Bjuik 8

Stephen King

forster (2006)

‘Fantastični pripovedač koji može stvoriti potpuno novi svet i primorati čitaoca da živi u njemu’ – Ekspres ‘Odličan uvid u policijsku proceduru i nauku…roman obogaćen duplim zapletom koji prikazuje starenje, menjanje, i nestajanje ljudi tokom dve decenije…Impresivna obrada narativnog glasa, kao i obrada strukture i likova’ – Sandej Tajms ‘Glas jednako karakterističan i neodoljiv’ – Skotsman ‘Jedan od njegovih najsvežijih i najoriginalnijih romana…božanstveno izbalansirana knjiga. Ono što stvarno izdvaja ovaj roman jeste njegova vešta konstrukcija…Bjuik 8 je prelepa ekskurzija u novu narativnu teritoriju koja ponovo otkriva ovog umešnog pripovedača koji pravi neuobičajne izbore i na svakom ćošku odoleva očiglednom. Ova knjiga je vanzemaljska i očaravajuća koliko i sam Bjuik 8, prozor u Kingovu neverovatnu maštu’ – Met Torn, Independant on Sandej

Stephen King

BJUIK 8

prevela s engleskog
Ivana Ćirković

Sadašnjost

Sendi

Sin Kerta Vilkoksa često je posećivao stanicu u godini nakon očeve smrti, mislim stvarno često, ali mu niko nijednom nije rekao da se skloni s puta, ili ga pitao šta kog đavola ponovo traži tu. Razumeli smo ono što je činio: pokušavao je da održi sećanje na svog oca. Panduri znaju mnogo toga o psihologiji tuge; većina nas zna više nego što želimo znati.

Bila je to četvrta godina Neda Vilkoksa u statlerskoj srednjoj školi. Verovatno je napustio ragbi ekipu - kad je došlo vreme da se bira, izabrao je, umesto toga, četu D. Teško je zamisliti da momak tako nešto uradi: izabere neplaćene poslove umesto svih onih utakmica petkom uveče i žurki subotom uveče, ali je on učinio upravo to. Mislim da niko od nas nije porazgovarao s njim o njegovom izboru, ali smo ga svakako poštovali zbog toga. Shvatio je da je došlo vreme da se mane igranja i to je sve. Odrasli muškarci su često nesposobni da donesu takve odluke, a Ned je svoju doneo u godinama kad još uvek nije mogao legalno da kupi alkohol. Ili paklu cigareta, kad smo već kod toga. Mislim da bi njegov otac bio ponosan.

S obzirom da je dečko provodio mnogo vremena u blizini, pretpostavljam da je bilo neminovno da vidi ono što se nalazilo u garaži B, da pita nekoga o čemu je reč i šta traži na tom mestu. Bilo je očigledno da će pitati baš mene, jer ja sam bio blizak prijatelj njegovom ocu. To jest, jedini blizak prijatelj koji je i dalje bio državni policajac. Mislim da sam možda i želeo da se to desi. Ubiti ili izlečiti, znali su govoriti starci. Dati radoznaloj mački ozbiljnu dozu satisfakcije.

Ono što se desilo Kertisu Vilkoksu bilo je sasvim jednostavno. Oduzeo mu je život okoreli okružni pijanac kojeg je Kert dobro poznavao, i čak uhapsio šest ili osam puta. Bredli Rouč, pijanac, nije nikoga nameravao da povredi: pijandure retko to i žele. To te ipak ne sprečava da poželiš da ih šutneš u njihova utrnula dupeta sve do Roksburga, na primer.

Krajem vrelog julskog popodneva, godine nula prve, Kertis je zaustavio međudržavni šleper, jedan od onih velikih kamiona sa šesnaest točkova, koji je napustio autoput jer se vozač nadao domaćoj kuhinji umesto još jednoj dozi burger kinga ili tako bela. Kert je bio parkiran na makadamskom prilazu napuštene pumpe Dženi, na raskrsnici pensilvanijskog državnog puta 32 i hamboltskog puta; drugim rečima, na istom mestu gde se onaj prokleti, stari bjuik roudmaster pojavio u našem delu svemira pre čitav niz godina. Možeš to nazvati slučajnošću ako želiš, ali ja sam pandur i ne verujem u slučajnosti, samo u lance događaja koji postaju sve duži i sve krhkiji dok ih loša sreća ili obična ljudska zloba ne pokidaju.

Nedov otac je pojurio za šleperom jer je imao bušnu gumu. Kad je proleteo pored njega, video je kako se guma oko jednog od zadnjih točkova vrti kao veliki, crni i okrugli vatromet. Mnogi samostalni prevoznici voze na ojačanim polovnim gumama - cena dizela je toliko visoka da prosto moraju to da čine, - a ponekad se i gornji sloj odlepi. Stalno se viđaju manji ili veći komadi po samom autoputu, ili su gurnuti u žutu traku kao oljuštene kože džinovskih, crnih zmija. Opasno je voziti iza probušene gume, naročito na putu s dve trake kao što je SR 32 - lep ali zanemaren deo državnog puta koji spaja Roksburg i Statler. Dovoljno veliki komad sposoban je da polomi vetrobran nekom nesrećnom vozaču. Čak i da to ne učini, može primorati prestravljenog čoveka da skrene u jarak ili udari u drvo, ili čak da probije bankinu i sleti u potok Redfem, čiji tok prati trasu puta 32 skoro šest milja.

Kert je upalio svoja rotaciona svetla i kamiondžija se zaustavio kao svaki dobar momak. Kert je stao odmah iza njega; prvo je nazvao centralu, podneo izveštaj o razlogu zaustavljanja, i sačekao da Širli primi to k znanju. Učinivši to, izašao je i uputio se ka kamionu.

Da je otišao tačno do mesta odakle je vozač kamiona virio i gledao u njega, možda bi i dan-danas bio na planeti Zemlji. Međutim, on je zastao kako bi ispitao ispuštenu gumu na zadnjem spoljnom točku, čak ju je i snažno povukao kako bi video da li se može skinuti. Kamiondžija je sve to video i dao isti takav iskaz na sudu. To Kertovo zaustavljanje bila je pretposlednja karika u lancu koja je dovela njegovog sina u četu D i postepeno ga učinila našim članom. Poslednju kariku, rekao bih, predstavljao je Bredli Rouč, koji se naginjao u stranu kako bi izvukao još jednu limenku piva iz pakovanja koje se nalazilo na podu ispred suvozačevog sedišta u njegovom starom bjuik rigalu (ne onaj bjuik, već drugi bjuik - čudno je kako, kad razmišljaš o prošlim katastrofama i ljubavnim aferama, imaš utisak da se stvari poravnjavaju kao planete na astrološkoj karti). Manje od minute kasnije, Ned Vilkoks i njegove sestre izgubiše oca, a Mišel Vilkoks muža.

* * *

Nedugo nakon sahrane, Kertov sin je počeo da se pojavljuje u stanici čete D. Te jeseni, prijavio sam se da dežuram od tri popodne do jedanaest uveče (verovatno da bih, između ostalog, proveravao stvari: kad si glavni, teško je da se držiš po strani) kako bih video dečka pre bilo koga drugog. Dok su njegovi drugovi provodili vreme na polju Flojd B. Klaus iza srednje škole trenirajući, vežbajući i overavajući jedni drugima, Ned je bio zauzet skupljanjem gomila opalog lišća na travnjaku ispred stanice, ušuškan u svoju zeleno-zlatnu školsku jaknu. Mahnuo bi mi i ja bih mu uzvratio: Svaka čast, momče. Ponekad bih, nakon što parkiram svoj auto, otišao do njega i upustio se u dugo razglabanje. Govorio bi mi o nedavnim nestašlucima svojih sestara i smejao bi im se, ali se jasno moglo videti koliko ih voli iako im se podsmevao. Ponekad bi samo ušao na zadnji ulaz i upitao Širli šta ima novo. Sprovođenje zakona u zapadnoj Pensilvaniji potpuno bi se raspalo bez Širli Pasternak, mogu se slobodno opkladiti u to.

Dolaskom zime, Ned se uglavnom mogao videti sa mašinom za čišćenje snega na parkingu, gde su državni policajci držali svoja privatna vozila. Braća Dedijer, dva lokalna grmalja, zaduženi su za naš reon, ali se četa D nalazi u zemlji Amiša, na ivici Šort brda. Prilikom veće oluje, vetar ponovo nanese sneg na parking skoro odmah po prolasku mašine za čišćenje. Ti nanosi mi izgledaju kao ogromna bela rebra. Ipak, Ned im je bio dorastao. Iako je temperatura napolju bila u debelom minusu, praćena vetrom koji je duvao s brda, nalazio bi se tamo obučen u skijaško odelo i svoju zeleno-zlatnu jaknu, s kožnim policijskim rukavicama na rukama i ski-maskom preko lica. Mahnuo bih mu, on bi mi uzvratio, a zatim bi nastavio da s mašinom nagomilava sneg. Kasnije bi možda ušao da popije šoljicu kafe ili šolju tople čokolade. Ljudi bi mu prilazili i razgovarali s njim. Pričali bi o školi ili o tome kako je držao bliznakinje pod kontrolom (mislim da su, te zime, devojčice imale po deset godina). Pitali bi ga da lije njegovoj majci nešto trebalo. Ponekad bih i ja bio među njima ako niko nije previše urlao, ili ako papirologija nije bila previše obimna. Ti razgovori nisu imali nikakve veze s njegovim ocem, ali su bili potpuno vezani za njegovog oca. Razumeš šta želim reći.

Skupljanje lišća i briga o tome da snežni nanosi ne zavladaju parkingom bile su, u stvari, dužnosti Arkija Arkanijana. Arki je bio domar. Ipak, bio je jedan od nas i nikad nije previše cenio taj deo posla. Tako mi svega, verujem da je Arki na kolenima zahvaljivao bogu što je poslao momka, barem kad je čišćenje snega bilo u pitanju. Arki je tada imao sigurno šezdeset godina i njegovi ragbijaški dani su odavno već bili prohujali, kao i dani kad je mogao bez problema da provede sat i po na minusu (ili na još većoj hladnoći ako bi se uzeo u obzir ledeni vetar).

Onda se dečko sprijateljio sa Širli, zvanično poznatom kao policijski službenik za vezu Pasternak. Kada je proleće konačno granulo, Ned je provodio sve više i više vremena s njom u njenoj maloj dispečerskoj kabini s telefonskom centralom, TSG-om (telefonskim aparatom za gluve), policijskim lokatorom (takođe poznatim kao D-mapa) i kompjuterskom konzolom koja je činila užareni centar tog malog, napetog sveta. Pokazala mu je skupinu telefona (najvažniji je bio crveni - to je naša strana 92 poziva). Objasnila mu je da se oprema za lociranje morala proveravati svakih nedelju dana, pa mu je objašnjavala kako se to radilo, zatim kako je bilo obavezno svaki dan proveravati popis dežurstava da bi znao ko patrolira putevima Statlera, Lasburga i Pogus Sitija, pa koje imao zakazano pojavljivanje na sudu, ko nije imao dežurstvo…

“Moja najveća noćna mora jeste da izgubim policajca, a da pritom uopšte ne znam da je izgubljen”, čuo sam je jednog dana kako govori Nedu.

“Da li se to ikada desilo?” upitao je Ned. “Jednostavno… neko je nestao?”

“Jednom”, rekla je. “Pre nego što sam ja došla. Vidi, Ned. Napravila sam ti kopiju pozivnih šifara. Više ne moramo da ih koristimo, ali svi policajci to i dalje čine. Ako želiš da rukovodiš veznom službom, moraš ih poznavati.”

Onda se vratila na četiri osnovna načela posla, ponavljajući mu opet iste stvari: moraš znati lokaciju i prirodu slučaja, da li ima povređenih i koja se patrola nalazi najbliže mestu događaja. Lokacija, slučaj, povrede, najbliža ekipa: to je bila njena mantra.

Pomislio sam: On će sledeći rukovoditi celim aparatusom. Ona namerava da on rukovodi njime. Nema veze što će izgubiti posao ako narednik Tig ili neko iz Skrentona ušeta i ugleda ga, ona namerava da on rukovodi njime.

I tako mi prokletstva, upravo se tu nalazio samo nedelju dana kasnije, zavaljen iza stola policijskog službenika za vezu Pastemaka u njenoj dispečerskoj kabini; u početku samo kad bi ona otrčala do toaleta, ali onda sve duže i duže, dok je ona odlazila i pila kafu na drugoj strani prostorije, ili izlazila napolje da popuši cigaretu.

Kad je prvi put uočio da ga posmatram kako sam sedi na tom mestu, odmah je skočio i zatim mi se posramljeno osmehnuo, kao derle koje je majka zatekla u sobi s rukom na sisi svoje devojke. Klimnuo sam mu glavom i bacio se na svoj posao. Čak nijednom nisam zastao da se zapitam. Širli je predala statlersku veznu službu čete D u ruke dečaka, koji se morao brijati samo tri puta nedeljno, dok se skoro dvanaest policajaca nalazilo s druge strane njene opreme. A ja nisam usporio ni korak. Vidiš, još uvek smo pričali o njegovom ocu. I Širli, i Arki, i ja, kao i ostali koji su radili s Kertisom Vilkoksom skoro dvadeset godina. Nije potrebno uvek govoriti na usta. Ponekad ono što glasno izgovoriš uopšte nije značajno. Moraš davati do znanja.

Ipak, zastao sam kad sam se našao van njegovog vidnog polja. Stajao sam i slušao. Na drugoj strani prostorije, odmah ispred visokih prozora, Širli Pasternak je stajala s plastičnom šoljom kafe u ruci, i posmatrala me. Fil Kandleton se nalazio pored nje; samo što je završio smenu, a već se presvukao u civilku. I on je gledao u mom pravcu.

Zapucketao je radio u dispečerskoj kabini. “Statler, ovde 12”, rekao je glas. Radio izvrće glasove, ali sam ja ipak poznavao sve svoje ljude. Bio je to Edi Žakuba.

“Ovde Statler, nastavi”, odgovorio je Ned. Savršeno smireno. Ako se plašio da će sjebati sve, njegov glas ničim to nije odavao.

“Statler, imam folksvagen džetu s oznakom 14-0-7-3-9 Fokstrot, to je Pensilvanija, zaustavljen na okružnom putu 99. Potrebna mi je identifikacija, javi se.”

Širli se brzim korakom uputila kroz prostoriju. Nešto kafe prelilo se preko ivice plastične šolje u njenoj ruci. Uhvatio sam je za lakat i zaustavio. Edi Žakuba se nalazio napolju na okružnom putu. Tek što je zaustavio džetu zbog nekog prekršaja - prebrza vožnja bila je logična pretpostavka, - želeo je proveriti da li postoje neka upozorenja za te tablice ili njihovog vlasnika. Želeo je da zna jer je nameravao da izađe iz svojih patrolnih kola i priđe džeti. Želeo je da zna jer je morao da stavi dupe u procep, kao i svakog drugog dana. Da li je džeta bila ukradena? Da li je bila umešana u neku saobraćajnu nesreću u poslednjih šest meseci? Da lije njen vlasnik bio na sudu pod optužbom za zlostavljanje bračnog druga? Da lije nekoga upucao, opljačkao ili možda silovao? Da li je bilo neplaćenih kazni za nepropisno parkiranje?

Edi je imao pravo da zna sve te stvari ako su se nalazile u bazi podataka. Ali Edi je takođe imao pravo da zna zašto mu je srednjoškolac upravo rekao: Ovde Statler, nastavi. Pomislio sam da sve zavisi od Edija. Ako bi on odlučio da odgovori sa: Gde je, do đavola, Sir li, pustio bih joj ruku. Ako bi Edi prešao preko toga, želeo sam da vidim kako će se momak snaći. Kako će se momak snaći.

“Jedinica 12, sačekaj odgovor.” Ako se Ned preznojavao, to se po njegovom glasu nije moglo otkriti. Okrenuo se ka kompjuterskom monitoru i ulogovao u Uniskoup - pretragu koju je koristila pensilvanijska državna policija. Otkucao je nešto brzo ali znalački, zatim pritisnuo ENTER.

Nastupio je trenutak tišine u kojoj smo Širli i ja stajali jedno pored drugog. Ništa nismo govorili, samo smo se nadali dobrom ishodu. Nadali smo se da se momak neće zbuniti, da neće iznenada odgurnuti stolicu od stola i poleteti ka vratima, a najviše smo se nadali tome da je poslao pravu šifru na pravo mesto. Činilo mi se kao da je prošlo dosta vremena. Sećam se da sam čuo cvrkut ptica i gromoglasni prolazak aviona negde u daljini. Bilo je vremena da se razmišlja o onim lancima događaja koje neki ljudi nepromišljeno nazivaju slučajnostima. Jedan od tih lanaca se pokidao kad je Nedov otac poginuo na putu 32. Sada se tu nalazio još jedan, tek u formiranju. Edi Žakuba - ne baš preterano bistar momak, moram priznati - sada je bio spojen sa Nedom Vilkoksom. Iza njega, jednu kariku dalje niz novi lanac, nalazila se folksvagen džeta. I ko god je sedeo za njenim volanom.

Zatim: “12, ovde Statler.”

“12.”

“Džeta je registrovana na Viljema Kirka Frejdija iz Pitsburga. On je prethodni… a… čekaj…”

Bila je to samo pauza. Mogao sam da čujem užurbano listanje papira dok je tražio kartu koju mu je Širli dala, onu s pozivnim šiframa. Našao ju je, pogledao, i nestrpljivo bacio u stranu. Tokom svega toga, Edi je strpljivo čekao u svojim patrolnim kolima nekih dvanaest milja zapadno. Verovatno je posmatrao amiške kočije ili seosku kuću s koso nameštenom zavesom najednom od prednjih prozora (što je značilo da amiška porodica koja tu živi ima devojku za udaju); ili je možda prelazio pogledom preko brda obavijenih maglom sve do Ohaja. Samo što on u tom trenutku nije video ništa od tih stvari. Jedino za sta je Edi imao oči u tom trenutku - jedino što je jasno video - bila je džeta parkirana ispred njega i vozač koji nije bio ništa do silueta iza volana. Šta je on bio, taj vozač? Bogataš? Siromah? Prosjak? Lopov?

Ned je konačno odlučio da nešto kaže i to je bio pravi izbor. “12, Frejdi je tri puta uhvaćen za vožnju pod dejstvom alkohola, da li me razumeš?”

Pijani čovek, eto to je bio vozač džete. Možda nije baš u ovom trenutku, ali ako je prebrzo vozio, sve je ukazivalo na to.

“Prijem, Statler.” Savršeno sažeto. “Imaš trenutno stanje?” Želeo je da zna da lije Frejdijeva vozačka dozvola bila trenutno važeća.

“A…” Ned se unezvereno zagledao u bela slova na plavom ekranu. Odmah ispred tebe, dečko, zar ne vidiš? Zadržao sam dah.

Zatim: “Potvrdno, 12, dobio ju je nazad pre tri meseca.”

Ispustio sam dah. Pored mene, Širli je učinila isto. To su bile dobre vesti i za Edija. Frejdi je legalno vozio. Samim tim, postojala je manja šansa da napravi neku glupost. To je barem bilo pravilo.

“12 prilazi”, rekao je Edi. “Prijem?”

“Prijem, 12 prilazi, čekam”, odgovorio je Ned. Začuo sam škljocaj i zatim dug, nesiguran uzdah. Klimnuo sam glavom prema Širli koja je već bila u pokretu. Podigao sam ruku i obrisao čelo, ne preterano iznenađen saznanjem da je mokro od znoja.

“Kako ide?” upitala je Širli. Čuvši je kako govori staloženim i normalnim glasom, shvatio sam da je, barem što se nje tiče, sve tiho na zapadnom frontu.

“Edi Žakuba se upravo javio”, rekao joj je Ned. “On je 10-27.” Na jeziku laika, to je provera operatera. Ako si policajac, takođe znaš da to znači pozivanje operatera zbog nekog prekršaja, u devet od deset slučajeva. Pa šta ako Nedov glas nije bio sada toliko spokojan? Sada je bilo u redu da pomalo podrhtava. “Ima momka u džeti na putu 99. Postarao sam se za sve.”

“Reci mi kako”, rekla je Širli. “Prođi kroz ćelu proceduru. Svaki korak, Nede. Najbrže što možeš.”

Pošao sam svojim putem. Sudario sam se s Filom Kandletonom pred vratima moje kancelarije. Bacio je pogled na dispečersku kabinu. “Kako je mali prošao?”

“Sasvim dobro”, rekao sam i ušao u svoju kabinu. Nisam shvatio da mi se noge tresu sve dok nisam seo u stolicu i osetio kako podrhtavaju.

Njegove sestre, Džoan i Dženet, bile su jednojajčane bliznakinje. Imale su jedna drugu, a njihova majka imala je u njima nešto od svog izgubljenog čoveka: Kertisove plave, neznatno podignute oči, njegovu svetlu kosu i pune usne (Kertisov nadimak u godišnjaku bio je Elvis). Mišel je imala svog čoveka čak i u svom sinu, gde je sličnost bila još uočljivija. Dodaj nekoliko bora oko očiju i Ned je mogao biti sopstveni otac u vreme kad se Kertis prvi put pridružio policiji.

To su oni imali, a Ned je imao nas.

Jednog aprilskog dana, pojavio se u stanici sa širokim osmehom na licu. Izgledao je, usled toga, nekako mlađe i slađe. Ipak, sećam se kako sam tada pomislio da svi izgledamo mlađe i slađe kad se prirodno osmehnemo. To su oni osmesi istinske sreće, a ne puko nabacivanje društvenog keza. To je stvarno ostavilo utisak na mene, jer se Ned nije često osmehivao. Svakako ne tako širokim osmehom. Mislim da to nisam shvatio sve do tog dana, jer je on uvek bio ljubazan, snalažljiv i pun razumevanja. Drugim rečima, prijalo mi je njegovo prisustvo. Čovek nije primećivao koliko je momak ozbiljan sve dok ne bi ugledao taj retki, blistavi osmeh na njegovom licu.

Došao je do sredine sobe i svaki razgovor u prostoriji odmah je zamro. Držao je list papira u ruci. Pri vrhu se nalazio zlatni pečat komplikovanog izgleda. “Pit!” rekao je, podižući papir s obe ruke kao što sudija na Olimpijadi podiže kartu s ocenom. “Primljen sam na Pit, društvo! Dali su mi i stipendiju! Skoro za sve četiri godine!”

Svi su aplaudirali. Širli ga je poljubila u usta, a momak je pocrveneo sve do kragne svoje košulje. Hjudi Rojer - koji nije bio dežuran tog dana, već se samo muvao okolo besan zbog nekog slučaja na kojem je morao da svedoči - izašao je i vratio se s kesom punom Vi I debi tortica. Arki je upotrebio svoj ključ i otvorio aparat za sokove, te smo napravili žurku. Utukli smo na taj način nekih pola sata, ne više, ali je bilo super dok je trajalo. Svi su se rukovali s Nedom, pismo iz Pita obišlo je ćelu prostoriju (dvaput, mislim), i nekoliko policajaca koji su bili slobodni tog dana došlo je u stanicu samo da bi razgovarali s njim i čestitali mu.

Onda smo, naravno, morali da se vratimo u stvarnost. Mimo je ovde u zapadnoj Pensilvaniji, ali ne i mrtvo. Došlo je do požara na farmi u Pogus Sitiju (koji je grad isto koliko sam ja nadvojvoda Ferdinand), a na putu 20 došlo je do prevrtanja amiških kočija. Amiši se drže svojih, ali rado prihvataju pomoć stranaca u sličnim slučajevima. Konju ništa nije falilo i to je jedino bilo važno. Najgora sranja s kočijama događaju se petkom i subotom uveče kada mladi kicoši u crnom imaju naviku da se napiju iza štala. Ponekad bi im neko iz spoljnjeg sveta kupio flašu ili gajbu ajron siti piva, a ponekad bi pili sopstvenu mešavinu, stravičan napitak od kukuruza kojim ne bih mogao poslužiti ni najgoreg neprijatelja. To je samo deo scene. To je naš svet i uglavnom nam se sviđa, uključujući i Amiše s njihovim velikim, urednim farmama i narandžastim trouglima naslikanim na zadnjim delovima njihovih malih, urednih kočija.

Uvek ima dovoljno papirologije, standardne hrpe duplikata i triplikata u mojoj kancelariji. Stanje se pogoršava iz godine u godinu. Sada uopšte ne mogu da shvatim zašto sam želeo da budem glavni i odgovorni. Prijavio sam se na ispit za glavnog narednika po nagovoru Tonija Šundista, tako da sam u to vreme verovatno imao neki razlog, ali ga se ovih dana uopšte ne mogu setiti.

Negde oko šest sati, otišao sam pozadi na puš-pauzu. Tamo imamo klupu koja gleda na parkiralište iza čega se pruža veoma lep pogled na zapad. Ned Vilkoks je sedeo na klupi s pismom iz Pita u ruci dok su mu niz obraze lile suze. Ugledao me je, ali je odmah skrenuo pogled, brišući oči dlanom slobodne ruke.

Seo sam pored njega i pomislio da mu prebacim ruku preko ramena, ali nisam to učinio. Ako moraš da razmišljaš o tako nečemu, često se osećaš kao folirant. Barem pretpostavljam da je tako. Nikad se nisam ženio; ono što znam o roditeljstvu moglo bi se napisati na vrhu čiode, a da pritom ostane dovoljno prostora i za večernju molitvu. Zapalio sam cigaretu i neko vreme pušio u tišini. “Sve je u redu, Nede”, konačno sam rekao. Bilo je to jedino čega sam mogao da se setim i uopšte nisam znao šta bi ta izjava trebalo da znači.

“Znam”, odgovorio je odmah prigušenim glasom, onim ne-smem- plakati glasom, a onda je, kao da je to deo iste rečenice ili nastavak iste misli, rekao: “Ne, nič nije.”

Slušajući ga kako koristi tu reč nič, shvatio sam dubinu njegove tuge. Nešto ga je probolo u stomaku. Bila je to vrsta reči koju je verovatno odavno izbacio iz svog rečnika, samo zato da ga ne bi stavljali u istu gomilu sa seljačinama statlerskog okruga, vozačima pik-apova i zimskim skuterašima iz gradića poput Pečina i Pogus Sitija. Čak su i njegove sestre, osam godina mlađe od njega, izbacile tu reč nič iz upotrebe, verovatno iz istog razloga. Nemoj reći nič ili će ti se majka onesvestiti, a otac upasti u kofu punu boje. Da, a koji to otac?

Pušio sam i ćutao. S druge strane parkinga, pored jedne od okružnih gomila soli za led, nalazila se skupina drvenih zgrada kojima je trebalo ili doterivanje, ili rušenje. Bile su to stare zgrade voznog parka. Statlerski okrug je, deset godina ranije, preselio svoje plugove, valjkove za asfalt i buldožere nekih milju ili više niz put, u novu građevinu od cigala koja je izgledala kao zatvorska samica. Sve što je ovde ostalo bila je ogromna hrpa soli (koju smo sami koristili, malo po malo; nekada davno, ta hrpa je bila prava planina) i nekoliko trošnih drvenih građevina. Jedna od njih bila je garaža B. Slova ispisana crnom bojom iznad vrata - bila su to jedna od onih širokih garažnih vrata koja su se pokretala na šinama - izbledela su, ali su ipak još uvek bila čitljiva. Da li sam razmišljao o bjuiku roudmasteru koji se nalazio unutra dok sam sedeo pored uplakanog momka, želeći da ga zagrlim, ali ne znajući kako to da učinim? Ne znam. Pretpostavljam da je moglo biti tako, ali mislim da mi ne znamo uvek o čemu razmišljamo. Frojd se možda proseravao po pitanju mnogih stvari, ali ne i po tom pitanju. Ne znam ništa o podsvesti, ali svakako postoji neki puls u našim glavama, isti kao onaj u našim grudima, puls koji prenosi neformirane, bezjezične misli koje uglavnom ne možemo pročitati, ali koje su pritom izuzetno važne.

Ned je mahnuo papirom kroz vazduh. “O/7 je taj kome stvarno želim da pokažem ovo; on je taj koji je želeo da pohađa Pit kad je bio mlad, ali nije mogao to sebi priuštiti; on je razlog zbog kog sam se prijavio, za boga miloga.” Zastao je, a onda veoma tiho rekao: “Sve je ovo sjebano, Senđi.” “Šta je rekla tvoja majka kad si joj pokazao?”

To ga je, barem nakratko, oraspoložilo. “Nije ništa rekla. Vrištala je kao žena koja je upravo osvojila put na Bermudska ostrva. Onda je počela da plače.” Ned se okrenuo prema meni. Njegove suze su presahle, ali su mu oči i dalje bile crvene i otečene. U tom trenutku, izgledao je znatno mlađe od svojih osamnaest godina i nakratko je zablistao onaj sladak osmeh. “Sve u svemu, odlično je reagovala. Čak su i Dž-jedan i Dž-dva bile srećne. Kao i svi vi. A tek Širlijin poljubac… čoveče, sav sam se naježio.”

Nasmejao sam se, razmišljajući o tome da se i Širli možda naježila na izvesnim mestima. Sviđao joj se, bio je zgodan momak, i sasvim je izvesno da joj je palo na pamet da izigrava gospođu Robinson. Možda i nije, ali ništa nije nemoguće. Muž joj je tada bio odsutan već skoro dvadeset godina.

Osmeh mu je nestao s lica. Ponovo je zamahnuo pismom s koledža. “Znao sam da je odgovor potvrdan čim sam izvadio koverat iz sandučeta. Jednostavno sam znao i on je ponovo počeo da mi nedoŠta je. I to žestoko.”

“Znam”, rekao sam, ali to naravno nije bila istina. Moj otac je bio još uvek živ, zdrav i srdačno poročan čovek od sedamdeset četiri godine. U sedamdesetoj, moja majka je bila sve to i više.

Ned je uzdahnuo, zagledan u brda. “Način na koji je otišao tako je glup“, rekao je. “Čak neću moći da kažem svojoj deci, ako ih ikad budem imao, da im je dedica stradao pod naletom metaka dok je jurio pljačkaše banke ili teroriste koji su pokušavali da postave bombu u okružnu sudnicu. Ništa slično.”

“Ne”, složio sam se. “Ništa slično.”

“Neću čak moći ni da kažem da mu se to desilo zbog nemarnosti. Bio je samo… naišla je pijandura i samo… “

Presavio se, ječeći kao starac sa stomačnim bolovima. Sada sam ipak spustio ruku na njegova leđa. Najviše mi se urezalo koliko se trudio da ne zaplače. Toliko se trudio da bude muškarac, šta god to značilo osamnaestogodišnjem dečaku.

“Nede. Sve je u redu.”

Divlje je odmahnuo glavom. “Da ima boga, postojao bi neki valjani razlog”, rekao je. Pogled mu je bio uperen u zemlju. Ruka mi se još uvek nalazila na njegovim leđima i osećao sam kako se brzo dižu i spuštaju, kao da je upravo istrčao maraton. “Da ima boga, postojala bi neka nit koja bi sve to spajala. Ali, nje nema. Barem je ja ne vidim.”

“Ako budeš imao decu, Nede, reci im da ti je otac poginuo obavljajući svoju dužnost. Onda ih dovedi ovamo i pokaži im, pored ostalih imena, njegovo ime na ploči.”

Kao da me nije čuo. “Imam jedan san. I to loš.” Zastao je, razmišljajući kako da nastavi, a onda je samo uzdahnuo i rekao: “Sanjam da je sve to bio samo san. Razumeš šta želim reći?”

Klimnuo sam glavom.

“Budim se u suzama, bacam pogled po sobi i vidim da je sunčana. Ptice cvrkuću. Jutro je. Osećam miris kafe iz prizemlja i pomislim: “On je dobro. Hvala bogu i Isusu, stari je sasvim okej.” Ne čujem ga da govori ili nešto slično, ali jednostavno znam. I pomislim kako je to bila glupa pomisao - da je on prišao nekom kamionu kako bi upozorio vozača na izbušenu gumu i da ga je neka pijandura zatim pregazila, - vrsta ideje koju samo možeš imati u glupom snu gde se sve čini tako stvarnim… onda se uspravim i spustim noge na pod… ponekad vidim kako mi sunce obasjava članke… tako je topao taj osećaj… i onda se stvarno probudim i svuda je mrak; dobro sam pokriven, ali mi je i dalje hladno, smrzavam se, i onda shvatim da je san bio samo san.”

“To je strašno”, rekao sam, sećajući se da sam kao dečak imao sopstvenu verziju istog sna. Ticao se moga psa. Pomislio sam da mu to kažem, ali ipak nisam. Tuga je tuga, ali pas nije isto što i otac.

“Ne bi bilo tako strašno da ga sanjam svake noći. Mislim da bih onda znao, čak i u snu, da nema mirisa kafe, da nije čak ni svanulo. Ali, san mi ne dolazi… ne dolazi… a kad konačno dođe, ponovo se prevarim. Toliko budem srećan i osećam takvo olakšanje, čak razmišljam i šta bih lepo mogao da učinim za njega, možda da mu kupim onu palicu za golf koju je želeo za rođendan… i onda se probudim. Ponovo se prevarim.” Možda je pomisao na očev rođendan, neproslavljan ove godine i više nikad, prouzrokovao novi talas suza niz njegove obraze. “Mrzim što stalno zavaravam sebe. To je kao kad je gospodin Džouns došao i izvukao me s časa svetske istorije kako bi mi preneo vest, ali duplo gore. Gore je jer sam sam kad se probudim u mraku. Gospodin Grenvil - on je pedagog u školi - kaže da vreme leči sve rane, ali prošla je skoro godina a ja još uvek sanjam isti san.”

Klimnuo sam glavom. Prisećao sam se Tenpounda koga su ustrelili lovci jednog novembra; prisećao sam se kako se kočio u sopstvenoj krvi kad sam ga našao pod belim nebom. Belo nebo koje je obećavalo zimu belu od snega. U mom snu, uvek bi ugledao nekog drugog psa, nikako Tenpounda, i osetio bih isto olakšanje. Barem dok se ne bih probudio. Razmišljanje o Tenpoundu nateralo me je da se nakratko prisetim maskote naše stanice iz starih dobrih vremena. Mister Dilon, bilo mu je ime, nazvan po šerifu iz televizijske serije Džejmsu Amesu. Dobar pas.

“Poznato mi je to osećanje, Nede.”

“Zaista?” pogledao me je s nadom.

“Da. I biće sve lakše. Veruj mi, biće. Ali on je bio tvoj otac, a ne školski drug ili komšija iz susedstva. Možda ćeš sledeće godine u ovo doba još uvek sanjati isti san. Možda ćeš ga s vremena na vreme sanjati još deset godina.”

“To je stravično.”

“Ne”, rekao sam. “To se zove sećanje.”

“Samo da postoji neki razlog.” Gledao me je ozbiljno. “Prokleto dobar razlog. Shvataš li to?”

“Naravno da shvatam.”

“Postoji li takav razlog? Šta ti misliš?”

Pomislio sam da mu kažem kako ne znam mnogo o razlozima, samo o lancima; kako se ni iz čega formiraju, kariku po kariku, kako se utkaju u svet. Ponekad možeš zgrabiti lanac i iskoristiti ga da izvučeš sebe iz mraka. Mada mislim da se uglavnom zapetljaš u njih. Samo nakratko ako imaš sreće. Ako nemaš, zadaviš se.

Zatekao sam sebe kako ponovo gledam preko parkinga prema garaži B. Posmatrajući je, pomislio sam na to da li bih uspeo da se naviknem na ono što se nalazilo unutra. Ako bih uspeo, Ned Vilkoks bi takođe uspeo da se navikne na život bez oca. Ljudi se mogu navići na sve i svašta. To je najbolji deo naših života, pretpostavljam. Naravno, i najgori.

