ne istoriju.

Nisam uspeo. Da se takav zemljotres dogodio u Americi, u kojoj sam živeo pre silaska u zečju rupu, znao bih za njega. Bilo je mnogo većih katastrofa - cunami u Indijskom okeanu je 2004. pobio više od dve stotine hiljada ljudi - ali je sedam hiljada bio veliki broj za Ameriku, dva puta veći od gubitaka zabeleženih jedanaestog septembra.

Zapitao sam se kako je ono što sam učinio u Dalasu moglo da izazove ovo što je ova žena grubih manira tvrdila da se dogodilo u Los Anđelesu. Jedini odgovor koji mi je pao na pamet bio je efekat leptira, ali kako je mogao da se razmahne tako brzol To je nemoguće. Sasvim nemoguće. Nije bilo zamislivog lanca uzroka i posledica između ta dva događaja.

Ipak sam u dubini uma čuo šapat: Ti si ovo učinio. Ti si prouzrokovao Regsovu smrt tako što si ostavio kapiju zadnjeg dvorišta otvorenu ili je nisi zatvorio rezom... ti si i ovo prouzrokovao. Ti i Al ste mnogo pričali o plemenitoj misiji spasavanja hiljada života u Vijetnamu, ali ovo je vaš prvi stvarni doprinos Novoj istoriji - sedam hiljada mrtvih u Los Anđelesu.

To je jednostavno nemoguće. Čak i da je bilo...

Ako bolje razmisliš, shvatićeš da nema opasnosti da stvari pođu nagore, rekao je Al. Ako svetpostane zbilja usran, možeš da ga vratiš na staro. To će biti lakše od brisanja školske table.

„Gospodine? Stigli smo.“ Okrenula se, da bi me radoznalo osmotrila. „Stigli smo pre gotovo tri minuta. Malo je rano za šoping. Da li je ovo vaše željeno odredište?“

Znao sam da moram biti ovde. Platio sam iznos s taksimetra, dodao velikodušnu napojnicu (novac je ionako pripadao FBI-u) i uz pozdrav izašao.

4.

Lizbon Fols je bio smrdljiv kao uvek, ali je u gradu bar bilo električne energije. Trepćuće svetlo na raskrsnici je radilo, dok se ljuljalo na severozapadnom vetru. „Voćna kompanija Kenebek“ je bila u mraku. U izlogu nije bilo jabuka, pomorandži i banana. Na vratima radnje sa zelenim izlogom visila je tabla s natpisom OTVARA SE U 10 UJUTRU. Nekoliko automobila je prolazilo Glavnom ulicom, a nekoliko prolaznika žurilo podignutih okovratnika. Fabrika "Vorumbo“, preko puta, radila je punom parom. I s ovog mesta sam čuo sv-VUUŠ, sv-VUUŠ teških mašina. Čuo sam i nešto drugo: neko me je zvao, iako ni po jednom od meni poznatih imena.

„Džimla! Hej, Džimla!“

Okrenuo sam se ka fabrici. Razmišljao sam: Vratio se. Čovek sa žutom kartieom. Vratio se iz mrtvih, baš kao predsednik Kenedi.

Samo što to nije bio Čovek sa žutom karticom, baš kao što taksista koji me je pokupio s autobuske stanice nije bio isti onaj koji me je odvezao od Lizbon Folsa do "Tamarak“ prenoćišta za automobiliste 1958. Dva vozača su bilagotovo ista, zato što se prošlost harmonizuje. Čovek s druge strane ulice je bio sličan onom koji mi je tražio zelembać zato što novac danas dvostruko vredi u zelenom izlogu. Bio je mnogo mlađi od Čoveka sa žutom karticom, a njegov crni kaput je bio noviji i čistiji... ali je bio gotovo isti kaput.

„Džimla! Ovamo!“ Dozivao me je sebi. Vetar je nosio krajeve njegovog kaputa. Ljuljao je i tablu s njegove leve strane, kao trepćuće svetlo na žici. Mogao sam da pročitam natpis na njoj: ZABRANJEN PROLAZ IZA OVOG ZNAKA DO POPRAVKE KANALIZACIJE.

Prošlo je pet godina, pomislio sam, a prokleta kanalizaciona cev još nije popravljena.

„Džimla! Ne teraj me da dolazim do tebe!“

Verovatno je mogao; njegov samoubistvu skloni prethodnik je mogao da stigne sve do zelenog izloga. Bio sam siguran da, kad bih brzo othramao Starim putem za Luiston, nova verzija ne bi stigla da me uhvati. Možda bi me sledio do „Red end vajt“ samoposluge, u kojoj je Al kupovao meso, ali, ako bih stigao do benzinske pumpe ili do „Veselog belog slona“, mogao bih da se okrenem i da mu se isplazim. Bio je vezan za zečju rupu. Da nije, video bih ga u Dalasu. Znao sam to kao što sam znao da me gravitacija sprečava da odlebdim u svemir.

Povikao je, kao da hoće da potvrdi raoje misli, „Džimla, molim te\“ Očaj na njegovom licu bio je kao vetar: slabašan, ali neprolazan.

Pogledao sam na obe strane puta. Prešao sam ulicu kad sam se uverio da nema saobraćaja. Usput sam uočio dve stvari po kojima se razlikovao. Nosio je fedoru, kao prethodnik, samo što je njegova bila čista, a ne prljava. Obojena kartica mu je, kao i kod prethodnika, virila iza trake na šeširu, kao staromodna novinarska legitimacija. Samo što nije bila žuta, narandžasta ili crna.

Bila je zelena.

5.

„Hvala bogu“, rekao je. Stisnuo mi je šaku obema rukama. Dlanovi su mu bili hladni kao okolni vazduh. Polako sam se odmakao od njega. Nije vonjao na opasnost, već na slabašni i neprolazni očaj. Iako je i to raspoloženje znalo da bude opasno i oštro kao sečivo noža kojim je Džon Klejton iskasapio Sejdino lice.

"Ko ste vi?“, pitao sam. "I zašto me zovete Džimla? Džim la Dju je daleko odavde, gospodine.“

„Ne znam ko je Džim la Dju“, rekao je Čovek sa zelenom karticom. „Nastojao sam da se držim što dalje od vaše niti...“

Ućutao je. Lice mu se zgrčilo. Podigao je ruke do slepoočnica. Pritisnuo ih je, kao da pokušava da zadrži mozak u glavi. Najveću pažnju mi je privukla kartica na njegovom šeširu. Boja je bila nejasna, neodređena. Na trenutak se uskomešala, kao motiv na ekranu mog računara posle zadatih petnaest minuta mirovanja. Zeleno se premetnulo u bledožuto. Boja se vratila u zelenu, dok je polako spuštao ruke. S tim što ova zelena nije bila jednako blistava kao ona od malopre.

„Nastojao sam da se držim što dalje od vaše niti“, nastavio je čovek u crnom kaputu, „ali to nije bilo u potpunosti moguće. Sem toga, sada ima toliko niti. Ima toliko sranja, zahvaljujući vama i vašem prijatelju, kuvaru.“

„Ne razumem ništa od onog što mi govorite“, rekao sam, iako to nije bila prava istina. Shvatio sam kakvu karticu nosi ovaj čovek (i njegov prethodnik, ispičutura). Ličile su na bedževe koje su nosili zaposleni u nuklearnim elektranama. Samo što umesto da mere radijaciju, kartice nadziru... šta? Nivo zdrave pameti? Zelena je, kad su vam sve daske na broju. Žuta, kad počnu da otpadaju. Narandžasta znači da je vreme da zovete čike u belim mantilima. A kad kartica pocrni...

Čovek sa zelenom karticom me je pažljivo posmatrao. S druge strane ulice je izgledalo da nema više od trideset godina. Odavde bi se reklo da nema više od četrdeset pet. Tek kad biste mu prišli dovoljno blizu da mu se zagledate u oči, postalo bi vam jasno da je stariji od vremena i da nema sve tri čiste.

"Da li ste vi neka vrsta čuvara? Da li čuvate zečju rupu?“

Osmehnuo se... ili je pokušao da to učini. „Tako je zove vaš prijatelj.“ Iz džepa je izvadio paklo cigareta. Na njemu nije bilo nikakvih oznaka. Nikad to nisam video ovde, u Zemlji pređašnjoj ili budućoj.

"Da li je ova jedina?“

Potegao je upaljač. Šakama je zaštitio plamen od vetra i pripalio cigaretu. Miris je bio sladak, više nalik marihuani nego duvanu. To nije bila marihuana. Nije mi to rekao, ali sam mislio da je posredi nešto medicinsko. Verovatno nešto slično kombinovanom prašku.

„Ima ih nekoliko. Mislite o njima kao o čaši đumbirovog piva koja je ostavljena i zaboravljena.“

"Dobro...“

„Posle dva ili tri dana je skoro izvetrela, ali je nekoliko mehurića ostalo. Ono što zovete zečjom rupom, nije nikakva rupa. To je mehur. Što se čuvanja tiče... ne. Ne baš. Bilo bi lepo, ali malo toga možemo da uradimo, a da ne pogoršamo situaciju. To je problem s putovanjem kroz vreme, Džimla.“

„Zovem se Džejk.“

„Drago mi je. Ono što činimo, Džejk, jeste da motrimo. Ponekad upozoravamo. Kao što je Kajl pokušao da upozori vašeg prijatelja, kuvara.“

Dakle, ludak je imao ime i to savršeno normalno. Zvao se Kajl, za boga miloga. Zbog toga je sve bilo stvarnije, a samim tim znatno neprijatnije.

„Nikada nje pokušao da upozori Ala! Samo je tražio zelembać da kupi jeftino vino!“

Čovek sa zelenom karticom je povukao dim iz cigarete i upravio pogled u pravcu ispucalog betona. Mrštio se, kao da je tamo nešto napisano. Sv-VUŠ, svVUŠ, poručivale su mašine. „Isprva je upozoravao. Na svoj način. Vaš prijatelj je bio previše zanesen novim svetom koji je pronašao, da bi obraćao pažnju. Kajl je tada već uveliko posrtao. To je... kako vi to kažete? Profesionalni rizik. Ono što radimo izlaže nas ogromnoj mentalnoj napetosti. Znate li zašto?“ Odmahnuo sam glavom.

„Razmislite načas. Koliko je sitnih, kratkotrajnih putovanja radi kupovine i istraživanja obavio tvoj prijatelj pre nego što je došao na ideju da ode u Dalas, da bi zaustavio Osvalda? Pedeset? Stotinu? Dve stotine?“

Pokušao sam da se setim koliko dugo Alovo kafanče stoji u fabričkom dvorištu, ali nisam mogao. „Verovatno i više od toga.“

"I šta vam je rekao? Da je svako putovanje prvo?“

"Da. Da svaki put počinjemo iz početka.“

Umorno se nasmejao. „Naravno da jeste. Ljudi veruju u ono što vide. A opet, morao je znati da nije tako. Vi ste morali znati da nije tako. Svako putovanje stvara svoju nit. A kad imate mnogo niti, uvek se zamrse. Da li se vaš prijatelj ikada zapitao kako može da iznova kupuje jedno isto parče mesa? Ili zašto stvari koje je doneo iz 1958. nikad ne nestaju kad sledeći put krene na put?“

„Postavio sam mu to pitanje. Nije znao da mi objasni. Zanemario je sve to.“ Njegov osmeh se preobrazio u trzaj. Zelena boja na kartici je ponovo počela da bledi. Snažno je udahnuo dim iz cigarete slatkastog mirisa. Boja se vratila i ustalila. „Da, zanemarivao je očigledno. To svi radimo. Kajl je, čak i kad je razum počeo da ga napušta, nesumnjivo znao da izleti do prodavnice pića samo pogoršavaju njegovo stanje, ali je i pored toga nastavio da je posećuje. Ne krivim ga zbog toga. Siguran sam da je vino smanjivalo bol. Pogotovo pri kraju. Bio bi u boljoj situaciji da nije mogao da stigne do prodavnice pića - da je bila izvan kruga - ali nije. I zbilja, ko bi ga znao? Ovde nema mesta okrivljavanju, Džejk. Nema mesta osudi.“

To je bilo lepo čuti, ali samo zato što smo razgovarali o ludačkoj temi kao donekle razumni Ijudi. Nije da sam bogzna koliko držao do njegovih osećanja, ali šta se mora, nije teško, bez obzira na sve. „Kako se zovete?“

„Zak Lang. Poreklom sam iz Sijetla.“

„Sijetla iz kog vremena?“

"To nema veze s ovim razgovorom.“

„Boravak ovde vam teško pada, zar ne?“

„Tako je. Ni moj razum neće dugo odolevati, ako se ne vratim. Izvesnih posledica se nikad neću otarasiti. Karakteriše nas visoka stopa samoubistava. Veoma visoka. Muškarci - a mi smo samo muškarci i nismo tuđinci ili natprirodna bića, ako ste to mislili - nisu sazdani tako da drže više niti stvarnosti u glavi. To ne liči na korišćenje mašte. Ne liči nimalo. Obučeni smo, naravno, ali nas to ipak izjeda iznutra, kao kiselina.“

„Znači da svaki put nije novi početak.“

„I jeste i nije. Ostaje talog. Kad god je vaš prijatelj kuvar...“

„Zove se Al.“

„Da, pretpostavljam da sam to znao, ali je pamćenje počelo da me izdaje. To liči na Akhajmerovu bolest, samo što nije isto. Do toga dolazi zato što mozak pokušava da pomiri sve tanušne slojeve stvarnosti. Niti stvaraju brojne slike budućnosti. Neke su jasne, najveći broj je maglovit. Zato je Kajl mislio da se zovete Džimla. Sigurno je to čuo u nekoj od niti.“

Nije to £uo, pomislio sam. Videoje na nekoj Nitoviziji. Na oglasnom panou u Teksasu. Možda i kroz moje oči.

„Nemate pojma koliko ste srećni. Za vas je putovanje kroz vreme jednostavno.“

Uopšte nije tako jednostavno, pomislio sam.

„Postoje paradoksi“, rekao sam. „Svakovrsni. Zar ih nema?“

"Ne, to je pogrešna reč. To je talog. Zar vam to nisam rekao?“ Bio je iskreno nesiguran. "On zaglavljuje mašinu. Jednom će mašina jednostavno... stati.“ Pomislio sam na motor koji je eksplodirao u kamionetu koji smo Sejdi i ja ukrali.

„Kupovanje mesa ponovo i ponovo u 1958. godini nije bilo toliko štetno“, objašnjavao je Zak. „O, to je prouzrokovalo nevolje podnošljivog nivoa. Posle toga su počele velike promene. Spasavanje Kenedija je bilo najveća od svih.“ Pokušao sam da nešto kažem, ali nisam mogao.

"Da li ste počeli da shvatate?“

Ne u potpunosti, ali sam nazirao obrise opšte slike. Ona me je nasmrt preplašila. Budućnost je visila na tankim nitima. Kao marioneta. Blagi bože.

„Zemljotres... ja sam ga izazvao, kad sam spasao Kenedija. Ja sam... šta? Pocepao vremensko-prostorni kontinuum?“ Mislio sam da će to zvučati glupo, ali nije. Zvučalo je veoma ozbiljno. Zabolela me je glava.

„Moraćete da se vratite.“ Ljubazno mi se obraćao. „Neophodno je da se vratite, da biste videli šta ste učinili, da biste videli do čega je doveo vaš predani i nesumnjivo dobronamerni rad.“

Cutao sam. Pomisao o povratku je i pre ovoga izazivala brigu. Sada je izazivala i strah. Postoji li zlokobnija fraza od neophodno je da se vratite da biste videli šta ste učinili? Ako i postoji, nijedna mi nije padala na pamet.

„Idite. Pogledajte. Provedite malo vremena tamo, ali samo malo. Dogodiće se katastrofa, ako se ovo brzo ne sredi.“

„Koliko velika?“

Nastavio je mirnim glasom. „Mogla bi sve uništiti.“

„Mislite na svet? Sunčev sistem?“ Morao sam da se rukom oslonim na zid sušare. „Galaksiju? Vaseljenu?“

„Više od toga.“ Zastao je. Hteo je da bude siguran da sam ga razumeo. Karta na šeširu se uskomešala, postala je žuta, pa se vratila ka zelenoj. „Samu stvarnost.“

6.

Prišao sam lancu. Na metalnoj tabli je pisalo ZABRANJEN PROLAZ IZA OVOG ZNAKA DO POPRAVKE KANALIZACIJE. Škripala je na vetru. Osvrnuo sam se ka Zaku Langu, tom putniku iz ko zna kog kada. Posmatrao me je bezizražajnim pogledom, dok mu je rub crnog kaputa lepršao oko cevanica.

„Lang! Harmonije... ja sam ih prouzrokovao. Jesam li?“

Nisam siguran da li je klimnuo.

Prošlost se opire promenama zato što uništavaju budućnost. Promene stvaraju...

Setio sam se stare reklame za audio-trake memoreks. Prikazivala je kristalno staklo slomljeno zvučnim vibracijama, čistim harmonijama.

„Harmonije se pojačavaju posle svake promene koju sam uspešno izveo. One su istinska opasnost, zar ne? Jebene harmonije.“

Nije bilo odgovora. Možda je znao i zaboravio, a možda nikada nije ni znao.

Polako, govorio sam sebi... kao i pre pet godina, kad nisam imao nijednu sedu vlas. Samo polako.

Podvukao sam se ispod lanca. Levo koleno mi je vrisnulo. Uspravio sam se. Visoki zeleni zid sušare mi je bio sleva. Ovog puta nije bilo komada betona da označi tačku na kojoj počinju nevidljive stepenice. Koliko su daleko od lanca bile? Nisam mogao da se setim.

Hodao sam polako, polako. Cipele su škripale po ispucalom betonu. Mašine su zborile sv-VUŠ, sv-VUŠ... i zatim, posle šestog koraka i sedmog, zvuk se promenio u pre-DALEKO, pre-DALEKO. Načinio sam još jedan korak. Zatim još jedan. Uskoro ću stići do kraja sušare. Izbiću na dvorište iza nje. Nestala je. Mehur se raspršio.