“Sendi? Šta ti misliš?”

“Mislim da pitaš pogrešnog čoveka. Znam sve o poslu, o nadi, i o slanju luđaka u ZDP.”

Osmehnuo se. Svi iz čete D ozbiljno su razgovarali o ZDP-u, kao da je to bila neka komplikovana pod-divizija sprovođenja zakona. U stvari, bila je to skraćenica za zlatno doba penzije. Mislim da je Hjudi Rojer prvi počeo da priča o ZDP-u.

“Takođe znam da očuvam redosled dokaza kako nijedan dobar advokat odbrane ne bi mogao da te saplete na sudu i učini da izgledaš kao budala. Dalje od toga, ja sam samo još jedan zbunjeni američki momak.”

“Barem si iskren”, rekao je.

Da li sam zaista to bio? Ili sam samo molio da postavi prokleto pitanje? Nisam se osećao posebno iskrenim u tom trenutku; osećao sam se kao čovek koji ne zna da pliva dok posmatra mladića kako se koprca u dubokoj vodi. Ponovo sam bacio pogled na garažu B. Da li je hladno unutra? pitao je otac ovog dečaka, nekada davno, u dobra stara vremena. Da li je hladno unutra, ili nešto nije u redu sa mnom?

Ne, nije on bio u pitanju.

“O čemu razmišljaš, Sendi?”

“Ni o čemu vrednom pomena”, rekao sam. “Šta imaš u planu za ovo leto?”

“Molim?”

“Šta imaš u planu za ovo leto?” Bilo je sigurno da neće igrati golf u Mejnu ili jedriti čamcem na jezeru Taho. Stipendija ili ne, Nedu je bio potreban svaki zelembać kojeg se mogao dokopati.

“Okružni parkovi i tako to, pretpostavljam”, rekao je bez traga bilo kakvom entuzijazmu. “Radio sam tamo prošlog leta sve dok… znaš već.”

Sve dok se nije desilo to s njegovim ocem. Klimnuo sam glavom.

“Primio sam pismo od Toma Meklanahena prošle nedelje. Rekao je da je sačuvao jedno mesto za mene. Pomenuo je i treniranje dečjeg kluba, ali to je samo šargarepa na kraju štapa. Uglavnom ću mlatiti motikom i postavljati vodene prskalice, kao i prošle godine. Mogu da mlatim motikom i ne plašim se da isprljam ruke. Ali Tom…” Slegnuo je ramena, ostavljajući rečenicu nedovršenom.

Znao sam ono za šta je Ned bio previše ljubazan da bi rekao. Postoje dve vrste radnih alkoholičara: oni koji su previše jebeno zlobni da bi pali i oni koji su toliko dobri da drugi nastavljaju da ih brane skoro do ivice ludila. Tom je bio jedan od onih zlobnih, poslednji izdanak porodičnog stabla koji je sezao unazad do devetnaestog veka i bio prepun debeljuškastih okružnih radnika. Meklanaheni su iznedrili jednog senatora, dva člana Zastupničkog doma, pola tuceta predstavnika države Pensilvanije i ko zna koliko pijandura statlerskog okruga. Tom je, po svim izveštajima, bio opasan šef bez ikakve ambicije da se popne političkim lestvicama. Ono što je voleo bilo je da govori momcima kao što je Ned, onima koji su vaspitani da budu tihi i ljubazni, i naučeni gde da čučnu i gde da gumu. Za Toma, naravno, oni nikada nisu čučali dovoljno duboko i gurali dovoljno snažno.

“Nemoj još da odgovoriš na to pismo”, rekao sam. “Želim da obavim jedan poziv pre nego što to učiniš.”

Mislio sam da će biti znatiželjan, ali je on samo klimnuo glavom. Posmatrao sam ga dok je sedeo tamo s pismom u krilu i pomislio kako izgleda kao momak kome su odbili prijavu za koledž koji je želeo da pohađa, a ne kao momak kome su ponudili debelu stipendiju da bi postao njihov student.

Onda sam ponovo razmislio. Izgledao je ne samo kao da su mu odbili mesto na koledžu već kao da su mu odbili mesto u životu. To nije bila istina -pismo koje je primio iz Pita bilo je čist dokaz, - ali uopšte ne sumnjam da se osećao tako. Ne znam zašto uspeh, za razliku od neuspeha, često izaziva turobna osećanja u nama, ali znam da je to istina. Ne zaboravi da je on imao tek osamnaest godina - pravo hamletovsko doba, ako smem da kažem.

Ponovo sam bacio pogled preko parkinga na garažu B, razmišljajući o onome što se nalazilo unutra. Iako niko od nas stvarno nije znao.

Moj poziv sledećeg jutra bio je upućen naredniku Tigu u Batleru, inače našem regionalnom centru. Objasnio sam mu situaciju i sačekao dok on nije obavio poziv, verovatno u Skrenton gde su sedele glavešine. Nije bilo potrebno mnogo vremena da bi me Tig pozvao i rekao da su vesti bile dobre. Zatim sam razgovarao sa Širli mada je to bila čista formalnost. Otac joj se dovoljno sviđao, ali je zato bila potpuno luda za sinom.

Kada je Ned došao tog popodneva nakon škole, pitao sam ga da li bi želeo da provede leto obučavajući se za dispečera - s platom, naravno - umesto da sluša u parku kuknjavu i dranje Toma Meklanahena. Na trenutak je izgledao zapanjeno… zaprepašćeno, u stvari. Onda mu se licem razlio širok, presrećan osmeh. Pomislio sam da će me zagrliti. Da sam mu obgrlio ramena prethodne večeri - a ne samo razmišljao o tome, - verovatno bi me i zagrlio. Umesto toga, zadovoljio se stezanjem šaka u pesnice, dižući ih prema licu i govoreći: “Tooooo!”

“Širli se složila da te primi kao pomoćnika, a imaš i zvanično odobrenje iz Batlera. Nije baš isto kao mlaćenje motikom za Meklanahena, naravno, ali…”

Ovoga puta me je stvarno zagrlio, sav razdragan i nasmejan, i meni se to svidelo. Mogao bih da se naviknem na tako nešto.

Kada se okrenuo, ugledao je Širli pored koje su stajala dva policajca: Hjudi Rojer i Džordž Stankovski. U svojim sivim uniformama, svi su izgledali ozbiljno kao srčani udar. Hjudi i Džordž su nosili svoje šapke zbog čega su izgledali barem devet stopa visoki.

“Nemaš ništa protiv?” upitao je Ned Širli. “Zaista?”

“Naučiću te svemu što znam”, odgovorila je Širli.

“Zar?” upitao je Hjudi. ,,A šta će raditi posle prve nedelje na poslu?”

Širli ga je mlatnula laktom; uleteo je odmah iznad zadnjeg dela njegove berete i pogodio metu u centar. Hjudi je ispustio preuveličani uh i zateturao se.

“Imam nešto za tebe, dečko”, rekao je Džordž. Tiho je govorio, posmatrajući Neda svojim vozio-si-preko-četrdeset-u-naseljenom-mestu pogledom. Držao je jednu ruku iza leđa.

“Šta?” upitao je Ned pomalo nervozno uprkos očiglednoj sreći. Grupa drugih policajaca postepeno se okupljala iza Džordža, Hjudija i Širli.

“Nemoj nikada da je izgubiš”, rekao je Hjudi, takođe tiho i ozbiljno.

“Šta je to momci? Šta?” Zvučao je još nervoznije.

Džordž je izvukao malu belu kutiju iza leđa. Predao ju je dečaku. Ned je bacio pogled na nju, zatim na policajce koji su se okupili oko njega, i onda je otvorio kutiju. Unutra se nalazila velika plastična zvezda s natpisom: Pseći Zamenik.

“Dobrodošao u četu D, Nede”, rekao je Džordž. Pokušao je da održi ozbiljan izraz lica, ali nije uspeo. Počeo je da se cereka, i ubrzo su se svi smejali i gurali oko Neda kako bi mu čestitali.

“Veoma smešno, momci”, rekao je. “Zabole me stomak od smejanja.” Osmehivao se, ali je meni bilo jasno da je ponovo na ivici plača. Nije to bilo nešto što se moglo videti golim okom, ali je ipak bilo prisutno. Mislim da je i Širli Pasternak osetila o čemu se radi. Kada se momak izvinio i uputio ka toaletu, pretpostavio sam da ide tamo kako bi povratio svoju staloženost ili uverio sebe da se ne radi samo o još jednom snu. Možda i jedno i drugo. Ponekad kad stvari krenu naopako, dobijemo više pomoći nego što nam je potrebno. A ponekad ni sva ta pomoć nije dovoljna.

Bilo je sjajno biti s Nedom tog leta u stanici. Svima se sviđao, a njemu se sviđalo što je tamo. Naročito su mu se sviđali sati koje je provodio sa Širli u dispečerskoj kabini. Nešto od toga bilo je vezano za memorisanje šifara, ali se uglavnom sve svodilo na učenje pravih odgovora i obrađivanje više poziva odjednom. Brzo je napredovao: ispaljivao je informacije patrolnim jedinicama kao iz topa, prelazio prstima preko tastature kao da je klavir i odlazio na zajedničke zadatke s drugim policajcima kad je to bilo neophodno, kao nakon nekoliko strašnih oluja koje su prohujale zapadnom Pensilvanijom krajem juna. Nije bilo tornada, hvala bogu, ali je bilo snažnih vetrova, grada i munja.

Jedini put kada se skoro uspaničio bilo je dan ili dva kasnije, kada je jedan momak izveden pred okružnog sudiju odjednom poludeo i počeo da trči unaokolo, skidajući odeću sa sebe i uzvikujući o Isusu Penisu. Tako ga je momak nazvao, imam to zapisano negde u izveštaju. Javila su se četiri policajca: dvojica koji su bili na licu mesta i dvojica koji su pokušavali da se probiju do njih. Dok je Ned pokušavao da odluči kako da se nosi s time, javio se policajac iz Batlera, govoreći da je na putu 99 u brzoj poteri za… krk! Predajnik je zatajio. Ned je pretpostavio da se momak prevrnuo u svojim patrolnim kolima i bio je u pravu (policajac iz Batlera, inače novajlija, prošao je bez povreda, dok je njegov auto bio potpuno slupan, a osumnjičeni kojeg je jurio pobegao je u nepoznatom pravcu. Ned je uzviknuo Širlino ime i naglo se udaljio od kompjutera, telefona i mikrofona koje je koristio kao da su odjednom postali užareni. Ona je brzo preuzela kontrolu, ali je ipak našla dovoljno vremena da ga zagrli i poljubi u obraz pre nego što je zauzela mesto koje je on prethodno napustio. Tog dana niko nije bio ubijen ili teško povređen, a gospodina Isusa Penisa su poslali u bolnicu Statler na ispitivanje. To je bio jedini put kada sam video Neda uspaničenog, ali je on prešao preko toga. I izvukao neku pouku.

Sve u svemu, bio sam impresioniran.

Širli je volela da ga podučava. To nije predstavljalo iznenađenje; već je pokazala spremnost da rizikuje posao čim ga je obučavala bez zvaničnog odobrenja. Znala je - svi smo mi znali - da Ned nema nikakvu nameru da napravi karijeru u policiji. Nijednom to nije nagovestio, ali to uopšte nije smetalo Širli. Jednostavno mu se svidelo da boravi tu. To smo takođe znali. Voleo je pritisak i napetost, hranio se njima. Istina, bio je tu taj jedan lapsus, ali je meni bilo drago zbog njega. Bilo mi je drago što mu taj posao ne predstavlja samo još jednu kompjutersku igricu. Shvatio je da pokreće žive ljude na svojoj elektronskoj šahovskoj tabli. A ako mu Pit ne bi odgovarao, ko zna? Već je bio bolji od Meta Babickog, Širlinog prethodnika.

Početkom jula - možda je bilo tačno godinu dana od smrti njegovog oca - klinac mi je prišao s pitanjem o garaži B. Začuo sam kucanje na svojim vratima, koja uglavnom ostavljam otvorena, podigao sam pogled i ugledao ga kako stoji kod vrata u stilersovoj majici bez rukava i starim farmerkama, s prljavom krpom koja je virila iz zadnjeg džepa. Odmah sam znao o čemu je reč. Možda zbog krpe, ili zbog pogleda u njegovim očima.

“Mislio sam da si danas slobodan, Nede.”

“Da”, rekao je, a onda slegnuo ramenima. “Bilo je nekih stvari koje sam ranije nameravao da obavim. I… pa… kada izađeš na puš-pauzu, imam nešto da te pitam.” Bio je uzbuđen, sudeći po glasu.

“Idemo odmah”, rekao sam i ustao.

“Siguran si? Mislim, ako imaš previše posla…”

“Nemam”, rekao sam, iako to nije bila istina. “Idemo.”

Bilo je rano poslepodne, a dan je bio jedan od onih karakterističnih za sredinu leta u amiškoj okolini Sort brda; oblačan i vreo, vrelina pojačana gustom vlagom koja je krila horizont u izmaglici i činila da naš deo sveta, koji mi je uglavnom izgledao prostran i bujan, izgleda malo izbledelo, kao stara fotografija s koje je sprana sva boja. Zvuk grmljavine dopirao je sa zapada. Do večeri će možda naići još oluja - činilo se da još od sredine juna svake nedelje imamo barem tri, - ali su sada tu bile samo vrelina i vlažnost koje su prouzrokovale potoke znoja čim bi čovek iskoračio iz blaženo klimatizovanih prostorija.

Dve gumene kofe stajale su ispred vrata garaže B: jedna s ostacima pene, druga s vodom za ispiranje. Iz jedne je virio brisač za prozore. Kertov dečak bio je uredan radnik. Fil Kandleton je trenutno zauzimao pušačku klupu. Dobacio mije znalački pogled dok sam prolazio pored njega,nastavljajući preko parkinga.

“Prao sam prozore na stanici”, objašnjavao mi je Ned. “I kada sam završio, odneo sam kofe tamo kako bih ih ispraznio.” Pokazao je na prostor između garaže B i garaže C gde se nalazilo nekoliko zarđalih sečiva za plug, nekoliko starih traktorskih guma i mnogo korova. “Onda sam pomislio: što ne bih na brzinu oprao i prozore garaža pre nego što bacim vodu. Oni na garaži C bili su strašno prljavi, ali prozori na garaži B skoro da se nisu morali ni prati.”

To me nije iznenadilo. Dve generacije policajaca (a možda i tri), od Džekija O’Hare do Edija Žakube, gledale su kroz male prozore koji su se protezali prednjom stranom garaže B. Mogao sam da se setim momaka koji su stajali pred tim prozorima, kao klinci pred nekim eksponatom na izložbi strave i užasa. I Širli je bila među njima, kao i njen prethodnik Met Babicki. Priđite, ljudi, i bacite pogled na živog krokodila. Osmotrite njegove zube, vidite kako blistaju.

Nedov otac je jednom ušao unutra, s užetom svezanim oko struka. Ja sam bio unutra. Hjudi takođe, kao i stari komandujući narednik Toni Šundist. Toni, čije prezime niko nije mogao pravilno da napiše zbog čudnog načina na koji se izgovaralo (Šejn-dink), bio je već četiri godine u staračkom domu kada je Ned zvanično počeo da radi u stanici policije. Bilo nas je dosta koji smo ušli u garažu B. Ne zato što smo to želeli već zato što smo povremeno morali da uđemo unutra. Kertis Vilkoks i Toni Šundist postali su pravi učenjaci (o roudmasterima, a ne o Rodosu). Upravo je Kert obesio unutra okrugli termometar s velikim brojevima koji se mogao očitati sa spoljašnje strane. Da bi ga video, sve što si morao uraditi bilo je da se pribiješ uz jedan od prozora koji su se protezali s obe strane garažnih vrata na visini od nekih pet i po stopa, a potom zaštitiš oči rukama. To je bio jedini vid čišćenja koji su ti prozori dobij ali pre nego što se Kertisov sin pojavio: povremeno glancanje čelima onih koji su prilazili da vide živog krokodila. Ili, ako ćemo bukvalno, prekriveni oblik nečega što je skoro izgledalo kao bjuik s osam cilindara. Bio je prekriven jer smo prebacili cirađu preko njega, kao čaršav preko lesa. Samo što bi cirada s vremena na vreme spala. Nije bilo nikakvog razloga za to, ali se ipak povremeno dešavalo. Unutra se nije nalazio nikakav leš.

“Samo ga pogledaj!” uzviknuo je Ned kada smo prišli. Izgovorio je reči u jednom dahu, kao uzbuđeno malo dete. “Kakav sjajan stari auto, zar ne? Bolji čak i od tatinog bel era! To je bjuik, sudeći po ukrasnim nitnama i maski. Verovatno potiče iz sredine pedesetih godina. Šta ti kažeš?”

U stvari, to i jeste bio auto iz ,54, sudeći po znalačkim tvrdnjama Tonija Šundista, Kertisa Vilkoksa i Enisa Rafertija. Nekako iz ,54. Kad bi se sagledalo pravo stanje stvari, to uopšte nije bio auto iz 1954. godine. Čak nije bio ni bjuik. A ni auto. Bilo je to nešto sasvim drugačije, kao što smo znali reći u danima moje proćerdane mladosti.

Ned je, u međuvremenu, nastavio da brblja.

“Ipak, u fantastičnom je stanju - to se vidi čak i odavde. Bilo je tako čudno, Sendi! Pogledao sam unutra i u prvi mah video samo tu grbu. Zbog cirade, znaš. Počeo sam da perem prozore…” Samo što je on to izgovorio kao prem prozre, jer mi tako govorimo u ovom delu sveta gde supermarket Veliki Orao u stvari poŠta je Vel’ki Or’o. “… i onda se začuo zvuk, ili dva zvuka, nekakvo šuštanje i odmah iza njega, udar. Cirada je skliznula s kola dok sam prao prozore! Kao da je želeo da ga vidim ili tako nešto! Moraš priznati da je to veoma čudno, zar ne?”

“To je svakako čudno”, rekao sam. Prislonio sam čelo na staklo (kao što sam to činio mnogo puta ranije) i stavio šake uz obraze, eliminišući svaku svetlost koja je postojala u tom tmurnom danu. Da, zaista je izgledao kao stari bjuik i, kako je dečko rekao, bio je u sjajnom stanju. Imao je masku, svojstvenu bjuicima pedesetih godina, koja je meni izgledala kao čeljust hromiranog krokodila. Gume s belim stranama. Dodatne ploče na zadnjem braniku - hej, bejbi, govorili smo nekada, previše kul za školu. Piljeći u pomrčinu garaže B, čovek bi mogao reći da je crne boje. U stvari, bio je boje ponoćnog neba.

Bjuik stvarno jeste proizvodio ponoćnoplave roudmastere ,54.

Šundist je to proverio, ali nikada nisu proizveli baš takav tip. Farba je imala nekako neravan izgled, kao dronjava dečja igračka.

Unutra je teritorija zemljotresa, rekao je Kertis Vilkoks.

Odskočio sam unazad. Mrtav već godinu dana ili ne, jasno mi je šapnuo reči na uvo. On ili nešto drugo.

“Šta nije u redu?” upitao je Ned. “Izgledaš kao da si video duha.”

Čuo sam ga, zamalo da sam rekao. Ono što jesam rekao, bilo je: “Ništa.”

“Siguran si? Odskočio si.”

“Guska mije prešla preko groba, pretpostavljam. Sve je u redu.”

“Pa kakva je priča oko tog automobila? Koje njihov vlasnik?”

To je baš bilo dobro pitanje. “Ne znam”, rekao sam.

“Pa šta traži tamo u mraku? Čoveče, da ja imam tako lep auto - i to oldtajmer! - nikada ga ne bih držao u prljavoj staroj garaži.” Onda mu je pala na pamet ideja. “Da nije to možda auto nekog kriminalca? Dokazni materijal u nekom slučaju?”

“Nazovi ga plenidbom, ako želiš. Krađa usluga.” Tako smo ga mi zvali. Nije bogzna šta, ali, kao što je Kertis jednom prilikom rekao, čoveku je potreban samo jedan ekser da okači šešir. “

“Kakvih usluga?”

“Benzina u vrednosti od sedam dolara.” Nisam baš mogao da nateram sebe da mu kažem ko je natočio gorivo.

“Sedam dolara? To je sve?”

“Pa”, rekao sam, “potreban ti je samo jedan ekser da okačiš ekser.”

Zbunjeno me je pogledao. Uzvratio sam mu pogled, ne želeći da previše objašnjavam.

“Možemo li da uđemo unutra?” upitao je konačno. “Da ga pogledamo izbliza?”

Ponovo sam prislonio čelo na staklo i pročitao temperaturu na termometru koji je visio s plafona, okrugao i blag kao lice meseca. Kupio ga je Toni Šundist u radnji u Statleru i to sopstvenim novcem, umesto da uzme pare iz kašice čete D. Nedov otac ga je okačio o plafon. Kao šešir na ekser.

Iako je temperatura na mestu na kome smo stajali bila barem trideset stepeni - a svi znaju da može biti samo još veća u garažama i štalama sa slabom ventilacijom - velika crvena igla termometra bila je podešena između jedinice i nule broja deset.

“Ne u ovom trenutku”, rekao sam.

“Zašto da ne?” A onda, kao da je shvatio da je pitanje zazvučalo neljubazno, čak drsko: “Šta nije u redu s kolima?”

“Trenutno nije previše bezbedno.”

Posmatrao me je nekoliko sekundi. Interesovanje i živahna radoznalost naglo su nestali s njegovog lica i odjednom je ponovo postao onaj dečko koga sam često viđao od kada je počeo da posećuje stanicu i koga sam najjasnije video onoga dana kada je primljen na Pit. Dečak koji je sedeo na pušačkoj klupi s obrazima mokrim od suza, želeći da zna ono što je svako dete od pamtiveka želelo da zna kada bi neko od njegovih voljenih odjednom nestao sa scene: zašto se to događa, zašto se to dogodilo meni, da li postoji neki razlog ili je to samo obična lutrija? Ako ima neko značenje, šta da učinim s njim? A ako nema značenja, kako ću to podneti?

“Da li to ima neke veze s mojim ocem?” upitao je. “Je T to bio očev auto?”

Njegova intuicija bila je zastrašujuća. Ne, to nije bio automobil njegovog oca… kako je i mogao to biti kada uopšte nije bio auto? Da, to jeste bio auto njegovog oca. I moj… i Hjudija Rojera… i Tonija Šundista… i Enisa Rafertija. Najviše Enisov, možda. Enisov na neki način na koji mi ostali nismo mogli biti jednaki s njim. Nikada nismo ni želeli da budemo jednaki. Ned je pitao koje vlasnik automobila i pretpostavljam da je pravi odgovor bio četa D pensilvanijske državne policije. Pripadao je svim policajcima, prošlim i sadašnjim, koji su znali šta držimo u garaži B. Ali, za sve godine koje je proveo pod našim starateljstvom, bjuik je bio posebna imovina Nedovog oca i Tonija. Oni su bili njegovi kustosi, njegovi roudmaster učenjaci.

“Ne baš njegov”, rekao sam, svestan da sam previše dugo odugovlačio s odgovorom. “Ali, on je znao dosta o njemu.”

“Šta tu ima da se zna? Da lije i moja mama znala?”

“Ovih dana niko ne zna, osim nas”, rekao sam.

“Misliš na četu D.”

“Da. I tako će i ostati.” U ruci mi se nalazila cigareta; nisam se mogao setiti kada sam je pripalio. Bacio sam je na makadam i ugasio đonom. “To je naša stvar.”

Udahnuo sam vazduh duboko.

“Ali, ako stvarno želiš da znaš, reći ću ti. Sada si jedan od nas… dovoljno blizak za vladin posao, u svakom slučaju.” Njegov otac imao je naviku to da kaže - i to često; bilo mije čudno što mije baš u tom trenutku to palo na pamet. “Čak možeš ući unutra i baciti pogled.”

“Kada?”

“Kada temperatura poraste.”

“Ne razumem te. Kakve veze ima unutrašnja temperatura s bilo čim?”

“Danas završavam posao u tri”, rekao sam i pokazao na klupu. “Sačekaj me tamo, ako ne počne kiša. Ako ipak počne da pada, popećemo se gore ili otići do restorana Kantri, ako si gladan. Pretpostavljam da bi tvoj otac želeo da znaš.”

Da li je to bila istina? Zaista nisam imao pojma. Ipak, moj nagon da mu kažem činio mi se dovoljno snažnim da se kvalifikuje kao intuicija, a možda i kao izravno naređenje s onog sveta. Nisam religiozan čovek, ali nekako verujem u te stvari. Pala mi je na pamet staračka uzrečica: Ubiti ili izlečiti, dati radoznaloj mački ozbiljnu dozu satisfakcije.

Da li saznanje stvarno zadovoljava čoveka? Retko, u mom iskustvu. Ipak, nisam želeo da Ned ode u septembru na Pit u istom stanju u kome je bio sada u julu, sa stalnim paljenjem i gašenjem njegove inače vedre prirode, kao sijalica koja nije dovoljno zavijena. Mislio sam da polaže pravo na određene odgovore. Znam da oni ponekad ne postoje, ali sam ipak želeo da probam. Osećao sam da moram probati, uprkos rizicima.

Teritorija zemljotresa, šapnuo mije Kertis Vilkoks na uvo. Budi pažljiv, unutra je teritorija zemljotresa.

“Ponovo ti je guska prešla preko groba, Sendi?” upitao me je dečko. “Pretpostavljam da nije u pitanju guska”, rekao sam. “Ali, nešto jeste.”

Kiša, ipak, nije pala. Kada sam otišao da se pridružim Nedu na klupi koja je gledala preko parkinga prema garaži B, tamo se nalazio i Arki Arkanijan - pušio je cigaretu i pričao s dečkom o bejzbolu. Kada sam naišao, Arki se okrenuo da pođe, ali sam mu ja rekao da ostane. “Ispričaću Nedu o bjuiku kojeg držimo tamo”, rekao sam, klimajući glavom prema garaži s druge strane parkirališta. “Ako kojim slučajem odluči da pozove ljude u belim mantilima zato što je komandujući narednik čete D izgubio razum, možeš mi pružiti podršku. Uostalom, bio si prisutan.”

Arkiju je nestao osmeh s lica. Njegova čeličnosiva kosa lepršala je oko glave na vrelom letnjem povetarcu. “Siguran si da je to dobra ideja, šefe?” “Radoznalost je ubila mačku”, rekao sam. “Ali…”

“… satisfakcija ju je vratila u život”, dovršila je Širli iza mojih leđa. ,,I to stvarno velika doza, znao je reći policajac Kertis Vilkoks. Mogu li vam se pridružiti? Ilije ovo danas samo muški klub?”

“Ne postoji polna diskriminacija na pušačkoj klupi”, rekao sam. “Molim te, pridruži nam se.”

Širli je, kao i ja, upravo završila svoju smenu i na njeno je mesto došla Stef Koluči.

Sela je pored Neda, uputila mu ljubazan osmeh i izvadila paklu parlament cigareta iz tašne. Bile je dve hiljade druga godina, svi smo već godinama znali da je pušenje štetno po zdravlje, ali smo ipak nastavljali da se ubijamo. Neverovatno. Ili možda i nije, s obzirom da živimo u svetu u kome pijanci gnječe državne policajce o stranu šlepera i gde se izmišljeni bjuici pojavljuju, s vremena na vreme, na pravim benzinskim pumpama. U svakom slučaju, u to vreme uopšte nisam brinuo o tome.

Baš tada, morao sam ispričati jednu priču.

Prošlost

Godine 1979, benzinska stanica Dženi na raskrsnici SR 32 i hamboltskog puta još uvek je radila, ali je propadala strahovitom brzinom; OPEC{1} je na kraju preuzeo sve te male pumpe. Hjubert - Hju Bosi, mehaničar i vlasnik, baš se tog dana nalazio u Lasburgu, kod zubara: Hju Bosi je bio pravi zavisnik od snikersa i koka-kole.

NEMA DEŽURNOG MEHANIČARA ZBOG ZUBOBOLJE, pisalo je na znaku okačenom o prozor garaže. Pumpadžija se zvao Bredli Rouč, dečko od šesnaest godina koga su nedavno izbacili iz srednje škole. Taj isti momak će dvadeset dve godine kasnije i ko zna koliko hiljada ispijenih litara piva do tad, naići i ubiti oca dečaka koji tada još nije bio rođen. Prignječiće ga o stranicu međudržavnog šlepera s prikolicom, obrtaće ga kao vreteno dok maltene nago telo ne odleti u korov, a krvava odeća će ostati na putu kao neki stravičan mađioničarski trik. Međutim, sve to tek treba da se dogodi. Sada smo u prošlosti, u magičnoj zemlji po imenu Tada.

Jednog jutra u julu, negde oko deset sati, Bredli Rouč je sedeo u kancelariji pumpe Dženi s nogama podignutim na sto, zauzet čitanjem časopisa Pogled unutra. Na korici se nalazila fotografija letećeg tanjira u pretećem letu iznad Bele Kuće.

Začulo se zvonce u garaži dok su gume nekog vozila prelazile preko vazdušne pumpe na prilazu. Brad je podigao pogled i ugledao automobil - isti onaj koji će provesti toliko godina u mraku garaže B - koji se zaustavljao kod druge od dve stanične pumpe koja je na sebi imala natpis: VISOKI TEST. Bio je to prelepi tamnoplavi bjuik, prilično star (imao je veliku hromiranu masku i ukrasne nitne duž strana), ali je bio u izuzetno očuvanom stanju. Farba je blistala, vetrobran je blistao, blistalo je i hromirano ojačanje duž strana. Čak i pre nego što je vozač otvorio vrata i izašao, Bredli Rouč je znao da nešto nije u redu s njima. Samo što nije mogao tačno da kaže o čemu se radilo.

Bacio je novine na sto (ne bi mu bilo dozvoljeno da ih uopšte izvadi iz stola da mu se šef nije nalazio u drugom gradu, plaćajući skupu cenu za svoju ljubav prema slatkišima) i ustao u istom trenutku kad je vozač roudmastera otvorio vrata na kolima i izašao napolje.

Kiša je teško padala prethodne noći i putevi su još uvek bili vlažni (đavola, bili su pod vodom u nekim od nižih delova na zapadnoj strani gradića Statlera), ali se sunce ipak pojavilo negde oko osam sati i u deset je dan već bio sunčan i topao. Uprkos tome, čovek koji je izašao iz kola bio je odeven u crni, kišni mantil i na glavi je imao poveći crni šešir. “Izgledao je kao špijun iz nekog starog filma”, rekao je Bredli Enisu Rafertiju nekih sat ili više kasnije, upuštajući se u nekarakterističnu poetsku slobodu. Kišni mantil je, u stvari, bio toliko dugačak da se skoro vukao po makadamskom prilazu prepunom barica; lepršao je iza vozača bjuika dok je ovaj koračao ka stanici i zvuku potoka Redfem koji je tekao odmah iza. Potok je čudesno nabujao zahvaljujući pljuskovima prethodne noći.

Bred je, pretpostavljajući da se čovek u crnom mantilu i širokom šeširu uputio ka maloj prostoriji, doviknuo: “Vrata kupatila su otvorena, gospodine… koliko želite ovog džet goriva?”

“Napuni ga do vrha”, rekla je mušterija. Govorio je glasom koji se uopšte nije svideo Bredliju Rouču. Ono što je kasnije rekao policajcima bilo je da je čovek zvučao kao da govori ustima punim džema. Bred je svakako bio u poetskom raspoloženju. Možda je to imalo neke veze s Hjuovim odsustvom.

“Da proverim ulje?” upitao je Bredli. Do tada je njegova mušterija već stigla do ćoška male, bele stanice. Sudeći po brzini kojom s kretao, Bred je procenio da mora užurbano da odradi posao.

Čovek je ipak zastao i delimično se okrenuo prema Bredu. Tek toliko da Bredli ugleda blede, čudno voštane obraze, tamnobademaste oči bez vidljivih beonjača i kovrdžu tanke, crne kose koja se čudno uvijala pored jednog uva. Bred se najbolje sećao tog uveta, sećao ga se sasvim jasno. Nešto ga je duboko uznemirilo u vezi s tim, ali nije uspeo da objasni o čemu je reč. Poetika ga je potpuno napustila u tom trenutku. Istopljeno, nekako, kao da je preživelo požar, bilo je jedino što je uspeo da kaže.

“Ulje je u redu!” rekao je prigušenim glasom čovek u crnom mantilu i šeširu; zatim je nestao iza ćoška s konačnim zamahom crne tkanine slične krilima slepog miša. Pored samog kvaliteta glasa - taj neprijatan, sluzav zvuk - čovek je imao naglasak koji je podsetio Bredlija Rouča na stari Roki i Bulvinkl šou{2}, kada Boris Badinof govori Nataši: Moramo zaustaviti los i veverica!

Bred je otišao do bjuika, prošetao se duž strane najbliže pumpi (vozač je nemamo parkirao automobil, ostavljajući dovoljno prostora između njega i ostrvceta s pumpama), istovremeno prelazeći mkom preko hromiranog ojačanja i glatke farbe. Dodir je više bio zadivljen nego drzak, mada je možda u njemu bilo i pomalo bezopasne drskosti; Bredli je tada bio mlad čovek, s dobrim raspoloženjem karakterističnim za svoje godine. Zastao je iza kola, saginjući se pored otvora za rezervoar. Otvor je bio na svom mestu, ali ne i zadnje tablice. Nije čak bilo ni držača za tablice ni rupa za šrafove na mestima na kojima su morala biti.

Bredli je odmah shvatio šta mu je bilo čudno kada je začuo ding dong zvona i prvi put bacio pogled na automobil. Nije bilo nalepnice o tehničkom pregledu. Pa, nije njegov problem ako kola nemaju zadnje tablice i nalepnicu na vetrobranu; bilo koji od lokalnih pandura ili državnih iz čete D, koji su bili locirani dalje niz put, sigurno će zaustaviti momka i naplatiti mu kaznu… ili neće. Bilo kako bilo, posao Bredlija Rouča bio je da napuni rezervoar s gorivom.

Okrenuo je polugu na strani pumpe kako bi se brojevi resetovali, gurnuo cev u otvor i podesio na automatsko punjenje. Počelo je otkucavanje zvona u pumpi; dok je pumpa obavljala sav posao, Bredli se prošetao do vozačeve strane bjuika, praveći potpuni krug oko automobila. Dok je koračao, bacio je pogled kroz prozore s leve strane; činilo mu se da je unutrašnjost automobila izuzetno gola za kola koja su pedesetih godina svakako važila za luksuzna. Sedišta su bila presvučena smeđim materijalom, od iste tkanine kojom je tavanica bila prekrivena. Zadnje sedište bilo je prazno, prednje takođe i nije bilo ničega na podu - čak ni omotač od žvaka, a kamoli mapa ili zgužvana pakla cigareta. Volan je izgledao kao da je izrađen od drveta. Bredli se pitao da li je to bilo karakteristično za taj model automobila ili je samo bila u pitanju neka posebna oprema. Volan je izgledao bogato. I zašto je bio tako veliki? Da su, nekim slučajem, prečke virile iz njega, čovek bi pomislio da pripada jahti nekog milionera. Morao bi strahovito da raširiš ruke kako bi ga obuhvatio. Verovatno je bila u pitanju specijalna narudžbina i Bred je pomislio kako to uopšte ne bi bilo udobno prilikom dužih vožnji. Svakako, veoma neudobno.

Takođe, bilo je nečeg smešnog u tabli. Izgledala je kao da je izrađena od orahovine, a hromirani dugmići i sitne spravice - grejač, radio, sat - izgledali su sasvim u redu… bili su na pravim mestima, u svakom slučaju… i ključ za paljenje je bio na pravom mestu (lakoverna duša, zar ne? pomislio je Bredli), ali je ipak bilo nečega u celoj postavci što nije delovalo ispravno. Mada Bredli nije mogao tačno reći o čemu se radi.

Bred se ponovo prošetao do prednjeg dela automobila, diveći se podsmešljivoj, hromiranoj maski (bila je potpuno bjuik, ta maska; barem je taj deo bio normalan) i istovremeno potvrđujući da na vetrobranu uopšte nema traga nalepnici o tehničkom pregledu. Bjuikov vlasnik očigledno nije bio član auto-moto saveza, Losova, Lavova, ili Kivanisa. Nije podržavao Pit ili državni pensilvanijski koledž (barem ne toliko da bi lepio njihova obeležja na prozore) niti je njegov automobil bio osiguran od strane Mopara ili dobrog starog Rastija Džounsa.

Uprkos tome, kola su bila sasvim dobra… iako bi mu šef rekao da nije njegov posao da se divi kolima, već da ih napuni gorivom.

Bjuik je popio kvalitetnog benzina u vrednosti od sedam dolara pre nego što je merač goriva stao. Bila je to baš pozamašna količina benzina u to vreme, kada se galon visokog testa mogao kupiti za sedamdeset centi. Ilije rezervoar bio skoro prazan kada je čovek u crnom mantilu izveo automobil na drum, ili je, možda, prešao dosta puta pre nego što je stigao do pumpe.

Onda je Bredli shvatio da je ta druga ideja potpuna glupost: putevi još uvek bili vlažni, prepuni vode u udubljenjima, zaboga, a na bjuikovoj glatkoj plavoj koži nije bilo ni traga blatu, niti je bio isprskan. Čak ni beli krugovi oko točkova nisu imali nijednu mrlju. To se Bredliju Rouču činilo potpuno nemogućim.

Naravno, to nije bila njegova stvar, ali je svakako mogao ukazati na nedostatak važeće nalepnice tehničkog pregleda i možda dobiti napojnicu. Možda dovoljno da kupi sebi karton piva. Falilo mu je još šest ili osam meseci do mogućnosti legalne kupovine alkohola, ali uvek su postojali načini ako bi čovek bio dovoljno uporan. Čak i u tim mladim godinama, Bredli Rouč je bio jako uporan.

Vratio se nazad u kancelariju, seo i podigao bačen časopis Pogled unutra, čekajući da se pojavi čovek u crnom kišnom mantilu. Dan je, bez sumnje, bio pretopao za takav mantil, ali je Bredli mislio da je već rešio tu zagonetku. Čovek je bio SG, samo nešto drugačiji od onih u blizini Statlera. I to iz neke sekte koja je dozvoljavala upravljanje motorizovanim vozilima. SG je bila skraćenica za ime koje su Bredli i njegovi drugovi nadenuli Amišima. Značila je: smrdljivi govnari.

Petnaest minuta kasnije, kada je Bred završio sa čitanjem Posetili su nas!, autora Ričarda T. Ramsfelda (penzionisanog vojnika i stručnjaka za NLO) i pažljivim proučavanjem plavuše sa četvrte strane koja je mušićarila u potoku obučena samo u gaćice i brushalter, Bred je shvatio da još uvek čeka. Izgledalo je da momak nije na brzinu otišao da obavi nuždu: čovek je očigledno bio govnarski milioner.

Bred je ponovo uzeo časopis u ruke, podsmešljivo se cereći i zamišljajući kako momak čuči ispod zarđalih cevi u pomrčini klozeta (jedina sijalica izgorela je pre mesec dana, a ni Bred ni Hju nisu stigli da je zamene), s crnim kaputom čiji su se skutovi natapali smrdljivom tečnošću sa poda. Prelistao je do strane s vicevima i tako je prošlo još deset minuta (neki su vicevi bili toliko smešni da ih je Bred pročitao tri ili četiri puta). Bacio je novine nazad na sto i bacio pogled na sat iznad vrata. U daljini, pored pumpi, lepi bjuik roudmaster blistao je na suncu. Prošlo je skoro pola sata od kad je vozač preko ramena doviknuo svojim čudnim glasom: “Ulje je u redu!” i zatim nestao iza zgrade u mekom lepršanju svoje crne tkanine. Da lije stvarno bio SG? Da lije iko od njih stvarno vozio kola? Bred nije mislio tako. Gospoda SG su mislila da je bilo šta što ima veze s motorom, u stvari, delo sotone, zar ne? ‘

Dobro, možda čovek i nije bio jedan od njih. Ali, šta god on bio, zašto se još nije vratio?

Odjednom mu više nije bio smešan prizor momka na mračnom, bezbojnom prestolu iza pumpe za dizel. Bredli ga je još uvek mogao zamisliti kako sedi tamo sa spuštenim pantalonama i kaputom koji se vukao po prljavom linoleumu, ali je ovog puta njegova glava bila spuštena, brada mu se naslanjala na grudi, dok je njegov veliki šešir (koji uopšte nije bio nalik šeširima Amiša) lenjo skliznuo preko očiju. Nije se pomerao, nije disao, nije srao, već je bio mrtav. Srčani udar ili izliv krvi u mozak, ili već nešto slično. Sve je bilo moguće. Ako je prokleti kralj rokenrola mogao umreti na WC šolji, mogao je svako.

“Jok”, rekao je Bredli Rouč tiho. “Jok, to nije… on ne bi… ma jok!”

Ponovo je uzeo časopis u ruke, pokušao da pročita članak o letećim tanjirima koji nas osmatraju, ali nije mogao da se koncentriše na reči. Spustio je novine i bacio pogled na vrata. Bjuik je još uvek bio tamo, blistavo se presijavajući na suncu.

Nije bilo ni traga ni glasa vozaču.

Pola sata… ne, sada je bilo već trideset pet minuta. Do đavola! Bredli se prihvatio Pogleda unutra i pokušao da pročita vest o tinejdžerskim kultašima na Floridi. Jedna od devojaka imala je veličanstvene sise, ali je, po Bredlijevom mišljenju, sotona mogao da zadrži sve ostale.

Prošlo je još pet minuta i Bredli je zatekao sebe kako polako cepka papiriće iz časopisa i baca ih oko korpe za otpatke gde su formirali gomilice nervoznih konfeta.

“Jebeš ga”, rekao je i ustao. Izašao je kroz vrata i zašao za ćošak male, bele zgrade u kojoj je radio od kako su ga izbacili iz srednje škole. Klozeti su se nalazili iza, na istočnoj strani. Bred još nije odlučio da li da bude ozbiljan - Gospodine, da li vam je dobro? - ili smešan - Hej, gospodine, imam petardu, ako vam je potrebna. Ispostavilo se da nije imao prilike da kaže ni jednu ni drugu od tih pažljivo smišljenih izjava.

Vrata na muškom klozetu imala su lošu bravu zbog čega su se otvarala pri svakom naletu vetra ako nisu bila dobro zaključana s unutrašnje strane; Bred i Hju su uvek gurali parče presavijenog kartona u pukotinu kako bi vrata ostala zatvorena i kada klozet nije bio u upotrebi. Ako je čovek iz bjuika bio unutra, komad kartona bi svakako bio tamo s njim (verovatno ostavljen pored jedne od česmi dok je čovek obavljao posao) ili bi ležao na malom betonskom tremu u podnožju vrata. Uglavnom je ovo drugo bilo u pitanju, rekao je Bredli Enisu Rafertiju nešto kasnije; on i Hju su stalno vraćali karton na mesto nakon što bi mušterije otišle. Morali su čak i da puštaju vodu u klozetu i to veoma često. Ljudi su bili nemarni po tom pitanju kada bi se našli van svog doma. Ljudi su, po pravilu, postajali strašno pokvareni kada bi se našli van svog doma.

U tom trenutku, kartonski klin je virio iz pukotine između vrata i rama, odmah iznad brave, na mestu na kome je imao najviše učinka. Uprkos tome, Bredli je otvorio vrata i bacio pogled unutra, uredno hvatajući komad kartona dok je padao ka zemlji - isto onako uredno kako će, nešto kasnije, naučiti da otvara flašu piva o vozačevu bravu na sopstvenom bjuiku. Mala kabina bila je prazna, potvrđujući ono što je već znao u dubini duše. Nije bilo nikakvog znaka da je neko koristio klozet, a Bredli se setio da uopšte nije čuo puštanje vode dok je sedeo u kancelariji i čitao novine. Nije čak bilo ni kapljica vode na šolji umrljanoj od rđe.

Tada je Bredliju palo na pamet da čovek možda nije otišao iza stanice da bi koristio WC, već da bi bacio pogled na potok Redfem koji je ljudima, koji se tu nađu u prolazu, svakako bio dovoljno lep (čak i za fotografisanje); tekao je duž statlerskih litica na sevemoj strani sa svim onim vrbama na vrhu i širio se u okolinu kao zelena kosa sirene (dečko je bio pravi pesnik, nema šta, pravi Dilan Mekjejc). Ali ni tu nije bilo traga vozaču bjuika; Bredli je video samo odbačene automobilske delove i nekoliko prastarih traktorskih osovina koje su štrčale iz korova kao zarđale kosti.

Potok je bio pun do vrha, širok i penušav. Ta nabujalost bila je samo privremena, naravno - poplave u zapadnoj Pensilvaniji dešavaju se, po pravilu, samo u proleće - ali je toga dana, inače uspavani Redfem, bio prava bujica.

Visina vodostaja ukazala je Bredliju Rouču na novu i stravičnu mogućnost. Izmerio je strmu padinu do nivoa vode. Trava je još uvek bila mokra od kiše i verovatno prokleto klizava, naročito ako bi naišao nemaran SG u svojim cipelama s klizavim, kožnim đonovima. Dok je razmišljao o tome, mogućnost je postajala sve veća i sigurnija. Ništa drugo nije moglo objasniti neupotrebljenu kenjaru i kola koja su čekala pored pumpe, napunjena do čepa i spremna za pokret, s ključem u kontakt bravi. Stari gospodin Bjuik Roudmaster otišao je iza stanice kako bi bacio pogled na Redfem, budalasto je iskušao padinu kako bi dobio bolji pogled… i onda je, ups, utakmica okončana.

Bredli se pažljivo spustio do vode, klizajući se nekoliko puta, uprkos svojim patikama, ali nije pao, vodeći računa da uvek u blizini ima otpada za koji se mogao uhvatiti kako ne bi skliznuo. Nije bilo traga čoveku blizu vode, ali kada je Bredli pogledao nizvodno, ugledao je nešto zakačeno za srušenu brezu nekih dve stotine jardi od mesta na kome je stajao. Lepršalo je na vetru. Nešto crno. Mogao je to biti kaput gospodina Bjuika Roudmastera.

“Sranje”, rekao je Bredli i požurio nazad do kancelarije kako bi nazvao četu De koja se nalazila barem dve milje bliže benzinskoj pumpi nego lokalna policijska stanica.

Sadašnjost

Sendi

“I tako smo ga mi dobili”, rekao sam. “Širlijn prethodnik bio je momak po imenu Met Babicki. Pozvao je Enisa Rafertija.”

“Zašto Enisa, Nede?” upitala je Širli. “Odgovori što brže možeš.”

“NSP”, rekao je istog trenutka. Najbliža slobodna patrola.” Ipak, uopšte nije razmišljao o tome; nije čak ni pogledao u njenom pravcu. Pogled mu je bio prikovan za mene.

“Enis je imao pedeset pet godina i radovao se penziji u kojoj nikada nije uspeo da uživa”, rekao sam.

“I moj otac je bio s njim, zar ne? Bili su partneri.”

“Da”, odgovorio sam nepotrebno.

Bilo je još mnogo toga da se kaže, ali je momak prvo morao da sažvaće prvi deo. Ćutao sam, puštajući ga da se navikne na ideju da su njegov otac i Rouč, čovek koji ga je ubio, jednom stajali lice u lice i razgovarali kao normalna ljudska bića. Kertis je stajao tamo i slušao priču Bredlija Rouča; zatim je otvorio svoj notes i počeo da beleži lanac događaja i vreme. Ned je već znao kako teku takve stvari, kako obrađujemo sveže slučajeve.

Palo mije na pamet da će momak baš to upamtiti, bez obzira na druge stvari koje ću mu reći, bez obzira na to koliko moja priča postala divlja i luda. Bila je to slika ubice i žrtve koji stoje zajedno na samo četiri minuta hoda od mesta na kome će im se životi ponovo sudariti, ovoga puta smrtonosno, nekih dvadeset dve godine kasnije.

“Koliko je imao godina?” šapnuo je Ned. “Moj otac, koliko je imao godina u vreme tog događaja?”

Pretpostavljam da je i sam mogao izračunati, ali je verovatno bio previše zaprepašćen. “Dvadeset četiri”, rekao sam. Bilo je lako. Kratki životi čine matematiku lakšom. “Bio je u četi nekih godinu dana. Tada su važila ista pravila koja važe i danas: dva policajca po patroli, samo u noćnoj smeni od jedanaest do sedam, s izuzetkom novajlija. Tvoj otac je još bio novajlija i vozio se preko dana s Enisom.”

“Ned, da li ti je dobro?” upitala je Širli. Bilo je to logično pitanje. Sva boja postepeno je nestala s dečakovog lica.

“Da, gđo”, odgovorio je. Bacio je pogled na nju, zatim na Arkija i Fila Kandletona. Pogled je bio istovetan, delimično začuđen, delimično optužujući. “Koliko toga ste vi znali o ovome?”

“Znali smo sve”, rekao je Arki. Glas mu je imao nekako nordijski prizvuk koji me je uvek podsećao na Lorensa Velka i njegovo: O-jedan i O-dva, evo ih dražesne sestre Lenon, zar ne izgledaju kao Šveđanke? “To nije bila nikakva tajna. Tvoj otac i Bredli Rouč su se sasvim lepo slagali u to vreme. Čak i kasnije. Kertis ga je uhapsio tri ili četiri puta tokom osamdesetih.”

“Đavola, pet ili šest puta”, promrmljao je Fil. “To se uvek nekako njemu dešavalo. Barem pet ili šest puta, sigurno. Jednom ga je čak odvezao pravo na sastanak AA? i naterao ga da ostane, ali ni to nije imalo svrhe.”

“Tvoj otac je imao zvanje državnog policajca”, rekao je Arki, “a negde sredinom osamdesetih, Bredlijevo zvanje - tj. njegov stalni posao - bilo je napijanje. I to uglavnom dok je vozio naokolo po sporednim putevima. Voleo je to da radi. Toliko njih voli baš to.” Arki je uzdahnuo. “U svakom slučaju, dečko, s obzirom na njihova dva zaposlenja, bilo je sasvim izvesno da će se s vremena na vreme sudariti.”

“S vremena na vreme”, ponovio je Ned fascinirano. Kao da je koncept vremena dobio potpuno novi smisao za njega.

“Ali sve je to bio čist posao. Osim možda za tog bjuika. To ih je uvek spajalo, sve te godine kasnije.” Klimnuo je glavom prema garaži B. “Taj bjuik visio je između njih kao veš na žici. Niko nikada nije držao tog bjuika u tajnosti - ne namerno, u svakom slučaju - ali pretpostavljam da on jeste tajna, na neki način.”

Širli je klimala glavom. Pružila je ruku i uhvatila Nedovu, i on se uopšte nije odupirao.

“Ljudi ga uglavnom ignorišu”, rekla je, “kao što uvek ignorišu stvari koje ne razumeju… barem dokle god mogu to sebi da priušte.”

“A ponekad ne možemo sebi da dozvolimo takav luksuz”, rekao je Fil. “Znali smo to čim je… pa, neka Sendi ispriča sve.” Pogledao me je. Svi su me pogledali. Nedov pogled bio je najsjajniji.

Zapalio sam cigaretu i ponovo počeo da govorim.{3}

Prošlost

Enis Raferti je našao svoj dvogled u kutiji za ribolovački pribor koja se selila s njim iz automobila u automobil, tokom ćele sezone pecanja. Kada ih je našao, on i Kert Vilkoks spustili su se do potoka Redfem s istom namerom s kojom se medved penjao preko planine: da vide ono što se moglo videti.

“Šta hoćete da ja uradim?” upitao je Bredli dok su se udaljavali od njega.

“Čuvaj kola i razmisli o svojoj priči”, rekao je Enis.

“Priči! Zašto mi je potrebna priča?” Zvučao je pomalo nervozno zbog toga. Ni Enis ni Kertis nisu odgovorili.

Spuštajući se pažljivo niz, korovom obraslu, padinu, svaki od njih spreman da uhvati onog drugog ako bi došlo do klizanja, Enis je rekao: “Nešto nije u redu s onim kolima. Čak i Bredli Rouč to zna, a on baš nema neki koeficijent inteligencije.”

Kert je klimao glavom čak i pre nego što je stariji čovek završio rečenicu. “Podseća me na jednu od slika u časopisu koji sam čitao kao klinac: NAĐI DESET STVARI KOJE NISU U REDU NA OVOJ SLICI.”

“U pravu si, tako mi boga!” Enis je bio zadivljen tom idejom. Sviđao mu se mladić s kojim je obavljao dužnost; mislio je da će postati izvrstan državni policajac kada bude imao malo više iskustva.

Do tada su već stigli do ivice potoka. Enis je posegnuo za svojim dvogledom koji je prethodno okačio oko vrata. “Nema nalepnicu o izvršenom tehničkom pregledu. Nema proklete tablice. A tek volan! Kertise, da li si ikada video nešto te veličine?”

Kert je klimnuo glavom.

“Nema antene za radio”, nastavio je Enis, “niti blata na gumama ili sa strane. Kako je uopšte stigao niz put 32 a da se nije ni malčice isprskao blatom? Mi smo jurišali kroz bare čitavim putem. Čak imamo prljavštine i na vetrobranu.”

“Ne znam. Da li si video ukrasne nitne?”

“Mm? Naravno, ali svi stari bjuici imaju ukrasne nitne.”

“Da, ali s ovima nešto nije u redu. Ima ih četiri na suvozačevoj strani, ali samo tri na vozačevoj. Da li misliš da je bjuik ikada proizveo model s različitim brojem ukrasnih nitni na stranama? Ja mislim da nije.”

Enis je pogledao partnera kao da ga je ovaj doveo u neprijatan položaj; zatim je podigao dvogled i zagledao se nizvodno. Brzo je našao i ufiksirao crnu nemirnu stvar zbog koje je Bredli Rouč pohitao k telefonu.

“Šta je to? Da li je kaput?” Kertis je rukama zaklanjao oči od sunca, a njegove su svakako bile znatno bolje nego oči Bredlija Rouča. “Nije, zar ne?”

“Ne”, rekao je Enis, ne skidajući dvogled s očiju. “Izgleda kao… korpa za otpatke. Jedna od onih crnih plastičnih korpi koje prodaju u radnji u gradu. Ili ja samo serem. Evo. Pogledaj.”

Predao je dvogled partneru; ispostavilo se da uopšte nije srao. Ono što je Kertis video zaista je bila crna plastična korpa za otpatke; verovatno ju je poplava tokom oluje odvukla od neke prikolice na litici. Nije bio crni kaput; crni kaput nikada nije nađen, kao ni crni šešir, niti čovek s bledim licem i tankom kovrdžom kose koja se čudno uvijala oko jednog uveta. Moglo se desiti da državni policajci posumnjaju da je uopšte postojao takav čovek - Enis Raferti je zapazio časopis Pogled unutra kada je uveo gospodina Rouča na dodatno ispitivanje - ali je bjuik svakako postojao. Čudan bjuik bio je neoboriv dokaz. Bio je deo prokletog pejzaža, spokojan pored pumpi na stanici. Međutim, kada je okružni pauk konačno došao da odvuče automobil, ni Enis Raferti ni Kertis Vilkoks više nisu verovali da je to uopšte bjuik.

Do tada više nisu znali šta je u pitanju.

Stariji policajci imaju pravo na svoje predosećaje, i Enis je imao jedan dok su se on i njegov partner vraćali ka Bredliju Rouču. Bred je stajao pored roudmastera s tri lepe hromirane nitne na jednoj strani i četiri na drugoj. Enisov predosećaj bio je da su neobične stvari koje su do tada primetili bile samo vrh ledenog brega. Ako je to bila istina, bilo je bolje da gospodin Rouč vidi što manje sada kako bi kasnije imao manje toga da prepriča. I zato je Enis predao automobil u Kertisove ruke i otpratio Bredlija do kancelarije, iako je bio ekstremno radoznao u vezi s napuštenim kolima i žudeo za velikom dozom satisfakcije. Kada su se našli unutra, Enis je pozvao pauka s namerom da se bjuik odvuče u sedište čete D gde bi ga, barem neko vreme, mogli zadržati na parkingu.

Takođe, želeo je da ispita Bredlija dok mu je sećanje bilo još relativno sveže. Enis se nadao da će kasnije imati priliku da sam natenane ispita njihovu čudnu lovinu.

“Neko ga je pomalo modifikovao, pretpostavljam da je to sve”, rekao je Kertisu pre nego stoje odveo Bredlija u kancelariju. Kertis je bio skeptičan. Modifikovanje je bila jedna stvar, ali ovo je bilo potpuno ludo. Skinuti jednu od nitni i zatim obaviti tako veštu obradu da se ni ožiljak nije mogao videti? Zameniti standardni bjuik volan nečim što je izgledalo kao da pripada jahti? To su bile modifikacije?

“Pregledaj ih, molim te, dok ja obavim jedan posao”, rekao je Enis.

“Mogu li da proverim motor?”

“Slobodno. Samo drži ruke dalje od volana, kako bismo mogli da skinemo otiske ako nam budu bili potrebni. I upotrebi zdrav razum. Pokušaj da ne ostaviš sopstvene otiske.”

Ponovo su se našli kraj pumpi. Bredli Rouč je, s nestrpljenjem, posmatrao dva policajca, onog koga će ubiti u dvadeset prvom veku i onog koji će te iste večeri nestati bez traga.

“Šta vi mislite?” upitao je Bredli. “Da li leži mrtav tamo u potoku? Utopio se, zar ne?”

“Nije, sem ukoliko se nije popeo u korpu za otpatke koja pluta pored onog srušenog drveta i u njoj se udavio”, rekao je Enis.

Bredli se smrknuo. “Sranje. To je sve?”

“Plašim se da je tako. Uostalom, pretesna je za odraslog čoveka. Policajče Vilkoks? Imaš li neka pitanja za ovog mladog čoveka?”

Zato što je još uvek učio a Enis predavao, Kertis jeste postavio nekoliko pitanja, uglavnom kako bi ustanovio da Bredli nije pijan i da je pri čistoj svesti. Onda je klimnuo Enisu, i ovaj je prebacio ruku preko Bredlijevog ramena kao da su stari drugari.

“Uđi unutra sa mnom, hoćeš li?” predložio je Enis. “Sipaj mi šolju one grozne kafe, te ćemo pokušati da ustanovimo šta se ovde dogodilo.” Odveo je Bredlija. Ruka prebačena preko ramena Bredlija Rouča bila je veoma snažna i neprestano je gurala Bredlija ka kancelariji dok je državni policajac Raferti pričao kao navijen.

Što se tiče državnog policajca Vilkoksa, bio je nasamo sa bjuikom nekih tri četvrt sata pre nego što se pauk pojavio sa svoj im narandžastim rotacionim svetlom. Četrdeset pet minuta nije predstavljalo mnogo vremena, ali je bilo dovoljno da pretvori Kertisa u doživotnog roudmaster učenjaka. Kažu da se prava ljubav dogodi u sekundi.

Enis je vozio iza pauka i bjuika dok su se vraćali nazad u četu D. Bjuik je putovao s nosom podignutim u vis dok mu se zadnji branik skoro vukao po putu. Kert je jedva suzbijao uzbuđenje: vrpoljio se na sedištu kao dete kome se piški. Između njih se nalazila policijska radio- motorola, pohabana i izudarana, žrtva ko zna koliko prosutih kafa i kola, ali i dalje neuništiva; bio je upaljen na kanalu 23 na kojem su Met Babicki i državni policajci u patrolama izvodili svoje pozive i odgovore. Radio je predstavljao neprekidnu pozadinu njihovih profesionalnih života, ali ga ni Kertis ni Enis više nisu slušali, sem ukoliko se ne bi čuo njihov broj.

“Prva stvar je motor”, rekao je Kert. “Ne, pretpostavljam da je prva stvar - poluga za dizanje haube. Nalazi se daleko na vozačevoj strani i pritiska se unutra umesto da se izvuče.”

“Nikada nisam čuo za tako nešto”, zagunđao je Enis.

“Samo čekaj, samo čekaj”, rekao je njegov mladi partner. “Našao sam je, u svakom slučaju, i podigao haubu. Taj motor… čoveče, taj motor…”

Enis ga je pogledao s izrazom lica čoveka kome je upravo pala na pamet neverovatna i zastrašujuća ideja. Izgledao je kao da ima žuticu zbog narandžastog bljeska rotacionog svetla na pauku. “Nemoj se usuditi da mi kažeš da nema motor”, rekao je. “Nemoj se usuditi da mi kažeš da nema ništa osim radioaktivnog kristala ili nekog drugog sranja, kao u onim letećim tanjirima.”

Kertis se nasmejao. Zvuk je bio istovremeno veseo i divalj. “Ne, ne, postoji motor, ali je sve nekako pogrešno. S obe strane motora piše: bjuik 8, i to velikim hromiranim slovima, kao da se osoba koja ga je napravila plašila da ne zaboravi šta je u pitanju. Ima osam svećica, po četiri s obe strane, i to je sasvim u redu - osam cilindara, osam svećica - ali nema ni poklopca za razvodnu kutiju, a ni same razvodne kutije, barem ih ja nisam video. Nema ni generator ni alternator.”

“Ne seri!”

“Enis, dabogda umro ako lažem.”

“Gde idu žice od svećica?”

“Koliko sam ja video, svaka pravi veliki krug i vraća se pravo u motor.”

“To je potpuno suludo!”

“Da! Ali slušaj Enis, samo slušaj!” Drugim rečima, prestani da me prekidaš i pusti me da govorim. Kertis Vilkoks se neprekidno meškoljio na sedištu, ne skidajući pogled s bjuika koji se vukao odmah ispred njega.

“Dobro de, Kertise. Slušam te.”

“Ima hladnjak, ali koliko sam ja video, u njemu nema ničega. Ni vode ni antifriza. Nema čak ni kaiša za ventilator, ali to ima smisla pošto uopšte nema ventilatora.”

“Ulje?”

“Postoji kućište radilice i merač ulja, ali na njemu nema tragova. Tu je i akumulator, i to marke Delko, ali Enise, on nije prikačen ni za šta. Nema kablova od akumulatora.”

“Upravo si mi opisao automobil koji nikako ne može da radi”, rekao je Enis.

“Svestan sam toga. Izvadio sam ključ iz kontakt brave. Okačen je za običan lanac, ali to je sve. Nema nikakvog priveska s inicijalima, ili nešto slično.”

“Drugi ključevi?”

“Ne. Čak ni taj ključ nije pravi ključ. Samo je komad metala, otprilike ovoliko dugačak.” Kertis je razdvojio palac i kažiprst na nekoliko centimetara.

“Misliš na odlivak, zar ne? Kao na odlivak ključorezca?”

“Ne. Uopšte ne izgleda kao ključ. To je samo mali čelični štapić.”

“Da li si ga probao?”

Kert, koji je sve vreme neprekidno pričao, nije odmah odgovorio na to pitanje.

“Nastavi”, rekao je Enis. “Ja sam ti partner, za ime boga. Neću te ujesti.”

“Onda dobro, probao sam ga. Hteo sam da vidim da li taj luđački motor radi.”

“Naravno da radi. Neko je dovezao kola, zar ne?”

“Rouč tako kaže, ali kada sam proučio sve ispod haube, zapitao sam se da možda nije lagao, ili bio hipnotisan. U svakom slučaju, to pitanje je još uvek otvoreno. Štapić neće da se okrene. Kao da je kontakt brava zaključana.”

“Gde se ključ sada nalazi?”

“Vratio sam ga u bravu.”

Enis je klimnuo glavom. “Dobro. Kada si otvorio vrata, da li se unutrašnje svetio upalilo? Ili nema ni njega?”

Kertis je zastao, duboko zamišljen. “Da. Postoji svetio unutra, i upalilo se. Trebalo je da to primetim. Ali, kako se uopšte moglo upaliti? Kako, kada akumulator uopšte nije prikačen?”

“Šta znam, možda ima nekoliko baterija koje napajaju svetio.” Međutim, glas mu nije zvučao preterano ubeđeno. “Šta još?”

“Ostavio sam najbolje za kraj”, rekao mu je Kertis. “Morao sam da pipam unutra, ali sam koristio maramicu i znam šta sam dirao, zato nemoj da mi kenjaš zbog toga.”

Enis nije rekao ništa na glas, ali je dobacio dečku pogled u kome se jasno videlo da će mu itekako kenjati ako oseti potrebu.

“Kontrolni dugmići na instrumentalnoj tabli lažni su sve do jednog, samo zalepljeni radi izgleda. Dugmići za radio se ne okreću, kao ni ručka za grejanje. Ne radi ni poluga koja se povlači na dole radi odmrzavanja. Izgleda kao kolac zabijen u beton.”

Enis je pratio pauka na prilaz koji je vodio do parkinga čete D. “Šta još? Bilo šta?”

“Više kao svašta. Zajebano je do neba.” To je impresioniralo Enisa; Kertis nije bio od onih ljudi koji često psuju. “Znaš onaj veliki volan? Mislim da je i on lažan. Pokušao sam da ga navijem - samo laktovima, nemoj odmah dobiti napad - i pomalo se okreće levo-desno, ali samo malo. Možda je i on zaključan kao brava za kontakt, ali…”

“Ali ti ne misliš da je tako.”

“Ne. Ne mislim.”

Pauk se parkirao ispred garaže B. Začulo se hidraulično zavijanje i bjuik je skliznuo iz svog neudobnog položaja, spuštajući se na sve četiri gume s belim trakama. Vozač pauka, stari Džoni Parker, izašao je kako bi ga otkačio, teško dišući oko pal mal cigarete koja mu je bila udenuta među zube. Enis i Kert su u međuvremenu sedeli u patrolnim kolima D-19, zagledani jedan u drugog.

“Šta kog đavola imamo ovde?” upitao je Enis konačno. “Automobil koji se ne može voziti niti kojim se može upravljati nekako dojezdi do benzinske stanice Dženi na putu 32 i parkira se pravo pored pumpe. Nema tablice. Nema nalepnicu…” Nešto mu je palo na pamet. “Registracija? Da li si to proverio?”

“Nije na volanu”, odgovorio je Kertis otvarajući svoja vrata, očigledno nestrpljiv da što pre izađe napolje. Mladi su uvek tako nestrpljivi. “Nije ni u pregradi ispred suvozačevog sedišta, jer uopšte ne postoji takva pregrada.

Postoji ručka, kao i dugmence, ali se dugmence ne može pritisnuti niti ručka povući, i mala vrata se ne mogu otvoriti. To je samo predstava, kao i sve ostalo na instrumentalnoj tabli. I sama tabla je pravo sranje. Automobili iz pedesetih nisu imali drvene instrumentalne table. Barem ne američki automobili.”

Izašli su i zagledali se u zadnji deo sirotog bjuika. “Gepek?” upitao je Enis. “Da li se on otvara?”

“Da.” Nije zaključan. Samo pritisneš dugme i on se otvara kao na svim drugim kolima. Ali grozno smrdi.”

“Kako to misliš, grozno?”

“Kao močvara.”

“Ima li leševa unutra?”

“Nema leševa, nema ničega.”

“Nema rezervne gume? Čak ni dizalice?”

Kertis je odmahnuo glavom. Prišao im je Džoni Parker, polako skidajući svoje radne rukavice. “Imate još nešto za mene, momci?”

Enis i Kert su odmahnuli glavama.

Džoni se okrenuo da pođe, ali je odmah zastao. “Šta je to uopšte? Neko se sprda s vama?”

“Ne znamo još”, odgovorio je Enis.

Džoni je klimnuo glavom. “Pa ako saznate, javite mi. Radoznalost je ubila mačku, ali ju je satisfakcija povratila u život. Čuli ste za to?”

“I to velika doza satisfakcije”, rekao je Kertis automatski. Priča o mački i radoznalosti bila je deo života čete D, ne baš interna šala, već nešto što se uvuklo u svakodnevno poslovanje.

Enis i Kert su posmatrali dok se starac udaljavao. “Želiš li još nešto da mi kažeš pre nego što razgovaramo s narednikom Šundistom?” upitao je Enis.

“Da”, odgovorio je Kert. “Unutra je teritorija zemljotresa“

“Teritorija zemljotresa? Šta kog đavola to znači?”

I tako je Kertis ispričao Enisu o emisiji koju je, samo nedelju dana ranije, gledao na PBS-u u Pitsburgu. Već im se pridružilo nekoliko ljudi. Među njima su bili i Fil Kandleton, Arki Arkanijan, Sendi Dirbom i narednik Šundist lično.

Tema emisije bila je predskazivanje zemljotresa. Naučnici još uvek nisu imali ni približno siguran način da to utvrde, rekao je Kertis, ali je većina njih verovala da će to biti moguće, u neko dogledno vreme, jer su postojala upozorenja, ili prethodnice. Životinje su ih osećale, a često i ljudi. Psi bi bili uznemireni i glasno bi lajali da ih puste napolje. Stoka bi trčala u krug u svojim boksovima ili rušila ograde oko svojih ispaša. Zatvorene kokoške bi takvom snagom mahale u svojim kavezima da su često lomile svoja krila. Neki ljudi su tvrdili da su čuli tanko brujanje iz zemlje nekih petnaest ili dvadeset minuta pre velikog potresa (a ako su neki ljudi mogli čuti taj zvuk, bilo je sasvim sigurno da su ga životinje mogle još jasnije čuti). Takođe, postalo bi hladnije. Nisu svi osećali te čudne predzemljotresne nalete hladnoće, ali veliki broj ljudi jeste. Čak je bilo i nekih meteoroloških podataka koji su podržavali subjektivne izveštaje.

“Zajebavaš me?” upitao je Toni Šundist.

“Ne, nipošto”, odgovorio je Kertis. Dva sata pre velikog zemljotresa 1906. godine, temperatura u San Francisku pala je čitavih sedam stepeni; to je bila registrovana činjenica, iako su svi ostali vremenski ušlo vi ostali nepromenjeni.

“Neverovatno”, rekao je Enis, “ali kakve to ima veze s bjuikom?”

Do tada se već skupilo dovoljno državnih policajaca, formirajući mali krug zainteresovane publike. Kertis se zagledao u njih, znajući da će ga narednih šest ili više meseci preko radija zvati Dečko Zemljotres, ali je bio previše uzbuđen da bi mario za to. Rekao je da je, dok je Enis bio zauzet ispitivanjem Bredlija Rouča u kancelariji benzinske pumpe, on sedeo iza prevelikog volana bjuika, pazeći da ništa ne dotakne svojim prstima. Dok je tako sedeo, odjednom je čuo brujanje koje se postepeno pojačavalo. Rekao im je da ga je čak i osetio.

“Niotkuda je došao taj visoki, postojani šum. Osećao sam kako vibrira u mojim plombama. Da je bio nešto jači, verujem da bi sitnina u mojim džepovima počela da zvecka. Postoji reč za to, mislim da sam čuo za nju na času fizike, ali se ni za šta na svetu ne mogu setiti.”

“Harmonično”, rekao je Toni. “To je kada dve stvari počnu da vibriraju zajedno, kao zvučne viljuške ili vinske čaše.”