Načinio sam još jedan korak. Na trenutak sam ugledao svoju cipelu u dvostrukoj ekspoziciji, iako nije bilo stepenika. Bila je na betonu, ali je bila i na prljavom, zelenom linoleumu. Napravio sam još jedan korak. I ja sam postao dvostruka ekspozicija. Najveći deo mog tela je stajao iza sušare fabrike "Vorumbo“, krajem novembra 1963, ali deo mene je bio negde drugde, a to nije bila ostava Alovog kafančeta.

Šta ako se ne pojavim u Mejnu, niti na zemlji, već u nekoj neobičnoj dimenziji? Na nekom mestu s ludačkim crvenim nebom i vazduhom koji će mi otrovati pluća i zaustaviti srce?

Ponovo sam se osvrnuo za sobom. Lang je stajao na istom mestu u kaputu nabranim vetrom. Lice mu je bilo jednako bezizražajno. Prepušten si sam sebi, govorilo je to prazno lice. Ne mogu da te nateram da bilo šta učiniš.

To je bila istina, ali, ako ne odem u zečju rupu i u Zemlju buduću, neću moći da se vratim u Zemlju pređašnju. Sejdi će zauvek ostati mrtva.

Zatvorio sam oči i načinio još jedan korak. Najedanput sam osetio blagi miris amonijaka i neki još neprijatniji vonj. Nisam mogao da ga ne prepoznam, nakon što sam prešao zemlju na zadnjim sedištima brojnih "Grejhaundovih“ autobusa. To je bio kužni zadah toaletnih kabina koji ni glejd osveživači vazduha nisu mogli da suzbiju.

Zažmurio sam i načinio još jedan korak. Čuo sam neobičan prasak u glavi. Otvorio sam oči. Obreo sam se u rtialom, štrokavom kupatilu. Nije bilo šolje. Odnesena je. Ostala je samo tamna sen u podu. U uglu je ležao bezbojni, a nekad jarkoplavi, mirisni sapunčić. Mravi su marširali preko njega. Ugao iz kog sam izašao bio je opkoljen kartonima punim praznih flaša i konzervi. Podsećao je na Lijevo snajpersko gnezdo.

Gurnuo sam par kutija i ušao u sobicu. Krenuo sam prema vratima i vratio kutije na mesto, da se neko greškom ne strmekne u zečju rupu. Prošao sam kroz vrata nazad, u 2011.

7.

Bio je mrak kad sam se poslednji put spustio u zečju rupu, razume se da je i sad bilo mračno zato što sam se pojavio samo dva minuta kasnije. Mnogo toga se promenilo za ta dva minuta. Fabrika je u jednom trenutku, u proteklih četrdeset osam godina, izgorela. Ostalo je samo nekoliko pocrnelih zidova, pali dimnjak (koji me je podsetio na onaj koji sam video u ostacima Kičenerove čeličane u Deriju) i nekoliko gomila šuta. Nije bilo traga od „Tvojih mejnskih krpica“, "L. L. Bin ekspresa“ ili bilo koje druge prestižne radnje. Ovde su bili samo ostaci fabrike na obalama Androskogina. Ruine i ništa drugo.

U junsko veče, kad sam otišao na petogodišnju misiju da spasem Kenedija, temperatura je bila prijatno umerena. Sad je bilo zverski toplo. Skinuo sam jaknu s postavom od jagnjeće kože kupljenu u Obernu. Bacio sam je u smrdljivo kupatilo. Kad sam ponovo zatvorio vrata, ugledao sam natpis: KUPATILO NE RADI! NEMA ŠOLJE! KANALIZACIONA CEV JE PUKLA!!!

Divni mladi predsednici su umrli i divni mladi predsednici su živeli, divne mlade žene su živele i zatim umrle, ali je oštećena kanalizaciona cev ispod dvorišta stare fabrike „Vorumbo“ po svoj pilici bila večna.

I lanac je bio na svom mestu. Prišao sam mu, koračajući pored prljave, stare građevine od jeftinih blokova, zamene za sušaru. Kad sam se provukao ispod lanca i obišao zgradu, video sam napuštenu bakalnicu zvanu "Kvik-fleš“. Prozori behu razbijeni, a sve gondole odnete. Mesto je bila ljuštura osvetljena samotnim svetlom za slučaj nužde, s baterijom na izdisaju. Zujala je kao umiruća muva na zimskom izlogu. Davala je dovoljno svetla da pročitam sprejom ispisani slogan: GUBI SE IZ GRADA, PAKIJSKA KOPILADI.

Hodao sam ispucalim betonskim dvorištem. Parkiralište za radnike je nestalo. Ništa nije izgrađeno na tom mestu. To je bio prazni četvorougao pun razbijenih flaša, komada starog asfalta i kolutova trave. Iskorišćeni kondomi su visili s nekih od njih kao zaboravljene, šarene ukrasne trake. Nebo je bilo pokriveno niskim oblacima, dovoljno tankim da propuste nešto mutne mesečine. Trepćuće svetlo na raskrsnici Glavne ulice i Puta 196 (nekad znanog kao Stari put za Luiston) u nekom trenutku je zamenjeno semaforom, ali on nije radio. To nije bio problem; ionako nije bilo saobraćaja.

„Voćna kompanija“ je nestala. Na njenom mestu je zjapila rupa. Preko puta nje, tamo gde je 1958. godine bio zeleni izlog, a u 2011. banka, sad je bilo nešto što se zvalo „Prehrambena kooperativa provincije Mejn“. Prozori su i na njoj bili polomljeni. Nisam primetio nikakvu robu. „Kooperativa“ se nije mnogo razlikovala od "Kvik-fleša“.

Zastao sam u mestu, na pola puta preko puste raskrsnice, zbog strašnog, vlažnog i parajućeg zvuka. Zamišljao sam ono što bi moglo da napravi takav zvuk. Nisam smislio ništa bolje od egzotićnog aviona od leda, koji se topio probijajući zvučni zid. Zemlja ispod mojih nogu je načas zadrhtala. Auto-alarm je cijuknuo i zamukao. Psi su zalajali. Postepeno su utihnuli.

Zemljotres u Los Anđelesu, pomislio sam. Sedam hiljada mrtvih.

Farovi su blesnuli na Putu 196. Pružio sam korak ka trotoaru na drugoj strani. Ugledao sam mali četvrtasti autobus s natpisom KRUŽNA LINIJA, u osvetljenom pravougaoniku iznad vozača. Učinio mi se poznatim, ali ne znam zašto. Verovatno se radilo o nekoj harmoniji. Na krovu autobusa je bilo nekoliko drangulija, nalik ventilatorima. Okretale su se. Turbine na vetar? Da li je to moguće? Nije bilo zvuka motora s unutrašnjim sagorevanjem, samo slabog električnog zujanja. Posmatrao sam ga, sve dok široko zadnje svetlo u obliku polumeseca nije nestalo s vidika.

U redu, izgleda da su benzinski motori nestali u ovoj verziji budućnosti - u ovoj niti, kako bi rekao Zak Lang. To je bila dobra stvar, zar ne?

Možda, ali je vazduh koji sam uvlačio u pluća bio težak i nekako beživotan. Imao je i neprijatnu aromu. Tako je mirisao transformator u mom voziću kad bih preterao s njegovim korišćenjem. Vreme je da ga ugasiš i da ostaviš da se malo odmori, govorio bi moj otac.

Na Glavnoj ulici je bilo nekoliko radnji na pola puta do propasti, ali je većina izgledala kao da je prešla tu granicu. Ðubre je prekrivalo ispucale trotoare. Bili su puni đubreta. Video sam pola tuceta parkiranih automobila. Svalđ je bio gasno-električni hibrid ili je imao ona čuda koja se okreću na krovu. Jedan od njih je bio honda zefir, drugi je bio takuro spirit, a treći ford briz. Izgledali su staro. Dva automobila behu opljačkana. Svi su imali ružičaste nalepnice na vetrobranskom staklu, crna slova dovoljno krupna da se pročitaju u tami: "A“ NALEPNICA PROVINCIJE MEJN UVEK DONOSI KNJIŽICU SA SLEDOVANJEM.

Banda klinaca se vukla drugom stranom ulice. Smejali su se i razgovarali. "Hej!“, doviknuo sam im. "Da li je biblioteka još otvorena?“

Okrenuli su se prema meni. Video sam upaljene cigarete, kao jato svitaca... samo što je miris koji je dolazio preko puta bio gotovo sigurno vonj trave. „Jebi se, čoveče!“, doviknuo mi je jedan od njih.

Drugi se okrenuo i spustio pantalone. Pokazao mi je zadnjicu. „Ako ovde nađeš neke knjige; slobodno ih uzmi!“

Nasmejali su se i nastavili. Osvrtali su se za sobom i govorili nešto tiše.

Nije mi smetalo što su mi pokazali zadnjicu - nije mi bio prvi put - ali mi se nisu dopali njihovi pogledi, a još manje ton razgovora. Ponašali su se zaverenički. Džejk Eping nije u to verovao, ali Džordž Amberson jeste. Taj je svašta preturio preko glave. Sagnuo se i dohvatio dva komada betona, velika kao pesnice. Gurnuo ih je u džepove, za svaki slučaj. Džek je mislio da je to glupav postupak, ali se nije bunio.

Poslovna četvrt (onakva kakva je) naglo se završavala na sledečem ćošku. Ugledao sam stariju ženu. Zurila je. Zabrinuto je pogledavala na dečake, koji su bili nešto dalje na drugoj strani Glavne ulice. Nosila je maramu i nešto nalik respiratoru - poput ljudi s hroničnim oboljenjem pluća ili uznapredovalim emfizemom.

„Gospoja, znate li da li biblioteka...“

„Pusti me na miru!“ Imala je krupne, uplašene oči. Mesec se namah probio kroz pukotinu među oblacima. Video sam da joj je lice pokriveno ranama. Ona ispod desnog oka je sezala do kosti. „Imam papir koji mi dozvoljava da budem napolju, s pečatom Saveta. Zato me pusti na miru! Idem da vidim sestru! Ovi momci su loši, uskoro će početi da divljaju. Ako me dodirneš, zazujaću zujalicom, pa će policajac naići!“

Nekako sam sumnjao u to.

„Gospoja, samo sam hteo da znam da li biblioteka još...“

„Zatvorena je godinama. Sve knjige su nestale! Sad u njoj održavaju Susrete mržnje. Pusti me na miru, rekla sam ti, ili ću zujalicom dozvati policajca!“

Odšunjala se. Nekoliko puta se osvrnula za sobom, da bi se uverila da nisam krenuo za njom. Sačekao sam da odmakne, da bi se smirila, pre nego što sam nastavio put Glavnom ulicom. Koleno mi se malo opravilo od ekspedicije na stepeništu skladišta knjiga. Još uvek sam hramao i hramaću još dugo. Svetlost je sijala iza navučenih zavesa, u nekoliko kuća, ali sam bio prilično siguran da nije električna. To su bile karbidne i poneka kerozinska lampa. Većina kuća je bila u mraku. Neke su bile samo gomile nagorelih ruševina. Ugledao sam nacističku svastiku na jednoj od njih i sprejom ispisane reči JEVREJSKIPACOV, na drugoj.

Ovi momci su loši, uskoro će početi da divljaju.

I... da li je zbilja pomenula Susrete mržnje.

Ispred jedne od nekoliko kuća koje su pristojno izgledale - ta je bila rezidencija u poređenju s većinom - video sam dugu gredu, nalik onima iz kaubojskih filmova. Kad se nebo osvetlilo u jednom od difuznih grčeva, video sam gomile konjske balege i zaključio da je služila za vezivanje konja. Neke su bile sveže. Kuća je bila ograđena. Mesec je ponovo nestao, tako da nisam mogao da pročitam natpis na gvozdenoj ogradi, ali nisam ni morao, da bih znao da poručuje ZABRANJEN PROLAZ.

Odnekud ispred mene je doprla jedna reč: "Pičko!“

Govornik nije zvučao mlado, kao divlji dečaci. Stigla je s moje strane ulice, a ne s njihove. Nepoznati govornikje zvučao ljutito. Takođe je zvučao kao neko ko govori sam sa sobom. Krenuo sam u pravcu glasa.

„Mamo-jepcuT, očajnički je zavapio. „Ser-onja!“

Procenio sam da je blok ispred mene. Pre nego što sam stigao do njega, čuo sam glasni metalni zvuk. Muški glas je povikao: „Gubite se, prokleti balavi kurvini sinovi! Gubite se pre nego što potegnem pištolj!“

Zaorio se podrugljivi smeh. To su bili naduvani divlji dečaci. Glas koji je odgovorio starcu je nesumnjivo pripadao onom koji mi je pokazao zadnjicu. „Jedini pištolj koji imaš je onaj u tvojim gaćama. Kladim se da ima mlitavu cev!“

„Seronje, slomili ste mi paok na točku!“ U gnevnom glasu se osećao izvesni strah. „Jok, jok, ostanite na vašoj prokletoj strani ulice!“

Oblaci su se pocepali. Mesec se probio kroz njih. Pod varljivom mesečinom sam video starca u invalidskim kolicima. Bio je na pola puta preko jedne od ulica koja se ukrštala s Mejn-Godardom, ako se ime nije promenilo. Jedan od točkova mu se zaglavio u rupi. Kolica su se pijano nakrivila nalevo. Dečaci su prelazili ulicu ka njemu. Klinac koji mi je rekao da odjebem držao je praćku s povelikim kamenom. To je objašnjavalo udarac i zveket.

„Imaš li neki stari zelembać, deko? Kad smo već kod toga, imaš li neki novi zelembać ili konzerve?“

„Nemam! Pustite me na miru, ako nemate dovoljno proklete pristojnosti da me izvučete iz rupe!“

Neće to učiniti, zato što su bili raspoloženi za divljanje. Oduzeće mu sve što nađu kod njega. Možda će ga i prebiti. Sigurno će ga prevrnuti.

Džejk i Džordž su se spojili. Bili su besni.

Divlji dečaci su usmerili svu pažnju na matorca u invalidskim kolicima. Nisu videli kako dijagonalno hitam ka njima, baš kao što sam hitao ka šestom spratu skladišta školskih knjiga. Od levice još nisam mogao imati velike vajde, ali sam mogao da se oslonim na desnicu, ojačanu tromesečnom fizikalnom terapijom, prvo u "Parklandu“, a zatim u „Idn Falousu“. Sačuvao sam nešto preciznosti koja me je načinila cenjenim igračem na trećoj bazi u srednjoj. Bacio sam prvi komad betona s razdaljine od deset metara i pogodio Sevača Buljom posred grudi. Vrisnuo je od bola i iznenađenja. Svi dečaci - bilo ih je petorica - okrenuli su se ka meni. Kad su to učinili, video sam da su im lica unakažena kao kod uplašene starice. Onaj s praćkom, mladi Gospodin Zajebani, izgledao je najgore. Umesto nosa je imao rupu.

Prebacio sam drugi komad betona iz leve u desnu ruku. Gađao sam najvišeg dečaka, koji je nosio široke pantalone, vezane trakom ispod grudne kosti. Podigao je ruku, da bi se zaštitio. Pogodio sam ga u nju, i izbio džoint. Pogledao me je, okrenuo se i dao u beg. Sevač Bulje ga je sledio. Ostala su trojica.

„Navali na njih, sinko!“, vrisnuo je starac u kolicima. „Zaslužili su to, Hrista mi!“

Bio sam siguran da jesu, ali ih je bilo više, a ja sam ostao bez municije. Kad se borite s tinejdžerima, jedini način da pobedite jeste da ne pokažete strah, već samo istinski gnev odrasle osobe. Morate da jurišate, što sam i učinio. Zgrabio sam mladog Gospodina Zajebanog za prednji deo dronjave majice desnicom i oteo praćku levicom. Zurio je u mene, izbečenih očiju, ali nije pružao otpor.

„Kukavice“, rekao sam, nakon što sam mu se uneo u lice... ne mareći za nos kog nije bilo. Mirisao je na znoj, marihuanu i debelu štroku. „Kakva kukavica moraš biti da se okomiš na starca u invalidskim kolicima?“

"Ko si t...“

"Ja sam Čarli Jebeni Čaplin, Otišao sam u Francusku samo da bih video kako devojke igraju. Gubi se.“

„Vrati mi mo...“

Znao sam šta traži. Tresnuo sam ga posred čela njome. Jedna od rana mu je procurila. Udarac ga je đavolski zaboleo, zato što se rasplakao. Gnusni prizor je izazvao gađenje i sažaljenje. Pokušao sam da ne pokažem ni jedno ni drugo. „Nemaš ti ništa, kukavice, izuzev prilike da utekneš pre nego što ti iščupam jalova jajca iz nesumnjivo bolesnog međunožja, da bih ti ih nagurao u tu rupu na kojoj je nekad stajao nos. Imaš jednu priliku. Iskoristi je.“ Udahnuo sam i vrisnuo, pravo u njegovo lice. Obasuo sam ga plimom buke i pljuvačke: "Briši!“

Gledao sam kako odlaze, ispunjen podjednakim količinama stida i ushićenja. Stari Džejk je sjajno raščišćavao pune hodnike u petak po podne pre odmora, ali je to bio moj krajni domet. Novi Džejk pak bio je delom Džordž. A taj je svašta preturio preko glave.

Neko se teško zakašljao iza mene. Podsetio me je na Ala Templtona. Kad je kašalj prestao, starac je rekao: „Ortak, dao bih dušu da vidim ove divljake kako brišu. Ne znam ko ste, ali imam malo starog dobrog viskija u ostavi - pravu stvar - podeliću ga s vama, ako me izgurate iz ove proklete rupe i odgurate kući.“

Mesec je opet nestao. Ugledao sam starčevo lice, kad je provirio kroz pocepani oblak. Imao je dugu sedu bradu i disaljku u nosu. Uprkos tome i pet proteklih godina, lako sam prepoznao čoveka koji me je uvalio u ovaj sos.

„Zdravo, Hari“, rekao sam.

Trideset prvo poglavlje

1.