Kertis je klimao glavom. “Da, na to sam mislio. Ne znam šta ga prouzrokuje, ali je veoma moćan. Taj zvuk kao da se smestio u centar moje glave, sličan zvuku koji proizvode električni vodovi na liticama kada stojiš odmah ispod njih. Ovo će zvučati potpuno ludo, ali nakon minut ili dva, brujanje je zazvučalo kao govor.”

“Obradio sam devojku gore na liticama”, rekao je Arki sentimentalno, zvučeći još više kao Šveđanin. “I bilo je baš harmonično. Bzzz, bzzz, bzzz.”

“Ostavi to za svoje memoare, ludo”, rekao je Toni. “Nastavi, Kertise.”

“U prvi mah sam pomislio da je radio”, rekao je Kertis, “jer je zvučalo nekako slično; kao starinski radio koji je upaljen i podešen na muziku koja dopire iz velike daljine. Zato sam uzeo svoju maramicu i pružio ruku da ga ugasim. Tada sam primetio da dugmići ne rade, ni jedan ni drugi. To nije pravi radio, kao što… pa, kao što Fil Kandleton nije pravi državni policajac.”

“Baš smešno, dečko”, rekao je Fil. “Smešno kao gumeno pile, pretpostavljam, ili…”

“Umukni, želim ovo da čujem”, rekao je Toni. “Nastavi, Kertise. Samo, bez komedije, molim te.”

“Jasno, gospodine. Dok sam pokušavao da okrenem dugmiće, shvatio sam da je zahladilo unutra. Bio je topao dan i auto se nalazio na otvorenom, na suncu, ali je unutra bilo baš hladno. I nekako lepljivo. Onda sam se setio emisije o zemljotresima.” Kertis je polako odmahnuo glavom. “Odjednom sam osetio da moram izaći iz tih kola, i to brzo. Zujanje je do tada skoro utihnulo, ali je bilo još hladnije. Kao u zamrzivaču.”

Toni Šundist, tadašnji komandujući narednik čete D, prošetao se do bjuika. Nije ga dodirnuo, već je samo uvukao glavu kroz prozor. Ostao je u tom položaju više od jedne minute, naginjući se kroz tamnoplava kola s prekrštenim rukama na leđima. Ostali policajci su se skupili oko Kertisa, čekajući da Toni završi šta god da je radio. Toni Šundist je, za većinu njih, bio najbolji narednik koga će ikada imati dok budu nosili sive uniforme države Pensilvanije. Bio je žilav, hrabar, pravedan; bio je i vešt kada se to zahtevalo od njega. Kada bi se državni policajac konačno dokopao položaja komandujućeg narednika, na scenu bi stupila: politika, mesečni sastanci, pozivi iz Skrentona. Zvanje komandujućeg narednika nije bilo baš na vrhu lestvice, ali je bilo dovoljno da se svo birokratsko sranje sruči na njega. Šundist je igrao onoliko koliko je trebalo da bi zadržao svoje mesto, ali je on znao, kao što su to znali i njegovi ljudi, da nikada neće dogurati dalje od tog položaja; ili neće želeti da dogura. Toniju su njegovi ljudi uvek bili na prvom mestu… a kada je Širli zamenila Meta Babickog, bili su to njegovi muškarci i njegova žena. Njegova četa, drugim rečima. Četa D. Nije bilo potrebno da im on to govori; dovoljno je bilo što je to stalno dokazivao svojim delima.

Konačno se vratio do mesta gde su njegovi ljudi bili okupljeni. Skinuo je svoju policijsku kapu i prošao rukom kroz čekinjastu, kratko podšišanu kosu; zatim je vratio kapu na glavu. Kaiš je bio pozadi, po letnjoj odredbi. Tokom zime, kaiš se vezivao ispod brade. To je bila tradicija, kao u svakoj organizaciji koja je postojala već izvesno vreme; bolje rečeno, jedna od mnogih tradicija u pensilvanijskoj državnoj policiji. Na primer, sve do 1962. godine., policajci su morali da traže dozvolu od komandujućeg narednika da bi se oženili (i narednici su često zloupotrebljavali to pravo kako bi odstranili novajlije ili mlade policajce koje su smatrali nekvalifikovanim za taj posao - ili one koji im se jednostavno nisu sviđali).

“Ne čuje se brujanje”, rekao je Toni. “Takođe, rekao bih da je unutrašnja temperatura upravo onakva kakva bi trebalo da bude. Možda je malo svežije nego napolju, ali…” Slegnuo je ramenima.

Kertis se pomalo zacrveneo. “Naredniče, kunem vam se.”

“Ne sumnjam u tebe”, rekao je Toni. “Ako kažeš da je stvar brujala kao zvučne viljuške, ja ti verujem. Šta misliš, odakle je dopirao taj zvuk? Iz motora?”

Kertis je odmahnuo glavom.

“Iz gepeka?”

još jedno odmahivanje.

“Ispod automobila?”

Kertis je i treći put odmahnuo glavom; sada su mu i obrazi, i čelo, i vrat poprimili jarkocrvenu boju.

“Odakle, onda?”

“Iz vazduha”, rekao je Kertis neodlučno. “Znam da zvuči suludo, ali… da. Pravo iz vazduha.” Pogledao je oko sebe, verovatno očekujući smeh ostalih policajaca. Niko se nije smejao.

Orvil Geret se baš u tom trenutku pridružio grupi. Prethodno je bio u patroli na državnoj granici, na gradilištu odakle je, prethodne noći, nestalo nekoliko komada teške mašinerije. Odmah iza njega gegao se Mister Dilon, maskota čete D. Bio je to krupan nemački ovčar, s nešto lesija u sebi. Orvil i Hjudi Rojer su ga našli, dok je bio štene, u plitkom bunaru napuštene farme na somilskom putu. Kučence je možda slučajno upalo unutra, ali niko nije preterano verovao u to.

Mister Di nije bio nikakav dresirani pas specijalac, ali samo zato što ga niko nije podučavao tim veštinama. Bio je veoma pametan i zaštitnički nastrojen. Ako bi se desilo da, u prisustvu Mister Dilona, neki od loših momaka podigne glas i počne da preti prstom nekom od državnih policajaca, jadnik bi snosio rizik da ostatak života čačka nos samo vrhom grafitne olovke.

“Šta se dešava, momci?” upitao je Orvil, ali pre nego stoje iko mogao da mu odgovori, Mister Dilon je počeo da zavija. Sendi Dirbom, koji je stajao tik uz psa, nikada u životu nije čuo slično zavijanje. Mister D se udaljio nekoliko koraka i sav skupio, okrenut prema bjuiku. Glava mu je bila podignuta, a leđa spuštena ka zemlji. Izgledao je kao da sere, s izuzetkom njegovog krzna. Bilo je nakostrešeno preko celog tela: svaka dlaka štrčala je uspravno. Sendi se sledio od užasa.

“Dobri bože, šta mu je?” upitao je Fil tihim, zapanjenim glasom; onda je Mister Di ponovo počeo da zavija, dugačko i drhtavo. Napravio je tri ili četiri koraka ka bjuiku, ne menjajući, ni u jednom trenutku, ni položaj svog tela, ni položaj svoje njuške sve vreme uprte k nebu. Bilo je stravično posmatrati ga. Učinio je još dva ili tri nespretna pokreta, zatim se, cvileći, naglo spustio na makadam, skoro bez daha.

“Šta, kog đavola!” rekao je Orvil.

“Stavi mu povodac”, rekao je Toni. “Uvedi ga unutra.”

Orvil je učinio kako mu je rečeno; praktično je otrčao po Mister Dilonov povodac. Fil Kandleton, koji je oduvek gajio posebna osećanja prema psu, pošao je s Orvilom kada je ovaj konačno uspeo da mu namesti povodac; koračao je pored Mister Dilona, povremeno se saginjući kako bi ga potapšao po leđima i rekao neku utešnu reč. Kasnije je svima rekao da se pas bukvalno tresao od straha.

Niko nije ništa govorio. Niko nije imao šta da kaže. Svi su razmišljali samo o jednoj stvari: Mister Dilon je potvrdio ono što im je Kertis govorio. Zemlja se nije tresla i Toni nije čuo ništa kada je uvukao glavu kroz prozor bjuika, ali je bilo sasvim izvesno da nešto nije u redu s tim automobilom. Nešto mnogo gore od prevelikog volana ili čudnog kontakt ključa. Nešto mnogo gore.

* * *

Tokom sedamdesetih i osamdesetih godina dvadesetog veka, forenzičari pensilvanijske državne policije bili su stalno na terenu, putujući između raznih četa na određenoj površini oko centra okruga. U slučaju čete D, taj centar bio je Batler. Nije bilo forenzičarskih kombija (tada se moglo samo sanjati o sličnim gradskim luksuzima, koji će tek na kraju veka stići u ruralnu Pensilvaniju). Forenzičari su se vozili u neobeleženim policijskim kolima; dok su obilazili razna mesta zločina, nosili su svu svoju opremu u torbama s velikom oznakom DPP, i one su bile smeštene na zadnjim sedištima kola. Većinu forenzičarskih ekipa činila su tri čoveka: vođa i dva tehničara. Ponekad je s njima bio i novajlija. Mnogi od njih su izgledali kao da još uvek nemaju pravo na legalnu kupovinu pića.

Jedna takva ekipa pojavila se tog popodneva u četi D. Dovezli su se iz Šipenvila, na lični zahtev Tonija Šundista. Bila je to smešna nezvanična poseta, pregled vozila koji baš nije spadao u njihov posao. Vođa ekipe je bio Bibi Rot, jedan od starijih policajaca (ljudi su se šalili da je Bibi naučio posao sedeći u krilima Šerloka Holmsa i doktora Votsona). On i Toni su se dobro slagali, i Bibiju nije smetalo da odradi posao za narednika čete D. To jest, dokle god sve ostane zataškano.

Sadašnjost

Sendi

Ned me je, u tom trenutku, zaustavio da bi me pitao zašto se forenzički pregled bjuika sproveo na tako čudan, po njemu, nezvaničan način.

“Zato što”, rekao sam mu, “jedina kriminalna pritužba koje se bilo ko od nas mogao setiti, bila je krađa usluga - i to kvalitetnog benzina u vrednosti od sedam dolara. To je lakši prekršaj, i nije vredno vremena forenzičarske ekipe.”

“Potrošili bismo skoro isto toliko benzina dolazeći ovamo iz Šipenvila”, primetio je Arki.

“Da ne spominjemo njihovo radno vreme”, dodao je Fil.

Rekao sam: “Toni nije želeo da ostavi trag na papiru. Seti se da ga tada uopšte nije ni bilo. Imali smo samo automobil. Svakako veoma čudan automobil, bez tablica i registracije, i - Bibi Rot je to potvrdio - bez identifikacionog broja vozila.”

“Ali, Rouč je imao razloga da veruje da se vozač udavio u potoku iza benzinske stanice! “

“Ma daj”, rekla je Širli. “Ispostavilo se da je vozačev mantil u stvari bila plastična korpa za otpatke. Toliko o idejama Bredlija Rouča.”

“Plus”, dodao je Fil, “Enis i tvoj otac nisu videli nikakve tragove na padini iza stanice, a trava je još uvek bila vlažna. Da se momak stvarno spustio tim putem, ostavio bi nekakav znak.”

“Toni je želeo da sve ostane među nama”, rekla je Širli. “Misliš li da se to može opisati na taj način, Sendi?”

“Da. Bjuik je svakako bio čudan, ali smo se mi ophodili prema njemu na isti način na koji smo se ophodili prema svemu što je bilo van redovnog poslovanja: oboreni policajac - kao tvoj otac, prošle godine - ili policajac koji je upotrebio svoje oružje, ili ako je u pitanju neka nesreća, kao kada je Džordž Morgan bio u divljoj poteri za luđakom koji mu je oteo decu.”

Svi smo zaćutali na trenutak. Panduri imaju košmare, to će potvrditi žena svakog državnog policajca; Džordž Morgan je prednjačio u sektoru loših snova. Sve se dogodilo onda kada je vozio sto četrdeset kilometara na čas i sustizao manijaka koji je imao naviku da tuče kidnapovanu decu i da, pritom, tvrdi kako ih neizmerno voli.

Džordž je bio tik iza njega kada se na putu pojavila penzionerka od barem sedamdeset godina. Milila je preko puta kao kornjača, potpuno šlepa. Luđak bi je svakako udario da je krenula preko ulice samo tri sekunde ranije, ali ona to nije učinila. Ne, manijak je proleteo pored nje, prolazeći tako blizu da joj je retrovizor sa suvozačeve strane automobila skoro otkinuo nos. Onda je naišao Džordž, i to je to. Proveo je dvanaest besprekornih godina u državnoj policiji, dobio dve pohvale za hrabrost i ko zna koliko nagrada. Bio je dobar otac svojoj deci i dobar muž svojoj ženi, i sve se to završilo kada je žena iz Lasburg Kata pokušala da pređe ulicu u pogrešnom trenutku: ubio ju je patrolnim kolima D-27. Džordž je oslobođen krivice od strane Ispitivačkog odbora države Pensilvanije i vratio se na kancelarijski posao u četu D, s etiketom TLO - trajno laka odgovornost - na sopstveni zahtev. Mogao se slobodno vratiti na stari posao, niko mu to nije osporavao, međutim, postojao je jedan problem; Džordž Morgan više nije mogao voziti. Čak ni porodičan automobil do pijace. Oči bi mu suzile sve dok ne bi počeo histerično da viče kako ništa ne vidi. Tog leta je radio samo noćnu smenu, na poslovima dispečera. Tokom popodneva, trenirao je dečji tim pod sponzorstvom čete D i odveo ih sve do državnog prvenstva. Kada se to završilo, predao je deci njihove trofeje i značke, rekao im koliko se ponosi njima, a onda otišao kući (odvezla ga je majka jednog od igrača), popio dva piva i razneo sebi mozak u garaži. Nije ostavio poruku; policajci to retko čine. Ja sam napisao obaveštenje za štampu. Čitajući ga, niko ne bi pogodio da sam plakao dok sam ga pisao. Odjednom mi se učinilo veoma važnim da sinu Kertisa Vilkoksa prenesem razlog iza svega toga.

“Mi smo porodica”, rekao sam. “Znam da to zvuči smešno, ali je ipak istina. Čak je i Mister Dilon to znao, a znaš i ti, zar ne?”

Dečko je klimnuo glavom. Naravno da je znao. U godini nakon smrti njegovog oca, mi smo bili porodica koja mu je najviše značila, porodica koju je tražio i koja mu je davala ono što mu je bilo potrebno da nastavi sa svojim životom. Volele su ga njegova majka i njegove sestre, i on je voleo njih, ali su one nastavljale sa svojim životima na način na koji Ned nije mogao… barem ne još. Nešto od toga je imalo veze s njegovim polom; nešto je imalo veze s njegovih osamnaest godina; a nešto je bilo povezano sa svim onim pitanjima zašto… koja nikako nisu prestajala da naviru.

Rekao sam: “Ono što porodice kažu i način na koji se ponašaju u svojim domovima iza zatvorenih vrata sasvim se razlikuje od onoga što govore i pokazuju u svojim dvorištima i kada su vrata širom otvorena. Enis je znao da nešto nije u redu s bjuikom, znao je to i tvoj otac, i Toni, i ja. Mister Di je svakako znao. Način na koji je taj pas zavijao…”

Zaćutao sam na trenutak. Često sam imao prilike da čujem to zavijanje u svojim snovima. Zatim sam naterao sebe da nastavim s pričom.

“Ali legalno gledano, to je bio samo predmet — a res{4}, kako bi advokati rekli - bez ikakve krivice. Nismo mogli optužiti bjuik za krađu usluga, zar ne? Čovek koji je naručio gas za njegov rezervoar odavno je nestao i bilo je malo verovatnoće da ćemo ga pronaći. Najbolje što smo mogli učiniti bilo je da mislimo o njemu kao o zapleni.”

Ned je imao izraz lica čoveka koji ne shvata ono što mu se govori. Mogao sam to razumeti. Nisam bio onoliko jasan koliko sam želeo da budem. Samo sam igrao onu poznatu staru igru pod nazivom: Nije naša krivica.

“Slušaj”, rekla je Širli. “Pretpostavi da je žena, koristeći toalet na benzinskoj pumpi, zaboravila svoj dijamantski prsten na lavabou gde ga je, onda, Bredli Rouč pronašao. Okej?”

“Okej…” rekao je Ned. Još uvek se mrštio.

“Recimo da je Rouč doneo prsten nama, umesto da ga je stavio u džep i otrčao do zalagaonice u Batleru. Podneli bi smo izveštaj, možda opisali kola te žene policajcima koji su na terenu (ako bi nam Rouč rekao nešto o njima)… ali ne bismo mogli da uzmemo prsten. Zar ne, Sendi?”

“Ne”, rekao sam. “Savetovali bismo Rouču da stavi oglas u novine: Nađen ženski prsten; ako misliš da je tvoj, nazovi ovaj broj i opiši ga. Tada bi Rouč počeo da kenja i kuka o troškovima davanja oglasa u novine - čitava tri dolara.”

“Onda bismo ga mi podsetili da pronalazači vrednih stvari često dobijaju nagrade”, rekao je Fil, “i on bi shvatio da možda i nije tako loše uložiti ta tri dolara.”

“Ali ako se žena nikada ne bi javila ili vratila”, rekao sam, “prsten bi postao Bredlijevo vlasništvo. To je najstariji zakon u istoriji: onaj ko ga pronađe, njegov je.”

“I tako su Enis i moj otac uzeli bjuika.”

“Nisu”, rekao sam. “Uzela ga je četa”

“A šta se desilo s krađom usluga? Da li je o tome ikada podnet izveštaj?”

“Pa, šta da ti lažem”, rekao sam, nevoljno se osmehujući. “Nije nam se činilo da sedam dolara zavređuje toliku papirologiju. Zar ne, File?”

“Tako je”, rekao je Fil. “Ipak, izravnali smo račune s Hjuom Bosijem.” Nedovo lice se odjednom ozarilo. “Platili ste benzin iz kasice-prasice.” Fil je izgledao istovremeno šokirano i zabavljeno. “Ni u ludilu, dečko! Čak i novac u kasici-prasici pripada poreskim obveznicima!”

“Skupili smo pare”, rekao sam. “Svako ko je bio prisutan dao je koliko je mogao. Lako smo to sredili.”

“Da je Rouč imao prsten i da niko nije došao po njega, pripao bi mu”, rekao je Ned. “Zašto mu onda bjuik nije pripao?”

“Možda bi se to i desilo da ga je zadržao”, rekao sam. “Međutim, on je predao sve u naše ruke, zar ne? Što se njega ticalo, tu se njegova uloga završila.”

Arki se potapšao po čelu i dobacio Nedu mudar pogled. “Nije bio baš previše pametan”, rekao je.

Na trenutak sam pomislio da će Ned početi da razmišlja o mladom čoveku koji je porastao i ubio njegovog oca, ali se on ipak odupreo tome. Skoro da sam video kako odbacuje svaku pomisao na Bredlija Rouča. “Nastavi s pričom”, rekao mi je. “Šta se sledeće dogodilo?”

O, ne. Ko može da odbije takvo pitanje?

Prošlost

Bibiju Rotu i njegovoj deci (tako je zvao svoje tehničare) trebalo je samo četrdeset pet minuta da pregledaju bjuika od maske do gepeka: mlađi su uzimali otiske, briskali i fotografisali, dok je Bibi šetao okolo s notesom i povremeno nemo ukazivao svojom hemijskom na neki deo.

Orvil Geret je šetao s Mister Dilonom nekih dvadeset minuta nakon početka ispitivanja. Pas je bio na povocu, što je bila retkost u okolini stanice. Sendi im je prišao. Pas nije zavijao i prestao je da drhti. Sedeo je s čekinjastim repom uredno složenim na šapama, ali su njegove tamnosmeđe oči bile neprekidno uperene u bjuik. Negde iz dubine njegovih grudi, skoro nečujno, dopiralo je neprekidno režanje slično brujanju moćnog motora.

“Za boga miloga, Orvi, odledi ga unutra”, rekao je Sendi Dirbom.

“Okej. Samo sam mislio da ga je prošlo ono što ga je ranije bilo spopalo.” Zastao je, a zatim rekao: “Čuo sam da se psi tragači tako ponašaju kada nađu leš. Znam da nema nikakvog leša, ali da nije možda neko umro u tim kolima?”

“Koliko mi znamo, nije.” Sendi je posmatrao Tonija Šundista dok je ovaj izlazio kroz sporedna vrata na stanici i pridruživao se Bibiju Rotu. Enis je bio s njim. Kertis Vilkoks je, protiv svoje volje, ponovo otišao u patrolu. Sendi je sumnjao da će tog popodneva čak i lepe devojke uspeti da nagovore Kerta da dobiju samo upozorenje, umesto da plate kaznu. Kertis v je želeo da bude u stanici, želeo je da posmatra Bibija i njegove tehničare, a ne da se vozika po okolini. Ako mu se želja nije mogla ispuniti, onda će barem prekršioci zakona u zapadnoj Pensilvaniji platiti za to.

Mister Dilon je otvorio čeljust i tiho zacvileo, kao da ga je nešto žestoko zabolelo. Sendi je pretpostavljao da se to i desilo. Orvil ga je poveo unutra. Pet minuta kasnije, Sendi se ponovo našao u patrolnim kolima pored Štiva Devoa: jurili su ka mestu sudara dva automobila na putu 6.

Bibi Rot je podneo izveštaj Toniju i Enisu dok su članovi njegove ekipe (bilo ih je troje toga dana) sedeli za stolom na pikniku u senci garaže B, uživajući u sendvičima i hladnom čaju koje im je Met Babicki izneo.

“Zahvalan sam ti što si izdvojio vreme da se pozabaviš ovim”, rekao je Toni.

“Zahvalan sam zbog tvoje zahvalnosti”, rekao je Bibi, “i nadam se da se na tome završava. Ne želim da podnosim pismeni izveštaj u vezi s ovim, Toni. Niko mi nikada više ne bi poverovao. “Bacio je pogled na svoje ljude, preplićući prste kao Mis Frances u seriji Ding Dong. “Želimo li papirologiju za ovaj slučaj, deco?” Jedno od dece koje mu je pomagalo tog dana dobilo je 1993. godine zvanje glavnog medicinskog istražitelja države Pensilvanije.

Pogledali su ga dvojica mladića i mlada žena neverovatne lepote. Podignutih sendviča i podignutih obrva. Nisu bili sigurni kakav se odgovor očekuje od njih.

“Ne, Bibi!” rekao im je.

“Ne, Bibi”, odgovorili su u glas.

“Ne šta?” upitao je Bibi.

“Ne želimo papirologiju”, odgovorio je prvi mladić.

“Ne želimo kopije”, rekao je drugi mladić.

“Ne želimo ni duplikate ni triplikate”, rekla je mlada žena neverovatne lepote. “Ne želimo ni jedan jedini primerak.”

“Odlično!” rekao je Bibi. “A s kim ćemo razgovarati o ovom slučaju, Kinder?”

Nije morao da im kaže odgovor. “Ni sa kim, Bibi!”

“Tačno tako”, složio se Bibi. “Ponosan sam na vas.”

“Bilo kako bilo, verovatno je neka šala”, rekao je jedan od mladića. “Mislim da neko pokušava da vas prevari, naredniče.”

“Svestan sam te mogućnosti”, rekao je Toni, pitajući se šta bi bilo ko od njih pomislio da su slučajno videli Mister Dilona kako zavija i kako se vuče kao sakata zver. Mister Di nije nikoga pokušavao da prevari.

Deca su se vratila svom mljackanju i srkanju, nastavljajući ranije započet razgovor. U međuvremenu se Bibi, s iskrivljenim osmehom, zagledao u Tonija i Enisa.

“Ono u šta gledaju vide iz divne perspektive mladosti, a u stvari ništa ne vide”, rekao je. “Mladi ljudi su tako divni idioti. Šta je ta stvar, Toni? Imaš li bilo kakvu ideju? Od svedoka, možda?”

“Ne.”

Bibi je skrenuo pažnju na Enisa. Enis je na trenutak pomislio da kaže čoveku ono što je znao o bjuiku, ali je ipak odlučio da to ne učini. Bibi je bio dobar čovek… ali nije nosio sivu uniformu.

“Nije automobil, barem je toliko sigurno”, rekao je Bibi. “Ali šala? Ne, mislim da nije ni šala u pitanju.”

“Ima li tragova krvi?” upitao je Toni, ne znajući da li uopšte želi da čuje pozitivan odgovor.

“Mogli bismo to da utvrdimo samo detaljnijim ispitivanjem uzoraka, ali mislim da nema krvi. Svakako ne u bitnoj količini, ako i toliko ima.”

“Šta si video?”

“Jednom rečju, ništa. Nismo uzeli uzorke iz šara na gumama jer nije bilo ni blata, ni kamenčića, ni stakla, ni trave, niti bilo čega drugog u njima. Rekao bih da je to nemoguće. Henri je…”, pokazao je prema prvom mladiću, “… pokušao da gume kamičak između njih, ali je stalno ispadao. Šta je sad to? Zašto je to tako? Da li bi mogao patentirati takvu gumu? Ako bi uspeo, Toni, otišao bi istog momenta u prevremenu penziju.”

Toni je masirao obraz vrhovima prstiju, kao čovek do zla boga zbunjen.

“Slušaj ovo”, rekao je Bibi. “Govorimo sada o otiračima. Po pravilu, sjajni skupljači prljavštine. Svaki predstavlja posebnu geološku kartu, uglavnom, ali ne i ovde. Nekoliko mrlja od blata, stabljika maslačka, i to je sve.” Pogledao je u Enisa. “Pretpostavljam sa cipela tvog partnera. Kažeš da je seo iza volana?”

“Da.”

“Otirač s vozačeve strane. Tu smo našli tih nekoliko stvarčica.” Bibi je pljesnuo šakama, kao da je želeo da kaže: to se i dokazalo.

“Ima li otisaka?” upitao je Toni.

“Tri para. Biće mi potrebni otisci tvoja dva čoveka i pumpadžije, radi upoređivanja. Otisci na otvoru rezervoara skoro sigurno pripadaju pumpadžiji. Slažeš li se?”

“Najverovatnije”, rekao je Toni. “Proverićeš otiske u slobodno vreme?”

“Svakako, biće mi zadovoljstvo. Učiniću to i s uzorcima vlakana. Budi dobar dečko, i nemoj me nervirati pitanjima o hromatografu za benzin u Pitsburgu. Pozabaviću se ovim slučajem onoliko koliko mi to dozvoljava oprema u mom podrumu. A to će biti sasvim dovoljno.”

“Ti si dobar momak, Bibi.”

“Jesam, ali čak i najbolji momak s vremena na vreme prihvata besplatnu večeru ako mu prijatelj ponudi.”

“Ponudiće. U međuvremenu, imaš li još nešto za nas?”

“Staklo je staklo. Drvo je drvo… ali drvena tabla u automobilu tog godišta - pretpostavljenog godišta - potpuno je pogrešna. Moj stariji brat imao je bjuika iz kasnih pedesetih, model limited. Naučio sam da vozim na njemu i dobro ga se sećam. Sa strahom i ljubavlju. Tabla je bila od postavljenog vinila. Rekao bih da su sedišta u ovim kolima od vinila što bi svakako odgovaralo modelu - proveriću s Dženeral Motors kako bih bio siguran. Što se tiče merača pređenih kilometara… veoma zabavno. Da lije neko obratio pažnju na merač?”

Enis je odmahnuo glavom. Izgledao je hipnotisano.

“Sve same nule. Što na neki način sasvim odgovara. Taj automobil - taj pretpostavljeni automobil - nije mogao biti vožen.” Prešao je pogledom preko Enisa i Tonija. “Recite mi da ga niste videli kako se kreće, da niste videli kako se pomera ni za centimetar uz pomoć svog motora.”

“U stvari, ja to i nisam video”, rekao je Enis. To je bila prava istina. Nije bilo potrebno da doda da je Bredli Rouč tvrdio da se automobil kretao na sopstveni motor, i da mu je Enis, veteran nebrojenih ispitivanja, poverovao na reč.

“Dobro.” Bibi je izgledao kao da mu je pao kamen sa srca. Ponovo je potapšao rukama. “Vreme je za polazak, deco! Zahvalite se!”

“Hvala vam, naredniče”, rekli su u glas. Mlada žena neverovatne lepote završila je svoj ledeni čaj, podrignula, i zatim pošla za svojim kolegama u belim mantilima do automobila u kome su došli. Toni je fascinirano primetio da nijedno od njih troje nije bacilo pogled na bjuik. Sada je on za njih predstavljao samo rešen slučaj, a pred njima su se nalazili novi. Za njih je bjuik jednostavno bio star automobil koji je postajao, iz minute u minutu pod letnjim suncem, sve stariji. Pa šta ako su kamenčići ispadali iz šara gume, iako su ugurani na vrh tako da bi ih barem sila ravnoteže držala u mestu? Pa šta ako je na jednoj strani bilo tri ukrasne nitne umesto četiri?

Ono u šta gledaju vide iz divne perspektive mladosti, ali u stvari ništa ne vide, rekao je Bibi. Mladi ljudi su tako divni idioti.

Bibi je pošao za svojim divnim idiotima ka svojim kolima (Bibi je voleo da se, kad god je to bilo moguće, doveze sam na mesto zločina), ali je onda zastao. “Rekao sam za drvo da je drvo, za vinil da je vinil, i za staklo da je staklo. Čuli ste me kada sam to rekao?”

Toni i Enis su klimnuli glavama.

“Čini mi se da je izduvni sistem ovog, pretpostavljenog, automobila takođe napravljen od stakla. Naravno, samo sam ga pogledao s jedne strane ali sam imao baterijsku lampu. I to veoma jaku.” Stajao je tako nekoliko trenutaka, klateći se napred-nazad s rukama u džepovima, i posmatrao bjuik parkiran ispred garaže B. “Nikada nisam čuo za kola sa staklenim izduvnim sistemom”, rekao je konačno i nastavio ka svom automobilu. Trenutak kasnije, on i njegova deca su otišli.

Toniju se nije sviđalo da kola stoje tamo gde su stajala, i to ne samo zbog mogućih oluja već zato stoje svako mogao da ih vidi ako bi se uputio iza stanice. Mislio je prvenstveno na posetioce - Gospodina i Gospođu Javnost. Državna policija služila je porodici Javnost najbolje što je mogla, a u nekim slučajevima, to ih je stajalo i života. Međutim, nisu im potpuno verovali. Porodica Javnost nije bila porodica čete D. Narednika Šundista podilazili su žmarci pri samoj pomisli da će vest procuriti - da će se trač proširiti.

Nešto posle pola tri, odšetao se do male kancelarije Džonija Parkera (u tim danima, državni pauk se nalazio tik uz policijsku stanicu) i namolio Džonija da pomeri jedan od plugova iz garaže B i smesti bjuika unutra. Flaša viskija zapečatila je dogovor, i bjuik je odvučen u masnu pomrčinu koja će mu postati dom. Garaža B imala je vrata s obe strane, i Džoni je uveo bjuika kroz zadnja. Kao rezultat toga, automobil je ostao okrenut ka stanici čete D tokom svih onih godina koliko je boravio tamo. Bilo je to nešto čega je većina policajaca postajala svesna nakon izvesnog vremena. Nije to bila neka uobličena misao ili slično, već nešto više što je plutalo u podsvesti, nikada potpuno formirano, ali uvek prisutno: pritisak njegovog hromiranog osmeha.

Te 1979. godine, bilo je osamnaest policajaca u četi D. Menjali su se kroz standardne smene: sedam do tri, tri do jedanaest, grobarska smena kada su vozili po dvojica u patrolnim kolima. Petkom i subotom, smena od jedanaest do sedam bila je poznatija pod nazivom: Patrola Povraćka.

Tog dana kada je bjuik stigao, do četiri sata posle podneva svratili su skoro svi policajci koji nisu bili na dužnosti da bace pogled na automobil. Sendi Dirbom, koji je prionuo na kucanje izveštaja nakon povratka s mesta nesreće na putu 6, video ih je kako izlaze iz garaže u grupama od po tri—četiri čoveka, duboko usredsređeni na razgovor kao članovi turističkih ekskurzija. Kert Vilkoks tada više nije bio na dužnosti: lično je predvodio veći deo obilazaka ukazujući na različito brojno stanje ukrasnih nitni i na ogroman volan, podižući haubu kako bi se posetioci mogli čuditi nesvakidašnjem motoru koji je na obema stranama bloka motora imao ispisano: BJUIK 8.

Orvil Geret je predvodio druge ture, neprestano pričajući o Mister Dilonovoj reakciji. Narednik Šundist je izlazio napolje kad god mu je posao to dozvoljavao, iako je već bio dovoljno zadivljen automobilom (zadivljenost koja ga nikada neće potpuno napustiti sve dok mu Alchajmerova bolest ne izbriše svu memoriju). Sendi se sećao kako je u jednom trenutku stajao ispred garaže B, s prekrštenim rukama i s nogom podignutom na daske iza sebe. Enis je bio s njim; pušio je jednu od onih malih tiparilos cigareta koje je toliko voleo i o kojima je pričao dok je Toni klimao glavom. Prošlo je već tri sata, i Enis se presvukao u farmerke i običnu belu majicu. Prošlo je već tri sata - to je bilo sve čega se Sendi kasnije mogao setiti. Želeo je da tačnije odredi vreme, ali nije mogao.

Policajci su dolazili, proučavali motor (hauba se više nije spuštala, bila je otvorena kao čeljust na ulazu u garažu) i virili pod automobil kako bi bacili pogled na egzotičan stakleni izduvni sistem. Zagledali su sve, ali ništa nisu dodirivali. Pripadnici javnog mnjenja svakako ne bi znali da drže šape k sebi, ali ovo su ipak bili policajci. Iako bjuik trenutno nije bio dokazni materijal, razumeli su da to može lako postati u neko dogledno vreme. Naročito ako bi čovek koji je ostavio kola na pumpi Dženi ustao iz mrtvih.

“Ukoliko se to ili nešto drugo ne desi, nameravam da ovde zadržim automobil”, rekao je Toni u jednom trenutku Metu Babickom i Filu Kandletonu. Tada je već bilo pet posle podne, sva trojica su već nekoliko sati bili van dužnosti i Toni je konačno razmišljao o odlasku kući. Sendi je otišao oko četiri, želeći da pokosi travnjak pre večere.

“Zašto ovde?” upitao je Met. “U čemu je stvar, naredniče?”

Toni je pitao Meta i Fila da li su ikada čuli za džina iz Kardifa. Obojica su odgovorili da nisu, te im je Toni ispričao priču. Džin je otkriven u dolini Onondaga,u državi Njujork. Trebalo je da to bude fosilni leš džinovskog humanoida, možda nešto iz nekog drugog sveta, ili nedostajuća karika između čoveka i majmuna. Ispostavilo se da nije bilo u pitanju ništa više do pre vara smišljena od strane izvesnog Džordža Hula, proizvođača cigareta iz Binghemptona.

“Ali pre nego što je Hul priznao”, rekao je Toni, “sjatili su se ljudi iz svih krajeva planete kako bi bacili pogled na fosil - čak i P. T. Bamum. Letina na okolnim farmama pretvorila se u kašu. Bilo je mnogo provala u kuće lokalnih stanovnika. Neka budala potpalila je požar u obližnjoj šumi. Ljudi su nastavljali da dolaze čak i nakon što je Hul priznao da je okamenjeni čovek bio isklesan u Čikagu i dopremljen vozom u Njujork. Odbijali su da poveruju da otkriće nije stvarno. Čuli ste za izreku: budale se rađaju svake minute? Ta kovanica potiče iz 1869. godine, a vezana je upravo za džina iz Kardifa.”