Još uvek je živeo u Ulici Godard. Odgurao sam ga uz rampu do praga, na kom je potegao stravičnu gomilu ključeva. Morala je biti velika. Imao je četiri brave na ulaznim vratima.

"Da li ste vlasnik ili podstanar?“

„O, kuća je samo moja“, rekao je. "Cela-cekata.“

„Blago vama.“ Ranije je bio podstanar.

„Još mi niste rekli kako znate moje ime.“

„Predlažem vam da prvo nešto popijemo. Piće bi mi dobro došlo.“

Našli smo se u salonu koji je zauzimao prednju stranu kuće. Rekao mi je haa, kao da sam konj, i upalio karbidnu lampu. Njena svetlost je otkrila nameštaj koji je spadao u kategoriju „starog, ali upotrebljivog.“ Na zidovima nije bilo srednjoškolske diplome - niti uramljene naslovne stranice rada „Dan koji mi je promenio život“ - ali je bilo mnogo katoličkih ikona i fotografija. Nisam se iznenadio što sam prepoznao neke ljude na njima. Sreo sam ih.

„Zaključajte ta vrata, molim vas.“

Zaključao sam dve brave, da bismo se odelili od mračnog i uznemiravajućeg Lizbon Folsa.

„Navucite i rezu, ako vas ne mrzi.“

Navukao sam je. Metalna šipka je bučno kliznula u ležište. Flari se kotrljao po salonu. Upalio je kerozinsku lampu. Nejasno sam se sećao takve u kući bake Sare. Pružala je kvalitetniju svetlost od karbiduše. Hari Daning je s odobravanjem klimnuo, kad sam je utulio.

„Kako se zovete, gospodine? Vi znate moje ime.“

„Džejk Eping. Ne verujem da vam moje ime zvuči poznato, zar ne?

Odmahnuo je glavom posle kraćeg razmišljanja. "Da li bi trebalo?“

„Verovatno ne.“

Pružio je ruku. Biago je drhtala, kao da počinje da se oduzima. „Ipak ću se rukovati s vama. Zamalo da nadrljam.“

Srdačno sam mu protresao ruku. Zdravo, novi prijatelju. Zdravo, stari prijatelju.

„Sad kad je to obavljeno, možemo da pijemo čiste savesti. Idem po viski.“ Krenuo je u kuhinju. Okretao je točkove rukama. Bile su još snažne, iako su blago drhtale. Kolica su imala motorčić. Nije radio ili je Hari štedeo bateriju. Bacio je pogled preko ramena. „Niste opasni, zar ne? Hoću reći za mene?“ „Nisam opasan za vas, Hari.“ Osmehnuo sam se. "Ja sam vaš anđeo-čuvar.“ „Ovo je jebeno čudnovato“, rekao je. „Ali šta danas nije?“

Ušao je u kuhinju. Uskoro je zasjao još jedan tamnožuti izvor svetlosti. U kući je bilo prijatno. Ali tamo napolju... u svetu...

Šta sam to, dođavola, uradio?

2.

"Za šta ćemo piti?“, pitao sam, kad su nam se čaše našle u rukama.

"Za bolja vremena od današnjih. Da li vam to odgovara, gospodine Eping?“

"I te kako. I zovite me Džejk.“

Kucnuli smo se i popili gutljaj. Ne sećam se kad sam popio išta jače od piva. Viski je imao ukus ljutog meda.

„Nema struje?“, pitao sam, gledajući lampe. Smanjio je plamen, verovatno zbog štednje ulja.

Namrštio se. "Vi niste odavde, zar ne?“

Čuo sam to pitanje od Frenka Anisetija u „Voćnoj kompaniji“, prilikom prvog putovanja u prošlost. Tada sam lagao. Nisam hteo da lažem i Hariju.

"Ne znam kako da odgovorim na to pitanje.“

Odmahnuo je rukom. „Trebalo bi da je imamo tri dana nedeljno. Ipak je nestala oko šest uveče. Verujem u ’Provins elektrik’ koliko i u Božić Batu.“ Setio sam se nalepnica na automobilima. „Koliko dugo je Mejn deo Kanade?“ Odmerio me je "auh koliko si ti blesav“ pogledom. Ipak mi je bilo jasno da uživa u neobičnom i sadržajnom razgovoru. Pitao sam se kad je poslednji put pošteno popričao s nekim. „Možda od 2005. godine. Da li vas je neko tresnuo po glavi, ili nešto slično?“

"U stvari, jeste.“ Prišao sam invalidskim kolicima. Spustio sam se na koleno, koje se savilo bez bola, da bih mu pokazao mesto na potiljku na kom kosa nikad neće izrasti. „Pre nekoliko meseci sam dobio teške batine...“

„Shvatam. Video sam kako hramljete kad ste potrčali na one klince.“

„... zbog kojih sam zaboravio dosta toga.“

Pod se iznenada zaljuljao. Plamen u kerozinskoj lampi je zadrhtao. Fotografije na zidovima su se zatresle. Pola metra visoki, gipsani Isus s raširenim rukama trznuo se ka ivici ploče iznad kamina. Ličio je na očajnika koji razmišlja o samoubistvu. Nisam mogao da ga krivim, posle svega što sam video.

"Drmusanja“, rekao je Hari ravnim glasom, kad je podrhtavanje prestalo. „Sećate ih se, zar ne?“

"Ne.“ Ustao sam, prišao ploči iznad kamina i gurnuo Isusa nazad, pored Svete Majke.

„Hvala vam. Već sam izgubio polovinu prokletih učenika s police u spavaćoj sobi. Tugujem zbog svakog od njih. Bili su mamini. Drmusanja su grčevi Zemlje. Veoma su česta. Većina ozbiljnih zemljotresa se dešava na Srednjem zapadu i u Kaliforniji. I u Evropi i Kini, razume se.“

„Ljudi vezuju čamce u Ajdahu?“ Stajao sam ispred kamina osmatrajući uramljene fotografije.

„Još nije dotle došlo, ali... znate da su četiri japanska ostrva potopljena, zar ne?“

Zbunjeno sam ga pogledao. "Ne znam.“

„Tri su manja, ali je Hokaido četvrto. Pre četiri godine je kao kamen propao u bogom prokleti okean. Naučnici kažu da to ima neke veze sa Zemljinom korom.“ Nastavio je ravnim tonom: „Rekli su da će proces, ako se ne zaustavi, razdrobiti planetu do 2080. Sunčev sistem će tako dobiti drugi asteroidni pojas.“

Popio sam ostatak viskija u jednom gutljaju. Načas sam video dvostruko zbog krokodilskih suza, izazvanih žestokim pićem. Kad je soba ponovo poprimila čvrste obrise, pokazao sam na domaćinovu fotografiju na kojoj je imao pedesetak godina. Bio je u invalidskim kolicima, ali je izgledao čilo i zdravo, bar od pojasa nagore. Nogavice pantalona su lepršale oko mršavih nogu. Pored njega je bila žena u ružičastoj haljini, koja me je podsećala na odeću Džeki Kenedi iz 22. 11. 1963. Setio sam se majke koja mi je govorila da nikad ne zovem žene koje nisu lepe „prostim facama“, zato što su sve one pre svega „dobre face“. Ova žena je bila dobra faca.

„Vaša supruga?“

„Jašta. Ta fotografija je snimljena na dvadeset petoj godišnjici braka. Umrla je dve godine kasnije. Dešavaju se velika sranja. Političari će vam reći da je sve to zbog atomskih bombi - bačeno ih je dvadeset osam ili devet, od Hanojskog pakla 1969. Zaklinjaće se daje tako sve dok ne poplave u licu, iako sviznajuda situacija s rakom nije bila ovako loša dok kineski sindrom nije pogodio Vermont Jenki. To se dogodilo posle dugogodišnjih protesta oko elektrane. ’Uh’ rekli su, ’neće biti velikih zemljotresa u Vermontu, ne ovako visoko u Kraljevstvu Božjem, samo uobičajeni slabi potresi i drmusanja’ Ma nemoj. Vidi šta se desilo.“

„Rekli ste da je reaktor eksplodirao u Vermontu.“

„Posejao je radioaktivnost po Novoj Engleskoj i južnom Kvebeku.“ „Kada?“

„Džejk, da li me zavitlavate?“

„Apsolutno ne.“

„Devetnaestog juna, 1999.“

„Žao mi je zbog vaše supruge.“

„Hvala vam, sinko. Bila je dobra žena. Divna žena. Nije zaslužila ono što ju je snašlo.“ Polako je prešao dlanom preko očiju. „Odavno nisam govorio o njoj. U stvari, ne pamtim kada sam s nekim razgovarao. Mogu li da vam sipam još malo ovog nektara zadovoljstva?“

Malčice sam razdvojio prste. Neću se dugo ovde zadržati. Moraću da se napojim istorijom, bolje reći tamom, na brzinu. Imam mnogo obaveza, od kojih je jedna vraćanje voljene žene u život. To će značiti još jedan razgovor s Čovekom sa zelenom karticom. Nisam hteo da budem pijan tom prilikom, ali još jedna čašica neće škoditi. Bila mi je neophodna. Osećanja su mi se zamrzla, što je verovatno bilo dobro, s obzirom na to da mi je um grozničavo radio.

"Da li ste paralizovani tokom ofanzive Tet?“ Razmišljao sam: Naravno da jesi, ali mogloje biti i gore; poslednji put si poginuo.

Harijev prazni pogled se namah razbistrio. „Mislim da je bila ofanziva Tet. Zvali smo je Veliko sajgonsko sjebavanje iz 1967. godine. Helikopter u kom sam bio je pao. Imao sam sreću. Većina ljudi u ptici je poginula. Neki su bili diplomate, a neki samo deca.“

„Tet iz 1967“, rekao sam. "A ne iz 1968. godine.“

„Tako je. To se desilo posle tvog rođenja, ali si sigurno učio iz istorije.“ "Nisam.“ Dopustio sam mu da sipa još malo viskija u moju čašu - dovoljno da pokrije dno - i rekao: „Znam da je predsednik Kenedi za dlaku izbegao atentat novembra 1963. Ne znam ništa o onom što se dogodilo posle toga.“ Odmahnuo je glavom. „To je najčudniji slučaj amnezije za koji sam čuo.“ "Da li je Kenedi ponovo izabran?“

"U trci s Goldvoterom? Nego šta je.“

"Da li je zadržao Džonsona na mestu potpredsednika?“

„Razume se. Teksas mu je bio neophodan. Dobio ga je. Guverner Koneli je radio kao rob za njega na tim izborima, koliko god da je prezirao Kenedijevu Novu granicu{105}. Njegovo argatovanje su zvali naknadom za bruku, zbog onog što se zamalo desilo onog dana u Dalasu. Da li ste sigurni da se ne sećate toga? Da li je moguće da ništa od toga niste učili u školi?“

"Vi ste to doživeli, Hari. Ispričajte mi.“

„Neće mi smetati“, rekao je. „Spremite se da čujete tužnu priču, sinko. Prestanite da buljite u te fotografije. Ako ne znate da li je Kenedi ponovo izabran 1964, sigurno ne poznajete nikog iz moje porodice.“

Ah, Hari, pomislio sam.

3.

Kad sam bio detence - od četiri, možda i tri godine - pijani ujak mi je ispričao priču o Crvenkapici. Ne onu iz uobičajenih knjiga s bajkama, već verziju za odrasle, punu vriske, krvi i tupih udaraca drvosečine sekire. Živopisno sećanje na tu pripovest me prati do današnjeg dana. Pamtim blistavi osmeh ogoljenih vučjih zuba i telesnim sokovima natopljenu baku koja se ponovo rađa iz rasporene zverinje utrobe. Hoću da vam kažem da zaboravite na Kratku alternativnu istoriju sveta koju je Hari Daning ispričao Džejku Epingu, ako kojim slučajem nju očekujete. Ne radi se samo o užasu zbog usranog sveta u kom sam se obreo. Stvar je u potrebi da se vratim i sve to popravim.

Nekoliko činjenica zaslužuju da budu pomenute. Na primer, svetska potraga za Džordžom Ambersonom. Nestao je kao sudija Karter.{106} Četrdeset osam godina posle neuspelog atentata u Dalasu izrastao je u gotovo mitsku figuru. Amberson, spasilac, ili zaverenik? O tome se raspravljalo na konferencijama. Slušao sam kako Hari govori o tome i nisam mogao da ne pomislim na sve teorije zavere koje su iznikle oko Lija koji je uspeo u svojoj nameri. Već nam je poznato da se prošlost harmonizuje.

Kenedi je očekivao da će na predsedničkim izborima 1964. počistiti Barija Goldvotera s ubedljivom većinom. Umesto toga je pobedio za manje od četrdeset elektorskih glasova, s razlikom koju su samo najzagriženije pristalice Demokratske partije smatrale zadovoljavajućom. Početkom drugog mandata je razgnevio desničarske glasače i vojnu vrhušku ocenom da je Severni Vijetnam „manja opasnost za našu demokratiju od rasne nejednakosti u našim školama i gradovima . Nije u potpunosti povukao američke trupe, ali ih je ograničio na Sajgon i krug oko njega, koji je nazvao - iznenađenje, iznenađenje - Zelenom zonom. Kenedijeva druga administracija je umesto da pošalje dodatne trupe, slala velike sume novca. To je bio američki način.

Šezdesetih godina nikada nije došlo do velikih reformi na polju građanskih prava. Kenedi nije bio L. B. DŽ., a Džonson kao potpredsednik nije bio u stanju da mu pomogne. Republikanci i demokrate s juga su pribegli taktici odlaganja donošenja zakona, dugim govorancijama u Kongresu. Njihov otpor je trajao sto dva dana. Jedan je izdahnuo za govornicom i postao heroj desnice. Kad je Kenedi konačno digao ruke, izgovorio je ishitrenu napomenu iz srca koja će ga progoniti do smrti 1983: „Bela Amerika je napunila kuću iverjem za potpalu, sad će goreti.“

Usledili su rasni nemiri. Dok se Kenedi bavio njima, armije Severnog Vijetnama su pregazile Sajgon - a čovek koji me je u sve ovo uvalio ostao je paralizovan nakon pada helikoptera na palubu američkog nosača aviona. Javno mnjenje se okrenulo protiv Kenedija.

Martin Luter King je ubijen u Čikagu, mesec dana nakon pada Sajgona. Ispostavilo se da je ubica odmetnuti agent FBI-a Dvajt Holi. Pre nego što se ubio, rekao je da je ubistvo izvršio po Huverovom naređenju. Čikago je izgoreo, s još deset američkih gradova.

Džordž Volas je izabran za predsednika. Zemljotresi su dotad uzeli maha. Volas nije mogao da preduzme ništa protiv njih, ali je zapeo da pokori Čikago. To se, po Harijevim rečima, desilo 1969. Predsednik Volas je, godinu dana kasnije, uputio ultimatum Ho Ši Minu: Načinite Sajgon slobodnim gradom, kao što je Berlin, ili će Hanoj umreti kao Hirošima. Ujka Ho je odbio. Prevario se, ako je mislio da Volas blefira. Hanoj je devetog avgusta 1969. postao radioaktivni oblak. To se desilo dvadeset četiri godine od dana u kom je Hari Truman bacio Debeljka na Nagasaki. Potpredsednik Kertis le Mej je lično rukovodio ovom misijom. Volas je, u obraćanju naciji, ono što se dogodilo nazvao božjom voljom. Najveći deo Amerikanaca se složio. Volasova popularnost je znatno porasla, ali bar jedan čovek nije delio to mišljenje. Zvao se Artur Bremer. Petnaestog maja 1972. je ustrelio Volasa, dok je držao govor u prodajnom centru u Lorelu, Meriland.

„Kakvim oružjem?“

„Verujem da se poslužio revolverom kalibra trideset osam.“

Nego šta je. Možda je to bio policijski specijal, ali bih se kladio na viktori, pištolj kojim je oduzet život policajcu Tipitu, u drugoj vremenskoj niti.

Ovde sam počeo da se gubim. Negde na tom mestu je misao moram da ovo ispravim, ispravim, ispravim, zaglušila sve ostale. Udarala mi je u središtu lobanje kao gong.

Hjubert Hamfri je 1972. godine postao predsednik. Zemljotresi su bivali sve snažniji. Stopa samoubistava je otišla nebu pod oblake u čitavom svetu. Cvetali su svakovrsni fundamentalizmi, paralelno s raznovrsnim religioznim ekstremizmima. Indija i Pakistan su zaratili. Podiglo se još pečurkastih oblaka.

Bombaj nikad nije postao Mumbaj, već radioaktivni pepeo u vetru, donosiocu raka.

Karači je doživeo istu sudbinu. Neprijateljstva su prekinuta tek kad su Rusija, Kina i Sjedinjene Države obećale da će bombardovati obe zemlje dok ih ne vrate u kameno doba.

Hamfri je 1976. godine izgubio izbornu trku protiv Ronalda Regana. Poražen je ubedljivo u čitavoj zemlji. Nije uspeo da zadrži ni rodnu državu Minesotu.

Dve hiljade ljudi je izvršilo masovno samoubistvo u Džonstaunu, Gvajana.

Iranski studenti su novembra 1979. godine zauzeli američku ambasadu u Teheranu. Nisu zarobili šezdeset šest, već više od dve stotine talaca. Glave su se kotrljale na iranskoj televiziji. Regan je iz hanojskog pakla izvukao pouku, da se valja uzdržavati od upotrebe nuklearnog oružja, ali je poslao mloogo trupa. Preostali taoci su, razume se, pobijeni. Teroristička grupa u nastajanju, Baza - ili, na arapskom, Al kaida - počela je da seje bombe po svim zamislivim mestima.

„Čovekje umeo da glagolja kao mamojebac, ali se nije razumeo u militantni islam“, rekao je Hari.

„Bitlsi su se ponovo okupili da bi održali mirovni koncert. Bombaš-samoubica je aktivirao eksploziv u publici i pobio tri stotine gledalaca. Pol Makartni je oslepeo.

Bliski istok je nedugo potom nestao u plamenu.

Rusija se urušila.

Neka grupa - verovatno izgnanih ruskih čvrstorukaških fanatika - počela je da prodaje nuklearno oružje terorističkim organizacijama, uključujući i Al kaidu.

„Do 1994. godine“, rekao je Hari suvim glasom, „tamošnja naftna polja postala su mase crnog stakla, onog što svetli u tami. Terorizam je polako sagoreo u sopstvenom plamenu. Neko je, pre dve godine, detonirao nuklearku u koferu u Majamiju. Misija nije bila preterano uspešna. Hoću reći, proći će šezdeset ili osamdeset godina pre nego što iko priredi zabavu na Salf Biču. Meksički zaliv je odonda mrtva supica. Od trovanja radijacijom je poginulo samo deset hiljada Ijudi. To više nije bio naš problem. Mejn je glasao za prisajedinjenje Kanadi. Predsednik Klinton je jedva dočekao da nam poželi srećan put.“

„Bil Klinton je predsednik?“

„Bože, nije. Bio je favorit za nominaciju 2004, ali je umro od srčanog udara na konvenciji. Zamenila ga je njegova supruga. Ona je predsednik.“

"Da li dobro radi svoj posao?“

Odmahnuo je rukom. „Nije loša... ali zakonska regulativa ne može zauzdati zemljotrese. Oni će nam, kako stvari stoje, doći glave.“

Vlažni, parajući zvuk se nanovo čuo s nebesa. Podigao sam glavu. Hari nije.

„Sta je to?“, pitao sam.

"Sinko“, rekao je, „izgleda da niko ne zna. Naučnici ne mogu da se slože. Sveštenici imaju zanimljivo mišljenje. Kažu da se Bog sprema da sruši sve što je stvorio, baš kao Samson filistinski hram.“ Ispio je sav svoj viski. Boja se pojavila na njegovim obrazima... na kojima, koliko sam mogao da vidim, nije bilo rana od radijacije. „Rekao bih da sveštenici ovog puta imaju pravo.“

„Svemogući Hriste“, otelo mi se.

Pogledao me je pravo u oči. „Jeste li se naslušali istorije, sinko?“

Čuo sam dovoljno za čitav život.

4.

„Moram da idem“, rekao sam. "Da li će s vama biti sve u redu?“ „Biće dobro, dok bude dobro. Kao i svima.“ Pažljivo me je osmotrio. „Odakle ste sleteli? I zašto mi se čini da vas poznajem?“ „Možda zato što uvek prepoznajemo anđele-čuvare?“

„Ne seri.“

Hteo sam da krenem. Sve u svemu, moj život će, posle novog početka, biti znatno jednostavniji. Ali, pošto je Hari bio dobar čovek, koji je mnogo propatio u sve tri inkarnacije, prišao sam ploči iznad kamina i skinuo jednu od uramljenih fotografija.

„Budite pažljivi s njom“, zlovoljno će Hari. "to mi je porodica.“

"Znam.“ Stavio sam je u njegove čvornovate i staračkim pegama poprskane ruke. Crnobela fotografija je bila malo mutna, zato što je uvećana s originalnog kodak snimka. "Da li ju je snimio vaš otac? Pitam, zato što samo on nije na njoj.“ Znatiželjno me je odmerio, zatim je spustio pogled na sliku. „Nije. Snimila ju je dama iz susedstva u leto 1958. Mama i tata tad nisu živeli zajedno.“

Pitao sam se da li je dama iz susedstva bila ona koja je pušila cigaretu, dok je naizmenice prala porodični automobil i prskala porodičnog psa. Nekako sam bio siguran da jeste. Iz dubine uma, kao zvuk iz dubokog bunara, dopirala je pesmica devojčica koje preskaču konopac: moj stari vozi podmornicu.

„Imao je problem s pićem. U to doba to i nije bila tako značajna stvar. Veliki broj muškaraca je previše pio i ostajao pod istim krovom sa suprugama, ali bi se on prozlio, kad bi se napio.“

„Kladio bih se da jeste“, rekao sam.

Ponovo me je pogledao, ovog puta nešto oštrije. Zatim se nasmejao. Izgubio je većinu zuba, ali njegov osmeh nije bio neprijatan. „Sumnjam da znate o čemu govorim. Koliko imate godina?“

"Četrdeset.“ Bio sam siguran da te večeri izgledam starije.

"To znači da ste rođeni 1971.“

Uistinu sam rođen 1976. Nisam to mogao da mu kažem, a da se ne povede razgovor o četiri nedostajuće godine, koje su propale niz zečju rupu, kao Alisa u Zemlju čuda. "To je prilično tačno', rekao sam. "Ta fotografija je snimljena u kući u Ulici Košut.“ Izgovorio sam ime ulice s derijskim naglaskom.

Kucnuo sam po Elen, koja je stajala levo od majke. Razmišljao sam o odrasloj osobi s kojom sam razgovarao telefonom - nazvaću je Elen 2.0. Takođe sam pomislio - to je bilo neizbežno - na Elen Dokerti, harmoničnu verziju koju sam upoznao u Džodiju.

"Na osnovu ovog se ne može reći, ali mi nešto govori da je bila crvenokosa, jelda? Mini-verzija Lusile Bol.“

Hari je samo zevao u mene.

"Da li se bavila komedijom? Ili je radila nešto drugo, na radiju ili televiziji?“

„Radila je kao disk-džokej na CBC-u provincije Mejn“, tiho je prozborio. „Ali kako...“

„Evo Troja... i Artura, zvanog Tuga... a ovo ste vi, majka vas grli.“ Osmehnuo sam se. „Baš kao što je Bog hteo.“ Kad bi samo moglo da ostane tako. Kad bi moglo.

"Ja... ti...“

„Vaš otac je ubijen, zar ne?“

"Jeste.“ Cevčica mu se izvukla iz nosa. Gurnuo ju je natrag. Ruka mu se kretala polako, kao u čoveka koji sanja otvorenih očiju. „Ustreljen je na groblju Longvju, dok je polagao cveće na roditeljske grobove, nekoliko meseci posle snimanja ove fotografije. Policija je uhapsila čoveka po imenu Bil Tarkot...“

Auh. Tome se nisam nadao.

„... ali je on imao čvrst alibi, pa su morali da ga puste. Ubica nikad nije pronađen.“ Uhvatio me je za ruku. „Gospodine... sinko... Džejk... ovo je ludo, ali... da li ste vi ubili mog oca?“

"Ne budite blesavi.“ Uzeo sam fotografiju. Vratio sam je na njeno mesto na zidu. „Zar ste zaboravili da sam rođen 1971?“

5.

Polako sam odmicao Glavnom ulicom, u pravcu razrušene fabrike i napuštene "Kvik-fleš“ bakalnice ispred nje. Koračao sam oborene glave. Nisam vrebao Beznosog, Sevača Buljom i ostatak vesele družine. Nešto mi je govorilo da će me široko zaobilaziti, ako se slučajno nađu u blizini. Mislili su da sam lud. Verovatno su imali pravo.

Ovde smo svi ludi, rekao je Češirski Mačak Alisi. Zatim je nestao. Izuzev osmeha. Osmeh je ostao, ako se dobro sećam.

Sada sam više toga razumeo. Ne sve. Sumnjam da su i Ijudi s karticom razumeli sve (posle izvesnog vremena na dužnosti nisu razumeli gotovo ništa), ali mi to nije pomagalo u donošenju odluke.

Nešto je eksplodiralo u daljini, kad sam se sagnuo ispod lanca. Nisam poskočio. Eksplozije su ovde bila česta pojava. Odjekuju kad ljudi izgube nadu.

Ušao sam u kupatilo u zadnjem delu bakalnice. Zamalo što se nisam sapleo o sopstvenu jaknu od jagnjeće kože. Šutnuo sam je u stranu. Neće mi trebati tamo gde sam krenuo. Polako sam prišao naslaganim kutijama, toliko sličnim Lijevom snajperskom gnezdu.

Bogom proklete harmonije.

Pomerio sam onoliko kutija koliko je bilo neophodno da stignem do ugla, zatim sam ih pažljivo naslagao na isto mesto. Krenuo sam napred, sitnim koracima. Ponovo sam se osećao kao osoba koja traži vrh stepeništa u mrklom mraku. Ovog puta nije bilo stepenica, samo neobične dvostruke vizije. Krenuo sam napred. Gledao sam kako mi donji deo tela treperi i zatvorio oči...

Još jedan korak. I još jedan. Osetio sam toplotu na nogama. Još dva koraka, pa je sunčeva svetlost preobrazila crnilo iza očnih kapaka u crvenilo. Načinio sam još jedan korak, kad mi je prasnulo u glavi. Čuo sam sv-VUŠ, sv-VUŠ mašina u fabrici, kad je prasak uminuo.

Otvorio sam oči. Smrad prljavog, napuštenog toaleta je ustupio mesto vonju tekstilne fabrike u punom zamahu, iz doba pre osnivanja Agencije za zaštitu čovekove sredine. Gazio sam po ispucalom betonu, umesto po oljuštenom linoleumu. Levo od mene su bile velike metalne korpe pune fabričkog škarta, pokrivene grubim platnom. Desno od mene je bila sušara. Bilo je jedanaest i pedeset osam pre podne, devetog septembra 1958. Hari Daning je ponovo bio dečačić. Karolina Polin je bila na petom času u Lizbonu, možda je slušala profesora, sanjarila o nekom dečaku ili o lovu s ocem. Sejdi Danhil je živela u Džordžiji. Još se nije udala za gospodina Imam Metlu. Li Harvi Osvald je bio na Južnom kineskom moru u marinskoj jedinici. Džon E Kenedi je bio mladi senator iz Masačusetsa. Sanjao je predsedničke snove.

Vratio sam se.

6.

Prišao sam lancu. Provukao sam se ispod njega i zastao. Preslišavao sam se o onome što ću učiniti. Pružio sam korak i stigao do kraja sušare. Čovek sa zelenom karticom je stajao iza ugla, naslonjen na nju. Samo što karta Zaka Langa više nije bila zelena, već blatnjavooker boje, na pola puta između zelene i žute. Njegov demode kaput je bio prašnjav, a nekada lepa fedora izgužvana i nekako tužna. Čekinje s nešto sedih su prekrile nekad glatko izbrijane obraze. Oči su mu bile podlivene krvlju. Još nije pio - ili nisam mogao da namirišem piće - ali će uskoro početi. Zeleni izlog je, naposletku, bio unutar njegovog uskog operativnog kruga. Držanje svih vremenskih niti u glavi sigurno je bilo veoma bolno iskustvo. Mnogostruke prošlosti su bile dovoljno problematične, ali, kad im se dodaju i mnogostruke budućnosti, svako bi se okrenuo piću, ako je dostupno.

Proveo sam jedan sat u 2011. Možda nešto duže. Koliko je vremena njemu proteklo? Nisam znao. Niti sam hteo da znam.

"Hvalabogu“, rekao je... baš kao i ranije. Uzmakao sam, kad je ponovo pružio ruke da dohvati moju. Imao je duge nokte, crne od prljavštine. Prsti su mu drhtali. To su bile ruke - i kaput, šešir, kartica na šeširu - buduće ispičuture.

„Znaš šta moraš da radiš“

„Znam šta bi ti želeo da radim.“

„Zelja nema ništa s tim. Moraš da se vratiš poslednji put. Ako sve bude u redu, vratićeš se u kafanče. Uskoro će biti uklonjeno. Kad se to desi, mehur prauzrok sveg ovog ludila će pući. Pravo je čudo što je tako dugo opstajao. Moraš da zatvoriš krug.“

Ponovo je posegnuo prema meni. Ovog puta nisam samo uzmakao. Okrenuo sam se i potrčao ka parkiralištu. Trčao je za mnom. Trka je bila tešnja nego inače, zahvaljujući mom povređenom kolenu. Dahtao je iza mene kad sam prolazio poredplimutjjurija, dvojnika automobilakoji sam jedne noći opazio i zanemario u dvorištu „Kendlvud bungalova“. Stigao sam do raskrsnice Glavne sa Starim putem za Luiston. Večiti rokabili buntovnik na drugoj strani ulice stajao je oslonjen čizmom na zid „Voćne kompanije“.

Pretrčao sam preko železničkih šina. Plašio sam se da će me povređena noga izdati i da ću pasti na šljaku, ali se Lang sapleo i pao. Čuo sam njegov krik. Bilo mi ga je žao zbog tog očajničkog, usamljenog vapaja. Zapala mu je teška dužnost. Nisam dozvolio da me sažaljenje uspori. Imperativi ljubavi znaju da budu okrutni.

Nailazio je Luistonski ekspres. Jurnuo sam preko raskrsnice. Vozač autobusa je gnevno zatrubio. Pomislio sam na drugi autobus, krcat ljudima koji su išli da vide predsednika i njegovu ženu, naravno, onu u ružičastom kompletu. Na sedištu između njih su bile ruže. Nisu bile žute, već crvene.

„Vraćaj se, Džimla!“

Imao je pravo. Bio sam Džimla, monstrum iz noćne more Rozete Templton. Šepao sam pored „Voćne kompanije Kenebek“, daleko ispred Čoveka s oker karticom. Pobediću i u ovoj trci. Bio sam Džek Eping predavač u srednjoj školi; bio sam Džordž Amberson, ambiciozni romanopisac; bio sam Džimla koji je svakim korakom dovodio u pitanje opstanak čitavog sveta.

Ipak sam nastavljao da trčim.

Mislio sam na visoku, dragu i prekrasnu Sejdi, i trčao dalje. Mislio sam na Sejdi sklonu nesrećama koja će se saplesti o zlog čoveka po imenu Džon Klejton. Posle sudara s njim neće je boleti samo cevanice. Svet opravdano izgubljen zbog Ijubavi - da li je to bio Drajden ili Poup?

Stao sam pored Tajtusovog „Ševrona“. Dahtao sam. Bitnik, vlasnik „Veselog belog slona“, pušio je lulu preko puta. Posmatrao me je. Čovek s oker karticom je stajao na ulazu u sokače iza „Voćne kompanije“. Očigledno je to bila granica njegovog domena, na ovoj strani.

Bilo mi je teško da gledam kako nemoćno pruža ruke ka meni. Osećao sam se mnogo gore kad je pao na kolena i sklopio ruke. „Molim te, ne čini to! Cena ti je sad poznata!“

Hitao sam, iako mi je bila poznata. Telefonska govornica je bila na raskrsnici, odmah iza Crkve Svetog Josifa. Zatvorio sam se u nju, pogledao imenik i ubacio pet centi u aparat.

Kad je taksi stigao, vozač je pušio laki i slušao VJAB.

Istorija se ponavljala.

POSLEDNJE ZABELEŠKE

30.9.1958.

Odseo sam u sobi broj sedam „Tamarak“ prenoćišta za automobiliste.

Platio sam novcem iz buđelara od nojeve kože. Poklonio mi ga je stari ortak. Novac, kao i meso kupljeno u „Red end vajt“ samoposluzi i košulje kupljene u „Mejsonovoj prodavnici muške odeće“, ostajali su. To se ne bi dešavalo, da je svako putovanje bilo novi početak. Novac nije bio Alov. Agent Hosti me je pustio da pobegnem, što bi se moglo pokazati dobrim za svet.

Ili ne. Nisam znao šta će biti.

Sutra će biti prvi oktobar. Deca Daningovih u Deriju se raduju Noći veštica. Već biraju kostime. Elen, mala crvenokosa vragolasta lepotica, planira da ide u skupljanje slatkiša kao princeza Letojesen Zimaproleće. Neće dobiti priliku. Ako danas odem u Deri, mogao bih ubiti Frenka Daninga i spasti njenu Noć veštica, ali neću. Neću otići do Darama, da bih spasao Karolinu Polin od taneta Endija Kaluma. Pitanje je da li ću otići u Džodi. Ne mogu da spasem Kenedija, to ne dolazi u obzir, ali da li je buduća istorija sveta tako krhka da ne može da podnese poznanstvo i ljubav dva srednjoškolska profesora? Možemo li da se uzmemo, igramo na pesme "Bitlsa“ poput „Želim da te držim za ruku“ i živimo neupadljiv, običan život?

Ne znam, ne znam.

Možda neće pokazati nikakvo interesovanje za mene. Više nećemo imati trideset pet i dvadeset osam; ovog puta ću imati četrdeset dve ili tri. Izgledaću još starije. Ali, znate, verujem u Ijubav, u tu jedinstvenu prenosnu magiju. Ne mislim da je u zvezdama, ali verujem da krv zove krv, um zove um, a srce zove srce.

Sejdi igra medison, porumenelih obraza, nasmejana.

Sejdi traži da joj ponovo poližem usne.

Sejdi pita da li bih voleo da uđem i da se poslužim slatkim hlebom.

Jedan čovek i jedna žena, da li je to preterani zahtev?

Ne znam, ne znam.

Pitate se šta sam ovde radio, otkad sam odložio anđeoska krila? Pisao sam. Imam nalivpero. Poklonili su mi ga Majk i Bobi Džil, sećate ih se. Otpešačio sam do prodavnice, u kojoj sam kupio deset patrona za nalivpero. Mastilo je crno, što odgovara mom raspoloženju. Kupio sam dvadeset svežnjeva papira za pisanje. Ispisao sam sve osim poslednjeg. Pored prodavnice je „Vestern auto“ radnja, u kojoj sam kupio ašov i čeličnu kutiju, s bravom na kombinaciju. Potrošio sam sedamnaest dolara i devetnaest centi. Da li je kupovina ovih stvari dovoljna da svet načini mračnim i prljavim mestom? Šta će se desiti prodavcu, čiji predodređeni put je promenjen našim poslićem?

Ne znam, ali znam sledeće: jednom sam srednjoškolskom igraču fudbala dao priliku da zablista kao glumac, a njegova devojka je unakažena. Moglo bi se reći da ne snosim odgovornost za to, ali sad znamo istinu, zar ne? Leptir je raširio krila.