“U čemu je poenta?” upitao je Fil.

Toni ga je pogledao nestrpljivo. “U čemu je poenta? Poenta je u tome da nemam nameru da dozvolim da se scenario s jebenim džinom iz Kardifa ponovi kod nas. Sto se toga tiče, ne želim ni da automobil postane nešto kao bjuik iz Torina{5}.”

Hjudi Rojer im se pridružio dok su se vraćali nazad ka stanici (s njim je bio i Mister Dilon, potpuno oporavljen od ranijeg stresa). Hjudi je čuo opasku o bjuiku iz Torina i prezrivo se osmehnuo. Toni ga je strogo pogledao.

“Nećemo imati nikakvog džina iz Kardifa u zapadnoj Pensilvaniji! Obratite pažnju na to što sam rekao i prenesite ostalima. Tako će i biti preneto: od usta do usta. Nemam nameru da stavljam zvaničan dopis na oglasnu tablu. Znam da će biti ogovaranja, ali i to će proći. Neću dozvoliti da radoznalci pregaze desetak amiških farmi u jeku sezone. Da li sam bio dovoljno jasan?”

Bio je dovoljno jasan.

Do sedam uveče tog dana, stvari su se skoro vratile u normalu. Sendi Dirbom se lično uverio u to, vrativši se u stanicu nakon večere kako bi ponovo bacio pogled na automobil. Zatekao je samo tri državna policajca u blizini bjuika - dvojicu van dužnosti i jednog u uniformi. Bak Flanders, jedan od policajaca van dužnosti, škljocao je fotografije svojim kodakom. Sendiju je bilo neugodno zbog toga, ali šta se stvarno moglo videti na slikama? Samo običan bjuik, čak ni dovoljno star da bi se smatrao zvaničnim antikvitetom.

Sendi se spustio pod auto i svuda zagledao, koristeći baterijsku lampu koja je ostavljena u blizini (verovatno baš u tu svrhu). Dobro je osmotrio izduvni sistem. Izgledao mu je kao da je napravljen od Pjureks stakla{6}. Promolio je glavu kroz vozačev prozor (nije bilo ni traga brujanju niti hladnoći), zatim se vratio u stanicu kako bi razglabao s Brajanom Kolom, komandujućim narednikom na dužnosti. Počeli su da pričaju o bjuiku, prešli na svoje porodice i baš su stigli do bejzbola kada je Orvil Geret promolio glavu kroz vrata.

“Je l‘ bilo ko od vas dvojice video Enisa? Zmaj je na telefonu, i uopšte ne deluje srećno.”

Zmaj je bila Edit Hijams, Enisova sestra. Bila je nekih osam ili devet godina starija od Enisa i već dugi niza godina imala status udovice. Neki u četi D bili su mišljenja da je ubila svog muža, da ga je svojim zvocanjem oterala u grob. “Ta stvar u njenim ustima nije jezik, već nož za klanje”, komentarisao je jednom prilikom Diki - Dak Eliot. Kertis, koji je damu viđao češće od ostalih iz čete D (Enis je uglavnom bio njegov partner, i dobro su se slagali, uprkos znatnoj razlici u godinama), bio je mišljenja da je Edit bila razlog zbog koga se državni policajac Raferti nikada nije ženio. “Mislim da se on, negde u podsvesti, plaši da su sve žene kao ona”, rekao je jednom prilikom Sendiju.

Vraćanje na posao nakon završetka smene nikada nije dobra ideja, pomislio je Sendi nakon deset dugih minuta provedenih u telefonskom razgovoru sa Zmajem. Gde je on, obećao je da će stići kući najkasnije do pola sedam, kupila sam ono meso koje je tražio, osamdeset devet centi po kilogramu, sada je tvrdo kao đon, sivo kao voda posle pranja veša, reci mi ako je dole u Kantriju ili Tepu, Sendi, odmah ću ga nazvati i reći mu sta mislim o njemu. Takođe je obavestila Sendija da joj je nestalo pilula i da je Enis trebalo da donese novu količinu. Dakle, gde se, do đavola, nalazio? Opet radi prekovremeno? To je sasvim u redu, govorila je. Bog zna da nam je novac potreban, ali je ipak trebalo da se javi. Ili je možda negde pijančio? Iako to nije izravno rekla, Sendi se mogao kladiti da bi Zmaju više odgovaralo ovo drugo.

Sendi je sedeo za dispečerskim stolom, uporno pokušavajući da dođe do reči, kada je Kertis Vilkoks ušao unutra, odeven u civilku koja mu je davala veoma sportski izgled. Kao i Sendi, i on se vratio da ponovo baci pogled na bjuika.

“Sačekaj, Edit, sačekaj samo na trenutak”, rekao je Sendi, rukom preklapajući slušalicu. “Pomozi mi, novajlijo. Znaš li gde se Enis uputio nakon što je otišao iz stanice?”

“Otišao je?”

“Da, ali izgleda da nije stigao kući.” Sendi je pokazao na telefon, još uvek preklopljen drugom rukom. “Njegova sestra je na vezi.”

“Ako je otišao, kako to da mu je auto još uvek ovde?” upitao je Kertis.

Sendi ga je pogledao. Kertis je uzvratio pogled. I onda su, bez ijedne izgovorene reci, obojica došli do istog zaključka.

Sendi se otarasio Edit. Rekao je da će joj se javiti, ili će reći Enisu da je nazove ako se kojim slučajem bude pojavio. Rešivši taj problem, Sendi je otišao iza stanice zajedno s Kertisom.

Nije bilo šanse da ne prepoznaju Enisov automobil - bio je to ameriken motors gremlin kome su se svi podsmevali. Bio je parkiran nedaleko od pluga koji je Džoni Parker izgurao iz garaže B kako bi napravio mesta za bjuik. Senke automobila i pluga vukle su se na zalazećem suncu letnje večeri, ocrtane na zemlji kao tetovaže.

Sendi i Kert su proverili unutrašnjost gremlina i naišli na redovno stanje stvari: bilo je tu omotača od hamburgera, praznih limenki sode, više paklica tiparilo cigareta, nekoliko mapa, rezervna uniformska košulja koja je visila na vešalici, ekstra notes za kazne na prašnjavoj tabli, nekoliko komada pecaroškog pribora. Sav taj haos delovao im je nekako utešno nakon sterilne praznine bjuika. Bilo bi im još lakše da su ugledali Enisa kako sedi za volanom i drema u svom starom gusarskom kačketu, ali od njega nije bilo ni traga ni glasa.

Kert se okrenuo i pošao nazad ka stanici. Sendi je morao da potrči kako bi ga sustigao i zgrabio za ruku. “Šta misliš, kuda si pošao?” upitao je.

“Da nazovem Tonija.”

“Ne još”, rekao je Sendi. “Pusti ga da na miru večera. Nazvaćemo ga kasnije ako bude neophodno. Iskreno se nadam da neće biti.”

Pre nego što su proverili bilo šta drugo, čak i zajedničku prostoriju na spratu, Kert i Sendi su proverili garažu B. Napravili su ceo krug oko automobila, pogledali unutra, pogledali ispod njega. Enis Raferti nije bio ni najednom od tih mesta - barem ga oni nisu videli. Naravno, traganje za znakovima unutar i oko bjuika te večeri sličilo je traganju za određenim otiskom konjskog stopala nakon što je stampedo tuda protutnjao. Nije bilo nikakvog posebnog znaka da je Enis tu, ali…

“Je l‘ ovde hladno ili se meni samo čini?” upitao je Kertis. Upravo su se spremali da se vrate u stanicu. Kertis je bio na kolenima, bacajući još jedan konačan pogled pod automobil. Sada se pridigao, stresajući prašinu s pantalona. “Mislim, znam da nije ledeno ili nešto slično, ali je svakako hladnije nego što bi trebalo biti, zar ne?”

Sendiju je, u stvari, bilo pretopio - znoj mu je curio niz lice - ali su tome možda više bili uzrok živci nego temperatura u garaži. Pomislio je da je Kertisovo osećanje hladnoće samo nastavak onoga što je osetio ili mislio da je osetio na pumpi Dženi.

Kert je pravilno protumačio izraz na Sendijevom licu. “Možda jeste. Možda sam samo ja u pitanju. Jebi ga, ne znam. Hajde da proverimo stanicu. Možda je zaspao dole u magacinu. Ne bi mu bilo prvi put.”

Dvojica muškaraca nisu ušla u garažu B ni kroz jedan ni kroz drugi garažni ulaz, već kroz manja vrata normalne veličine (i sa ručkom) koja su bila ugrađena s desne strane. Umesto da izađe napolje, Kert je zastao na dovratku bacajući pogled preko ramena prema bjuiku.

Pogled mu je bio ljutit dok je stajao pored zida s čekićima, kliperima, grabuljama, lopatama i jednim ašovom (oznaka AA ispisana crvenim slovima na njemu nije bila skraćenica za Anonimne alkoholičare, već za Arkija Arkanijana). Kert je izgledao krajnje mračno. “To nije bio plod moje mašte”, rekao je, više sebi nego Sendiju. “Stvarno je bilo hladno. Sada nije, ali tada jeste.”

Sendi nije ništa rekao.

“Reći ću ti nešto”, rekao je Kertis. “Ako će taj prokleti auto da ostane ovde barem izvesno vreme, odmah ću nabaviti termometar za garažu. Ako bude potrebno, platiću ga iz sopstvenog džepa. Vidi ovo! Neko je zaboravio da zatvori prokleti gepek. Pitam se koje to.”

Zaćutao je. Pogledi su im se sreli, i obojica su istovremeno pomislili: Jaki smo mi policajci!

Pogledali su u unutrašnjost bjuika i ispod njega, ali su ignorisali mesto koje su - barem sudeći po filmovima - i amateri, i profesionalci smatrali idealnim za skrivanje leševa.

Vratili su se nazad do bjuika i zaustavili se iza njega, posmatrajući liniju mraka na mestu na kome je gepek bio odškrinut.

“Ti pogledaj, Sendi”, rekao je Kert. Tiho je govorio, glasom jedva jačim od šapata.

Sendi nije želeo to da uradi, ali je odlučio da mora - Kert je, na kraju krajeva, još uvek bio novajlija. Duboko je udahnuo vazduh i podigao vrata od gepeka. Sve se odvijalo mnogo brže nego što je očekivao. Obojica su poskočili kada se začulo škljocanje poklopca podignutog do kraja. Kert je zgrabio Sendija jednom rukom; prsti su mu bili toliko hladni da je Kert skoro jauknuo.

Um je moćna i često nepouzdana mašina. Sendi je bio toliko siguran da će naći telo Enisa Rafertija u gepeku bjuika da je, na trenutak, stvarno ugledao telo; priliku skupljenu kao fetus, obučenu u farmerke i belu majicu, izgledajući kao nešto što bi plaćeni ubica mafije ostavio u gepeku ukradenog linkolna.

Međutim, jedino što su dva državna policajca ugledala bila je igra senki. Gepek bjuika je bio prazan. Unutra nije bilo ničega, osim obične smeđe podloge bez ijednog komada alata ili masne mrlje na sebi. Stajali su u tišini nekoliko trenutaka, a zatim je Kert tiho rekao nešto sebi u bradu. “Hajdemo”, rekao je. “Bežimo odavde. Ali prvo dobro zatvori taj prokleti gepek. Skoro sam se usrao od straha.”

“I ja”, rekao je Sendi, snažno zatvarajući gepek na kolima. Krenuo je za Kertisom ka vratima, pored zida na kome su se nalazile alatke. Kertis je ponovo gledao iza sebe.

“Zar to nije bilo stravično?” rekao je tiho.

“Jeste”, složio se Sendi.

“Ne misliš li da je krajnje zajebano?”

“Mislim, novo, zaista mislim, ali tvoj partner nije u kolima, niti je u ovoj garaži. Barem je to sasvim sigurno.”

Kert se nije uvredio na reč novo. Obojica su znali da su mu dani u svojstvu novajlije odbrojani. Još uvek je posmatrao kola, tako glatka, hladna i prisutna. Oči su mu bile sužene; videle su se samo dve tanke plave linije. “Čini mi se kao da nam nešto govori. Mislim, siguran sam da mi je mašta ponovo proradila, ali…”

“Prokleto ti jeste proradila.”

“… ali skoro da ga mogu čuti. Mrmljanje,mrmljanje,mrmljanje.” “Prestani pre nego što se userem od straha.”

“Hoćeš da kažeš da se još nisi usrao?”

Sendi je odlučio da ignoriše to pitanje. “Hajdemo već jednom.”

Izašli su napolje, i Kert je bacio još jedan poslednji pogled na bjuika pre nego što je zatvorio vrata.

Zajedno su proverili gornji sprat stanice na kome se nalazila dnevna soba i, skrivena iza obične plave zavese, mala spavaća soba s četiri poljska kreveta. Endi Koluči je gledao seriju na televiziji dok su dvojica policajaca u grobarskoj smeni, dremali; Sendi ih je mogao čuti kako hrču. Povukao je zavesu unazad i bacio pogled. Stvarno ih je bilo samo dvojica: jedan je ljubazno hrkao (vik-vik, kroz nos), dok je drugi bio glasniji i grublji (ronk- ronk-ronk, kroz otvorena usta). Nijedan od njih nije bio Enis. Sendi nije ni očekivao da će ga zateći na tom mestu; kada je želeo malo da se odmori, Enis je uglavnom birao magacin u podrumu i staru stolicu na okretanje koja se odlično slagala s metalnim stolom (antikvitetom iz Drugog svetskog rata) i starim polomljenim radijom koji je, sa svog mesta na polici, svirao tihu evergrin muziku. Međutim, Enis se večeras nije nalazio u magacinu. Radio je bio isključen, a stolica s jastučetom prazna. Nije bio ni u jednoj od dodatnih magacinskih kabina koje su bile slabo osvetljene i sablasne, kao ćelije u tamnici.

Bilo je ukupno četiri toaleta u zgradi, ako bi čovek uračunao i model od nerđajućeg čelika bez poklopca koji je stajao u ćošku. Enis se nije krio ni u jednom od njih, a nije ga bilo ni u kuhinjici, ni u dispečerskoj kabini, ni u kancelariji komandujućeg narednika koja je privremeno bila prazna, s otvorenim vratima i ugašenim svetlima.

Hjudi Rojer se do tada već pridružio Sendijevoj i Kertisovoj potrazi. Orvil Geret je otišao kući (verovatno iz straha od dolaska Enisove sestre); ostavio je Mister Dilona u Hjudijevim rukama, te je i pas bio prisutan. Kertis je objasnio Hjudiju šta rade i zašto to rade. Hjudi je odmah shvatio implikacije. Imao je široko farmersko lice, ali Hjudi svakako nije bio glup. Odveo je Mister Dilona do Enisovog ormara i pustio ga da pronjuška po njemu, što je znatiželjan pas i učinio. U tom se trenutku grupi pridružio i Endi Koluči i dvojica policajaca van dužnosti koji su navratili da prouče bjuik. Izašli su napolje, podelili se u dve grupe i krenuli suprotnim pravcima oko zgrade, neprekidno dozivajući Enisa. Još uvek je bilo dovoljno dnevne svetlosti, ali je sunce polako počinjalo da zalazi.

Kertis, Hjudi, Mister Di i Sendi bili su u jednoj grupi. Mister Dilon se polako kretao, njuškajući sve i svašta, ali jedini put kada se stvarno uzbudio i pokrenuo, miris ga je najkraćim putem odveo do Enisovog gremlina. To nije bilo od pomoći.

U prvi mah im se učinilo budalastim što dozivaju Enisa, ali su naglo promenili mišljenje kada su digli ruke od potrage i vratili se u stanicu. To je bilo ono zastrašujuće; brzina kojom su prestali da smatraju vikanje glupim i počeli da shvataju ozbiljnost situacije.

“Hajde da odvedemo Mister Dilona do garaže i vidimo šta tamo može pronjuškati”, predložio je Kertis.

“Nema šanse”, rekao je Hjudi. “Njemu se automobil uopšte ne sviđa.”

“Ma daj, čoveče. Enis je moj partner. Uostalom, možda će stari Di sada imati drugačije mišljenje o kolima.”

Međutim, ispostavilo se da stari Di nikako nije promenio mišljenje. Sve je bilo u redu izvan garaže; čak je počeo da vuče povodac dok su policajci prilazili bočnim vratima. Žurio je spuštene glave, njuške skoro zalepljene za makadam. Čak je izgledao znatiželjnije kada su stigli do samih vrata. Ljudi uopšte nisu sumnjali da je nanjušio Enisov miris.

Zatim je Kertis otvorio vrata, i Mister Dilon je zaboravio svaki miris koji je do tada nanjušio. Odmah je počeo da zavija, vukući zadnje noge kao da ima bolove u stomaku. Krzno mu se nakostrešilo kao paunovo perje dok je piškio preko praga i na betonski pod garaže. Trenutak kasnije, počeo je da vuče povodac koji je Hjudi držao, još uvek zavijajući, još uvek pokušavajući da uđe unutra u tom istovremeno luđačkom i neodlučnom maniru. Mrzeo je automobil i plašio ga se što se jasno videlo u svakom njegovom pokretu - i divljem pogledu - ali je, uprkos tome, ipak pokušavao da mu priđe.

“Nema veze! Samo ga izvedi odavde!” viknuo je Kertis. Držao je sve pod kontrolom do tog trenutka, ali je dan ipak bio dugačak i ispunjen stresom, i on je konačno izgubio živce.

“To nije njegova krivica”, rekao je Hjudi, ali pre nego što je mogao nastaviti, Mister Dilon je podigao njušku i ponovo počeo da zavija… samo što je Sendiju to više zvučalo kao vrisak nego kao zavijanje. Zauzevši taj čudan položaj, pasje ponovo nasrtao, vukući Hjudija za ruku sve dok nije bila ispružena kao motka. Sada se nalazio unutar garaže gde je, zavijajući i cvileći, nasrtao i piškio na sve strane kao štene. Piškio je od užasa.

“Znam da nije njegova krivica!” rekao je Kert. “Bio si u pravu, daću ti izvinjenje napismeno ako je potrebno, samo ga vodi odavde!”

Hjudi je pokušao da odvuče Mister Dilona, ali to je bio krupan pas od nekih trideset kilograma koji jednostavno nije želeo da izađe. Kert je morao da mu pomogne kako bi okrenuli Mister Dilona na drugu stranu. Morali su na kraju da ga prevrnu na bok i izvuku iz garaže što uopšte nije bilo lako s obzirom da je pas sve vreme zavijao i opirao se, škljocajući čeljustima oko sebe. Sendi je kasnije komentarisao da je to izgledalo kao da izvlače vreću punu divljih mačaka iz garaže.

Kada je pas konačno odvučen napolje, Kertis je snažno zalupio vratima. Istog trenutka kada je to učinio, Mister Dilon se opustio i prestao da se opire. Kao da je neko pritisnuo prekidač u njegovoj glavi. Nastavio je da leži na boku nekoliko minuta, pokušavajući da dođe do daha; onda je naglo skočio na noge. Začuđeno je pogledao državne policajce, kao da je želeo da kaže Šta se desilo, momci? Sve je bilo u redu, a onda sam se načisto izgubio.

“Jebo te bog!” rekao je Hjudi tihim glasom.

“Odvedi ga nazad u stanicu”, rekao je Kertis. “Pogrešio sam što sam te pitao da ga pustiš unutra, ali strašno sam zabrinut za Enisa.”

Hjudi je odveo psa nazad u stanicu; Mister Di je ponovo bio hladan kao špricer, zastajući samo da onjuši cipele policajaca koji su učestvovali u potrazi. Njima su se pridružili drugi koji su čuli Mister Dilonov nervni slom i izašli da vide o čemu se radi.

“Idite unutra, momci”, rekao je Sendi, dodajući ono što se uvek govorilo radoznalcima koji bi se okupili na mestu nesreće: “Predstava je završena.”

Momci su se razišli. Kert i Sendi su stajali i posmatrali ih ispred bočnih vrata garaže B. Nakon nekog vremena, Hjudi se vratio bez Mister Dilona. Sendi je posmatrao kako Kert poseže za kvakom na vratima, osećajući kako ga preplavljuje talas užasa i napetosti. To je bio prvi put da se tako osećao u odnosu na garažu B, ali ne i poslednji. Tokom dvadesetak godina, nakon tog dana, ulaziće u garažu B više puta, ali nikada bez prisustva tog mračnog talasa, nikada bez osećaja o jedva vidljivoj stravi i odvratnosti koju je mogao nazreti samo krajičkom oka.

Iako se ne može reći da su užaci ostajali neprimetni. Na kraju su bili više nego primećeni.

Njih trojica su ušli unutra, škripeći cipelama po prljavom betonu. Sendi je pritisnuo prekidač za svetio pored vrata; pod bljeskom ogoljenih sijalica, bjuik je izgledao kao deo kulisa na nekoj pozornici, ili kao umetnički predmet u galeriji koja izgleda kao garaža. Kako bi čovek nazvao takav predmet? pitao se Sendi. Od bjuika 8, palo mu je na pamet, verovatno zbog pesme Boba Dilana koja je imala sličan naslov. Refren mu je odzvanjao u glavi dok su nemo stajali, kao da samo naglašava osećanje strave: Pa, ako umrem u padu, znaj da će ona staviti ćebe na moj krevet.

Automobil je stajao tamo sa svojim nepomičnim bjuik farovima i podrugljivim bjuik osmehom. Oslanjao se na svoje debele i luksuzne točkove a unutra se nalazila tabla puna smrznutih lažnih instrumenata i volan skoro toliko veliki da bi mogao poslužiti za upravljanje ratnim brodom. Unutra se nalazilo nešto zbog čega je stanični pas istovremeno zavijao od užasa i nasrtao napred kao da ga privlači neki ekstatičan magnet. Ako je u garaži nešto ranije bilo hladno, u tom trenutku više nije bilo tako. Sendi je mogao da vidi znoj na licima druga dva muškarca i da ga oseti na sopstvenom.

Hjudi je bio taj koji je konačno rekao na glas ono što su mislili, i Sendiju je bilo drago zbog toga. Osećao je to, mada nikada nije mogao osećanje da pretoči u reči; bilo je previše neverovatno.

“Jebena stvar ga je pojela”, rekao je Hjudi samouvereno. “Ne znam kako je to moguće, ali mislim da je ušao ovde kako bi bacio još jedan pogled i onda ga je… nekako… ta stvar pojela.”

Kertis je rekao: “Posmatra nas. Osećate li kako nas posmatra?”

Sendi se zagledao u staklene oči farova; u nadole iskrivljena podrugljiva usta ispunjena hromiranim zubima; u dekorativne šare na stranama koje su skoro izgledale kao glatke lokne tanke kose. Osećao je nešto, bez sumnje. Možda to nije bilo ništa drugo do detinjasta zadivljenost nečim nepoznatim, užas koji deca osećaju kada stoje ispred kuća za koje misle da su pune duhova. Ilije možda Kertis bio u pravu. Možda ih je ta stvar zaista posmatrala. Procenjivala razdaljinu.

Posmatrali su automobil, jedva dišući. Stajao je tamo kao što će stajati narednih godina, dok se predsednici zemlje budu smenjivali, dok ploče budu ustupale mesto CD-ima, dok berza bude rasla, dok se dva nebodera budu rušila, dok filmske zvezde budu živele i umirale, i dok se državni policajci budu smenjivali u stanici čete D. Sedeo je tamo stvaran kao kamenje i ruže. U neku ruku, svi su osećali ono što je osetio Mister Dilon: njegovu privlačnost. U mesecima koji su usledili, prizor policajaca koji stoje pored garaže B postao je svakidašnjica. Stajali bi s rukama pored očiju kako bi bolje videli kroz garažne prozore koji su se protezali preko prednjeg dela garažnih vrata. Izgledali su kao trotoarski nadzornici kod zgrade u izgradnji. Nekada su čak ulazili unutra (mada, nikada nasamo; svi su se pridržavali drugarskog sistema kad god je garaža B bila u pitanju), i uvek su izgledali nekako mlađe kada bi to učinili, kao deca koja čikaju jedna druge da uđu na zemljište groblja.

Kert je pročistio grlo. Druga dvojica su poskočila od tog zvuka, i svi su se usiljeno nasmejali. “Hajdemo unutra da pozovemo narednika”, rekao je, i ovoga puta.

Sadašnjost

Sendi

“…i tada nisam ništa rekao. Jednostavno sam pošao za njima kao dobar dečko.”

Grlo mije bilo suvo kao stari iverak. Pogledao sam na svoj ručni sat i uopšte se nisam iznenadio kada sam video da je prošlo više od sat vremena. Pa to i nije bio problem: nisam više bio na dužnosti. Dan je bio oblačniji nego ikada, ali je tiho mrmljanje gromova otplovilo dalje na jug.

“Dobri, stari dani”, rekao je neko, zvučeći istovremeno tužno i ushićeno - samo Jevrejima i Ircima polazi za rukom da izjave tako nešto a da pritom ne zvuči izlizano. “Mislili smo da ćemo se zauvek kočoperiti, zar ne?”

Bacio sam pogled oko sebe i ugledao Hjudija Rojera, sada obučenog u civilku, kako sedi s Nedove leve strane. Ne znam kada nam se pridružio. Imao je ono isto iskreno farmersko lice kao i ,79, ali su ćoškovi oko usta sada bili izborani, kosa uglavnom seda i retka, pokazujući široku, sjajnu ćelu. Imao je, po mojoj proceni, isto onoliko godina koliko je imao Enis Raferti kada je nestao s lica zemlje. Hjudijev plan za penziju uključivao je Vinibego i posete unucima i praunucima. Imao ih je na sve strane, koliko sam ja znao, čak i u provinciji Manitoba. Ako bi neko pitao - a čak i ako ne bi - Hjudi bi odmah izvukao mapu Sjedinjenih Država i pokazao sva mesta, obeležena crvenom bojom, koja je planirao da poseti.

“Da”, rekao sam. “Pretpostavljam da smo baš to i mislili. Kada si ti stigao, Hjudi?”

“Oh, prolazio sam pored i čuo kako pričaš o Mister Dilonu. Bio je dobro staro psetance, zar ne? Sećaš se kako se prevrtao na leđa kad god bi neko rekao: Uhapšen si\

“Sećam se”, rekao sam i osmehnuli smo se jedan drugome, kako to muškarci već čine kada pričaju o ljubavi ili istoriji.

“Šta se dogodilo s njim?” upitao je Ned.

“Isteklo mu je životno osiguranje”, rekao je Hjudi. “Edi Žakuba i ja smo ga sahranili tamo.” Pokazao je rukom prema neuglednom polju koje se prostiralo uz brdo severno od stanice. “Pre nekih petnaest godina. Šta ti kažeš, Sendi?”

Klimnuo sam glavom. Bilo je u stvari pre tačno četrnaest godina, skoro u dan.

“Pretpostavljam da je bio star, zar ne?” upitao je Ned.

Fil Kandleton je rekao, “Ostario je , svakako, ali…”

“Neko ga je otrovao”, rekao je Hjudi grubim, zgroženim glasom, a zatim je ućutao.

“Ako želiš da čuješ ostatak priče…” počeo sam.

“Želim”, odgovorio je Ned kao iz topa.

“…onda moram da malo okvasim grlo.”

Krenuo sam da ustanem u istom trenutku kada se Širli pojavila s poslužavnikom u rukama. Na njemu se nalazio tanjir prepun sendviča ~ šunka i sir, pečenica, piletina - i ogroman bokal ledenog čaja Red Zinger. “Sedi dole, Sendi”, rekla je. “Sve sam organizovala.”

“Šta si ti, neki čitač tuđih misli?”

Osmehnula se dok je spuštala poslužavnik na klupu. “Ne. Samo znam da muškarci ožedne kada pričaju, i znam da su muškarci uvek gladni. Čak i dame s vremena na vreme ogladne i ožedne, verovali vi ili ne. Jedite, momci. Očekujem da ti pojedeš barem dva sendviča, Nede Vilkokse. Previše si prokleto mršav.”

Posmatranje prepunog poslužavnika podsetilo me je na Bibija Rota u razgovoru s Tonijem i Enisom, dok je njegova ekipa - njegova deca, ne mnogo starija od Neda - pila ledeni čaj i tamanila sendviče napravljene u onoj istoj, skoro nepromenjenoj kuhinjici, izuzev boje pločica na podu i dodatka mikrotalasne pećnice. Mislim da je i vreme nekako spojeno lancima.

“Da, gospođo.”

Uputio joj je širok osmeh, ali se meni učinilo da je to bilo više iz dužnosti nego što je bilo spontano. Stalno je bacao poglede na garažu B. Sada je bio opčinjen ćelom stvari, kao što su mnogi ljudi pre njega bili opčinjeni. Da ne pominjem jednog dobrog psa. Dok sam pijuckao svoju prvu čašu hladnog i divnog ledenog čaja, koji je klizio niz moje osušeno grlo, imao sam vremena da razmislim da li činim Nedu Vilkoksu neku uslugu, ili da li će uopšte poverovati u ostatak priče. Možda će samo besno ustati i otići ukrućenih ramena, ubeđen da mu se rugam i da se podsmevam njegovoj patnji. To nije bilo nemoguće. Hjudi, Arki i Fil bi svakako podržali moju priču - što se toga tiče, učinila bi to i Širli. Nije bila prisutna kada je bjuik stigao u četu D, ali je videla dosta toga - i učinila dosta - otkako je došla na mesto dispečera sredinom osamdesetih. Ipak, moglo se desiti da dečko ni tada ne poveruje u to. Bio je to prevelik zalogaj za svakoga.

Svejedno, sada je bilo prekasno da se zaustavim.

“Šta se desilo s policajcem Rafertijem?” upitao je Ned.

“Ništa”, odgovorio je Hjudi. “Njegova ružna njuška nije čak stigla ni na tetrapak od mleka{7}.”

Ned ga je neodlučno posmatrao, ne znajući da li se Hjudi šali ili ne.

“Ništa se nije desilo”, ponovio je Hjudi, nešto tiše nego prvi put. “To je podmukla činjenica o nestancima, sinko. Ono što se desilo s tvojim ocem svakako je strašno, i nikada ne bih pokušavao da te uverim u suprotno. Ali barem znaš. I to je nešto, zar ne? Postoji mesto na koje možeš otići i posetiti ga, mesto gde možeš ostaviti buket cveća ili odneti svoje pismo s koledža.”

“To o čemu pričaš samo je grob”, rekao je Ned. Govorio je s nekim čudnim strpljenjem od koga sam se osećao nelagodno. “Postoji parče zemlje,i kutija ispod, i nešto u kutiji što je obučeno u očevu uniformu, ali to nije moj otac.”

“Ali ti znaš šta se dogodilo s njim”, insistirao je Hjudi. “S Enisom…” Raširio je ruke kao mađioničar na kraju odličnog trika.

Arki je otišao unutra, verovatno da se olakša. Sada se vratio i zauzeo svoje mesto na klupi.

“Sve je tiho?” upitao sam.

“Pa, i jeste i nije. Narednik Stef mije rekla da ti prenesem kako je radio ponovo zeza, da se nešto meša u linije, kratko i povremeno. Znaš na šta mislim. Takođe, ST je gotov. Samo ima onaj znak na ekranu TV-a koji kaže: TRAŽI SE SIGNAL.”

Stef je u stvari bila Stefani Koluči, Širlijina dispečerska zamena u drugoj smeni i nećaka starog Endija Kolučija. ST je bio naš mali satelitski tanjir, isplaćen iz naših džepova, kao i sprave za vežbanje u ćošku na gornjem spratu (pre godinu ili dve, neko je zalepio poster pored tegova sa slikom snažnih momaka iz zatvora Šabin kako rade vežbe a ispod slike je pisalo: ONI NIKADA NE UZIMAJU SLOBODAN DAN).

Arki i ja smo razmenili poglede, i zatim se okrenuli prema garaži B. Ako mikrotalasna pećnica u kuhinji još uvek nije poludela, znali smo da će se to ubrzo desiti. Možda ćemo izgubiti i svetla i telefon, iako je prošlo dosta vremena od kad se tako nešto desilo.

“Skupili smo parice za onu pokvarenu staru kučku kojom je bio oženjen”, rekao je Hjudi. “Po mom mišljenju, to je bio veliki gest čete D.”

“Mislio sam da smo to učinili kako bije ućutkali”, rekao je Fil.

“Nju ništa nije moglo ućutkati”, rekao je Hjudi. “Govorila je ono što je htela. To će potvrditi svako koju je poznavao.”

“Nismo baš skupili parice i on nije bio oženjen njome”, rekao sam. “Žena mu je bila sestra. Mislim da sam to sasvim jasno rekao.”

“Bio je u braku s njom”, insistirao je Hjudi. “Bili su kao stari bračni par, sa svim svađama, gunđanjima i zezancijama. Radili su sve što ljudi u braku čine, izuzev onoga, a ni to nije isključeno.”

“Pazi šta govoriš”, rekla mu je Širli.

“Da”, rekao je Hjudi. “Pretpostavljam da si u pravu.”

“Toni je odlučio da skupimo nešto novca, i svi smo dali onoliko koliko smo mogli”, rekao sam Nedu. “Onda je brat Baka Flandersa - on radi na berzi u Pitsburgu - uložio novac u njeno ime. Toni je mislio da je tako bolje nego da joj izravno preda ček.”

Hjudi je klimao glavom. “Rekao nam je to tokom sastanka koji je sazvao, u pomoćnoj prostoriji Kantri Veja. Staranje o Zmaju bila je otprilike poslednja stavka na rasporedu.”

Hjudi se okrenuo ka Nedu.

“Do tada smo već znali da niko neće naći Enisa i da Enis neće jednostavno ušetati u neku policijsku stanicu u Bejkersfildu u Kalifomiji ili Noumu na Aljasci nakon amnezije zadobijene udarcem u glavu. Nestao je. Možda je otišao na isto mesto na koje je otišao momak s crnim mantilom i šeširom, možda na neko drugo mesto, ali, bilo kako bilo, nestao je. Nije bilo tela, ni znakova nasilja, čak ni odeće, ali je Enis nestao.” Hjudi se nasmejao. Bio je to gorak zvuk. “Oh, ta strašna kučka s kojom je živeo potpuno je podivljala. Naravno, bila je polu-divlja i pre toga.”

“I više od pola”, rekao je Arki popustljivo, uzimajući sendvič sa šunkom i sirom. “Stalno je zvala, tri - četiri puta dnevno. Met Babicki je u dispečerskoj kabini bio pred nervnim slomom od njenih poziva. Trebalo bi da si zahvalna što je više nema, Širli. Edit Hijams! Kakvo remek-delo!” “Šta je ona mislila da se dogodilo s Enisom?” upitao je Ned.

“Ko to zna?” rekao sam. “Možda je mislila da smo ga ubili zbog pokerskih dugova i zakopali u podrumu.”

“Nekada ste igrali poker u stanici?” Ned je izgledao istovremeno zadivljen i užasnut. “Da lije i moj otac igrao?”

“Ma daj,” rekao sam. “Toni bi skalpirao svakoga koga bi zatekao kako se karta u stanici, čak i da je ulog bila kutija šibica. I ja bih to isto učinio. Ne šalim se.”

“Mi nismo vatrogasci, dečko”, rekao je Hjudi toliko prezrivo da sam se morao nasmejati. Zatim se vratio na temu. “Ta starica je verovala da smo mi nekako upleteni u sve to jer nas je mrzela. Mrzela je svakoga koje odvlačio Enisovu pažnju od nje. Da lije mržnja prejaka reč, naredniče?”

“Nije”, odgovorio sam.