Tri nedelje sam svakoga dana pisao po čitav dan. Ponekad i po dvanaest sati. Nalivpero je klizilo i klizilo. Dobio sam žuljeve na prstima. Natopio bih ih vodom i nastavio da pišem. Nekoliko puta sam posetio „Lizbonski bioskop za automobiliste“ sa specijalnom cenom za pešake: trideset centi. Seo bih u jednu od stolica na sklapanje ispred bara, pored dečjeg igrališta. Ponovo sam gledao Dugo toplo leto. Gledao sam Most na reci Kvaj{107} i Južni Pacifik{108}. Gledao sam DUPLI PROGRAM UŽASA, koji se sastojao od: Muve{109} i Mehura ubice{110}.Pitao sam se šta sam na taj način promenio. Ako bih zdrobio insekta, pitao bih se šta sam promenio deset godina od sada. Ili dvadeset. Ili četrdeset.

Ne znam, ne znam.

Činjenica je da znam. Prošlost je tvrdokorna kao kornjačin oklop, zato što je živo meso ispod njega nežno i bespomoćno.

I još nešto. Raznovrsni izbori i mogućnosti svakodnevnog života su muzika na koju igramo. Mogu se porediti sa žicama na gitari. Pređite prstima po njima, pa ćete stvoriti prijatan zvuk. Harmoniju. Ali zatim počnete da dodajete žice. Deset žica, stotinu žica, hiljadu, milion. Zato što se množe! Hari nije znao šta predstavlja vlažni, parajući zvuk, ali sam ja prilično siguran da znam; to je zvuk prevelikog broja harmonija, stvorenih pomoću previše žica.

Otpevajte visoko C dovoljno glasno i čisto, pa ćete slomiti fini kristal. Pustite odgovarajuće harmonske note preko muzičkog uređaja dovoljno glasno, pa ćete razbiti staklo na prozoru. To znači (bar za mene) da možete da razorite stvarnost, ako dodate dovoljno žica vremenskom instrumentu.

Ali svaki početak jegotovo potpun. Iza njega, razume se, ostaje talog. Čovek s oker karticom je tako rekao i ja mu verujem. Ali ako ne napravim nijednu veliku promenu... ako ne uradim ništa izuzev povratka u Džodi i ponovnog upoznavanja sa Sejdi... ako se zaljubimo jedno u drugo...

Želeo bih da se to desi, i mislim da će se verovatno i desiti. Krv zove krv, a srce zove srce. Želeće decu, a želeću ih i ja. Ubeđivao sam sebe da jedno dete više ili manje neće mnogo značiti. Ili ne preterano. Ili dva. Čak i tri. (To je naposletku Doba brojnih porodica.) Živećemo povučeno. Nećemo talasati.

Samo što je svako dete talas.

Svaki naš dah je talas.

Moraš da se vratiš poslednji put, rekao je Čovek s oker karticom. Moraš da zatvoriš krug. Želja nema ništa s tim.

Da li zbilja razmišljam o ugrožavanju čitavog sveta - možda i same stvarnosti - zbog žene koju volim? Lijevo ludilo u poređenju s tim deluje zanemarljivo.

Čovek s karticom zataknutom za traku šešira čeka me pored sušare. Osećam ga. Možda ne šalje misaone talase, ali mi se čini da upravo to radi. Vrati se. Ne morašda budeš Džimla. Još nije prekasno da budeš Džejk. Da budešdobar momak, dobri anđeo. Odustani od spasavanja predsednika; spasi svet. Učini to dokjoš ima vremena.

Da.

Hoću.

Verovatno ću.

Sutra ću.

Sutra će biti dovoljno brzo, zašto ne bi bilo?

1.10.1958.

Još uvek sam u "Tamaraku“. Još čekam.

Najgore od svega mi pada nesigurnost u pogledu Klejtona. O njemu sam razmišljao dok sam utiskivao poslednju patronu u nalivpero. O njemu i sad razmišljam. Pustio bih da stvari idu svojim tokom, kad bih znao da joj neće nauditi. Da li će se Džon Klejton pojaviti u Sejdinom domu na Bi Tri lejnu, ako oduzmem sebe iz jednačine? Možda je nepovratno zakoračio preko ivice, tek kad nas je video zajedno. Ali sledio ju je u Teksasu, pre nego što je saznao za nas. Ako to ponovo učini, mogao bi joj prerezati grlo, umesto obraza. Dek i ja sigurno nećemo biti tamo da ga sprečimo u tome.

Možda je ipak znao za nas. Sejdi je možda pisala prijateljici u Savani. Ona je možda prenela novosti svojoj prijateljici. Tako su vesti da Sejdi provodi vreme s tipom - koji ne zna za imperative metle - možda stigle do njenog bivšeg supruga. Sejdi će biti dobro, ako se ništa od toga ne desi, ako ne odem tamo.

Devojka ili tigar?

Ne znam, ne znam.

Vremenske prilike su nagoveštavale jesen.

6. 10. 1958.

Sinoć sam otišao u bioskop za automobiliste. To je bio poslednji vikend. U ponedeljak će istaći natpis ZATVORENO ZA OVU SEZONU i dodati nešto kao AIDUĆE DVAPUT BOLJE! Poslednji program se sastojao od dva kratka crtaća s Duškom Dugouškom i dva horor filma, Jezovito i Drhtavac{111}. Seo sam u svoju stolicu na rasklapanje i odgledao Jezovito, ne videći ga. Bilo mi je hladno. Imao sam novca da kupim kaput, ali sam se bojao da bilo šta kupim. Stalno sam mislio o promenama koje bih time izazvao.

Otišao sam do bara, posle prvog filma. Hteo sam vrele kafe. (Mislio sam: To neće mnogo toga promeniti, i takođe: Otkud znaš.) Kad sam izašao, na igralištu, koje bi pre mesec dana na pauzi bilo puno dece, bila je samo jedna devojčica u jakni od teksasa i jarkocrvenim pantalonama. Preskakala je konopac. Ličila je na Rozetu Templton.

„Šetala sam drumom, drum je bio blatnjav“, pevušila je. „Povredila sam nožni palac, raskrvarila sam ga. Da li ste me čuli? Brojte dva, tri, četiri i petl Moja prava ljubav je leptir!“

Nisam mogao da ostanem. Previše sam drhtao.

Možda pesnici mogu da ubiju svet zbog ljubavi, ali ne i obični ljudi poput mene. Sutra ću se vratiti, pod uslovom da je zečja rupa još tamo. Ali pre nego što odem...

Kafa nije bila jedino što sam kupio u baru.

7.10.1958.

Čelična kutija iz „Vestern auta“ je bda na krevetu, otvorena. Ašov je bio u ormanu (ko zna šta je sobarica mislila o njemu). Mastilo u poslednjoj patroni je bilo na izdisaju, ali to nije bio problem. Još dve ili tri strane, pa će posao biti gotov. Staviću rukopis u kutiju. Zakopaću je pored jezera u koje sam bacio mobilni telefon. Zakopaću je duboko u meku, crnu zemlju. Možda će je neko, nekada naći. Možda ćete to biti vi. Ako bude budućnosti, razume se. To ću uskoro saznati.

Ubeđivao sam sebe (s mešavinom straha i nade) da moje tri nedelje u „Tamaraku“ ne mogu mnogo da promene; Al je proveo četiri godine u prošlosti da bi se vratio u netaknutu sadašnjost... iako priznajem da sam razmišljao o mogućoj vezi između njega i holokausta u „Svetskom trgovinskom centru“ i velikog japanskog zemljotresa. Govorio sam sebi da ne mogu biti u vezi... ali sam se ipak pitao.

Trebalo je da vam kažem da o 2011. više nisam razmišljao kao o sadašnjosti. Filip Nolan{112} je bio prvi Čovek bez zemlje; ja sam Čovek bez vremenskog okvira. Slutim da ću to zauvek biti. Čak i ako 2011. bude tamo, biću samo putnik izdaleka.

Pored mene na stolu je razglednica s fotografijom automobila, poređanih ispred velikog platna. Samo takve prodaju u baru „Lizbonskog bioskopa za automobiliste“. Napisao sam poruku i adresu: Gospođin Dikon Simons, Džodi srednja škola, Džodi, Teksas. Hteo sam da napišem „Denholm konsolidejtid“, ali sam odustao, kad sam se setio da ona to neće postati do iduće ili godine posle nje.

Poruka je glasila: Dragi Dek: Kad dobijete novu bibliotekarku, pazite na nju. Trebaće joj anđeo-čuvar, pogotovo u aprilu 1963. Molim te da mi veruješ.

Nemoj, Džejk, čuo sam šapat Čoveka s oker karticom. Ako je predviđeno da je Džon Klejton ubije, a ona preživi, doći će dopromene... i, kao što si video, promene nikad nisu nabolje, čak i ako su motivi najbolji.

Ali, to je Sejdi!, zavapio sam. Suze su grunule iako nikad nisam važio za plačljivka. Štipale su i pekle. Toje Sejdi. Volimje! Kako da stojim po strani, kad ćeje možda ubiti?

Odgovor je bio tvrdokoran kao i prošlost: Zatvori krug.

Pocepao sam razglednicu u komadiće. Stavio sam ih u pepeljaru i zapalio. Nikakav protivpožarni alarm nije obavestio svet o onom što sam učinio. Čuo sam samo sopstvene iskidane jecaje. Patio sam, kao da sam je ubio sopstvenim rukama. Uskoro ću zakopati čeličnu kutiju s rukopisom. Vratiću se u Lizbon Fols. Čovek s oker karticom će se nesumnjivo obradovati kad me bude video. Neću zvati taksi. Nameravao sam da prepešačim čitav put pod zvezdama. Pretpostavljam da sam hteo da se oprostim. Srca se ne lome. Kad bi samo mogla da se slome.

Ne idem nigde, izuzev u krevet. Zaroniću vlažno lice u jastuk. Moliću se Bogu, u koga nikako da poverujem, da pošalje Sejdi anđela-čuvara koji će joj pomoći da preživi. I da voli. I da igra.

Zbogom, Sejdi.

Nisi me poznavala, ali te volim, dušo.

GRAÐANIN VEKA (2010)

1.

Pretpostavljam da je dom čuvenog slasburgera dosad uklonjen i zamenjen "L. L. Bin ekspresom“, ali nisam bio siguran. To nikad nisam proverio na internetu. Znam samo da je još bio na svom mestu kad sam se vratio s poslednje avanture. I svet oko njega, takođe.

Zasad.

Ne znam šta je bilo s „Bin ekspresom“, zato što je to bio moj poslednji dan u Lizbon Folsu. Vratio sam se kući u Sabatus. Naspavao sam se i spakovao dva kofera i mačku. Krenuo sam prema jugu. Natočio sam benzin u malom gradu u Masačusetsu zvanom Vestborou. Učinio mi se podesnim za čoveka bez naročitih izgleda i očekivanja od života.

Prve noći sam prespavao u „Vestborou Hempton inu“. Soba je imala internet-vezu. Izašao sam na net. Srce mi je tuklo tako jako da mi se pogled mutio. Otvorio sam veb-sajt dalaskog Morning njuza. Otkucao sam broj kreditne kartice (iz nekoliko puta, zbog drhtavih prstiju), i uspeo da uđem u arhivu. Priča o nepoznatom atentatoru koji je pokušao da ustreli Edvina Vokera je bila u broju od jedanaestog aprila 1963. Nisam našao ništa o Sejdi u izdanju od 12. aprila. Nisam našao ništa ni u sledećoj nedelji, ili onoj posle nje. Nastavio sam da tražim.

Pronašao sam priču za kojom sam tragao u broju od tridesetog apriia.

2.

DUŠEVNI BOLESNIK ISKASAPIO BIVŠU SUPRUGU I POČINIO SAMOUBISTVO

Piše: Erni Kalvert

(DŽODI) Sedamdesetsedmogodišnji Dikon Dek Simons i direktorka „Denholm konsolidejta“ Elen Dokerti su u nedelju uveče prekasno stigli da bi sprečili da Sejdi Danhil bude ozbiljno povredena. Situacija je mogla biti i mnogo gora za popularnu dvadesetosmogodišnju školsku bibliotekarku.

Daglas Rims, čuvar reda u Džodiju, tvrdi: "Da Dek i Eli nisu naišli, mis Danhil gotovo sigurno ne bi preživela.“

Dva prosvetna radnika su posetila koleginicu s tepsijom tunjevine i hlebom. Nisu hteli da govore o herojskom delu. Simons je samo rekao: „Žao mi je što nismo ranije stigli.“

Prema čuvaru reda Rimsu, Simons je savladao mnogo mlađeg Džona Klejtona iz Savane, Džordžija, nakon što ga je gospođica Dokerti gadala tepsijom, da bi mu skrenula pažnju. Simons mu je oteo mali revolver. Klejton je potegao nož kojim je posekao lice bivšoj supruzi. Istim oružjem je prerezao sebi grlo. Simons i gospođica Dokerti su uzalud pokušali da zaustave krvarenje. Klejton je izdahnuo na licu mesta.

Gospodica Dokerti je rekla čuvaru reda Rimsu da je Klejton verovatno mesecima uhodio bivšu suprugu. Osoblje „Denholm konsolidejta“ je več upozoreno da bi bivši suprug gospođice Danhil mogao biti opasan. Gospođica Danhil im je pokazala Klejtonovu fotografiju. Direktorka Dokerti je rekla da se on prerušio.

Gospođica Danhil je prebačena ambulantnim kolima do „Parkland memorijala“ u Dalasu. Lekari su procenili da joj život nije ugrožen.

3.

Nikad nisam važio za plačljivka, takav sam ti ja, ali sam te večeri mnogo plakao. Te večeri sam zaspao plačući. Te večeri sam prvi put posle mnogo vremena spavao dubokim i mirnim snom.

Ziva je.

Preživela je.

Lice joj je trajno naruženo ožiljkom - o da, nesumnjivo - ali je živa.

Živa je, živa, živa.

4.

Svet je još tamo, i još se harmonizuje... ili sam ga možda ja harmonizovao. Kad sami proizvodimo harmoniju, pretpostavljam da je nazivamo navikom. Počeo sam da radim kao zamena u lokalnoj školi u Vestborou. Ubrzo sam dobio stalno zaposlenje. Nije me iznenadilo što je direktor srednje škole bio fudbalski fanatik po imenu Borman... baš kao izvesni prostodušni trener kog sam poznavao na jednom drugom mestu. Neko vreme sam kontaktirao sa starim prijateljima u Lizbon Folsu, a zatim prestao. Cesta la vie.

Ponovo sam proverio arhivu dalaskog Morning njuza. Otkrio sam kratki članak u broju od dvadeset devetog maja 1963. DŽODIJSKA BIBLIOTEKARKA IZAŠLA IZ BOLNICE. Clanak je bio štur i siromašan podacima. Nije bilo ni reči o njenom stanju ili o planovima za budućnost. I nije bilo fotografije. Članci na dvadesetoj strani, između oglasa za nameštaj i poslova za trgovačke putnike, nikad nemaju fotografiju. To je jedna od velikih životnih istina, poput one da telefon uvek zazvoni dok ste u toaletu ili pod tušem.

U godini nakon povratka u Zemlju sadašnju izbegavao sam izvesne teme i sajtove. Da li sam bio na iskušenju da ih otvorim? Svakako da jesam. Ali internet je mač s dve oštrice. Za jednu stvar koja vas uteši - kao što je otkriće da je žena koju volite preživela napad duševno poremećenog bivšeg muža - pronađete dve koje će vas povrediti. Onaj ko traga za vestima o nekoj osobi može da otkrije kako je ona stradala nesrećnim slučajem. Ili umrla od raka pluća, izazvanog pušenjem. Ili počinila samoubistvo, verovatno paralelnim konzumiranjem pića i pilula za spavanje.

Sejdi je sama i nikog neće biti da je probudi i gurne pod hladan tuš. Nisam hteo da znam da li joj se to dogodilo.

Koristio sam internet da bih se pripremio za predavanja. Upotrebljavao sam ga za proveru bioskopskog programa i jednom ili dva puta nedeljno sam pregledao najnovije video-snimke. Nisam pokušavao da pronađem vesti o Sejdi. Pretpostavljam da bih bio u još većem iskušenju, da je Džodi imao novine. Nije ih imao onda, a sigurno ih nema ni sada, zato što je internet polako davio štampane medije. Sem toga, tu je i stara poslovica: ne viri kroz ključaonicu, da se ne bi rasrdio. Da li je u ljudskoj istoriji bilo veće ključaonice od interneta?

Preživela je Klejtona. Govorio sam sebi da bi bilo najbolje da to bude moje poslednje saznanje o Sejdi.

5.

Možda bi i bilo, da nisam dobio novu učenicu na engleskom za nadarene. To se desilo aprila 2012, možda baš desetog aprila, na četrdeset devetu godišnjicu neuspešnog atentata na Edvina Vokera. Zvala se Erin Toliver. Njega porodica se doselila u Vestborou iz Kilina, Teksas.

Ime tog grada mi je bilo dobro poznato. U Kilinu sam kupio gumice od apotekara s gnusnim „znam sve“ osmehom. Ne radi ništa nezakonito, sinko, posavetovao me je. U tom gradu smo Sejdi i ja proveli mnogo slatkih večeri u „Kendlvud bungalovima“.

Kilin je imao novine, Vikli gazet.

Druge nedelje predavanja - dotad je moja nova učenica stekla nekoliko prijateljica, očarala nekoliko dečaka i sve u svemu dobro počela -pitao sam Erin da li Vikli gazet još izlazi. Ozarila se. „Bili ste u Kilinu, gospodine Eping?“

„Nekad davno“, rekao sam. Igla na detektoru laži ne bi nimalo zadrhtala posle te izjave.

„Još je tu, iako mama kaže da ga kupuje samo da bi imala čime da umota ribu.“

"Da li još objavljuje kolumnu ’Šta ima u Džodiju’?“

„Objavljuje ’Šta ima’ kolumnu za svako mesto južno od Dalasa“, rekla je, uz kikot. „Kladim se da je možete naći na netu, ako vas zanima, gospodine Eping. Sve je na netu.“

Bila je potpuno u pravu, što se toga tiče. Suzdržavao sam se tačno nedelju dana. Ključaonica je ponekad nesnosno primamljiva.

6.