Hjudi se ponovo okrenuo ka Nedu. “Oduzimali smo mu vreme i crpili njegovu energiju. Mislim da je najbolji deo Enisovog života bio onaj koji je proveo ovde ili u svojim patrolnim kolima. Ona je to znala, i mrzela je to - “Posao, posao, posao”, znala je govoriti. “Samo mu je do toga stalo, do njegovog prokletog posla.” Što se nje ticalo, mi smo morali biti odgovorni za oduzimanje njegovog života. Zar nismo uzeli i sve ostalo?”

Ned je izgledao začuđeno, možda zato što mržnja policijskog posla nikada nije bila deo njegovog porodičnog života. Barem on to nije viđao. Širli mu je nežno spustila ruku na koleno. “Morala je da mrzi nekoga, zar ne razumeš? Morala je da okrivi nekoga.”

Rekao sam: “Edit je zvala, Edit nas je mučila, Edit je pisala pisma svom kongresmenu i državnom javnom tužiocu, tražeći punu istragu celog događaja. Mislim da je Toni znao da od toga neće biti ništa, ali je ipak sazvao sastanak nekoliko dana kasnije i izneo nam svoj predlog da se pobrinemo za nju. Ako to ne učinimo, rekao je, niko neće. Enis nije ostavio mnogo za sobom, i bez naše pomoći, ona bi ostala na ulici. Enis je imao osiguranje i uslov za penziju — verovatno skoro osamdeset posto u to vreme - ali je bilo sigurno da ona izvesno vreme neće videti ni peni od tog novca, zato što je…”

“… on nestao”, završio je Ned.

“Tako je. Zato smo mi skupili određeni iznos za Zmaja. Nekoliko hiljada dolara, sve u svemu, zajedno s policajcima iz Lorensa, Bivera i Mersera. Brat Baka Flandersa uložio je sve u kompjuterske deonice koje su tada bile nešto potpuno novo, i ona je na kraju završila s pravim malim imetkom.

“Što se tiče Enisa, počela je da kruži priča po izvesnim četama ovde u zapadnoj Pensilvaniji da je on pobegao za Meksiko. Stalno je pričao o Meksiku i čitao članke o njemu. Uskoro je to svima zvučalo kao istina:

Enis je pobegao od svoje sestre prestrašen da će ga dokrajčiti svojim oštrim jezikom. Čak i momci koji su znali da to nije istina - ili je trebalo da znaju - počeli su nakon nekog vremena da šire tu priču, momci koji su bili u zadnjoj sobi Kantri Veja kada je Toni Šundist rekao na glas kako veruje da je bjuik u garaži B bio na neki način odgovoran za Enisov nestanak.”

“Samo što nije rekao da je u pitanju transportna mašina s planete X”, rekao je Hjudi.

“Narednik je baš bio napadan te noći”, ubacio se Arki sa svojim čudnim naglaskom. Morao sam da rukom prekrijem usta kako bih sakrio osmeh.

“Kada je pisala svom kongresmenu, pretpostavljam da nije spominjala ono što ste vi momci držali tamo u Zoni Sumraka, zar ne?” upitao je Ned.

“Kako je i mogla?” upitao sam. “Nije znala ništa o tome. To je bio i glavni razlog sastanka koji je sazvao narednik Šundist. U osnovi, želeo je da nas podseti da ne brbljamo okolo.”

“Šta je ono?” upitao je Ned, pridižući se s klupe. Nisam morao ni da se okrenem da bih znao šta je ugledao, ali sam ipak to učinio. Učinili su to i Širli, i Arki, i Hjudi. Nisi mogao a da ne pogledaš i da, pritom, ne budeš fasciniran. Niko od nas nikada nije pišao ili zavijao oko roudmastera kao što je to činio Mister Dilon, ali sam ja barem u dva navrata vrištao. Da, jesam. I to toliko da sam skoro izgubio glas. A tek košmari koji su usledili. Čoveče. Ne smem ni da razmišljam o tome.

Oluja je otputovala južno od nas, ali na neki način i nije. Kao da je ostala zatvorena u garaži B. S mesta na kome smo sedeli na pušačkoj klupi, mogli smo videti svetle bešumne eksplozije svetlosti u unutrašnjosti garaže. Red prozora s obe strane vrata bio bi čas cm kao katran, a već sledećeg trenutka plavo-beli. Znao sam da, sa svakim bljeskom, radio u dispečerskoj kabini trešti od statike. Umesto da pokazuje pet sati i osamnaest minuta popodne, sat na mikrotalasnoj pećnici pokazivao je: GREŠKA.

Ipak, sve u svemu, ovoga puta nije bilo tako loše. Bljesci svetlosti ostavljali su otiske na mrežnjačama — zelenkaste kvadrate koji su ti plovili pred očima, - ali si ipak mogao da gledaš. Prvih tri—četiri puta, kada se ta zasebna oluja odigrala, bilo je nemoguće posmatrati: spržilo bi ti oči u glavi.

“Gospode bože”, šapnuo je Ned. Lice mu je bilo izduženo od iznenađenja.

Ne, to je previše blaga reč. Tog popodneva, video sam potpuni šok na njegovom licu. Čak i više od šoka. Kada su mu se oči pomalo razbistrile, na licu mu se pojavio onaj isti izraz fasciniranosti koji sam video i kod njegovog oca, i kod Tonija, i kod Hjudija, kao i kod Meta Babickog i Fila Kandletona. Zar nisam osetio taj izraz i na sopstvenom licu? Mislim da tako uglavnom izgledamo kada se suočimo sa dubokom i originalnom nepoznatom - kada ugledamo mesto na kome se završava naš univerzum i gde počinje istinski mrak.

Ned se okrenuo ka meni. “Sendi, Isuse, šta je to? Šta je to?”

“Ako mu moraš dati neko ime, nazovi ga svetlotresom. I to blagim. U poslednje vreme, uglavnom su takvi. Hoćeš li da pogledaš izbliza?”

Nije me pitao da li je to bezbedno niti da li će mu eksplodirati u lice, ili spržiti fabriku sperme u pantalonama. Jednostavno je rekao: “Naravno/” I to me uopšte nije iznenadilo.

Uputili smo se ka garaži: Ned i ja na čelu, dok su nas ostali pratili na malom rastojanju. Neredovni bljesci bili su sasvim jasni na kasnoj dnevnoj svetlosti, ali ih je oko moglo videti i na najjačem suncu. Kada smo ga prvi put preuzeli (sad kad razmišljam o tome, rekao bih da je to bilo nekako u vreme kada je nuklearno postrojenje Tri Milje{8} skoro eksplodiralo,), bjuik roudmaster bukvalno je zasenio sunce.

“Trebaju li mi naočare za sunce?” upitao je Ned dok smo prilazili vratima garaže. Sada sam mogao čuti brujanje iz unutrašnjosti - isto brujanje koje je Nedov otac primetio onoga dana na pumpi Dženi dok je sedeo za prevelikim volanom bjuika.

“Jok, samo čkilji”, rekao je Hjudi. “Mada, naočare su ti bile potrebne ,79., to ti mogu reći bez ikakvog dvoumljenja.”

“Možeš se kladiti u svoju švedsku guzicu”, potvrdio je Arki dok je Ned prislanjao lice na jedan od prozora, pokušavajući da vidi šta se unutra dešava.

Uvukao sam se pored Neda, fasciniran kao i uvek. Priđite, ljudi, i bacite pogled na živog krokodila.

Roudmaster je stajao potpuno otkriven; cirada je nekako spala i sada se nalazila zgužvana na podu sa vozačeve strane. Meni je, više nego ikada, automobil izgledao kao umetničko delo - taj stari, veliki automobilski dinosaurus s valovitim linijama i ukrasima, s ogromnim točkovima i podrugljivom maskom. Dobrodošli, dame i gospodo! Dobrodošli na večerašnju izložbu Od bjuika 81 Samo se držite na pristojnom odstojanju, jer je ovo umetnost koja ujeda!

Sedeo je tamo nepomičan i mrtav… nepomičan i mrtav… a onda je kabina zasvetlela sjajnom ljubičastom bojom. Retrovizor i preveliki volan isticali su se sa potpuno mračnom jasnoćom, kao predmeti na horizontu tokom artiljerijske baražne paljbe. Ned se štrecnuo i podigao ruku kako bi zaštitio lice.

Blesak se stalno ponavljao, svaka nečujna detonacija bacala je svoju senku po betonskom podu i drvenom zidu na kome je još nekoliko alatki visilo s eksera. Brujanje je sada moglo jasno da se čuje. Bacio sam pogled na okrugli termometar koji je visio s tavanice iznad bjuikovog krova, i kada je svetlost ponovo bljesnula, mogao sam sasvim jasno da pročitam temperaturu: dvanaest stepeni celzijusovih. Nije bilo sjajno, ali nije bilo ni tako loše. Inače, čovek bi se morao zabrinuti ako bi temperatura u garaži B pala ispod deset stepeni; dvanaest uopšte nije bila tako loša brojka. Ipak, bilo je bolje igrati na sigurno. Tokom godina, došli smo do nekoliko zaključaka vezanih za bjuik - ustanovili nekoliko pravila - ali smo znali da nijednom od njih ne verujemo previše.

Bljesnula je još jedna nema eksplozija u unutrašnjosti bjuika, a onda se ništa nije dogodilo čitavu minutu. Ned se nije pomerao. Nisam siguran da li je uopšte disao.

“Da li je gotovo?” konačno je upitao.

“Čekaj”, rekao sam.

Pružili smo automobilu još nekoliko minuta, i kada se i dalje ništa nije dešavalo, zaustio sam da kažem kako bi bilo bolje da izađemo napolje i sednemo jer je bjuik završio svoju predstavu za to veče. Međutim, pre nego što sam uspeo progovoriti, oglasio se poslednji monstruozni blesak. Kolebljiva nit svetlosti, kao varnica iz divovskog ciklotrona, izletela je napolje iz prozora iza suvozačevog sedišta na bjuiku, i išla u vis. Dizala se iskrivljenom dijagonalom do krajnjeg ćoška garaže gde se nalazila visoka polica sa starim kutijama, uglavnom ispunjene gvožđarskim otpadom. Kutije su zasvetlele čudnom žućkastom bojom, kao da su bile pune upaljenih sveća, a ne eksera, zavrtanja, šrafova i federa. Brujanje je postajalo sve glasnije; zubi su mi cvokotali do te mere da sam imao utisak kako mi vibriraju duž nosne kosti. Onda je buka nestala. Kao i svetlost. Unutrašnjost garaže izgledala je potpuno crna našim zaslepljenim očima, a ne u polu-mraku kakva je inače bila. Bjuik je delovao samo kao trupac s oblim ćoškovima i podmuklim sjajem koji je označavao hromirane ukrase oko farova.

Širli je duboko uzdahnula i udaljila se od prozora pored koga je stajala i posmatrala. Drhtala je. Arki joj je prebacio ruku preko ramena i utešno je zagrlio.

Fil, koji je zauzeo prozor s moje desne strane, rekao je: “Koliko god da sam puta video to, šefe, još uvek nisam uspeo da se priviknem na prizor.”

“Šta je to?” upitao je Ned. Njegova zapanjenost kao da mu je skinula deset ili dvanaest godina s lica, pretvarajući ga u dete mlađe čak i od njegovih sestara. “Zašto se to događa?”

“Ne znamo”, odgovorio sam.

“Ko sve zna za ovo?” nastavio je da propituje.

“Svaki državni policajac koji je radio u četi D poslednjih dvadeset i više godina. Znaju i neki od momaka iz pauk servisa. Mislim da zna i okružni saobraćajni komesar…”

“Džejmison?” rekao je Hjudi. “Da, i on zna.”

“… i šef policijske stanice grada Statlera, Sid Braunel. Možda još nekolicina ljudi, ali ne više.”

Sada smo se već vraćali ka klupi; većina nas bila je zauzeta paljenjem cigareta. Ned je izgledao kao da je i njemu potreban duvan. Ili nešto drugo. Možda poveća čaša viskija. Unutar stanice, stvari su se verovatno već vraćale u normalu. Stef Koluči je verovatno primećivala poboljšanje na svojoj radio frekvenciji, a uskoro će i ST početi da emituje program - sve rezultate utakmica, sve ratove, i šest kanala za kupovanje iz fotelje. Tako mi boga, ako to ne može naterati čoveka da zaboravi rupu u ozonskom omotaču, ništa ne može.

“Kako ljudi mogu da ne znaju za ovo?” upitao je Ned. “Nešto ovako značajno - kako to da se nije pročulo?”

“I nije baš značajno”, rekao je Fil. “Hoću reći, to je ipak samo bjuik, momče. Da je u pitanju kadilak… to bi već bilo nešto značajno.”

“Neke porodice ne umeju da čuvaju tajne, a neke pak umeju”, rekao sam. “Naša ume. Toni Šundist je upravo iz tog razloga sazvao sastanak u Kantri Veju dve noći nakon što je bjuik stigao i Enis Raferti nestao. Toni nam je te večeri mnogo toga ispričao, naravno, o Enisovoj sestri: kako ćemo se postarati za nju, kako ćemo se ponašati sve dok se ona ne smiri…”

“Ako se ona ikada bila smirila, ja toga uopšte nisam bio svestan”, dobacio je Hjudi.

“… i kako ćemo se ophoditi prema novinarima ako ona pusti priču u javnost.”

Te noći bilo je prisutno nešto više od deset državnih policajaca; uz Hjudijevu i Filovu pomoć, uspeo sam sve da ih nabrojim. Ned svakako nije lično upoznao većinu od njih, ali je mogao čuti njihova imena za trpezarijskim stolom ako je Kertis ikada pričao s porodicom o svom poslu. Većina policajaca to čini. Naravno, ne pričaju svojim porodicama o grozotama, pljuvanju, psovanju, krvavim strahotama na autoputu - ali ima tu i zabavnih trenutaka, kao onda kada smo krenuli u poteru za mladim Amišom koji se vozio rolšulama po Statleru, držeći se za konja u galopu i smejući se kao luđak. Ili kao onda na kalvertonskom putu kada smo morali razgovarati s momkom koji je napravio skulpturu od snega u obliku muškarca i žene u veoma eksplicitnom seksualnom položaju. Ali to je umetnost! stalno nam je vikao. Pokušali smo da mu objasnimo kako njegovi susedi ne smatraju takvu skulpturu umetnošću; oni su bili zgroženi. Da nije bilo iznenadnog otopljavanja i kiše, taj slučaj bi verovatno završio na sudu.

Ispričao sam Nedu kako smo, bez prethodnog dogovora, dovukli stolove na sredinu prostorije, i kako su Brajan Kol i Diki - Dik Eliot ispratili kelnerice napolje i zaključali vrata za njima. Sami smo se poslužili sa stolova koji su prethodno bili razmešteni u prednjem delu prostorije. Kasnije je stiglo i pivo. Policajci van dužnosti vadili su sopstvene rezerve pića i sami sebi udarali recke, dok se plavičasti dim od ispušenih cigareta skupljao oko plafona. Piter Kvinlend, tadašnji vlasnik restorana, obožavao je Frenka Sinatru. Dok smo jeli i pili, pušili cigarete i pričali, sledila je pesma za pesmom: Luck Be a Lady, Summer Wind, New York, New York, i, naravno, My Way, verovatno najgluplja pop pesma dvadesetog veka. Ni dan-danas ne mogu da je slušam - kao ni bilo koju drugu Sinatrinu pesmu, - a da se ne setim Kantri Veja i bjuika u garaži B.

U vezi s nestalim vozačem bjuika, dobili smo naređenje da kažemo kako nemamo njegovo ime niti njegov opis i da nemamo razloga da verujemo da je momak učinio bilo šta protivzakonito. Drugim rečima, nismo smeli spomenuti ništa o krađi usluga. Pitanja o Enisu su morala da se shvate ozbiljno i na njih se moralo iskreno odgovoriti - donekle, naravno. Da, svi smo bili zbunjeni. Da, svi smo bili zabrinuti. Da, pustili smo u opticaj cirkular o traganju za nestalim policajcem - ono što smo zvali CTN. Da, postojala je mogućnost da je Enis jednostavno iščupao svoje korene i otišao u nepoznatom pravcu. Naloženo nam je da kažemo kako je sve bilo u igri, kako je sve bilo moguće, i da se četa D svojski trudila oko sestre državnog policajca Raferija, drage dame koja je bila toliko uzbuđena da su joj svakakve ideje padale na pamet.

“Što se tiče samog bjuika, ako se iko bude raspitivao o njemu, recite mu da je zaplenjen”, rekao je tada Toni. “Ništa više od toga. Ako neko, kojim slučajem, ipak kaže nešto više, saznaću ko je u pitanju i lično ću ga obesiti.” Pogledao je okupljene ljude; ljudi su ga netremice posmatrali i niko nije bio toliko glup da se osmehne u tom trenutku. Radili su dovoljno dugo s narednikom, i dobro su ga poznavali; kada je imao takav izraz lica, čovek se mogao kladiti da se ne šali s njima. “Da li vam je sve to jasno? Svi ste me razumeli?”

Ljudi su klimali glavama i gunđali s odobravanjem, privremeno bacajući u senku Sinatrinu pesmu It was a Very Good Year. Nije bilo sumnje da smo ga dobro razumeli.

Ned je podigao ruku i ja sam ućutao; ne mogu da kažem da mi nije laknulo. Nisam imao nikakvu želju da se prisećam tog noćnog sastanka.

“Šta je s ispitivanjima onog Bibija Rota?”

“Bez zaključka”, rekao sam. “Materijal koji je izgledao kao vinil nije baš bio vinil - blizu, ali to je sve. Farba se nije podudarala ni sa jednim od uzoraka automobilskih boja koje je Bibi imao pri ruci. Drvo je bilo drvo. Verovatno hrastovina, rekao je Bibi, ali to je bilo jedino što bi rekao, koliko god ga je Toni prisiljavao da bude malo određeniji. Nešto mu je smetalo, ali nam nije želeo reći šta je u pitanju.”

“Možda nije mogao da vam kaže”, predložila je Širli. “Možda ni on nije znao.”

Klimnuo sam glavom. “Staklo na prozorima i vetrobranu stvarno je obično staklo, mada nema podataka o proizvođaču. Drugim rečima, stakla nisu instalirana ni u jednoj automobilskoj fabrici.”

“A otisci prstiju?”

Izbrojao sam ih na prstima. “Pripadali su: Enisu, tvom ocu i Bredliju Rouču. Kraj priče. Nije bilo otisaka prstiju čoveka u crnom kišnom mantilu.”

“Verovatno je nosio rukavice”, rekao je Ned.

“To bi čovek prvo pomislio. Bred nije bio siguran, ali je mislio da se seća kako je video ruke tog stranca i pomislio da su mu blede kao i lice.”

“Ipak, ljudi ponekad izmisle takve detalje kada se stvari slegnu,” komentarisao je Hjudi. “Svedoci nisu onoliko pouzdani koliko bismo mi želeli da budu.”

“Završio si sa filozofiranjem?” upitao sam sarkastično.

Hjudi je odmahnuo rukom. “Nastavi.”

“Bibi nije naišao na tragove krvi u kolima, ali uzorci tkanine uzeti iz unutrašnjosti gepeka pokazivali su mikroskopske tragove neke organske materije. Bibi nije uspeo da ih identifikuje i te čestice - nazvao ih je otpacima sapuna - brzo su se raspale. Svaki uzorak koji bi uzeo nestao bi u roku od nedelju dana. Samo bi ostala supstanca za bojenje koju je koristio.”

Hjudi je podigao ruku kao školarac koji traži reč. Klimnuo sam glavom.

“Nedelju dana kasnije, nismo mogli videti mesta sa kojih su momci uzimali uzorke table i guma. Drvo je prekrilo ožiljke kao koža na zrnu grožđa. Isto je bilo i sa postavom u gepeku. Ako bi ogrebao branik nožem ili ključem, trag bi nestao nakon šest ili sedam sati.”

“Leči samog sebe?” rekao je Ned. “Može to da uradi?”

“Da”, odgovorila je Širli. U međuvremenu je zapalila još jedan parlament i sada je ispuštala brze, nervozne dimove. “Tvoj otac me je jednom prilikom uvukao u jedan od njegovih eksperimenata - naterao me da uđem unutra s video-kamerom. Urezao je dugačku brazdu na vozačevim vratima, odmah ispod hromiranog dela; ostavili smo kameru da snima a mi smo ulazili u garažu na svakih petnaest minuta. Nije bilo ništa dramatično, kao na filmu, ali je bilo prokleto zapanjujuće. Brazda je postepeno postajala sve plića; počela je da tamni po ivicama, kao da pokušava da stvori jednaku boju. Konačno, više nije bilo nikakve brazde. Ni traga od nje.”

“A tek gume”, rekao je Fil Kandleton, osećajući da je na njega došao red. “Ako bi zabio šrafciger u jednu od njih, vazduh bi, sasvim očekivano, počeo glasno da izbija. Međutim, već u sledećem trenutku, zvuk bi se pretvorio u zvižduk, i onda sasvim nestao. I šrafciger bi iskočio.” Fil je napućio usne kao da ni sam ne može da poveruje u svoje reči. “Kao semenka iz lubenice.”

“Automobil je živ?” upitao me je Ned. Govorio je tako tiho da sam ga jedva mogao čuti. “Hoću reći, ako može da zaleči samog sebe…”

“Toni je uvek govorio da bjuik nije živ”, rekao sam. “Bio je odlučan po tom pitanju. Samo obična spravica, govorio je stalno. Samo neka vrsta proklete spravice koju mi ne razumemo. Tvoj otac bio je potpuno suprotnog mišljenja, i na kraju je bio isto toliko odlučan koliko i Toni. Da je Kertis poživeo…”

“Šta? Da je poživeo, šta bi bilo?”

“Ne znam”, rekao sam. Odjednom sam se osetio tupo i tužno. Bilo je još dosta toga da se ispriča, ali ja nisam želeo da budem pripovedač. Nisam se osećao sposobnim za to i srce mi se stezalo pri samoj pomisli, kao kada moraš da uradiš nešto što je neophodno, ali teško i glupo - kao sklanjanje sena u štalu pre kiše. “Ne znam šta bi se dogodilo da je poživeo. To je istina, tako mi svega.”

Hjudi mije priskočio u pomoć. “Tvoj otac je bio lud za tim automobilom, Nede. Hoću reći, stvarno lud. Svaki slobodan trenutak je provodio u garaži, obilazio ga, fotografisao… dodirivao. To je najčešće činio. Stalno ga je dodirivao, kao da je želeo da se uveri da kola stvarno postoje “

“I narednik je to činio”, ubacio je Arki.

Ne baš, pomislio sam, ali nisam ništa rekao. Kertis je imao nekakav poseban odnos s bjuikom. Na kraju je automobil bio njegov onako kako nikada nije bio Tonijev. Toni je to znao.

“Ali, šta se desilo s državnim policajcem Rafertijem, Sendi? Da li ga je bjuik…?”

“…pojeo”, rekao je Hjudi. Govorio je sa mračnim ubeđenjem. “To sam mislio tada, to mislim i sada. To je i tvoj otac mislio.”

“Zaista?” upitao me je Ned.

“Pa, jeste. Ili ga je pojeo, ili ga je odveo na neko drugo mesto.” Ponovo sam osetio ono stezanje u srcu - redovi kreveta koji se moraju namestiti, nagomilani sudovi za pranje, njive sena spremnog za skupljanje i utovar.

“Hoćeš da mi kažeš”, rekao je Ned, “da nijednom naučniku nikada nije dozvoljeno da ispita tu stvar još od kada su ga policajac Raferti i moj otac našli? Nikada? Nikakvim fizičarima ni hemičarima? Niko nikada nije uradio analizu spektrografom?”

“Bibi je dolazio barem još jednom, ako se dobro sećam”, rekao je Fil, zvučeći pomalo odbrambeno. “Mada, dolazio je sam, bez one dečurlije s kojom je uglavnom putovao. On, Toni i tvoj otac ugurali su neku veliku mašinu u garažu… možda to i jeste bio spektrograf, ali ne znam šta im je pokazao. Znaš li ti, Sendi?”

Odmahnuo sam glavom. Nije više bilo nikog koje mogao da odgovori na to pitanje; ili na mnoga druga pitanja. Bibi Rot je umro od rada ,98. godine. Kertis Vilkoks koji se često šetao oko bjuika sa sveskom u ruci i zapisivao (ili crtao) stvari, takođe je bio mrtav. Toni Šundist, to jest narednik, još uvek je bio živ, ali već u kasnim sedamdesetim, izgubljen u zbunjujućem sutonu rezervisanom za osobe s Alzhajmerovom bolešću. Setio sam se da sam išao s Arkijem Arkanijem u posetu Toniju, u starački dom u kome Toni sada živi. Bilo je to nešto pre Božića. Arki i ja smo mu odneli zlatni orden Svetog Kristofera koji smo, nas nekoliko momaka, kupili zajedničkim sredstvima. Činilo mi se da je to bio jedan od boljih dana starog narednika. Otvorio je paket bez previše problema i izgledalo je kao da je presrećan zbog medalje. Čak je i sam otvorio kopču, iako mu je Arki morao pomoći da je namesti nakon što mu je skliznula iz ruke. Kada se to konačno završilo, Toni se oštro zagledao u mene. Njegove mutne oči ispod gustih, čekinjastih obrva, bile su čista parodija nekadašnjeg prodornog pogleda. Na trenutak mi se učinilo kao da je ponovo onaj stari, dobri Toni. Onda su mu se oči ispunile suzama i iluzija je nestala bez traga. “Ko ste vi, dečaci?” upitao je. “Kao da vas se sećam, ali…”. Onda je, bez trunke topline u glasu, nastavio: “Znate, ja sam u paklu. Ovo je pakao.”

“Nede, slušaj me”, rekao sam. “Taj sastanak u Kantri Veju zaista se svodio samo na jednu stvar. Policajci u Kalifomiji imaju to ispisano na nekim od svojih patrolnih automobila, verovatno zato što imaju loša pamćenja i što im je lakše da sve stave na papir, da tako kažem. Mi ne moramo ništa da beležimo. Znaš li o čemu pričam?”

“Služiti i zaštititi”, odgovorio je Ned.

“Tako je. Toni je mislio da nam je ta stvar upala u šake skoro kao rezultat božje volje. Nije to izravno rekao, ali mi smo razumeli. I tvoj otac je bio istog mišljenja.”

Pričao sam Nedu Vilkoksu ono što sam smatrao da mora znati. Ipak, nisam mu ispričao o svetlosti u Tonijevim očima, o svetlosti u očima njegovog oca. Toni je mogao da drži predavanja o služenju i zaštiti; mogao je da nam govori kako su ljudi iz čete D najsposobniji da se staraju o tako opasnoj zapleni; čak je mogao nagoveštavati kako ćemo, pre ili kasnije, pažljivo predati automobil u ruke izabranog tima naučnika, možda onom koji je predvodio Bibi Rot. Mogao je da priča sve te priče, i on to jeste činio. Međutim, ništa od toga nije vredelo ni pišljiva boba. Toni i Kertis su želeli bjuik zato što ga se jednostavno nisu mogli odreći. To je bila torta, ostalo je bilo samo šlag. Roudmaster je bio čudan, egzotičan, jedinstven - i njihov. Nisu mogli podneti pomisao da ga predaju u tuđe ruke.

“Nede”, upitao sam, “znaš li možda da li je tvoj otac ostavio neke sveske? Sa spiralama, kao one sveske koje deca koriste u školi.”

Ned je čvrsto stegnuo usne. Spustio je glavu i obratio se prostoru između svojih kolena. “Da. U stvari, ostavio je svakojake sveske. Mama je rekla da su to verovatno dnevnici. U svakom slučaju, naglasio je u svojoj oporuci da mama spali sve njegove privatne papire, stoje ona i učinila.”

“Pretpostavljam da to ima smisla”, rekao je Hjudi. “Svakako se slaže s onim što znam o starom naredniku i Kertisu.”

Ned je podigao glavu i zagledao se u čoveka.

Hjudi je pokušao da objasni. “Ta dva momka uopšte nisu verovala naučnicima. Znaš li kako ih je Toni nazivao? Raspršivačima smrti. Govorio je da je njihova velika misija u životu bila da svuda šire otrov, da uveravaju ljude da slobodno jedu šta god im se prohte, da oni poseduju znanje i da nipošto nisu škodni - da će ih znanje osloboditi.” Zastao je. “Bila je tu još jedna stavka.”

“Kakva stavka?” upitao je Ned.

“Diskrecija”, odgovorio je Hjudi. “Policajci mogu čuvati tajne, ali su Toni i Kert bili mišljenja da ne važi to isto za naučnike. Pogledaj kojom su brzinom ti idioti raspršili atomsku bombu po svetu, čuo sam Tonija jednom prilikom. Spržili smo Rozenberge zbog toga, iako svako s pola mozga zna da bi Rusi svakako imali bombu za dve godine. Zašto? Zato što naučnici vole da čavrljaju. Tu stvar koju čuvamo u garaži B možda ne možemo porediti s atomskom bombom, ali, nikad se ne zna. Jedno je sigurno: nije ničija bomba dokle god sedi u garaži ispod komada platna.”

Pomislio sam da je to samo deo istine, ali ne i ćela istina. Pitao sam se s vremena na vreme da li su Toni i Nedov otac ikada morali da razgovaraju o tome - mislim na ona kasna popodneva tokom radnih dana kada je u stanici sve bilo usporeno, kada su neki od momaka dremali na spratu, drugi gledali film na videu i grickali kokice dok su njih dvojica bili sami u prizemlju, odvojeni od svega toga vratima Tonijeve kancelarije. Ne pričam o možda ili nekako, već da li su ikada izgovorili jedinu istinu: Ne postoji ništa slično tome na ćelom svetu, i mi smo mu čuvari. Ne verujem. Jer, zaista, jedino što bi morali učiniti bilo bi da pogledaju jedan drugom u oči. Da vide to isto nestrpljenje - tu želju da dodirnu automobil i zavire u njega ili samo da naprave krug oko njega. Bila je to tajna stvar, misterija, čudo. Međutim, nisam znao da li momak može to prihvatiti. Znao sam da problem nije samo u tome što mu je nedostajao otac; bio je besan na njega zato što je umro. U takvom raspoloženju, moglo mu se učiniti da su oni, u stvari, bili lopovi, a ni to nije bila istina. Barem ne ćela istina.

“Do tada smo već znali za svetlotrese”, rekao sam. “Toni ih je prozvao osipajućim događajima. Mislio je da se bjuik pokušava rešiti nečega, da ga izbacuje kao statički elektricitet. Na stranu pitanja o diskreciji i staranju; krajem sedamdesetih, ljudi u Pensilvaniji su - ne samo mi, nego svi - imali dobar razlog da ne veruju naučnicima i svim tim tehničarima.”

“Tri milje”, rekao je Ned.

“Da. Plus, taj auto poseduje nešto više od sposobnosti samo-izlečenja i odbijanja prašine. Znatno više toga.”

Zaćutao sam. Činilo mi se previše teško da nastavim, previše svega.

“Hajde, reci mu”, rekao je Arki. Zvučao je skoro ljutito. “Ispričao si mu sve to što ništa ne znači, sada mu reci i ostalo.” Pogledao je u Hjudija, zatim u Širli. “Čak i o 1988. godini. Čak i o tome.” Zastao je, uzdahnuo, i bacio pogled na garažu B. “Previše je kasno da bi sada prekinuo, naredniče.”

Ustao sam i uputio se preko parkinga. Čuo sam glas Fila Kandletona iza sebe. “Ne, ne. Pusti ga, momče. Vratiće se on.”

To je bila jedna od onih stvari koje su išle uz odgovoran posao; ljudi uvek mogu reći da ćeš se vratiti i skoro u većini slučajeva biti u pravu. Naravno, s izuzetkom šlogova, srčanih udara i pijanih vozača. S izuzetkom dela koje mi smrtnici smatramo božjim poslom. Ljudi koji se nalaze na odgovornim položajima - koji su se naradili kako bi stigli do njih i zadržali- nikada ne kažu jebi ga ili nosi se. Ne. Mi, odgovorni momci, nastavljamo s nameštanjem kreveta, pranjem sudova, skupljanjem sena - svojski se trudimo da sve obavimo kako treba. Čoveče, šta bismo mi bez tebe? govore ljudi. Odgovor je da bi većina njih nastavila da čini ono što prokleto želi, kao i uvek. Otišli bi zajedno u pakao, u istoj korpi.

Stajao sam kraj velikih vrata garaže B i gledao kroz prozor u termometar. Temperatura je spala na deset stepeni. Još uvek nije bilo loše - nije bilo stravično, u svakom slučaju - ali dovoljno hladno da pomislim kako se bjuik sprema za još jedan ili dva potresa pre nego što padne mrak. Dakle, nije imalo smisla da ga ponovo prekrijemo ciradom; to ćemo verovatno morati da ostavimo za kasnije.

Smiruje se: to je bila mudrost vezana za roudmastera, jevanđelje po Šundistu i Vilkoksu. Usporava kao nenavijeni sat, drhti kao iscrpljeni čovek, pišti kao detektor dima koji više ne prepoznaje toplotu. Izaberi svoju najomiljeniju metaforu. Možda je bio pravi, a možda i nije. Zaista nismo znali ništa o njemu. Stalno ponavljanje da znamo bila je jednostavno strategija koju smo koristili kako bismo mogli da nastavimo život pored njega bez previše košmarnih snova.

Vratio sam se nazad do klupe, paleći još jednu cigaretu; seo sam između Širli i Neda. Rekao sam: “Želiš li da ti ispričam kako je bilo kada smo prvi put videli ono što smo maločas videli?”

Nestrpljivost koju sam ugledao na njegovom licu dala mi je snage da nastavim sa pričom.

Prošlost

Sendi je bio prisutan kada je sve to počelo. U stvari, bio je jedini prisutan. Kasnijih će godina pričati - skoro u šali - da je to bio jedini trenutak njegove slave. Drugi su dovoljno brzo pristigli na mesto događaja, ali je na početku bio prisutan samo Sender Frimont Dirbom koji je stajao pored benzinske pumpe otvorenih usta i čvrsto zatvorenih očiju, siguran da će se u narednih nekoliko sekundi svi oni, da ne pominjem Amiše i nekoliko neamiških farmera u okolini, pretvoriti u čestice radioaktivne prašine.

Desilo se to nekoliko nedelja nakon što je bjuik dospeo u posed čete D, prvog avgusta 1979. godine. Do tada je već počelo da jenjava novinarsko izveštavanje oko nestanka državnog policajca Enisa Rafertija. Većina članaka o nestalom policajcu izlazila je u statlerskim novinama Ameriken, ali je Post-Gazet iz Pitsburga objavio intervju na prvoj strani svog nedeljnog izdanja krajem jula meseca. U naslovu je pisalo: SESTRA NESTALOG DRŽAVNOG POLICAJCA OSTALA BEZ ODGOVORA NA MNOGA PITANJA, a odmah ispod toga: EDIT HIJAM TRAŽI OPSEŽNU ISTRAGU.

Sve u svemu, priča se odvijala onako kako se Toni Šundist nadao da će se odvijati. Edit je verovala da ljudi iz čete D znaju mnogo više o nestanku njenog brata nego što su bili spremni da priznaju; citirana je po tom pitanju i u jednim i u drugim novinama. Ono što se nalazilo između redova bila je činjenica da je jadna žena bila skrhana od bola (da ne pominjem besa), i da je tražila okrivljenog za nešto što je mogla biti njena greška. Niko od državnih policajaca nije spomenuo njen oštar jezik, zvocanje i stalno pronalaženje grešaka, ali Enisove i Editine komšije nisu bile toliko diskretne. Reporteri iz obeju novina spomenuli su da, bez obzira na optužbe, ljudi iz Enisove čete nastavljaju s planovima da obezbede ženi neku vrstu skromne finansijske pomoći.

Editina gruba, crno-bela fotografija u Post-Gazetu nije joj uopšte bila od pomoći; učinila je da izgleda kao Lizi Borden{9} nekih petnaest minuta pre nego što je zgrabila sekirče.

Prvi svetlotres dogodio se u sumrak. Sendi je završio s patroliranjem negde oko šest kako bi imao vremena da popriča sa okružnim tužiocem Majkom Sandersom. Predstojalo im je izuzetno gadno suđenje za gaženje; Sendi je bio svedok za optužbu, a žrtva dete koje je nakon nesreće ostalo paralizovano. Majk je želeo da bude siguran da će gospodin Biznismen, uživalac kokaina i čovek koji je odgovoran za zločin, dobiti ono što mu sleduje. Cilj mu je bio da skloni optuženog na pet godina, ali je i deset godina još uvek bilo u igri. Toni Šundist je prisustvovao delu sastanka koji se održao u ćošku zajedničke prostorije na spratu, a zatim je sišao na kafu dok su Majk i Sendi završavali razgovor. Kada se sastanak završio, Sendi je odlučio da svoja patrolna kola napuni do čepa pre nego što krene u dodatnih tri sata patroliranja.

Dok je prolazio pored dispečerske kabine na putu ka zadnjim vratima, čuo je Meta Babickog kako tihim glasom, kao za sebe, govori: “O, ti jebena spravice!” Onda se začuo tup udarac. “Zašto me ne slušaš?”

Sendi je promolio glavu u kabinu i pitao Meta da mu to nije možda jedan od onih dana u mesecu.

Met nije bio raspoložen za šalu. “Slušaj ovo”, rekao je i pojačao radio. Sendi je video da je dugme za PRASAK već bilo pojačano do kraja.

Brajan Kol se javio iz jedinice 7, Herb Ejvori iz jedinice 5 na somilskom putu, a Džordž Stankovski iz bog-te-pita odakle. Ovaj poslednji bio je skoro izgubljen u vetrovitom naletu statike.

“Ako se ovo još više pogorša, ne znam kako ću da pratim momke, a kamoli da im dojavim informacije”, požalio se Met. Ponovo je udario rukom po radiju, kao da želi naglasiti svoje reči. “I šta će se desiti ako neko pozove da uloži žalbu? Sendi, da li se napolju sprema oluja?”

“Bilo je potpuno vedro kad sam ja ušao”, rekao je, a zatim bacio pogled kroz prozor. “I sada je vedro… u šta bi se i sam mogao uveriti da imaš obrtaljku u vratu. Ja sam rođen s njom, vidiš?” Sendi je pomerio glavu čas na jednu, čas na drugu stranu.

“Baš si duhovit. Zar ne treba da uhapsiš nekog nevinog čoveka ili nešto slično?”

“Ta ti je dobra, Mete. To je veoma otresit odgovor.”

Nastavljajući svojim putem, Sendi je čuo kako neko s gornjeg sprata viče da je prokleta antena ponovo pala jer je slika na TV-u otišla do đavola tokom veoma dobre epizode Star Treka, one sa Problematičnima.

Sendi je izašao. Veče je bilo toplo i magličasto, i mogao je čuti grmljavinu u daljini, ali nije bilo vetra i nebo je bilo potpuno vedro. Svetlost je polako nestajala na zapadu i magla se postepeno rađala iz trave; dostigla je visinu od nekih pet stopa.

Ušao je u svoja patrolna kola (D-14 za tu smenu, i to onaj s otkinutim naslonom za glavu), odvezao se do pumpe Amoko, izašao napolje, odvrnuo kapicu na rezervoaru ispod tablice, i stao. Odjednom je postao svestan neobične tišine - nije se čulo cvrčanje cvrčaka u travi niti pesma ptica. Jedini zvuk bilo je nisko, postojano brujanje, slično onom koje se moglo čuti kada bi čovek stao ispod električnih vodova ili blizu električnih pod- stanica.

Sendi je počeo da se okreće i, dok je to činio, svet je postao ljubičasto- beo. Prva pomisao koja mu je pala na pamet bila je da ga je udario grom, bez obzira na vedro nebo. Onda je ugledao garažu B, osvetljenu kao…

Međutim, nije postojalo ništa čime bi mogao završiti to poređenje. Nikada nije video ništa slično, barem ne u svom iskustvu.

Da je kojim slučajem direktno gledao u te prve bljeske, on pretpostavlja da bi oslepeo - možda privremeno, a možda i zauvek. Na njegovu sreću, prednja vrata garaže nisu bila okrenuta ka benzinskoj pumpi. Ipak, svetlost je bila dovoljno jaka da ga zaslepi i da pretvori letnji suton u sunčano podne. Činila je da garaža B, inače solidna drvena građevina, izgleda nerealno, kao šator napravljen od gaze. Svetlost se probijala kroz svaku pukotinu i praznu rupu od eksera; bljeskala je ispod nadstrešnica kroz male otvore koje je verovatno progrizla veverica; svetlucala je pri zemlji kao dugačka, sjajna šipka, na mestu na kome je jedna od dasaka spala. Na krovu se nalazilo mnoštvo ventilacionih otvora; svetlost se probijala k nebu u neredovnim naletima, kao dimni signali načinjeni od čiste ljubičaste svetlosti. Bljesci kroz red prednjih i zadnjih prozora na vratima, pretvarali su večernju maglu u sablasno električno isparenje.

Sendi je bio smiren. Zaprepašćen, ali smiren. To je to, prokleta eksplozija, svi smo mrtvi, pomislio je. Nije mu ni u jednom trenutku palo na pamet da pobegne ili uskoči u svoja patrolna kola. Gde bi mogao pobeći? Gde bi se mogao odvesti? Nije smeo da se zavarava.

Ono što je stvarno želeo bilo je suludo: želeo je da se približi. Privlačilo ga je. Nije bio prestrašen, kao Mister Di; osećao je fascinaciju, ali ne i strah. Bilo to ludo ili ne, želeo se približiti. Skoro da je mogao čuti kako ga doziva da priđe bliže.

Osećajući se kao čovek u snu (na trenutak je pomislio da je san svakako jedna od ozbiljnih mogućnosti), vratio se nazad do vozačeve strane patrolnog automobila D-14, uvukao glavu unutra i zgrabio svoje naočare za sunce s kontrolne table. Stavio ih je i uputio se ka garaži. Bilo mu je donekle lakše s naočarima, ali ne mnogo. Hodao je s ispruženom rukom ispred sebe jer su mu oči bile toliko sužene da je jedva mogao videti kuda korača. Svet je ispuštao nemu svetlost svuda naokolo, podrhtavajući od ljubičaste vatre. Sendi je jasno mogao videti svoju senku kako se pojavljuje i neŠta je pod njegovim nogama. Mogao je videti kako svetlost iskače kroz prozore na vratima garaže i obasjava zadnji deo stanice. Video je kako državni policajci izlaze napolje, gurajući u stranu dispečera Meta Babickog koji je bio najbliži garaži i koji je prvi izašao. Usled blesaka iz garaže, svi su se kretali nekako sablasno, kao glumci u nemom filmu. Oni koji su imali kod sebe naočare za sunce, brzo su posegnuli da ih stave. Oni koji ih nisu imali, oteturali su se nazad do stanice da ih nađu. Jedan državni policajac je čak izvukao pištolj a zatim pogledao u njega kao da je želeo reći: Šta kog đavola mogu učiniti s njim? i brzo ga vratio u futrolu. Uprkos svemu, dvojica policajaca bez naočara za sunce hrabro su žurila ka garaži, spuštenih glava i stisnutih očiju, s rukama ispruženim ispred sebe, poput mesečara, privučeni, kao i Sendi, treperavim bljescima i tihim, luđačkim brujanjem. Kao leptiriće privučene svetlošću.

Zatim je Toni Šundist protrčao između njih; udarao ih je i gurao, govoreći da se više ne približavaju, da se vrate u stanicu, i to po naređenju. Pokušavao je da namesti sopstvene naočare za sunce, ali nekako je uvek promašivao svoje lice. Uspeo je konačno da ih stavi, ali tek nakon što je gurnuo jedan deo u usta i skoro iskopao sebi oko drugim delom.

Sendi nije video ni čuo skoro ništa od svega toga. Samo je čuo brujanje i video bljeske koji su pretvarali večernju maglu u električne zmajeve. Video je stub treperave ljubičaste svetlosti koji se dizao iz kupastog krovnog ventilatora, probijajući se nagore ka sve mračnijem nebu.

Toni ga je zgrabio i protresao. Garažu je zatresla još jedna nema paljba svetlosti, pretvarajući stakla na Tonijevim naočarima u male plavičaste vatrene lopte. Vikao je, iako nije bilo potrebe za tim; Sendi ga je savršeno čuo. Čuo je brujanje i nečije mrmljanje: Gospode bože!, i to je bilo sve.

“Sendi! Da li si bio ovde kada je sve počelo?”

“Da!” Čuo je kako viče uprkos samom sebi. Na neki čudan način, ta situacija kao da je zahtevala da govore znatno glasnije nego obično. Svetlost se razbuktavala i blještala, bez munja u večernjem sutonu. Svaki put kada bi eksplodirala, činilo se da stanica skače napred kao živo stvorenje dok su senke državnih policajaca preletale preko njenih zidova.

“Kako je sve počelo? Šta ga je prouzrokovalo?”

“Ne znam!”

“Ulazi unutra! Nazovi Kertisa! Reci mu šta se događa! Reci mu da odmah dovuče guzicu ovamo!”

Sendi se uzdržavao da kaže svom naredniku da želi da ostane kako bi video šta će se sledeće dogoditi. U suštini, ideja je od samo početka bila glupa: ništa se, u stvari, nije moglo videti. Sve je bilo previše bleštavo. Čak i s naočarima za sunce, svetlost je bila prejaka. Uostalom, shvatio je da Toni ne razgovara s njim, već mu izda je naređenja.

Ušao je u stanicu, posrćući preko stepenica (bilo je nemoguće proceniti dubinu ili razdaljinu pod tim jarkim, treperavim bljescima), i odvukao se do dispečerske kabine, mašući rukama ispred sebe. Gledajući svojim zamagljenim, zaslepljenim očima, stanica je izgledala kao skupina isprepletanih senki. U tom trenutku, njegovu jedinu vizuelnu realnost predstavljali su ogromni ljubičasti bljesci koji su plutali ispred njega.

Radio Meta Babickog pretvorio se u beskrajnu dreku statike, sa samo nekoliko glasova koji su se, tu i tamo, oglašavali kao prsti čoveka zakopanog u pesak. Sendi je podigao slušalicu s običnog telefona koji se nalazio pored namenske 92 linije, misleći da ni on ne radi - siguran da ni on ne radi - ali je, ipak, sve bilo u redu. Našao je Kertov broj na spisku, okačenog na oglasnoj tabli, i okrenuo ga. Činilo mu se da i telefon poskakuje od straha svaki put kada bijedan od tih ljubičasto-belih blesaka obasjao prostoriju.

Mišel se javila s druge strane i rekla da se Kert nalazi u dvorištu iza kuće, trudeći se da pre mraka završi s košenjem trave. Sudeći po njenom glasu, bilo je sasvim jasno da ne želi da ga pozove na telefon. Ali, kada je Sendi i po drugi put zatražio to od nje, rekla je: “Dobro de. Sačekaj minut. Zar se vi, momci, nikada ne odmarate?”

Sendiju se činilo da beskrajno dugo čeka na liniji. Ta stvar u garaži B nastavljala je da blješti kao neka luđačka neonska apokalipsa, i činilo se da soba nakon svake eksplozije prelazi u pomalo drugačiju perspektivu. Sendiju je bilo teško da poveruje da nešto što proizvodi toliku svetlost nije istovremeno i destruktivno, ali je on ipak bio živ i zdrav. Dodirnuo je obraze slobodnom rukom, proveravajući da li ima opekotina ili otoka. Obrazi su mu bili potpuno normalni.

Barem za neko vreme, rekao je sebi. Očekivao je da svakog trenutka čuje vriske policajaca koji su se nalazili napolju, vriske prouzrokovane eksplodiranjem ili topljenjem te starine u garaži ili, možda, prouzrokovane izletanjem nečega - nečega nezamislivog s gorućim električnim očima. Takve misli nisu bile ni na koji način svojstvene policajcima, ali je, tog dana, Sendi Dirbom najmanje razmišljao kao policajac, više kao preplašeni dečak. Kertis se konačno javio na telefon, zvučeći znatiželjno, ali istovremeno i preplašeno.

“Moraš odmah da dođeš u stanicu”, rekao mu je Sendi. “Narednikova zapovest.”

Kert je odmah znao o čemu je reč. “Šta radi naša spravica, Sendi?”

“Ispaljuje vatromete. Bljeske i varnice. Ne možeš čak ni da pogledaš u garažu B.”

“Da li je zgrada zapaljena?”

“Mislim da nije, ali ne postoji način da se to utvrdi. Ne može se videti unutra. Previše je osvetljeno. Dolazi ovamo.”

Kert je, bez ijedne reči, glasno zalupio slušalicu i Sendi je ponovo izašao napolje. Ako im je predstojala nuklearna katastrofa, odlučio je da želi biti sa svojim prijateljima do samog kraja.

Nekih deset minuta kasnije, Kertis je dojurio uz prilaz s natpisom: SAMO ZA POLICAJCE, vozeći svog obožavanog bel era, onoga koji će njegov sin naslediti dvadeset dve godine kasnije. Kretao se brzo čak i kada je zašao za ćošak, i Sendi je s užasom pomislio da će Kertis pokositi svojim branicima barem petoricu policajaca. Ipak, Kert je brzo zakočio (još uvek je imao momačke reflekse) i zaustavio ševrolet uz škripu guma.

Isključio je motor, ali ne i farove. Izašao je iz svog automobila, saplićući se svojim nestrpljivim nogama sve dok, zamalo, nije pao licem na makadam. Uspostavio je ravnotežu i nastavio da trči ka garaži. Sendi je imao taman dovoljno vremena da vidi predmet koji mu je visio na ruci: par zaštitnih naočara za varenje na elastičnoj vrpci. Sendi je video mnogo uzbuđenih ljudi u svoje vreme - svakako dosta njih - jer su momci koje je zaustavljao zbog prekoračenja brzine uvek bili uzbuđeni na ovaj ili onaj način, ali nikada nije video osobu u tako gorućem uzbuđenju u kakvom je tada bio Kert. Oči su mu bile potpuno iskolačene na bledom licu, a kosa kao da mu je bila potpuno naelektrisana… mada je to mogla biti iluzija prouzrokovana njegovim brzim trčanjem.

Dok je prolazio, Toni je ispružio ruku i zgrabio ga, bacajući ga na zemlju. Sendi je video kako je Kert, dok se dizao na noge, skupljao šaku u pesnicu. Onda se opustila. Sendi nije znao koliko se novajlija suzdržavao da ne udari svog narednika, a nije ni želeo da zna. Bilo je samo važno da je prepoznao Tonija (i Tonijev autoritet) i zaustavio se na vreme.

Toni je pružio ruku ka zaštitnim naočarima.

Kert je odmahnuo glavom.

Toni mu je nešto rekao.

Kert je odgovorio, žestoko odmahujući glavom.

Pod, još uvek, sjajnim bljescima iz garaže, Sendi je video kako Toni Šundist prolazi kroz sopstvene trenutke borbe, želeći da jednostavno naredi Kertisu da mu preda zaštitne naočare. Umesto toga, okrenuo se i bacio pogled na okupljene državne policajce. U velikoj žurbi i uzbuđenju, narednik im je izdao nešto što se moglo nazvati naređenjima: da se udalje, i vrate u stanicu. Većina ljudi je izabrala da posluša prvo naređenje, ali da potpuno ignoriše drugo. Toni je duboko udahnuo, ispustio vazduh i obratio se Diki - Đaku Eliotu koji ga je saslušao, klimnuo glavom i vratio se u stanicu.

Ostali su posmatrali kako Kertis trči ka garaži B, bacajući kačket na zemlju i nespretno navlačeći zaštitne naočare. Koliko god se Sendiju sviđao novi član čete D, i koliko god ga poštovao, nije video ništa herojsko u njegovoj žurbi, čak ni dok se događalo. Herojstvo je čin nastavljanja dalje, uprkos strahu. Kertis Vilkoks nije osećao nikakav strah te noći, čak ni najmanji treptaj. Jednostavno je bio poludeo od uzbuđenja i znatiželje koje su dopirale toliko duboko da su postajale prinude. Mnogo kasnije, Sendiju će postati jasno zašto je stari narednik pustio Kertisa: znao je da nema nikakve šanse da ga zaustavi.

Kert je zastao nekih deset stopa ispred vrata garaže, dižući ruke kako bi zaštitio oči od najnovijeg talasa jarke svetlosti koja je potresla garažu. Sendi je video kako svetlost probija kroz Kertisove prste u ljubičasto- belim mlazevima. Istovremeno se Kertisova senka pojavila na magli kao džinovska figura. Zatim je svetlost zamrla i Sendi je uspeo da vidi kako Kert ponovo grabi ka garaži. Stigao je do vrata i bacio pogled unutra. Stajao je tako sve dok se nije oglasio sledeći svetlotres. U tom trenutku je odskočio, ali se odmah ponovo pribio uz prozor.

U međuvremenu se Diki - Dak Eliot vratio sa svog zadatka, kakav god on bio. Sendi je video šta mu je u rukama dok je Diki - Dak prolazio pored njega. Narednik je insistirao da svi njegovi ljudi budu, u svakom trenutku, naoružani polaroid foto-aparatima, i Diki - Dak je otrčao da donese jedan od njih. Predao ga je Toniju, nevoljno se stresajući kada je još jedna eksplozija svetlosti buknula unutar garaže B.

Toni je uzeo fotoaparat i otrčao do Kertisa koji je još uvek stajao pribijen uz prozor, odskakajući svaki put kada bi svetlost bljesnula (ili kada bi nastupila serija blesaka). Činilo se da čak ni zaštitne naočari za zavarivanje ne predstavljaju dovoljnu zaštitu.

Nešto je pomazilo Sendija po ruci i on je skoro vrisnuo od straha pre nego što je spustio pogled i ugledao staničnog psa, Mister Dilona, koji je verovatno prespavao sve uzbuđenje do tog trenutka, hrčući na linoleumskom podu između sudopere i šporeta-bilo je to njegovo omiljeno mesto. Sada je izašao kako bi video šta se događa napolju. Sudeći po sjaju njegovih očiju i razigranim ušima, Sendiju je bilo jasno da pas zna da se nešto događa, ali nije bilo ni traga njegovom ranijem užasu. Izgledalo je kao da mu bljesci svetlosti uopšte ne smetaju.

Kertis je pokušao da zgrabi fotoaparat, ali Toni nije želeo da mu ga preda. Stajali su tako ispred vrata garaže B, pretvarajući se u treperave siluete svaki put kada bi svetlost bljesnula iz građevine. Da li su se svađali? Sendi nije verovao u to. Barem ne potpuno, u svakom slučaju. Izgledali su mu kao dva naučnika koji žestoko diskutuju u prisustvu nekog nepoznatog fenomena. Ili možda to uopšte nije fenomen, pomislio je Sendi. Možda je to samo eksperiment, a mi smo zamorčići.

Počeo je da meri dužinu trajanja mračnih intervala dok su on i ostali stajali ispred garaže i posmatrali dvojicu ljudi, jednog s prevelikim zaštitnim naočarima na očima i drugog s kockastim polaroid foto-aparatom, obojica ocrtani kao figure na osvetljenom podijumu za ples. Na početku su bljesci munjevito išli jedan za drugim, ali je sada već bilo značajnih pauza između svakog. Sendi je izbrojao šest sekundi između… deset sekundi… sedam… četrnaest… dvadeset.

Začuo je glas Baka Flandersa pored sebe: “Mislim da preŠta je.”

Mister Di je zalajao i pošao napred. Sendi ga je zgrabio za ogrlicu i povukao nazad. Možda je pas samo želeo da se približi Toniju ili Kertisu, ali je, isto tako, moguće da ga je ponovo privukla ta stvar u garaži. Možda ga je ponovo dozivala. Sendiju nije bio važan razlog; sviđalo mu se da Mister Dilon ostane tu gde jeste.

Toni i Kert su otišli do bočnih vrata. Tu su se upustili u još jedan razgovor. Toni je konačno klimnuo glavom - neodlučno, pomislio je Sendi - i predao kameru Kertisu. Kert je otvorio vrata, i u tom trenutku je stvar ponovo bljesnula, zakopavajući ga u blesak briljantne svetlosti. Sendi je bio sasvim siguran da neće biti ni traga od Kertisa kada svetlost zamre, da će se raspasti ili možda biti teleportovan u neku daleku galaksiju gde će provesti ostatak života mažući X-borce ili glancajući sjajnu crnu guzicu Darta Vejdera.

Imao je taman dovoljno vremena da primeti Kerta na istom mestu na kom je bio, pokušavajući da rukom zakloni oči već zaštićene zaštitnim naočarima. S njegove desne strane, i pomalo iza njega, Toni Šundist je uhvaćen u trenutku okretanja od bljeska, štiteći svoje lice podignutim rukama. Naočare za sunce Jednostavno, nisu predstavljale nikakvu zaštitu; Sendi je nosio sopstvene i bio svestan toga. Kada je ponovo mogao da gleda, Kertis je nestao unutar garaže.

U tom trenutku, sva Sendijeva pažnja je bila usmerena na Mister Dilona koji je vukao napred, uprkos Sendijevoj ruci na svojoj ogrlici. Pas je potpuno izgubio pređašnji spokoj. Istovremeno je režao i cvileo, ušiju priljubljenih uz glavu i njuške povučene unazad kako bi se videla belina njegovih zuba.

“Pomozite mi, pomozite mi!” povikao je Sendi.

I Bak Flanders i Fil Kandleton zgrabiše Mister Dilonovu ogrlicu, ali to u prvi mah nije imalo nikakvog efekta. Pasje nastavio da se otima, kašljući i pljuvajući na zemlju, s očima uprtim u bočna vrata. Uglavnom je bio najslađi predstavnik psećeg roda, ali je Sendi u tom trenutku poželeo da pri ruci ima brnjicu i povodac. Ako bi Mister Di slučajno počeo da ujeda, jedan od njih bi svakako ostao bez nekog prsta.

“Zatvori ta vrata!” povikao je Sendi naredniku. “Ako ne želiš da Mister Di uleti za njim, zatvori ta prokleta vrata! “

Toni je izgledao iznenađeno, ali je brzo zatvorio vrata kada je shvatio šta se događa. Skoro istog trenutka, Mister Di se opustio. Prvo je prestalo režanje a zatim i cviljenje. Nekoliko puta je zbunjeno zalajao, kao da ne može da se seti šta ga je toliko uzbudilo. Sendi se pitao da li je brujanje bilo uzrok njegovoj uznemirenosti, s obzirom da se više čulo kada su vrata bila otvorena, ili je to bio neki miris. Mislio je da je ovo drugo u pitanju, ali nije mogao biti sasvim siguran. Bjuik se uopšte nije mogao svrstati u grupu poznatih stvari; bio je potpuna nepoznata.

Toni je video kako se nekolicina ljudi približava i brzo im naredio da se drže podalje. Normalan zvuk njegovog glasa pomalo je smirio situaciju, ali se sve i dalje činilo nekako pogrešnim. Sendi nije mogao da se odupre osećanju da su se u pozadini morale čuti vika i galama, eksplozije kao u filmovima, možda i grmljavina iz razjarene zemlje.

Toni se okrenuo prema prozorima na prednjim vratima i pogledao unutra.

“Šta on to radi unutra, naredniče?” upitao je Met Babicki. “Jek mu dobro?”

“Dobro mu je”, rekao je Toni. “Šeta se oko automobila i fotografiše. Šta ti tražiš napolju, Mete? Vrati se u dispečersku kabinu, za boga miloga.” “Radio je potpuno poludeo, naredniče. Statika.”

“Pa možda je veza sada bolja, budući da se ovde situacija poboljšava.” Sendiju se naizgled činilo da narednik zvuči sasvim normalno - kao dobri, stari narednik - ali se ispod svega i dalje naziralo uzbuđenje u njegovom glasu. Dok se Met spremao da krene, Toni je dodao: “Ni reči’ o ovome preko radija, da li si me razumeo? Barem ne izravno. Sada ili bilo kada. Ako moraš da razgovaraš o bjuiku, nazovi ga… Šifra D. Razumeš me?” “Razumem”, rekao je Met, penjući se povijenih leđa uz stanične stepenice, kao da ga je otac upravo isprašio po turu.

“Sendi!” viknuo je Toni. “Šta nije u redu s tim psom?”

“Dobro mu je. Sada. Šta se dešava s kolima?”

“Izgleda da je i njima dobro. Ništa nije zapaljeno i nema znakova da je nešto eksplodiralo. Termometar pokazuje sedam stepeni. Ako ništa drugo, unutra je prilično hladno.”

“Ako je s kolima sve u redu, zašto ih fotografiše?” upitao je Bak.

“Zašto je jedna od onih reči na koje ne postoji odgovor”, odgovorio je narednik Šundist, kao da to sve objašnjava. Držao je oko na Kertisu koji je, snimajući fotke, kružio oko automobila kao modni fotograf oko manekena; vadio je svaki polaroid snimak iz aparata i stavljao ga u džep šorca kaki boje koji je imao na sebi. U međuvremenu, Toni je dopustio ljudima da, u grupama od po četvoro, priđu garaži i bace pogled. Kada je došao red na Sendija, bio je zapanjen prizorom Kertisovih nožnih članaka koji su svetleli zelenom bojom svaki put kada bi bjuik bljesnuo. Radijacija! pomislio je. Isuse, to su rane od radijacije! Onda se setio onoga stoje Kert radio pre nego što se pojavio u stanici, i prosto se morao nasmejati samom sebi. Mišel nije želela da ga pozove na telefon jer je kosio travu. I to je objašnjavalo boju njegovih članaka - bile su to fleke od trave.

“Izlazi odatle”, promrmljao je Fil, sa Sendijeve leve strane. Još uvek je držao psa za ogrlicu, ali je Mister Dilon sada bio sasvim miran. “Izlazi odatle već jednom. Ne igraj se sa životom.”

Kert je pošao nazad ka vratima kao da je čuo Filovo upozorenje - ili upozorenja svih njih - razmišljajući i sam o toj stvari. Ipak, bilo je najverovatnije da mu je ponestalo filma.

Čim je izašao kroz vrata, Toni je prebacio ruku preko Kertovih ramena i odvukao ga u stranu. Dok su stajali i razgovarali, bljesnula je konačna, slaba eksplozija ljubičaste svetlosti. Stvarno, nije to bilo ništa više od trzaja. Sendi je bacio pogled na svoj sat. Bilo je tačno deset do devet. Ceo događaj je trajao nešto manje od sat vremena.

Toni i Kertis su vrlo napeto pregledali fotografije što Sendi nije mogao razumeti. Naravno, ukoliko je Toni govorio istinu kada je rekao da se ništa nije promenilo na bjuiku i ostalim stvarima u garaži. Sendiju je svakako izgledalo kao da se ništa nije promenilo.

Toni je konačno klimnuo glavom kao da su uspostavili neki dogovor i zatim se uputio nazad ka ostalim državnim policajcima. Kert je iskoristio priliku i još jednom prišao prednjim vratima garaže B. Zaštitne naočare za zavarivanje već su bile visoko podignute na njegovom čelu. Toni je naredio svima da se vrate u stanicu osim Džordža Stankovskog i Herba Ejvorija. Herb se vratio iz patrole dok je svetlosni šou bio u toku, verovatno da se olakša. Herb je znao da pređe kilometre kako bi koristio toalet u stanici; bio je poznat po tome i stoički trpeo zezanje na svoj račun. Govorio je da čovek može pokupiti neku boleštinu u nepoznatim toaletima; ko god ne veruje u to, svakako će dobiti ono što zaslužuje. Sendi je, pak, mislio da Herba mnogo više zanimaju časopisi u toaletu na gornjem spratu. Policajac Ejvori, koji će poginuti u saobraćajnoj nesreći nekih deset godina kasnije, obožavao je da čita Amerikan Heritidž.

“Vas dvojica ste na prvoj straži”, rekao je Toni. “Doviknite ako ugledate bilo šta čudno. Čak i ako samo mislite da je čudno.”

Herb je zaječao zbog stražarske dužnosti i počeo da se buni.

“Začepi”, rekao je Toni, upirući prstom u njega. “Neću da čujem ni jednu jedinu reč.”

Herb je primetio crvene fleke na narednikovom licu i odmah ućutao. Sendi je pomislio kako je to veoma mudro od njega.

Met Babicki je pričao preko radija dok su ostali ulazili u stanicu iza narednika Šundista. Kada je Met zatražio od jedinice 6 da kaže svoju poziciju, odgovor Endija Kolučija bio je sasvim glasan i jasan. Više nije bilo ni traga statici.

Smestili su se u stolice na gornjem spratu; poslednji među njima morali su da se zadovolje smeštanjem na stari tepih. Sala za sastanke na prizemlju bila je veća i imala je više stolica, ali je narednikovu odluku da ih sve okupi na spratu, Sendi smatrao ispravnom. Ovo je bio porodični problem, a ne policijski.

To jest, nije bio strogo policijski posao.

Kertis Vilkoks je došao poslednji, držeći fotografije u jednoj ruci, i dalje sa zaštitnim naočarima na čelu i zelenim japankama na nogama. Na majici mu je pisalo: HORLIKS UNIVERZITET - SPORTSKO DRUŠTVO.

Prišao je naredniku, te su njih dvojica neko vreme razgovarali dok su ostali čekali. Onda se Toni okrenuo prema publici. “Nije bilo nikakve eksplozije, a i Kert i ja smo mišljenja da nije došlo ni do radijacije.”

Izjava je propraćena dubokim uzdasima olakšanja, ali je nekoliko policajaca i dalje imalo sumnjičave izraze lica. Sendi nije znao kako izgleda, s obzirom da nije imao ogledalo pri ruci, ali se i dalje osećao sumnjičavo.

“Pogledajte ove ako želite”, rekao je Kert, dodajući ljudima po dve-tri svoje fotografije iz štosa. Neke su bile uzete tokom blesaka i skoro se ništa nije videlo na njima: odsjaj maske, deo krova na bjuiku. Druge su bile mnogo jasnije. Najbolje su imale onaj čudan, deklamatorski kvalitet koji se može naći samo na polaroid fotografijama. Vidim samo svet u kome postoje povodi i ishodi, kao da govore. Svet u kome je svaki predmet avatar i gde se bogovi ne kreću u pozadini.

“Kao konvencionalan film, ili kao bedževi koje radnici u radiološkim okruženjima moraju da nose”, rekao je Toni”polaroid fotografije se zamagle kada su izložene gama radijaciji. Neke od ovih fotografija jesu osvetljene, ali nijedna od njih nije zamagljena. Drugim rečima, nema radijacije.”

Fil Kandleton je rekao: “Bez ikakve uvrede, naredniče, ali baš ne izgaram od želje da poverim svoja creva američkoj korporaciji Polaroid.”

“Sutra ujutro, čim ustanem, otići su u Burg, i kupiti gajgerov brojač”, rekao je Kertis. Govorio je razumno i smireno, ali se još uvek moglo čuti jedva prikriveno uzbuđenje u njegovom glasu. Ispod hladnog molim-vas- izađite-iz-kola glasa, Kert Vilkoks se nalazio na ivici ludila. “Prodaju ih u vojnoj radnji na aveniji Grand. Mislim da koštaju oko tri stotine dolara. Uzeću novac iz fonda za nepredviđene situacije, ako niko nema ništa protiv.”

Niko nije imao ništa protiv.

“U međuvremenu”, rekao je Toni, “najvažnije od svega je da nikome ne govorimo o ovome. Verujem da je, bilo pukim slučajem ili prstom sudbine, ovaj predmet dospeo u ruke ljudima koji znaju kako da drže jezik za zubima. Slažete se sa mnom?”

Svi su potvrdno klimali glavama.

Diki - Dak je sedeo na podu s prekrštenim nogama, milujući Mister Dilona po glavi dok je spavao s njuškom naslonjenom na šape. Za staničnu maskotu, uzbuđenje je svakako zamrlo. “Slažem se s tim, ali samo ako iglica na starom gajgeru ne pređe izvan zelenog polja”, rekao je Diki - Dak. “Ako pređe, glasam da pozovemo federalce.”

“Misliš li da bi oni umeli bolje da brinu o automobilu?Bolje od nas?” rekao je Kertis ljutito. “Zaboga, Diki! Federalci ne umeju da se brinu o sebi, a kamoli…”

“Ukoliko ne planiraš da olovom obložiš garažu B, i to novcem iz našeg fonda…” počeo je neko drugi.

“To je prilično glupa…” počeo je Kertis, ali mu je Toni odmah spustio ruku na rame, umirujući dečka pre nego što se stvari izmaknu kontroli i dođe do tuče.

“Ako ima radijacije”, obećao im je Toni, “rešićemo ga se. To vam ja obećavam.”

Kert je izgledao kao da ga je upravo izdao najbolji prijatelj. Toni mu je smireno uzvratio pogled. Mi znamo da nije radioaktivan, govorio je njegov pogled, slike to dokazuju, zašto onda želiš da se upuštaš u prepirku?

“Nekako sam mišljenja da bi ga, bez obzira na sve, trebalo predati u ruke vlastima”, rekao je Bak. “Možda bi mogli da nam pomognu… znaš… ili otkriju nešto novo… neku vrstu odbrane…” Glas mu je postajao sve tiši; Bak je bio svestan nemog negodovanja oko sebe. Pensilvanijski državni policajci sarađivali su s federalnom vladom svaki dan, na ovaj ili onaj način - sa FBI, IRS{10}, DEA {11}, OSHA{12}, a najviše sa Međudržavnom saobraćajnom komisijom. Nije bio potreban dug staž u policiji kako bi čovek shvatio da većina tih vladinih momaka ima manje pameti od prosečnog medveda. Sendi je bio mišljenja da u onim trenucima kada su federalci ipak pokazivali trunku inteligencije, što je bilo vrlo retko, ona je uglavnom bila samo u njihovu korist i ponekad otvoreno maliciozna. Uglavnom su to bili robovi posla, poštovaoci oltara rutinske procedure. Pre nego stoje stupio u službu pensilvanijske državne policije, Sendi je u vojsci video isto takvo ponašanje i razmišljanje. Pritom je bio tek nešto stariji od Kertisa, i uopšte mu se nije sviđala ideja da predaju bjuik roudmaster u tuđe ruke. Ako bi do toga ipak došlo, smatrao je da bi bilo najbolje da predaju automobil u ruke naučnika iz privatnog sektora - čak i grupici njih sa koledža koji se reklamirao na Kertisovoj majici za košenje dvorišta.

Svejedno, najbolje bi bilo da bjuik ostane u četi D. U svojoj sivoj porodici.

Bak je skoro potpuno zaćutao. “Pretpostavljam da to i nije baš dobra ideja”, promrmljao je.

“Ne brini”, dobacio je neko. “Ipak si osvojio veliku enciklopediju i našu uzbudljivu verziju monopola.”