Odlučio sam da posetim arhivu novina (pod uslovom da je Vikli gazet ima) i potražim Sejdino ime. Učiniću to, mimo razuma. Erin Toliver je nepovratno razgorela moja osećanja, taman kad su počela da gasnu. Znao sam da se neću smiriti dok ne začeprkam po tom izvoru podataka. Ispostavilo se da pretraživanje arhive nije bilo neophodno. Ono što sam tražio nisam našao u kolumni ’Šta ima u Džodiju’, već na naslovnoj strani najnovijeg izdanja.

DŽODI JE IZABRAO „GRAÐANINA VEKA“ POVODOM PROSLAVE STOGODISNJICE MESTA, pisalo je u naslovu. A fotografija ispod naslova... imala je osamdeset, ali neka lica se ne zaboravljaju. Fotograf ju je sigurno posavetovao da okrene glavu da bi leva strana lica ostala skrivena, ali je Sejdi gledala pravo u foto-aparat. A, zašto ne bi? To je sad bio stari ožiljak. Čovek koji ga je naneo već dugo počiva u grobu. Davao je osobenu snagu njenom licu, ali ja, naravno, nisam bio nepristrastan. Zaljubljenom oku i ožiljci od velikih boginja izgledaju lepo.

Krajem juna, posle završetka školske godine, spakovao sam se i ponovo krenuo za Teksas.

7.

Letnje veče u gradu Džodiju, u Teksasu. Malo je veći nego što je bio 1963. Na Bi Tri lejnu, gde je Sejdi Danhil nekad živela, sad je fabrika kartonske ambalaže. Brijačnica je nestala, a benzinska pumpa na kojoj sam nekad kupovao gorivo za sanlajner sad je "Seven-ileven“. Na mestu na kom je Al Stivens nekad prodavao prongburgere i meskito krompiriće, sad je restoran sa sendvičima i salatama.

Održani su slavljenički govori povodom stogodišnjice Džodija. Govor žene koju su pripadnici Istorijskog društva i gradskog saveta izabrali za građanina stoleća bio je šarmantno kratak, a gradonačelnikov dugačak, ali bogat podacima. Saznao sam da je Sejdi odradila jedan gradonačelnički i četiri mandata u teksaskoj zakonodavnoj skupštini. To je bio najneznatniji deo njene biografije. Pomenut je njen dobrotvorni rad, neumorni trud na poboljšanju kvaliteta obrazovanja u Denholmu i nesebično zalaganje u Nju Orleansu, posle uragana Katrina. Pomenut je i Državni program za biblioteke Teksasa za slepe učenike, inicijativa da se poboljša bolnička usluga za veterane i njena neprekidna (čak i u osamdesetoj) borba za obezbeđenje kvalitetnije pomoći siromašnijim duševnim bolesnicima. Godine 1996. su joj ponudili kandidaturu za američki Kongres. Odbila je, s obrazloženjem da ima previše posla na lokalnom nivou.

Nikad se nije udala. Nikad nije napustila Džodi. Još uvek je visoka. Telo joj se nije savilo zbog osteoporoze. I još uvek je lepa. Duga seda kosa joj seže gotovo do pojasa.

Glavna ulica je zatvorena posle govora. Transparent na oba kraja poslovne četvrti je oglašavao:

ULIČNA IGRANKA, OD SEDAM DO PONOĆI!

SVI SU POZVANI

Čestitari su opkolili Sejdi. Neki su mi se činili poznatim, zbog čega sam se odšetao do bine za disk-džokeje ispred nekadašnjeg „Vestern auta“, a današnje apoteke. Tip od šezdeset i nešto je prebirao po pločama i kompakt-diskovima. Imao je proređenu sedu kosu i pozamašnu trbušinu. Odavale su ga četvrtaste, ružičasti naočari.

„Zdravo, Donalde“, rekao sam. „Vidim da još praviš solidan zvučni zid.“

Donald Belingam je sa osmehom podigao glavu. „Nigde ne idem bez njega. Da li se poznajemo?“

„Ne“, rekao sam, „moja mama vas poznaje. Bila je na igranci na kojoj ste bili disk-džokej početkom šezdesetih. Pričala mi je da ste znali da posegnete za očevim big bend pločama.“

Nacerio se. „Da, nagrabusio sam zbog toga. Ko je bila vaša majka?“

„Andrea Robertson“, rekao sam prvo ime koje mi je palo na pamet. Andrea je bila moja najbolja učenica iz američke književnosti.

„Naravno, sećam se toga.“ Neodređeni osmeh je govorio da to nije tačno.

"Da slučajno nemate neku od tih starih ploča ovde?“

„Dobri bože, nemam. Odavno su nestale. Ali imam dosta big bend materijala na kompakt-diskovima. Da li to neko ima muzičku želju?“

„Tako nekako. Zbilja je osobita.“

Nasmejao se. „Sve su takve.“

Saopštio sam mu šta hoću. Složio se. Uvek je voleo da ispunjava želje. Krenuo sam ka sledećem ćošku, na kom je gradonačelnik služio punčem ženu koju sam došao da vidim. Donald je povikao za mnom, „Nisam čuo vaše ime.“

„Amberson“, dobacio sam mu preko ramena. „Džordž Amberson.“

"I hoćete da je pustim tačno u osam i petnaest?“

„Baš tada. Vreme je od ključne važnosti, Donalde. Nadam se da će sarađivati s nama.“

Donald Belingam je pet minuta kasnije digao Džodi u vazduh s "Na igranci“. Igrači su ispunili ulicu u smiraj teksaskog dana.

8.

Donald je, u osam i deset, pustio laganicu Alana Džeksona, na koji igraju i stariji. Sejdi je prvi put nakon govorancija ostala sama. Prišao sam joj. Srce mi je tuklo tako jako da mi se činilo da mi čitavo telo drhti.

„Mis Danhil?“

Okrenula se sa osmehom. Morala je malo da podigne glavu. Bila je visoka, ali ja sam bio viši. Uvek sam bio. "Da?“

„Zovem se Džordž Amberson. Hteo sam da vam kažem koliko se divim vama i svemu dobrom što ste uradili.“

Njen osmeh je sad iskazivao i zbunjenost. „Hvala vam, gospodine. Ne prepoznajem vas, ali mi vaše ime zvuči poznato. Da li ste iz Džodija?“

Više nisam mogao da putujem kroz vreme, i nikada nisam znao da čitam misli, ali sam znao šta misli. Čula sam to ime u snovima.

„Jesam i nisam.“ Nastavio sam, pre nego što je stigla da reaguje: „Mogu li da vas pitam šta je oživelo vaš interes za javnu službu?“

Njen osmeh je sad bio samo slab trag na uglovima usana. „Zašto biste hteli to da zn...?“

"Da se nije javio posle atentata? Kenedijevog ubistva?“

„Otkud... pretpostavljam da jeste, na neki način. Volim da mislim da bih pre ili kasnije zaplivala tim vodama, ali bi se moglo reći da je sve tamo počelo. Taj događaj je u ovom delu Teksasa...“ Nesvesno je podigla levu ruku do obraza, da bi je smesta spustila. „... ostavio veliki ožiljak. Odakle vas poznajem, gospodine Amberson? Zato što vas poznajem, sigurna sam u to.“

„Mogu li da vam postavim još jedno pitanje?“

Posmatrala me je s narastajućom zbunjenošću. Pogledao sam na sat. Osam i četrnaest. Još malo. Izuzev ako Donald nije zaboravio... a ne mislim da jeste. Citiraću stari hit iz pedesetih, neldm stvarima je suđeno da se dese.

„Sejdi Hokins igranka, daleke 1961. Ko vam je pomagao u nadgledanjuklinaca kad je majka trenera Bormana slomila kuk? Da li se sećate?“

Zinula je od čuda. Polako je zatvorila usta. Gradonačelnik se približavao sa suprugom. Video je da smo duboko zaneti razgovorom i odustao. Bili smo u maloj kapsuli; samo Džejk i Sejdi. Kao nekada davno.

„Don Hagerti“, rekla je. „Kao da sam igrala sa seoskim idiotom. Gospodine Amberson...“

Donald Belingam se prodrao iz osam visoko postavljenih zvučnika, pre nego što je završila rečenicu: "U redu, Džodi, evo munje iz prošlosti, poslastice starih majstora kuhinje, samo najbolje po specijalnoj želji!“

Počeo je upečatljivi duvački uvod davno rasformiranog benda.

Ba-da da... ba-dab-da-di-dam

"O, moj bože, ’U dobrom raspoloženju’“, reče Sejdi. „Nekad sam ovo igrala.“ Pružio sam ruku. „Hajdemo. Odigrajmo to.“

Nasmejala se, odmahujući glavom. „Gospodine Amberson, bojim se da su moji dani igranja svinga davno prošli.“

„Ali niste prestari za vaker. Kao što je Donald govorio u davnim danima, dižite se sa sedišta na noge lagane. I zovite me Džordž. Molim vas.“

Parovi su igrali na ulici. Neki su pokušavali lindi hop, ali niko nije mogao da svinguje kao Sejdi i ja, pre toliko godina. Nisu bili ni blizu.

Uhvatila me je za ruku, kao žena u snu. U snu je, baš kao i ja. I ovaj, kao i svi slatki snovi, neće dugo trajati... ali to ih i čini slatkim, zar ne? To je moje mišljenje. Kad vreme prođe, ne može se vratiti.

Žute, crvene i zelene lampe su osvetljavale ulicu. Sejdi se saplela o nečiju stolicu. Bio sam spreman za to. Uhvatio sam je za ruku.

„Oprostite na nespretnosti“, rekla je.

„Uvek si bila nespretna, Sejdi. To ti je jedna od šarmantnijih osobina.“ Uhvatio sam je oko struka, pre nego što je stigla išta da kaže. Uzvratila mi je istom merom, ne skidajući pogled s mene. Svetla su joj klizila niz obraze. Odražavala su se u njenim očima. Uhvatili smo se za ruke. Prsti su nam se glatko prepleli. Godine su spale s mene, kao pretežak i pretesan kaput. U tom trenutku sam želeo samo jedno: da nije bila preterano zauzeta radom i politikom da ne nađe bar jednog dobrog čoveka, koji bi joj pomogao da se jednom zauvek ratosilja jebene metle Džona Klejtona.

Progovorila je tako tiho da sam je jedva čuo od muzike. Ipak sam je čuo - kao i uvek. "Ko si ti, Džordže?“

„Neko kog si poznavala u drugom životu, dušo.“

Muzika nas je ponela. Odnela je godine. Zaigrali smo.

1.januar 2009 - 18. decembar 2010.

Sarasota, Florida

Lavel, Mejn

POGOVOR

Prošlo je pola stoleća od ubistva Džona Kenedija u Dalasu, ali dva pitanja opstaju: Da li je Li Osvald zbilja bio osoba koja je povukla obarač i, ako je tako, da li je radio sam? Ništa što sam napisao u 22.11.1963. ne pruža odgovor na ova pitanja, zato što je putovanje kroz vreme samo intrigantna izmišljotina. Ali, ako biste, baš kao i ja, voleli da razumete zašto su ova pitanja opstala, mislim da vam mogu dati zadovoljavajući odgovor od dve reči: Karen Karlin. Ono što sledi nije samo istorijska fusnota, već fusnota fusnote. A ipak...

Džek Rubi je bio vlasnik dalaskog striptiz-kluba zvanog "Karusel“. Karlin, čije je „umetničko“ ime bilo Litl Lin, tamo je plesala. U noći posle atentata, Rubi je primio poziv od gospođice Karlin, kojoj je nedostajalo dvadeset pet dolara za decembarsku stanarinu. Zajam joj je bio očajnički potreban da ne bi završila na ulici. Da li će joj vlasnik kluba pomoći?

Džek Rubi je u to doba imao druge stvari na umu, stoga je dobila grub i oštar odgovor (dalaski Džek Prznica se vazda tako ponašao). Bio je zgrožen što je predsednik kog je toliko poštovao ubijen u njegovom rodnom gradu. Prijateljima i rođacima je neumorno ponavljao kako je strašno to što se dogodilo gospođi Kenedi i njenoj deci. Bolela ga je duša pri pomisli da će Džeki morati da se vrati u Dalas zbog Osvaldovog suđenja. Udovica će postati nacionalni spektakl, govorio je. Njen bol će puniti stranice tabloida.

Izuzev, naravno, ako Li Osvald ne izdahne od trovanja olovom.

Svi u dalaskoj policiji su bar površno znali Džeka. On i njegova „supruga“ - tako je zvao svoje psetance Šebu - često su posećivali policijsku stanicu. Plavcima je davao besplatne propusnice za klub. Čašćavao ih je pićem kad bi ga posetili. Zbog toga niko nije obratio naročitu pažnju na njega, kad se u subotu dvadeset trećeg novembra pojavio u stanici. Rubi je bio tamo, kad je Osvald pred novinarima rekao da je nevin i pokazao masnicu na oku. Imao je pištolj (da, još jednu tridesetosmicu, ovog puta kolt kobru), kojom je nameravao da ubije Osvalda. Prostorija je bila prepuna; Rubi je izguran u pozadinu. Osvald je brzo izveden.

Džek Rubi je digao ruke od svog nauma.

U nedelju kasno ujutru je otišao do kancelarije „Vestern juniona“, jedan ćošak od policijske stanice, i poslao Litl Lin novčanu uputnicu u vrednosti od dvadeset pet dolara. Zatim se zaputio ka stanici. Pretpostavljao je da je Osvald prebačen u dalaski okružni zatvor. Iznenadio se kad je video gomilu ispred nje. Tamo je bilo reportera, reportažnih kola i dokonih radoznalaca. Zaključio je da važni zatvorenik još nije prebačen.

Rubi je nosio pištolj. Provukao se kroz gomilu i ušao u policijsku garažu. Niko nije pokušao da ga zaustavi. Osvald je bio na spratu. U poslednjem trenutku je zamolio čuvare da obuče džemper, zbog rupe na košulji. Izgubio je manje od tri minuta da bi ga obukao, taman koliko je bilo potrebno - sudbina se okrene začas. Rubi je upucao Osvalda u stomak. Kad je gomila pandura legla preko Džeka Prznice, uspeo je da krikne: „Hej, momci, ja sam Džek Rubi! Svi me poznajete!“

Atentator na predsednika je, nedugo potom, umro u Bolnici "Parkland“. Nije dao nikakvu izjavu. To se desilo zahvaljujući striptizeti kojoj je trebalo dvadeset pet zelembaća i sujetnom kolebljivku koji je hteo da obuče džemper. Osvaldu nikad nije suđeno za zločin, niti je dobio priliku da ga prizna. Poslednje što je rekao o svojoj ulozi u događajima od 22.11.1963. bilo je: „Jasam žrtveni jarac.“ Rasprave o tome da li je govorio istinu nikad nisu prestale.

Prijatelj Džejka Epinga, Al, negde na početku romana procenio je da je verovatnoća da je Osvald bio usamljeni strelac, na nivou od devedeset pet procenata. Pročitao sam mnoštvo knjiga i članaka na tu temu. Kad bih ih naslagao, gomila bi bila gotovo moje visine. Mislim da je verovatnoća devedeset osam, možda i svih devedeset devet procenata. Do tog zaključka sam došao zato što sva svedočenja, uključujući i ona iz pera pristalica teorije zavere, nude istu jednostavnu američku priču: opasnom sitnom zavisniku od slave se posrećilo da se nađe na pravom mestu. Kakve su šanse da neko dobije na lutriji, a opet neko izvlači dobitak svakog dana.

Zatvoren slučaj, Džeralda Posnera; Legenda, Edvarda Džeja Epstajna (luckasto, ali zabavno ladlamovsko štivo); Osvaldovapriča, Normana Mejlera i Garaža gospođe Pejn Tomasa Malona su verovatno najkvalitetniji izvori koje sam pročitao pripremajući se za pisanje romana. Ova poslednja nudi briljantnu analizu teoretičara zavere i njihove potrebe da pronađu red u onom što je gotovo nasumični događaj. Mejler je takođe upečatljiv. Rekao je da je započeo projekt (koji je uldjučivao i opširne intervjue s Rusima koji su poznavali Lija i Marinu u Minsku) s uverenjem da je Osvald bio žrtva zavere, ali je na kraju poverovao - ne bez oklevanja - da je dobra stara Vorenova komisija bila u pravu: Osvald je delovao samostalno.

Razumnoj osobi je veoma, veoma teško da poveruje u nešto drugo. Reč je Okamovoj oštrici - najjednostavnija objašnjenja su obično tačna.

Takođe sam bio duboko impresioniran - dirnut i potresen - ponovnim čitanjem Predsednikove smrti Vilijama Mančestera. Mnogo je grešio oko nekih stvari. Prepuštao se izlivima patetične proze (nazivao je Marinu Osvald „ženom mačjih očiju“, na primer). Njegova analiza Osvaldove motivacije je istovremeno površna i neprijateljska, ali njegovo masivno delo, objavljeno samo četiri godine posle strašnog podnevnog časa u Dalasu, jeste najbliže vremenu atentata. Napisano je kad je većina učesnika bila živa, a njihova sećanja još sveža. Svi su razgovarali s Mančesterom, naoružanim uslovljenom podrškom Žakline Kenedi. Iako je njegovo viđenje naknadnih dešavanja bombastično, njegova pripovest o događajima od 22. novembra je zastrašujuća i upečatljiva. Predstavlja Zapruderov film u pismenom obliku.

Pa...gotovo svi su razgovarali s njim. Marina Osvald nije. Oštar tretman koji je dobila u njegovoj knjizi možda ima veze s tom činjenicom. Marina (još je živa dok ovo pišem) trudila se da što bolje prođe posle muževljevog kukavičkog čina, ikobije mogao kriviti zbog toga? Oni koji žele da se upoznaju s njenim svedočenjem mogu da ga pronađu u Marini i Liju Prisile Džonson Makmilan. Ne verujem mnogo njenim rečima (izuzev ako nisu potvrđene drugim izvorima), ali odajem priznanje - s izvesnim ustezanjem - njenoj veštini u borbi za ostanak.

Prvobitno sam pokušao da napišem ovu knjigu još daleke 1972. Odustao sam od projekta zato što bi istraživanje bilo preveliki zalogaj za čoveka koji je predavao s punim radnim vremenom. Imao sam još jedan razlog: rane su, i devet godina nakon događaja, još bile previše sveže. Drago mi je što sam pričekao. Kad sam konačno odlučio da se poduhvatim posla, bilo mi je prirodno da se za pomoć oko istraživanja okrenem starom prijatelju Rasu Doru. Pružio mi je sjajnu podršku prilikom pisanja duge knjige Pod kupolom. I ovog puta je opravdao poverenje. Pišem ovaj pogovor okružen hrpama njegovog materijala. Najvredniji su svakako video-zapisi koje je Ras snimio tokom opsežnih (i iscrpljujućih) putovanja u Dalas. Tu je i tridesetak centimetara visoka gomila njegovih pismenih odgovora na moja pitanja o svemu od Svetske serije 1958. do sprava za prisluškivanja iz sredine veka. Ras je pronašao dom Edvina Vokera. Slučaj je hteo da on bude na putanji motorizovane kolone 22.novembra (prošlost se harmonizuje). Ras je bio taj koji je - posle mnogo pretraživanja raznih dalaskih arhiva - pronašao verovatno adresu iz 1963. Džordža de Morenšilta, najneobičnije osobe u ovoj pripovesti. Kad smo već kod toga, gde je gospodin De Morenšilt bio noći desetog aprila 1963. godine? Verovatno nije bio u klubu „KaruseF', ali, ako je imao alibi za neuspeli atentat na generala, nisam mogao da ga pronađem.

Ne bih želeo da te gnjavim oskarovskim govorom - nerviraju me pisci koji to rade - ali moram da skinem kapu nekim ljudima. Veliki Broj Jedan je Geri Mak, kurator „Muzeja na šestom spratu“ u Dalasu. Odgovorio mi je na milijardu pitanja, ponekad dva ili tri puta pre nego što bih utuvio nešto u moju glupu glavu. Obilazak „Teksaskog sldadišta školsldh lmjiga“ je bio tužna neophodnost, koju mi je olakšao zamašnim šarmom i enciklopedijskim znanjem.

Zahvalnost takođe dugujem Nikol Longford, izvršnom direktoru „Muzeja na šestom spratu i Megan Brajant, direktorki „Kolekcija i intelektualnog vlasništva“. Brajan Kolins i Rejčel Hauel rade u istorijskom odeljenju dalaske javne biblioteke. Dozvolili su mi pristup starim filmovima (neki su prilično smešni) koji pokazuju kako je grad izgledao 1960-63. Suzan Ričards, istraživač u dalaskom istorijskom društvu, dala je svoj doprinos, kao i Ejmi Brumfild, Dejvid Renolds i osoblje Hotela "Adolfus“. Dugogodišnji stanovnik Dalasa Martin Nobls je vozio Rasa i mene po gradu. Odveo nas je do sad zatvorenog „Teksas teatra“, u kom je Osvald uhvaćen, do bivše kuće Edvina Vokera, do Avenije Grinvil (nije tako gnusna kao nekadašnja četvrt barova i kupleraja u Fort Vortu) i do Ulice Mercedes. Broj 2703 više ne postoji. Zbilja je raznesen tornadom... iako ne 1963. Skidam kapu i Majku „Tihom Majku“ Makišernu, koji je poklonio svoje ime iz dobrotvornih razloga.

Hteo bih da se zahvalim Doris Kerns Gudvin i njenom suprugu, nekadašnjem Kenedijevom pomoćniku Diku Gudvinu, zbog odgovora na moja pitanja o najgorim mogućim scenarijima koji bi se odigrali da je Kenedi preživeo. Džordž Volas kao trideset sedmi predsednik je bio njihova ideja... činila mi se sve verovatnijom, posle svakog razmišljanja o njoj. Moj sin, romanopisac Džo Hil, ukazao mi je na nekoliko posledica putovanja kroz vreme, o kojima nisam razmišljao. Takođe je smislio novi i bolji kraj. Džo, rasturaš.

Hteo bih da se zahvalim i mojoj supruzi, prvom čitaocu i najtvrđem, najnepristrasnijem kritičaru. Ona je zadrti Kenedijevpristalica. Videla ga je nešto pre pogibije. Nikad nije zaboravila taj susret. Tabita je neko ko čitavog života ima oprečno mišljenje od mog (što me ne iznenađuje, a ne bi trebalo da iznenađuje ni vas), stoga ne čudi što je na strani pristalica teorija zavere.

Da li sam grešio? Nego šta sam. Da li sam menjao činjenice da bih ih saobrazio glavnom toku moje priče? Naravno da jesam. Evo jednog primera, istina je da su Li i Marina otišli na zabavu dobrodošlice u organizaciji Džordža Buhea, na koju je došao najveći broj ruskih emigranata iz oblasti. Istina je da je Li mrzeo i zazirao od srednjoklasnih buržuja, koji su okrenuli leđa Majci Rusiji, ali je zabava priređena tri nedelje kasnije nego u knjizi. Iako je istina da su Li, Marina i beba Džun živeli na spratu broja 214 u Ulici Vest Nili, ne znam ko je - ako je iko - živeo u stanu u prizemlju. Obišao sam ga (platio sam dvadeset dolara za to zadovoljstvo). Bila bi šteta da ne iskoristim plan tog sirotinjskog, skučenog stana.

Uglavnom sam se držao istine.

Neki ljudi će reći da sam bio preterano oštar prema gradu Dalasu. Ne bih se složio. Svedočenje Džejka Epinga u prvom licu je čakbilo previše blago prema gradu, kakav je bio 1963. godine. Na dan kad je Kenedi sleteo na Lav fild, Dalas je bio mesto puno mržnje. Zastave Konfederacije su se vijorile u ispravnom položaju; američke zastave su se vijorile naopako. Neki od posmatrača na aerodromu su nosili natpise POMOZITE KENEDIJU DA ZGAZI DEMOKRATIJU. Nedugo pre tog novembarskog dana su Adleja Stivensona i ledi Berd Džonson ispljuvali dalaski glasači. Gospođu Džonson su ispljuvale srednjoklasne domaćice.

Danas je bolje, ali na Glavnoj ulici još ima natpisa poput NIJE DOZVOLJENO UNOSITI ORUŽJE U BAROVE. Ovo je pogovor, a ne uvodnik, ali imam snažan stav povodom ovoga, s obzirom na sadašnju političku klimu u mojoj zemlji. Ako želite da znate do čega može da dovede politički ekstremizam, pogledajte Zapruderov film. Naročitu pažnju obratite na kadar 313, na kom eksplodira Kenedijeva glava.

Pre nego što završim, želim da se zahvalim još jednoj osobi: pokojnom Džeku Finiju, jednom od velikih američkih fantasta i pripovedača. Pored Invazije trećih bića napisao je Jovo nanovo, što je, po skromnom mišljenju ovog pisca, najbolja priča o putovanju kroz vreme. Prvobitno sam hteo da mu posvetim ovu knjigu. U junu prošle godine, dobili smo dražesnu unučicu, pa sam je posvetio Zeldi.

Džek, siguran sam da ćeš razumeti.

STIVEN KING BANGOR, MEJN

Beleške

{1} AA - skraćenica od Anonimnih alkoholičara (Alcoholics Anonymous), udruženja za odvikavanje od akoloholizma po principu samopomoći ugroženih. (Prim. prev.)

{2} Misli se na General Educational Development test, ekvivalent srednjoškolske diplome za osobe koji iz raznovrsnih razloga nisu završile srednju školu. Smišljen je i uveden posle Drugog svetskog rata, da bi olakšao povratak demobilisanih vojnika u civilno društvo. Odonda je petnaest miliona ljudi položilo taj test (jedan od sedam osoba sa srednjoškolskim obrazovanjem). (Prim. prev.)

{3} Anna Mary Robertson Moses - Grandma Moses (1860-1961). Američka naivna slikarka i simbol osobe koja doživljava profesionalni uspeh i slavu u kasnim životnim godinama (počela je tridesetogodišnju slikarsku karijeru u sedamdesetim). Domačica, majka desetoro dece (četvoro je umrlo u ranom životnom dobu) i baka jedanaestoro unučadi, okrenula se slikanju iz praktičnih razloga, da bi imala šta da poklanja rodbini i prijateljima za praznike. Svoje slike je ispočetka prodavala za 2-3 $ (godine 2006. jedna od njih prodata je za 1,2 miliona $). Naslikala je 1.600 dela. Časopis Lajfje 1960. godine objavio bakinu fotografiju na naslovnoj strani, u čast njenog stotog rođendana. (Prim. prev.)

{4} Concetta Rosa Maria Franconero - Konnie Francis (1938), američka pop pevačica kristalnog glasa, koja je najveću popularnost uživala tokom šezdesetih. (Prim. prev.)

{5} Iheodore Satnuel„Ted“ Williams (1918-2002), istaknuti bejzbol igrač. Čitavu, dvadesetjednogodišnju karijeru, okončanu 1960. godine, proveo je u bostonskim Red soksima. (Prim. prev.)

{6} Heinz 57 je skraćeni naziv (pun oblik je Heinz 57 varieties) propagandnog slogana prehrambene kompanije Hajnc, lansiranog 1896. godine. Smislio ga je osnivač kompanije da bi naglasio raznovrsnost ponude konzervirane i flaširane hrane. Slogan je dugo upotrebljavan, iako je kompanija već četiri godine kasnije imala 60 proizvoda u ponudi. Do 1940. godine postao je tako poznat da je novi biftek sos (ljuti kečap) reklamiran kao hajnc 57 biftek sos. (Prim. prev.)

{7} Moxie - jedno od prvih gaziranih, bezalkoholnih pića u SAD. Izum Ogastina Tompsona počeo je da se prodaje 1876. godine, kao lek za sve boljke. Izumitelj je tvrdio da sadrži neimenovanu travku iz Južne Amerike, koju je dobio na poklon od prijatelja, poručnika Moksija. Gorko piće je bilo naročito efikasno protiv paralize, omekšavanja mozga, nervoze i nesanice. Godine 2005. je postalo zvanično gazirano piće države Mejn. Opstalo je u Mejnu i Pensilvaniji. (Prim. prev.)

{8} Stihovi iz Donovanove pesme i singla „There is a Mountain“, iz 1967. godine. Stvaralac je bio inspirisan budističkom poslovicom. (Prim. prev.)

{9} Labor day - američki praznik rada. Slavi se prvog ponedeljka u septembru. Predstavlja nezvanični kraj turističke sezone. (Prim. prev.)

{10} Shirlie Hardie Jackson (1916-1965), američka spisateljica. Uticala je na pisce poput Nila Gejmena, Ričarda Metisona i Stivena Kinga. Ponjenom romanu iz 1959. The Haunting ofHill House 1963.jesnimljen veoma uspešan horor film Opsednutost/The Haunting. (Prim. prev.)

{11} U originalu Yooperdijalekt iz Gomjeg poluostrva Mičigena, severnih delova Donjeg poluostrva i severoistočnog Viskonsina. Pod velikim uticajem je finskog jezika, zbog značajnog broja ljudi finskog porekla. U tim krajevima ima mnogo ljudi francusko-kanadskog, flamanskog, skandinavskog i nemačkog porekla, i svi oni doprinose lokalnom dijalektu. (Prim. prev.)

{12} Dragstrip girl je film Edvarda Kana iz 1957. godine. (Prim. prev.)

{13} Fred Hampton (1948-1969), zamenik vođe Partije crnih pantera za Ilinois. Ubijen je četvrtog decemba 1969. u napadu kombinovanih policijskih snaga na njegov stan. Porodice dvojice ubijenih su tek posle mnogo godina podelile 1,85 miliona dolara odštete. Niko od ubica nije odgovarao. Specijalni agent FBI-a Greg Jork je posle napada izjavio „Očekivali smo da će dvadesetak pantera biti u tom stanu, kad je policija upala. Ubili su samo dvoje obojenih crnčuga Freda Hemptona i Marka Klarka." (Prim. prev.)

{14} Simbiotička oslobodilačka armija (Symbionese Liberation Army) - američka levičarska urbano-gerilska grupa, inspirisana urugvajskim tupamarosima. Bila je aktivna 1973-75. godine. Pljačkali su banke, izvršili dva ubistva i brojne akte nasilja. Svetsku slavu su doživeli nakon otmice milionerske kćeri Peti Herst (19) i njenog momka Stivena Vida (26). Zatočena devojka se odrekla roditelja i pridružila SOV-u. Učestvovala je i u pljački banke. Kasnije je tvrdila da su je otmičari seksualno zlostavljali i da su joj isprali mozak u zatočeništvu. Grupa se proglasila avangardom crne revolucije, iako je u svojim redovima imala samo jednog crnca. (Prim. prev.)

{15} U originalu Dubya - nadimak američkog predsednika Džordža V. Buša. Stekao ga je zbog srednjeg slova W i opšteg uverenja da nije preterano inteligentan i sposoban. (Prim. prev.)

{16} Etnpire Strikes Backje naučnofantastični film Irvina Kiršnera iz 1980. godine. Deo je sage Ratovi zvezda. Zauzima jedanaesto mesto na IMDB-ovoj listi 250 najboljih filmova svih vremena. (Prim. prev.)

{17} Lucille Ball (1911-1989), američka komičarka, filmska i radio-glumica, vlasnica jedne od najuticajnijih i najdužih karijera u šou biznisu. Slavu je stekla kao jedan od dva glavna aktera humorističke serije I love Lucy. (Prim. prev.)

{18} Daniel Webster - misli se na faustovski lik iz američke književnosti i filma. Pojavljuje se u pričama Daniel and the Devil (Eugene Field) i The Devil and Daniel Webster (Stephen Vincent Benet) i filmovima The Devil and Daniel Webster/ All ThatMoney Can Buy (1941) i Shortcut to Happiness (2004), od kojih je onaj stariji znatno bolji. (Prim. prev.)

{19} Hičkokov triler Vertigo iz 1958. godine je na 49, mestu IMDB liste najboljih 250 filmova na svetu. Glavne uloge igraju Džejms Stjuart i Kim Novak. (Prim. prev.)

{20} TheLong, HotSummer iz 1958. Drama Martina Rita sa sjajnom glumačkom postavom: Pol Njumen, Li Remik, Orson Vels... (Prim. prev.)

{21} Misli se na klasični akcioni film Džona Bormana iz 1972. godine Deliverance. (Prim. prev.)

{22} U originalu stoji Right with Eversharp. Ovo je još jedna Kingova kulturološka referenca. Kompanija za proizvodnju olovaka Everšarp je sponzorilasa radio kviz „Uzmi ili ostavi“. Voditelj bi posle tačnog odgovora često uskliknuo „Ispravno (right) s everšarpom11, što je bila igra rečima, poruka gledaocima da pišu tim olovkama (Write with Eversharp). (Prim. prev.)

{23} Arthur Murray (1895-1991), rođen kao Moses Teichmann u Austrougarskoj Galiciji. Bio je plesni instruktor i poslovan čovek. Navešćemo neke od njegovih učenika: Elenora Ruzvelt, vojvoda od Vindzora, Rokfeler, Vanderbilt, Džek Dempsi... (Prim. prev.)

{24} Machine-Gun Kelly kriminalisttćki film Rodžera Kormana iz 1958. (Prim. prev.)

{25} Reform School Girl film Edvarda Bernsa iz 1957. (Prim. prev.)

{26} Stephen Valentine Patric William "Steve“ Allen (1921-2000), amerićka televizijska ličnost, muzičar, kompozitor, glumac, komičar i pisac. Napisao je 14.000 pesama. Vodio je Šou Stiva Alena od 1956. do 1960. godine na televiziji NBC. Emitovao se u udarno vreme u nedelju uveče. Bio je konkurencija CBS-ovom Šouu Eda Salivena. (Prim. prev.)

{27} Thunder Road iz 1958. godine - režija Artur Ripli. Robert Mičam je veteran koji po povratku iz korejskog rata u planinsku zabit preuzima porodični posao pečenja ilegalnog viskija. (Prim. prev.)

{28} The Vikings iz 1958. godine - režija Ričard Flajšer. U filmu glumi i Toni Kertis. (Prim. prev.)

{29} Jim Crow lawsje bio skup državnih i lokalnih zakona koji su od 1876-1965. bili pravni osnovza rasnu segregaciju u javnom domenu. Vodio se principom „odvojeni ali jednakf. U praksi je „jednakf deo namenjen crncima bio slabijeg kvaliteta. Ovi zakoni su važili u bivšim državama Konfederacije. Segregacija se na severu provodila u praksi, bez zakonskog okvira. Ogiedala se u diskriminicaji u izdavanju i kupovini stambenog prostora, odobravanju bankarskih zajmova, zapošljavanju itd. Vojska je sprovodila segregaciju. Ovaj sistem zakona je postepeno obesnažen. Vrhovni sud je 1954. godine proglasio odvojene škole neustavnim. Zakon o građanskim pravima (1964) i Zakon o pravu glasa (1965) bili su konačna prekretnica. (Prim. prev.)

{30} Paul Bowles (1910-1999), američki kompozitor, pisac i prevodilac. Proveo je pedeset godina u Maroku s kojim su sva njegova dela usko povezana. Gor Vidal je veoma cenio njegove kratke priče. Tvrdio je da su među najboljima iz pera nekog Amerikanca i da ukazuju da "pod naše trošne civilizacije više ne može da podnese našu težinu. Boulsov genijje negovestio užase što leže pod tim podom, krhkim kao nebo koje nas štiti odproždrljive praznine." (Prim. prev.)

{31} Misli se na kantri megahit Jt's only make believe." Conway Twitty, alijas Harold Loyd Jenkins (1933-1993) nanizao je 40 hitova na prvom mestu Bilbordove kantri top-liste. (Prim. prev.)

{32} Bridey Murphy je alijas domaćice Virginia Tighe (1923-1995). Hipnotizer-amater, Mori Bernstajn je 1952. godine u Koloradu hipnotisao domaćicu Virdžiniju Tig. Ona je pod hipnozom otkrila da je reinkarnacija Irkinje iz devetnaestog veka, Bridi Merfi. O njoj je 1956. godine snimljen film. Virdžnija/Bridi izbegavala jepublicitet i bila skeptična u pogledu reinkarnacije. U poznim godinama je izjavila: Što sam starija, više želim da verujem u nju. (Prim. prev.)

{33} Barrie Chase (1933), američka glumica i plesačica. Nastupala je i zabavaljala se s Fredom Asterom. (Prim. prev.)

{34} Annetta Funicello (1942), američka pevačica i glumica. Rano je počela karijeru. U dvanaestoj godini je izabrana za člana originalne postave Miki Maus kluba. Izabrana je poslednja, kao jedina koju je izabrao sam Volt Dizni. Glumila je u seriji filmova o zabavi na plaži, s Frenkijem Avalonom. (Prim. prev.)

{35} Komando Kodi (Commando Cody), ime junaka televizijske serije iz 1952. godine Čovek-radar s Meseca i dvanaest epizoda serije iz 1953. godine Komando Kodi nebeski šerif univerzuma. (Prim. prev.)

{36} Huntley-Brinkley Report - glavne večernje vesti kompanije NBC od 1956. do 1970. godine. Trajale su petnaest, pa trideset minuta. Emisija je dobila ime po spikerskom paru. (Prim. prev.)

{37} Rush Limbaugh (1951), američki voditelj radio-programa i politički komentator, koji važi za glas konzervativne desnice, blizak republikanskoj partiji. U svojim nastupima se ne usteže od uvreda i kontroverznih ocena. Počeo je karijeru 1984. godine u Sakramentu. (Prim. prev.)

{38} Glenn Lee Beck (1964), američki konzervativni politički komentator naklonjen desnici. Ima svoju emisiju na radiju i televiziji. Pristalice ga smatraju braniteljem američkog ustava, a protivnici ostrašćenim desnim populistom i pobornikom teorija zavere. (Prim. prev.)

{39} Word Series - finale američkog prvenstva u bejzbolu. Igra se u oktobru, zbog čega se zove „jesenji klasik". Igra se na četiri dobijene utakmice. (Prim. prev.)

{40} Love oflife - dugovečna američka sapunica kompanije CBS. Emitovala se od 1951. do 1980. godine. (Prim. prev.)

{41} CombatZone - deo ulice Vašington u Bostonu, namenjen zabavi za odrasle. Ime duguje nizu članaka u lokalnim novinama šezdesetih godina i činjenici da su dobar deo klijentele u bordelima i striptiz-klubovima činili vojnici. (Prim. prev.)

{42} U originalu Blue Plate Special. Izraz je bio u čestoj upotrebi od dvadesetih do pedesetih godina dvadesetog veka. Odnosio se na najeftinije jelo u restoranu. Zvalo se i „meso i tri“, zbog tri vrste povrća. Služilo se na jednom tanjiru, često podeljenom u pregrade. (Prim. prev.)

{43} Diana Dors alijas Diana Mary Fluck (1931-1984), engleska glumica. Britanska Merlin Monro je jednom prilikom izjavila, "ja sam jedini seks-simbol kog je Britanija iznedrila još od ledi Godive.“ Gugl nudi preko 200.000 njenih fotografija. (Prim. prev.)

{44} Igra reči. Na oglasu piše degree. Ta reč na engleskom znači stepen na termometarskoj skali i fakultetsku diplomu. Oglašivač sugeriše da se diplomom (degree) može ukloniti životni minus. (Prim. prev.)

{45} Moose Mason ili Big Mooseje lik iz univerzuma Arči (Archie) stripova, popularnih oko polovine prošlog stoleća. Tinejdžer Mus je bio najbolji sportista u srednjoj školi i najgori učenik. Kasnije su njegovi problemi pripisani disleksiji. Mus je bio ruskog porekla. (Prim. prev.)

{46} Igra reči – slime iz Slimes znači sluz, prljavština(Prim. prev.)

{47} U originalu Derri, Dallas (Prim. prev.)

{48} Troy Shondell (1940), američki pevač koji je početkom šezdesetih imao prvi i jedini hit »This time“. Ploča je 1961. prodata u više od tri miliona primeraka. (Prim. prev.)

{49} Mickey Rooney - pravo ime Joseph Yule (1920). Američki glumac i zabavljač koji je počeo karijeru još kao dete. Ona traje i dan-danas, više od devet decenija. (Prim. prev.)

{50} Pep Club – Srednjoškolski klub za podršku navijanju i proslavama. (Prim. prev.)

{51} Grapes of Wruth – Filmska drama Džona Forda iz 1940(Prim. prev.)

{52} Naučnofantastični film The Day the Eart Stood Still iz 1953, u režji Roberta Vajza (Prim. prev.)

{53} Topsy - slonica (1875-1903). Cirkuska slonica je pogubljena strujom, nakon što je ubila tri čoveka. Među njenim žrtvama je bio i dreser, koji ju je zlostavljao (hranio je upaljenom cigaretom). Prvo je predlagano da bude pogubljena vešanjem. Pobunilo se društvo za zaštitu životinja. Ubijena je tako što je nahranjena otrovanim šargarepama. Zatim je kroz nju propuštena naizmenična struja. Hiljadu i po Ijudi je prisustvovalo pogubljenju. Snimio ga je Tomas Edison, da bi pokazao Amerikancima koliko je izum njegovog konkurenta (Nikole Tesle) opasan. Požar u kom je 1944. godine izgoreo luna-park na Koni Ajlandu, u kom je Topsi pogubljena nazvan je „Topsina osveta“. (Prim. prev.)

{54} U originalu A Reliable Wife, prvi roman Roberta Golrika. (Prim. prev.)

{55} West Side Story, film iz 1961. godine. Mjuzikl i društveno angažovana drama koja je osvojila deset Oskara. (Prim. prev.)

{56} Twelve Angry Men. Prvi put je prikazana kao TV drama 1954. godine. S televizije se 1956. godine preselila na pozorišne daske, da bi 1957. osvanula na filmskom platnu. Film nije dobio nijednog oskara, ali zauzima šesto mesto na IMDB-jevoj listi 250 najboljih filmova svih vremena. Snimljeno je više filmskih verzija od kojih je najnovija ona Nikite Mihalkova. (Prim. prev.)

{57} Columbus Day - američki praznik. Proslava Kolumbovog iskrcavanja na tlo Amerike. Slavi se 12. oktobra. (Prim. prev.)

{58} U originalu John Doe. To je ime koje se daje nepoznatim licima i onima bez dokumenata. Takođe služi i kao tipično ime, na primer kod uputstava za popunjavanje formulara (naš Petar Petrović). Termin se koristi u SAD i Kanadi. (Prim. prev.)

{59} Dogpatch, izmišljeno mesto iz stripa Li'l Abner (1934-1977), sinonim za zabitu, siromašnu i zaostalu palanku. (Prim. prev.)

{60} Bandstand - američki televizijski muzički program s nastupima uživo i razigranim tinejdžerima u studiju. Vodio ga je Dik Klark. Emitovao se u raznim izdanjima od 1952. do 1989. godine. (Prim. prev.)

{61} Misli se na film The Jazz Singer iz 1927. godine. Prvi zvučni film. (Prim. prev.)

{62} Last Exit to Brooklyn - roman iz 1964. Zbog kontroverznog sadržaja (seks i nasilje) zabranjen je u Italiji. (Prim. prev.)

{63} Love in the Afternoon je komedija Bilija Vajdlera iz 1957. (Prim. prev.)

{64} Reč je o „Auld LangSyne“ (ili Davno, davno bilo je), škotskoj pesmi koju je 1788. ispevao Robert Berns. Poznata je u svim zemljama engleskog govornog područja. Tradicionalno se izvodi odmah posle odbrojavanja za Novu godinu. (Prim. prev.)

{65} The Girl, the Gold Watch & Everything je naučnofantastični roman Džona D. Makdonalda, objavljen 1962. (Prim. prev.)

{66} Keenan Wynn (1916-1986), američki karakterni glumac, epizodista. (Prim. prev.)

{67} Amos ’n Andy je humoristička serija koja se na američkom radiju i televiziji emitovala od dvadesetih do šezdesetih godina dvadesetog veka. Glavni junaci su bili crnci. (Prim. prev.)

{68} Pevao je Honky Tonk Women, hit Rolingstounsa iz 1969. godine. (Prim. prev.)

{69} Federal Communication Commission - Federalna komisija za komunikacije. (Prim. prev.)

{70} Hičkokov triler Rear Windowje snimljen 1954. godine, s Džejmskom Stjuartom i Grejs Keli u glavnim ulogama. Smatra se odom voajerizmu. (Prim. prev.)

{71} Hall Columbia je američka patriotska pesma koja je dugo, s još nekoliko pesama, služila kao nezvanična državna himna. Godine 1931. za himnu je proglašena Zastava posuta zvezdama. Kolambija je pesničko ime za SAD, nastalo u XVIII veku. Pesmu je 1789. komponovao Filip File, za prvu inaguraciju Džordža Vašingtona. Bila je popularna u devetnaestom veku. Gubi popularnost posle Prvog svetskog rata. (Prim. prev.)

{72} Jonathan Franzen (1959), američki romanopisac i esejista. Javno se pobunio protiv uvrštavanja njegovih dela u Čitalački klub Opre Vinfri. (Prim. prev.)

{73} John Alden - (1599-1687), smatra se da je bio prvi čovekkoji se iskrcao s Mejflauera na Plimutsku stenu. Brodski drvodelja se svojim praktičnim duhom, integritetom i odlučnošču nametnuo kao vođa zajednice. (Prim. prev.)

{74} NAACP (National Association for the Advancement of Colored People) osnovana 1909. godine i SNCC (Student Nonviolent Coordinating Committee) osnovan 1960. važne su organizacije u borbi za ljudska prava crnaca u Americi. (Prim. prev.)

{75} 77 Sunset Strip je američka TV serija kompanije ABC, kriminalističkog žanra. Emitovana je od 1958. do 1954. godine. (Prim. prev.)

{76} Tonton macouteje bilo narodno ime za paravojnu organizaciju koju je 1959. godine osnovao diktator Haitija Fransoa Papa Dok Divalije. Tonton makute je vrač-babaroga u haićanskoj mitologiji. koji kažnjava neposlušnu decu tako što ih noću trpa u džak i odnosi da bi ih pojeo za doručak. Broj žrtava ove organizacije procenjuje se na 60 000. Umorene su na najgroznije načine. (Prim. prev.)

{77} Mašina za kuglanje za barove s rupama umesto čunjeva. (Prim. prev.)

{78} U originalu ICBM - Interkontinentalni balistički projektili. (Prim. prev.)

{79} Rocky and Bullwinkle - američka crtana serija koja se emitovala od 1959. do 1964. godine. (Prim. prev.)

{80} Ralph David Abernathy, Sr (1926-1990), vođa američkog pokreta za ljudska prava, sveštenik i bliski saradnik Martina Lutera Kinga. Preuzeo je vođstvo nad pokretom nakon Kingovog ubistva i predvodio marš na Vašington. (Prim. prev.)

{81} John Birch Society je američka politička grupa za podršku antikomunizmu, maloj vladi, ustavnoj republici i slobodi pojedinca. Smatra se ekstremno desničarskom. Osnovao ju je Robert Velč, 1958. godine. Ima podružnice u 50 američkih država. Šezdesetih godina je imala od 60.000 do 100.000 pripadnika. (Prim. prev.)

{82} Gunsmoke je dugovečna vestern TV serija o pustolovina šerifa Mata Dilona u Dodž Sitiju. Emitovala se od 1955. do 1975. godine. (Prim. prev.)

{83} Maverick je vestern TV serija s humorističkim elementima. Emitovala se na ABC-ju od 1957. do 1962. godine. (Prim. prev.)

{84} Weegee je pseudonim američkog fotografa Arthur Felling (1899-1968). Specijalizovao se za crnobelu „uličnu fotografiju". Radio je kao ulični fotograf tridesetih i četrdesetih godina. Pratio je hitnu pomoć i komunalne službe. To mu je omogućilo da fotografiše crnu stranu urbanog života, kriminal i smrt. Objavljivao je knjige i sarađivao s filmadžijama, od kojih je najugledniji Stenli Kjubrik.

DianeArbus (1923-1971) američki fotograf i pisac, poznata po crnobelim fotografijama devijantnih, marginalnih ljudi. Norman Mejler je 1971. rekao da je „dati kameru Dajani Arbus isto što i dati aktiviranu ručnu bombu detetu". Plašila se da će ostati upamćena kao žena koja je fotografisala nakaze. (Prim. prev.)

{85} Edward Hopper (1882 - 1967) ameročki slikar realista. (Prim. prev.)

{86} GeneAutry (1907-1998) - američki pevač i zabavljač, čuveni Raspevani Kauboj. (Prim. prev.)

{87} The Little Rascals, humoristička televizijska serija iz 1955.(Prim. prev.)

{88} Route 66, kvalitetna televizijska serija, prikazivana 1960-1964. na CBS-u. Dva čoveka putuju Amerikom u potrazi za mestom na kome će se nastaniti i za samima sobom. Voze se u korveti. (Prim. prev.)

{89} American Gothic je slika Granta Vuda. Ime je dobila po karakterističnom prozoru na kući iza dva aktera. (Prim. prev.)

{90} The Group - roman Meri Makarti iz 1963. (Prim. prev.)

{91} Jude the Obscure - roman Tomasa Hardija iz 1895. (Prim. prev.)

{92} Rawhide - američka kaubojska serija. Emitovala se na CBS-u od 1959. do 1967. (Prim. prev.)

{93} Ben Casey, dramska serija (iz medicinsog miljea) ABC-a. Emiovala se 1961 do 1966.(Prim. prev.)

{94} The Beverly Hillbillies - humoristička serija CBS-a. Emitovala se od 1962. do 1971. godine. Ukinuta je u okviru „seljačke čistke“, kad je kompanija uklonila sve serije koje asociraju na selo, da bi se približila urbanom segmentu publike. (Prim. prev.)

{95} U originalu Coleslaw - kupus salata. (Prim. prev.)

{96} Combat - serija s ratnom tematikom. Prati sudbinu čete vojnika na evropskom ratištu u Drugom svetskom ratu. Izuzetno kvalitetna i realistična. Emitovala se od 1962. do 1967. godine, na mreži ABC. (Prim. prev.)

{97} U originalu piše The word of Al, Alova reč/poruka (Prim. prev.)

{98} The Waltons - popularna američka dramska serija emitovana od 1972. do 1981. Bavila se životom brojne seoske porodice, sastavljene od tri generacije. Baba i deda, muž i žena i njihovih sedmoro dece su živeli, bolje reći, pokušavali da prežive depresiju i Drugi svetski rat. Uveče bi, pre spavanja, svako svakom poželeo laku noć, a to je umelo da traje. (Prim. prev.)

{99} Norman Percevel Rockwell (1894-1978), američki umetnik koji je preko četiri decenije ilustrovao naslovne strane časopisa Saturday Evening Post prizorima iz svakodnevnog života. (Prim. prev.)

{100} Hail to the Chiefje zvanična predsednička himna SAD. Nastala je po motivima iz poeme Voltera Skota Gospa odjezera. (Prim. prev.)

{101} John D. MacDonald (1916-1986), američki pisac trilera. Po jednom od njih je 1962. godine snimlje klasični film Cape Fear. Stiven King ga je nazvao „velikim zabavljačem našeg vremena i očaravajućim pripovedačem". (Prim. prev.)

{102} Secret Storm i As the World Turns su sapunice CBS-a. Prva je emitovana od 1954. do 1974. godine, a druga od 1956. do 2010. godine, što je čine drugim najdugovečnijim programom sličnog sadržaja. (Prim. prev.)

{103} Joe Friday)e lik detektiva kog je smislio Džek Veb za seriju Dragnet. Emitovala se na radiju od 1949. do 1956. i na televiziji od 1951. do 1959. i od 1967. do 1970. (Prim. prev.)

{104} „The Open Window“ je najpopularnija Sakijeva kratka priča.(Prim. prev.))

{105} Izraz NewFrontierje promovisao predsednički kandidat Džon Ficdžerald Kenedi, kad se 1960. godine prihvatio predsedničke kandidature ispred Demokratske stranke, na njenoj nacionalnoj konvenciji.

Robert S. Markus je ovako opisao Novu granicu: „Kenedi je stupio na dužnost s namerom da iskoreni siromaštvo i da svemirskim programom podigne oči nacije ka zvezdama.“ Po stupanju na položaj se ozbiljno dao na posao. Zakonodavne vlasti su usvojile niz zakonskih predloga, najveći broj još od tridesetih godina. Izraz Nova granica ima još jednu dimenziju. Amerika je nastajala osvajanjem i "civilizovanjem“ divljine. Granica Divljeg zapada se stalno pomerala. Kenedi je hteo da je pomeri u kosmos i ka socijalnim projektima. (Prim. prev.)

{106} Judge Carter - Joseph Force Carter (1989-1930), njujorški sudija koji je nestao u noći šestog avgusta 1930, po izlasku iz restorana na 45. ulici. Peške se zaputio na brodvejsku predstavu. Njegov nestanak je do dana današnjeg ostao nerazjašnjen. Svojevremeno je privukao ogromnu pažnju. Postao je popularan u opštoj kulturi i slengu. (Prim. prev.)

{107} The Bridge on the River Kwai, film Dejvida Lina iz 1957. Osvojio je sedam oskara. (Prim. prev.)

{108} South Pacific, film Džošue Logana iz 1958. (Prim. prev.)

{109} Vie Fly, horor Kurta Nojmana iz 1958. (Prim. prev.)

{110} The Blob, horor iz 1958. (Prim. prev.)

{111} Horor filmovi Vlijema Casla Macabre iz 1958 i Tangler iz 1959. (Prim. prev.)

{112} Philip Nolan je glavni junak priče „ The Man Without a Country“, Edvarda Evereta Hejla, objavljene 1863. (Prim. prev.)