Toni je sačekao dok ljudi nisu prestali sa smejanjem i tek onda nastavio. “Želim da svi koji rade u ovoj stanici saznaju za ono što se malopre dogodilo da bi bili pripremljeni ako se ponovi. Prenesite im svima. Prenesite im i šifru za bjuika - D, kao četa D. Samo D. Razumete me? Ja ću vas obaveštavati o svemu što će uslediti, počevši od očitavanja gajgerovog brojača. Garantujem vam da ćemo taj test izvršiti sutra pre druge smene. Gospodo, nećemo o tome pričati ni svojim ženama niti sestrama, ni svojoj braći niti najboljim prijateljima van policije, ali ćemo svesrdno obaveštavati jedni druge. To vam ja obećavam. Radićemo to na staromodan način: verbalnim putem. Ne postoji nikakva papirologija vezana za ono vozilo u garaži B - ako to uopšte i jeste vozilo - i tako će i ostati. Da li smo se razumeli?”

Policajci su ponovo klimali glavama, mrmljajući potvrdno.

“Neću trpeti brbljivca u četi D, gospodo; nema tračarenja i šaputanja na jastuku. Da lije to potpuno jasno?”

Izgledalo je da jeste.

“Pogledajte ovu fotku”, rekao je Fil odjednom, dižući polaroid u vis. “Gepek je otvoren.”

Kert je klimnuo glavom. “Međutim, sada je opet zatvoren. Otvorio se tokom jedne od eksplozija svetlosti, i mislim da se zatvorio tokom druge.”

Sendi je pomislio na Enisa; odjednom mu se pred očima ukazao veoma jasan prizor otvaranja i zatvaranja gepeka, kao mljackanje nekih džinovskih gladnih usta. Priđite i bacite dobar pogled na živog krokodila, ali za ime boga, ne gurajte prste unutra.

Kertis je nastavio: “Takođe mislim da su se i brisači nakratko upalili, iako su mi oči već tada bile previše zaslepljene da bih bio siguran, a to se ne vidi ni na jednoj od fotografija.”

“Zašto?” upitao je Fil. “Zašto bi se tako nešto uopšte dogodilo?” “Električna uzburkanost”, pretpostavio je Sendi. “Ista stvar koja je sjebala radio u dispečerskoj kabini.”

“Možda to važi za brisače, ali gepek se ne napaja električnom energijom. Kada želiš da otvoriš gepek, potrebno je samo da pritisneš dugme i podigneš vrata.”

Sendi nije znao kako da odgovori na tu činjenicu.

“Temperatura u garaži opala je za još nekoliko stepeni”, rekao je Kertis. “O tome bismo morali da vodimo računa.”

Sastanak se završio i Sendi se vratio svom patroliranju. S vremena na vreme, kad se javljao nazad u bazu, ispitivao je Meta Babickog da li je D okej. Odgovor je uvek bio: Prijem, D je okej. U narednim godinama, odgovor će postati standardan u Šort Hils reonu oko Statlera, Pogus Sitija i Pečina. Čak su i neke druge stanice duž državne granice s Ohajom zainteresovane da ga prihvate. Mislili su da to znači: Da li je sve kul kod kuće? To je zabavljalo ljude iz čete D, jer to i jeste bilo pravo značenje pitanja i odgovora.

Sledećeg jutra, svaki član čete D bio je upoznat sa situacijom, ali se posao nastavio ustaljenim tempom. Kertis i Toni su otišli u Pitsburg da kupe gajgerov brojač. Sendi je bio van dužnosti, ali je, uprkos tome, svratio nekoliko puta da proveri bjuika. U garaži je bilo tiho. Automobil je jednostavno stajao na betonu i izgledao kao umetnički predmet, ali je igla na velikom crvenom termometru nastavljala da se spušta. To je svima delovalo veoma sablasno, kao nema potvrda da se unutra nešto zaista događa. Nešto što obični državni policajci ne mogu razumeti, a kamoli kontrolisati.

Zapravo, niko nije ni ušao u garažu sve dok se Kert i Toni nisu vratili Kertovim bel erom - tako je glasilo narednikovo naređenje. Kada su se njih dvojica dovezli na parking, Hjudi Rojer je, kroz velike prozore, motrio na automobil. Prišao im je dok je Kertis na svojoj haubi otvarao kartonsku kutiju u kojoj se nalazio gajgerov brojač. “Gde su vaše astronautske uniforme?” upitao je Hjudi.

Kertis ga je ozbiljno odmerio od glave do pete. “Pravi si šaljivdžija”, rekao mu je.

Kertis i narednik su proveli sat vremena u garaži B, prelazeći brojačem preko celog automobila, oko motora, unutra u kabini, proveravajući sedišta, tablu s instrumentima i čudni ogromni volan. Kert se zavukao pod kola da bi proverio i taj deo, a narednik je pažljivo ispitao gepek. Otvorili su ga pomoću drške jedne od grabulja koje su visile na zidu. Igla na brojaču jedva da se pomerala tokom ispitivanja. Jedini put kada se postojani klik- klak iz malog spikera pojačao bio je kada je Toni približio brojač svom ručnom satu koji je imao brojčanik od radijuma, u želji da proveri da li spravica funkcioniše. Funkcionisala je, ali bjuik nije skrivao nikakve izvore radijacije.

Samo su jednom prekinuli s radom, i to da bi uzeli džempere iz svojih ormarića u stanici. Napolju je bilo stvarno toplo, ali je igla na termometru u garaži B pokazivala devet stepeni. Sendiju se to uopšte nije sviđalo, i kada su njih dvojica izašli napolje, predložio je da otvore velika vrata na garaži i puste malo dnevne žege unutra. Mister Dilon je dremao u maloj kuhinji, rekao je Sendi; mogli su jednostavno da ga zatvore unutra.

“Ne”, odgovorio je Toni, i Sendiju je bilo jasno da se Kertis u potpunosti slaže s narednikom.

“Zašto da ne?” upitao je.

“Ne znam. Jednostavno imam neki predosećaj.”

Do tri sata popodne, dok je Sendi u staničnoj knjizi ažurno beležio svoje ime pod drugu smenu i spremao se da krene u patrolu, temperatura u garaži B spala je za još jedan stepen. Sada je unutar tankih drvenih zidova bilo tačno dvadeset stepeni manje nego napolju po toplom letnjem danu.

Negde oko šest sati, dok je Sendi bio parkiran na starom statlerskom putu, odmah iza ćoška od Džimijevog restorana, zauzet ispijanjem kafe i motrenjem brzina vozila, bjuik roudmaster se, po prvi put, porodio.

Arki Arkanijan je bio prva osoba koja je videla to što je izašlo iz bjuika, mada nije tačno znao šta je u pitanju. Sve je bilo tiho u stanici čete D. Ne baš spokojno, ali dovoljno tiho. Za to se moglo zahvaliti Kertisovom i Tonijevom izveštaju o postojanju, tj. nepostojanju radijacije u garaži B. Van dužnosti, Arki je napustio svoju prikolicu u Drimlend Parku na vrhu litice želeći da, kao i ostali, baci još jedan pogled na zaplenjeni automobil. Bio je sam; garaža B i njena okolina su, nekim čudom, bile potpuno dezertirane. Četrdeset jardi dalje, u stanici je vladala tišina međusmena, i to je bio najtiši mogući deo dana. Met Babicki je završio svoju smenu i otišao kući, i sada je jedan od mlađih policajaca bio na dispečerskoj dužnosti. Narednik je otišao kući oko pet po podne. Kertis, koji je prezentovao svojoj ženi neku nebuloznu priču o događajima prethodne večeri, najverovatnije je ponovo bio u svojim japankama i završavao košenje travnjaka kao svaki dobar dečko.

U sedam sati i pet minuta, domar čete D (u tom trenutku veoma bled, veoma zamišljen, i veoma uplašen) prošao je pored momka u dispečerskoj kabini i ušao u kuhinjicu, tragajući za određenom osobom. Želeo je nekoga ko nije novajlija, nekoga koje već znao ponešto o životu. Našao je Hjudija Rojera koji je upravo završavao spremanje ogromne porcije makarona i sira.

Sadašnjost

Arki

“Pa?” upitao je dečko. Toliko je u tom trenutku podsećao na svog oca - način na koji je sedeo na klupi, način na koji su njegove oči gledale u tvoje a obrve se upitno podizale, ali najsličnije od svega bilo je tvrdoglavo nestrpljenje. Bio je isto onoliko nestrpljiv koliko i njegov otac u tim godinama. “Dakle?”

“To nije moj deo priče”, rekao mu je Sendi. “Nisam bio prisutan. Mada, ova druga dvojica jesu.”

I tako je momak okrenuo glavu od Sendija i usmerio pažnju na Hjudija i mene.

“Ti mu ispričaj, Hjudi”, rekao sam. “Naviknut si na podnošenje izveštaja.”

“Poserem se na to”, odvratio mije odmah. “Ti si bio prvi na licu mesta. Ti si prvi video. Ti počni.”

“Ma…”

“Neka jedan od vas dvojice počne već jednom!” rekao nam je dečko, udarajući se dlanom o čelo, tačno između očiju. Morao sam tome da se nasmejem.

“Hajde de, Arki”, rekao mije narednik.

“Do đavola”, rekao sam. “Nikada nisam to ispričao, ne kao priču. Ne znam kako će vam zazvučati.”

“Daj sve od sebe”, rekao je narednik, i to sam i učinio. U početku je bilo teško. Imao sam osećaj kao da se dečakove oči poput eksera zabadaju u mene i stalno sam razmišljao- Neće mi verovati, ko bi mi poverovao? Ipak, postalo je lakše nakon nekog vremena. Ako pričaš o nečemu što se davno dogodilo, imaš utisak kao da ponovo proživljavaš te trenutke. Sve se otvara, kao cvet. Pretpostavljam da to ima i svoje dobre i svoje loše strane. Sedeći te večeri i pričajući sa sinom Kertisa Vilkoksa, osećao sam i jedno i drugo.

Hjudi se uključio nešto kasnije i počeo da mi pomaže. Sećao se svakakvih stvari, čak i da je na radiju pevala Džoan Baez. “Iskupljenje je u detaljima”, znao je govoriti stari narednik (uglavnom kada bi neko izostavio neki podatak iz izveštaja koji se nije smeo izostaviti). Kroz ćelu priču, dečko je sedeo na klupi i posmatrao nas. Oči su mu se sve više i više širile kako se veče smrkavalo a zemlja počela da ispušta one mirise svojstvene letu. Slepi miševi su nam preletali iznad glava, a grmljavina se mogla čuti negde na jugu. Rastužilo me je kada sam video koliko liči na svog oca. Ne znam zbog čega.

Samo mi je jednom upao u reč. Okrenuo se prema Sendiju, želeći da zna da li još uvek imamo…

“Da”, odgovorio mu je Sendi. “Kako da ne. Svakako. Plus tone fotografija. Uglavnom polaroid slika. Ako policajci znaju nešto da rade, momče, onda je to svakako čuvanje dokaza. Sada budi miran. Želeo si da znaš; pusti čoveka da ti ispriča.”

Znao sam da misli na mene, pa sam ponovo počeo da pričam.

Prošlost

Arki je u to vreme vozio stari fordov pik-ap, standardni trobrzinac (Ali, imam četiri brzine ako računaš rikverc, znao je da se šali) sa nepodmazanim kvačilom. Parkirao ga je na istom mestu na kojem će da ga uparkirava naredne dvadeset tri godine, iako će starog forda do tada zameniti dodž remom s automatskim menjačem i četiri brzine.

Te 1979. godine, jedan prastari statlerski školski autobus bio je parkiran u krajnjem ćošku parkinga. Žuta olupina nagrižena rđom zauzimala je to mesto još od Korejskog rata i svake godine je sve više i više tonula u korov i zemlju. Bilo je potpuno misteriozno to što ga niko nije uklonio odatle. Arki je parkirao svoj pik-ap pored autobusa, zatim je prešao do garaže B i bacio pogled kroz velike prozore na vratima, zaklanjajući oči od sunca koje je klizilo na zapad.

Svetio je bilo upaljeno i bjuik se nalazio odmah ispod njega; Arkiju je izgledao kao izloženi model, kao jedan od onih automobila koji toliko dobro izgledaju pri svetlu da bi svako poželeo da stane u red i odveze te macane kući. Sve je izgledalo okej, osim gepeka. Ponovo je bio otvoren.

Trebalo bi da to prijavim policajcu na dužnosti, pomislio je Arki. On nije bio policajac već samo domar, ali je u njegovom slučaju rad u službi ostavio traga. Udaljio se od prozora i slučajno bacio pogled na termometar koji je Kertis namestio na plafonu. Temperatura u garaži je ponovo porasla, i to dosta. Unutra je bilo preko petnaest stepeni. Arkiju je palo na pamet da je bjuik kao neka vrsta čudnog frižidera koji se sam po sebi isključio (ili se možda istrošio tokom ranijeg vatrometa).

Iznenadni porast temperature bio je činjenica za koju niko drugi nije znao, i Arki je bio uzbuđen. Počeo je da se udaljava od vrata, nameravajući da požuri preko parkinga do stanice. Baš u tom trenutku, ugledao je tu stvar u ćošku garaže.

Ništa više do stara gomila krpa, pomislio je, ali je nešto drugo nagoveštavalo da… pa, nešto drugo. Vratio se staklu, još jednom zaklanjajući oči od sunca kako bi bolje video. I ne, bogami, ta stvar u ćošku definitivno nije bila samo gomila krpa.

Arki je osetio slabost u kolenima i mišićima butina, kao prilikom teškog oblika gripa. Osećanje se proširilo na njegov stomak, stvarajući grčeve, a zatim i na srce koje je odmah počelo ubrzano da kuca. U jednom alarmantnom trenutku, mislio je da će pasti u nesvest.

Hej, ti glupi, veliki Šveđanine - zašto ne pokušaš da dišeš? Vidi da li će ti to pomoći.

Arki je dva puta duboko udahnuo vazduh, brinući se zbog zvuka svojih udisaja. Njegov starije zvučao isto tako prilikom srčanog udara, ležeći na sofi i čekajući da dođe ambulantna ekipa.

Udaljio se nekoliko koraka od velikih vrata, tapšući se pesnicom po sredini grudi. “Hajde, srculence. Nemoj sada da me izdaš.”

Sunce ga je tuklo u oči, zalazeći u bljesku krvavocrvene svetlosti. Stomak je nastavio da mu se grči; činilo se da će svakog trenutka povratiti. Stanica je odjednom izgledala udaljeno kao da se nalazi dve, a možda i tri milje dalje. Uputio se u tom pravcu, koncentrisano praveći velike jednake korake, i neprestano podsećajući sebe na disanje. Deo njega želeo je da se da u trk, a drugi deo je razumeo da će pasti u nesvest ako samo pokuša da korača brže.

“Momci ti nikada to ne bi oprostili, i ti to znaš.”

Ipak, nije bio toliko zabrinut zbog zadirkivanja. Nije želeo da izbezumljeno uleće u stanicu kao neki pripadnik javnosti koji je video nešto sumnjivo na putu i pohitao da prijavi policiji.

Kada je konačno ušao u stanicu, Arkiju je stvarno bilo bolje. Još uvek je bio uplašen, ali više nije imao utisak da će povratiti, niti mu je padalo na pamet da pobegne glavom bez obzira od garaže B. Do tada mu je već pala na pamet ideja koja ga je donekle opustila. Možda je to bio neki trik. Loša šala. Državni policajci su ga stalno zezali na razne načine. Zar nije rekao Orvilu Geretu da će možda posetiti stanicu te večeri kako bi ponovo osmotrio starog bjuika? Jeste, rekao mu je. Možda je Orv odlučio da ga malo prepadne. Radim s pravom grupom komedijaša, pomislio je Arki. Neko je uvek pokušavao da ga prevari.

Razmišljanje o svemu tome donekle ga je umirilo, ali, negde duboko u sebi, Arki nije verovao u to. Orv Geret jeste bio lakrdijaš, nije bilo nikakve sumnje u to, voleo je da se zabavlja kao i svako drugi, ali ne bi učinio tu stvar ni delom neke šale. Niko od njih ne bi to učinio. Naročito ne s obzirom na Sundistova naređenja i sveopšte uzbuđenje.

Da, ali narednik nije bio u stanici. Vrata na njegovoj kancelariji bila su zatvorena, a soba iza mutnog stakla utonula u mrak. Ipak, svetlost je bila upaljena u kuhinjici i muzika je dopirala iznutra: Džoan Baez, pevajući o noći kada su srušili stare Diksije. Arki je ušao unutra i zatekao Hjudija Rojera u trenutku kada je ovaj spuštao ogroman komad sira u šerpu punu makarona. Srce ti neće biti zahvalno na tom sranju, pomislio je Arki. Hjudijev radio - mala naprava sa kanapčetom koju je nosio svuda - stajao je na kuhinjskom elementu odmah pored tostera.

“Hej, Arki!” rekao je. “Šta tražiš ovde? Kao da ne znam.”

“Je l‘ Orv tu negde?” upitao je Arki.

“Nije. Uzeo je tri slobodna dana, počevši od sutra. Srećnik je otišao na pecanje. Hoćeš i ti malo?” Hjudi je podigao šerpu s ringle, dobro se zagledao u Arkija i tek tada shvatio da posmatra čoveka koji je bio na smrt prestrašen. “Arki? Šta, kog đavola, nije u redu?”

Arki se teško spustio na jednu od kuhinjskih stolica, puštajući da mu se ruke klate između kolena. Podigao je glavu i pogledao u Hjudija, otvorio je usta, ali u prvi mah ništa nije izašlo iz njih.

“Šta je bilo?” Hjudi je tresnuo šerpu s makaronama na kuhinjski element. “Je l‘ u pitanju bjuik?”

“Ti… radiš večeras, Hjudi?”

“Da. Do jedanaest.”

“Koje još ovde?”

“Nekoliko momaka je na spratu. Možda. Ako misliš na nekog sa činom, zaboravi na to. Ja sam najbliže što ćeš večeras naći. Pričaj.”

“Izađi napolje”, rekao mu je Arki. “Pogledaj sam. I ponesi dvogled.”

Hjudi je zgrabio dvogled iz magacina, ali se ispostavilo da im i nije od neke pomoći. Stvar u ćošku garaže B bila je previše blizu - kroz dvogled je izgledala kao mrlja. Nakon dve-tri minute zezanja s fokusom, Hjudi je digao ruke od dvogleda. “Ući ću unutra.”

Arki ga je zgrabio za ruku. “Isuse, nemoj! Nazovi narednika! Neka on odluči!”

Hjudi, inače veoma tvrdoglav čovek, samo je odmahnuo glavom. “Narednik spava. Nazvala je njegova žena i obavestila nas. Znaš šta znači kada to uradi - niko ga ne sme buditi ukoliko nije Treći svetski rat u pitanju.”

“Šta ako ta stvar u garaži jeste Treći svetski rat?”

“Nisam previše zabrinut”, rekao je Hjudi. Sudeći po izrazu na njegovom licu, to je bila laž decenije, ako ne i veka. Ponovo je pogledao unutra, ruku prislonjenih uz lice; beskoristan dvogled nepomično je ležao na betonu pored njegove leve noge. “Mrtvo je.”

“Možda”, rekao je Arki. “A možda samo glumi da je mrtvo.”

Hjudi je bacio pogled oko sebe. “Ne misliš stvarno tako.” Zastao je. “Zar ne?”

“Ne znam šta mislim niti šta ne mislim. Ne znam da li je ta stvar zaista mrtva ili se samo pretvara. Ne znaš ni ti. Šta ako želi da neko uđe unutra? Jesi li pomislio na tu mogućnost? Šta ako čeka baš tebe?”

Hjudi je na trenutak razmislio, zatim rekao: “Pretpostavljam da će, u tom slučaju, dobiti ono što želi.”

Udaljio se od vrata, izgledajući jednako prestrašeno kao Arki kada je ušetao u kuhinjicu, ali i odlučno. Tvrdoglavo. Kao odlučan, tvrdoglav stari Danac.

“Arki, slušaj me.”

“Da.”

“Karl Brundedž je gore u dnevnoj sobi. Kao i Mark Rašing - barem mislim da je gore. Ne razmišljaj o Lavingu u dispečerskoj kabini - nemam poverenja u njega. Previše je mokar iza ušiju. Ipak, idi i reci prvoj dvojici o čemu je reč. I obriši taj izraz s lica. Verovatno nije ništa važno u pitanju, ali nam ne bi škodilo da imamo pojačanje.”

“U slučaju da je ipak nešto u pitanju.”

“Tačno.”

“Jer, možda je stvarno nešto.”

Hjudi je klimnuo glavom.

“Siguran si?”

“A-ha.”

“Okej.”

Hjudi se prošetao duž prednjih vrata garaže, zašao za ćošak, i zaustavio se ispred manjih bočnih vrata. Duboko je udahnuo vazduh, zadržao ga na kratko, i zatim izdahnuo. Onda je otkopčao kaiš na futroli svog pištolja - u to vreme, bio je ruser 357 “Hjudi?”

Hjudi je poskočio. Damu je prst bio na okidaču umesto na dršci, verovatno bi razneo sopstvenu nogu. Okrenuo se na peti i ugledao Arkija s njegovim crnim očima iskolačenim od straha kako stoji kod ćoška garaže B.

“Gospode Isuse Hriste!” povikao je Hjudi. “Zašto se, do đavola, šunjaš iza mene?”

“Nisam se šunjao, policajce - samo sam normalno koračao.”

“Brzo otrči do stanice! Dovedi Karla i Marka, kao što sam ti rekao.”

Arki je odmahnuo glavom. Prestravljen ili ne, odlučio je da želi biti deo onoga što se dešavalo. Hjudi je pretpostavljao da će Arki sve razumeti. Siva policijska boja stvarno je znala ostaviti svoj pečat na čoveku.

“Dobro de, glupi Šveđanine. Idemo.”

Hjudi je otvorio vrata i zakoračio u garažu u kojoj je još uvek bilo svežije nego napolju… mada nijedan od njih dvojice nije mogao da odluči koliko je tačno bilo svežije; obojica su se preznojavali kao svinje. Hjudi je držao svoj pištolj u pripravnosti, prislonjen uz desnu jagodicu. Arki je zgrabio grabulje koje su ležale ostavljene blizu vrata. Sudarile su se s motikom i obojica su poskočili od straha. Arkiju je izgled njihovih senki na zidu bio znatno gori od zvuka: izgledalo je kao da skakuću s mesta na mesto, kao senke okretnih goblina.

“Hjudi…” počeo je.

“Ššš!”

“Ako je mrtvo, zašto me ućutkuješ?”

“Ne pravi se pametan!” šapnuo mu je Hjudi.

Krenuo je preko betonskog poda ka bjuiku. Arki ga je pratio, čvrsto stežući dršku grabulja u svojim znojavim rukama. Osećao je kako mu srce luđački tuče u grudima. Činilo mu se da su mu usta suva i nekako opečena. Nikada u životu nije bio toliko uplašen kao u tom trenutku, a činjenica da nije tačno znao čega se toliko plaši činila je situaciju još gorom.

Hjudi je stigao do zadnjeg dela bjuika i oprezno zavirio u gepek. Leđa su mu bila toliko široka da Arki nije mogao ništa videti. “Šta je unutra, Hju?”

“Ništa. Sve je čisto.”

Hjudi je pružio ruku ka vratima od gepeka i neodlučno zastao; zatim je slegnuo ramenima i snažno ga zalupio. Obojica su poskočili od zvuka i bacili pogled na stvar u ćošku. Nije se ni pomerila. Hjudi je pošao ka njoj, s pištoljem ponovo prislonjenim uz glavu. Zvuk njegovih nogu na betonu bio je izuzetno glasan.

Kako su joj se primicali, Hjudi i Arki su postajali sve sigurniji da stvar jeste mrtva, ali se zbog toga nisu osećali ništa bolje jer nijedan od njih dvojice nikada nije video ništa slično. Ni u šumama zapadne Pensilvanije, ni u zoološkom vrtu, ni u časopisima posvećenim divljini. Bila je jednostavno drugačija. Tako prokleto drugačija. Hjudi je zatekao sebe kako razmišlja o svim filmovima strave i užasa koje je ikada odgledao, ali ta stvar, zgužvana u uglu gde su se spajali zidovi garaže, nije podsećala ni na šta stoje video.

Prokleto drugačija; stalno mu se ta misao vraćala. Obojici im je samo to padalo na pamet. Sve u vezi s tom stvari vrištalo je da nije odavde, misleći ne samo na Šort Hils, već na ćelu planetu Zemlju. Možda i na ceo svemir, barem u okvirima onoga što su oni, kao đaci s lošim ocenama iz nauke, smatrali svemirom. Kao da se neko upozoravajuće električno kolo, zakopano duboko u njihovim glavama, odjednom probudilo i počelo da zavija.

Arki je razmišljao o paucima. Ne zato što je ta stvar u čošku izgledala kao pauk, već zato što… pa… zato što su pauci bili drugačiji. Sve te noge - i čovek nikada nije znao o čemu razmišljaju ili kako uopšte opstaju. Stvar je, u tom smislu, podsećala na njih, ali na mnogo gori način. Bilo mu je muka od samog pogleda, bilo mu je muka od pokušaja da shvati šta se zapravo nalazi pred njegovim očima. Koža mu je bila potpuno mokra, srce mu je preskakalo otkucaje, a creva kao da su mu se svezala u čvor. Želeo je da pobegne odatle. Da povije rep i ostavi garažu B daleko iza sebe.

“Isuse”, rekao je Hjudi tihim, sablasnim glasom. “Ooo, Isuse” Činilo se kao da moli da ta stvar nestane, ispari. Pištolj mu je skliznuo nadole sve dok se cev nije uperila u beton. Težio je samo tri funte, ali njegova ruka više nije mogla podneti ni tričavu težinu. Opustili su mu se i mišići na licu, šireći mu oči i razdvajajući vilicu sve dok mu usta nisu ostala potpuno otvorena. Arki nikada nije zaboravio kako su Hjudijevi zubi svetlucali u senci. Zatim je Hjudi počeo da podrhtava istog trenutka, i Arki je odjednom postao svestan sopstvenog podrhtavanja.

Stvar u ćošku bila je veličine veoma krupnog slepog miša, kao oni koji su obitavali u Čudnovatim Pećinama u Lasburgu ili takozvanoj Čudesnoj Pećini (organizovane ture, tri dolara po osobi, mogući posebni porodični popusti) u Pogus Sitiju. Krila su zaklanjala veći deo tela. Nisu bila presavijena, već su ležala u neurednim preklopljenim naborima, kao da je stvar pokušala da ih presavije - ali nije uspela u tome - pre nego što je umrla. Krila su bila crne boje, ili neke veoma tamne, pegavozelene. Ono što se moglo videti od leđa stvorenja bilo je nešto svetlije zelene boje. Deo oko stomaka bio je nekakve sirastobele nijanse, kao unutrašnjost trulog panja ili stabljika uvenulog močvarnog ljiljana. Trouglasta glava bila je nakrivljena na jednu stranu. Koščati oblik - koji je mogao biti kljun ili nos - štrčao je sa lica bez očiju. Ispod njega, zjapila su otvorena usta tog čudovišta. Žučkasta traka vlakna visila je iz usta, kao da je stvar izbacivala iz sebe poslednji obrok dok je umirala. Hjudi je bacio samo jedan pogled na nju i odmah znao da se neće u skorije vreme prihvatiti makarona sa sirom.

Ispod lesa, raširena oko njegovog zadnjeg dela, nalazila se tanka bara zgrušane crne tečnosti. Sama ideja da takva supstanca može predstavljati neku vrstu krvi, terala je Hjudija da vrisne od muke. Pomislio je: Neću je dodirnuti. Pre bih ubio rođenu majku nego što bih dotakao bilo šta slično.

Još uvek je razmišljao o tome kada je krajičkom oka spazio dugačku drvenu šipku. Tiho je vrisnuo i trgnuo se. “Arki, nemoj!” povikao je, ali je bilo prekasno.

Posle toga, Arki nije umeo da objasni zašto je bocnuo tu stvar u ćošku - bio je to jednostavno neki jak nagon kome se prepustio pre nego što je uopšte postao svestan svojih pokreta.

Kada je vrh drške na grabuljama dotakao mesto gde su krila ležala presavijena jedno preko drugog, začuo se zvuk sličan šuštanju listova papira, istovremeno propraćen veoma lošim mirisom koji je podsećao na stari kiseli kupus. Njih dvojica su to jedva primetili. Izgledalo je kao da se vrh glave tog stvorenja ljušti, otkrivajući mrtvo i staklasto oko veličine fabričkog kugličnog ležaja.

Arki je zakoračio unazad, hitro ispuštajući grabulje iz ruke; grabulje su zvonko udarile o beton dok je čovek stavljao obe šake preko usta. Iznad raširenih prstiju, oči su počele da mu se pune prestravljenim suzama. Hjudi je jednostavno stajao na svom mestu, ukočen od straha.

“Bio je to očni kapak”, rekao je tihim, promuklim glasom. “Samo kapak, i ništa više. Drmnuo si ga svojim grabuljama, budalo. Drmnuo si ga i on se otvorio.”

“Isuse, Hjudi!”

“Mrtvo je.”

“Isuse, gospode bože…”

“Mrtvo je, u redu?”

“U…u redu”, promucao je Arki svojim ludim švedskim naglaskom. Hjudi ga je jedva razumeo. “Kidajmo odavde.”

“Prilično si pametan za jednog domara.”

Krenuli su zajedno ka vratima - polako unazad, korak po korak, ne želeći da ispuste stvorenje iz vidika. Pored toga, znali su da će izgubiti kontrolu i pojuriti čim budu ugledali vrata. Bezbednost koju su vrata pružala. Obećanje normalnog sveta s druge strane tih vrata. Bila im je potrebna ćela večnost da stignu do njih.

Arki je prvi izašao napolje i počeo duboko da udiše čist letnji vazduh. Hjudi je izašao iza njega i snažno zalupio vrata. Onda su se njih dvojica nekoliko trenutaka nemo posmatrali. Arki više nije bio bled; lice mu je potpuno požutelo. Hjudiju je izgledao kao sendvič sa sirom, ali bez hleba.

“Šta se ti smeješ?” upitao ga je Arki. “Šta je tako smešno?”

“Ništa”, rekao je Hjudi. “Samo se trudim da me ne obuzme histerija.”

“Hoćeš li sada pozvati narednika Šundista?”

Hjudi je klimnuo glavom. Stalno je razmišljao o tome kako je pola glave tog stvorenja počelo da se ljušti kada ga je Arki bocnuo. Palo mu je na pamet da će, barem u snovima, često viđati tu scenu, i kasnije se ispostavilo da je bio potpuno u pravu.

“A da pozovemo i Kertisa?”

Hjudi je nakratko razmislio o predlogu, ali je onda odmahnuo glavom. Kert je imao mladu ženu. Mlade žene su volele da im muževi budu kod kuće, i kada ne bi dobile ono što su želele barem nekoliko noći u toku nedelje, znale su da postavljaju razno-razna pitanja, ponašajući se povređeno. To je bilo sasvim prirodno. Kao što je bilo prirodno da mladi muževi ponekad odgovaraju na njihova pitanja, čak i kada znaju da to ne smeju činiti.

“Onda, pozvaćemo samo narednika?”

“Ne”, rekao je Hjudi. “Hajde da uključimo i Sendija Dirboma u ovo. Sendi je pametan momak.”

Sendi se još uvek nalazio, s radarom u ruci, na parkingu restorana Džimi kada se začuo glas iz radija. “Jedinica 14, jedinica 14.”

“14 ovde.” Kao i uvek, Sendi je bacio pogled na svoj sat kada je začuo radio. Bilo je sedam sati i dvadeset minuta.

“Možeš li se vratiti u stanicu, 14? Imamo šifru D, ponavljam, šifru D, čuješ li?”

“3?” upitao je Sendi. U većini američkih policijskih snaga, trojka je značila uzbunu.

“Ne, odrično, ali bi nam svakako tvoja pomoć bila dobrodošla.”

“Jasno.”

Vratio se u stanicu nekih desetak minuta pre nego što je narednik stigao svojim privatnim kolima, koji je, usput rečeno, bio international harvester pik-ap, stariji čak i od Ajkijevog forda. Do tada se vest već pročula i Sendi je ugledao pravu policijsku konvenciju ispred garaže B - momci su stajali priljubljeni uz prozore, buljeći u unutrašnjost garaže. Brundedž i Rašing, Kol i Devo, Hjudi Rojer. Arki Arkanijan je pravio male krugove iza njih, s rukama duboko zavučenim u džepove svojih pantalona i čelom toliko namrštenim da je izgledalo kao stepenice. Ipak, nije čekao na svoj red da priđe prozoru. Arki je, barem za to veče, video i više nego što je želeo.

Hjudi je izvestio Sendija o svemu što se dogodilo i Sendi je lično bacio pogled na stvorenje sklupčano u ćošku garaže. Takođe je pokušao da pogodi šta će naredniku biti potrebno kada stigne, te je stavio sve predmete u kartonsku kutiju i smestio je pored bočnih vrata.

Utom je i Toni naišao; parkirao je pik-ap popreko starog školskog autobusa i zatim potrčao ka garaži B. Grubo je odgurnuo Karla Brundadža od prozora koji je bio najbliže mrtvom stvorenju i ostao zagledan u njega dok mu je Hjudi podnosio izveštaj. Kada je Hjudi završio, Toni je pozvao Arkija i saslušao Arkijevu verziju priče.

Sendi je pomislio da su Tonijeve metode baratanja s roudmasterom stavljene na probu te večeri - potvrdilo se da je ispravno razmišljao. Ostali radnici čete D polako su počeli da se pojavljuju tokom njegovog ispitivanja. Većina ljudi bila je van dužnosti. Onih nekoliko u uniformama nalazilo se dovoljno blizu da skoknu do stanice kada su čuli Hjudijevu šifru za bjuika. Ipak, niko nije glasno razgovarao, niko se nije gurao kako bi bolje video; nijedan policajac nije ometao Tonijevu istragu ili postavljao glupa pitanja. Iznad svega, niko nije paničio niti se brecao na druge. Da su reporteri, slučajno, bili na mestu događaja i prisustvovali atavističkoj moći tog stvorenja - stvorenja koje je i dalje bilo stravično i nekako preteče uprkos svom mrtvom statusu - Sendi nije želeo ni da pomisli kakve bi bile posledice u tom slučaju. Kada je, sledećeg dana, spomenuo to naredniku Šundistu, narednik se samo nasmejao. “Kardifski džin iz pakla”, rekao je. “7b bi bila posledica, Sendi.”

I jedan i drugi, sadašnji i budući narednik, znali su kako štampa naziva tu vrstu kontrole informacija, barem kada su kontrolori bili* policajci: fašizam. To je, nesumnjivo, bila preteška reč, ali nijedan od njih nije zaista sumnjao u činjenicu da se razno-razne vrste zloupotreba nalaze odmah niz put. (Ako želiš da vidiš policajce van kontrole, pogledaj Los Anđeles, rekao je Toni jednom prilikom. Na svaka tri dobra imaš dva Hitler Jungen idiota na motorima.) Međutim, slučaj s bjuikom bio je specijalan slučaj. Nijedan od njih nije sumnjao u to.

Hjudija je zanimalo da li je pravilno postupio kada je odlučio da ne pozove Kertisa. Brinuo se da će se Kert osećati izostavljenim, zaboravljenim. Ako narednik to želi, rekao je Hjudi, mogao bi na trenutak da skokne do stanice i pozove Kertisa. Biće mu više nego drago da to učini.

“Kertisu je dobro tamo gde se nalazi”, rekao je Toni, “i potpuno će razumeti kada mu se bude objasnilo zašto nije obavešten. Što se vas ostalih tiče…”

Toni se udaljio od velikih garažnih vrata. Kretao se lako i opušteno, ali mu je lice bilo sasvim bledo. Prizor te spodobe u ćošku uticao je i na njega, iako ju je video samo kroz prozor. Sendi se osećao isto kao narednik. Međutim, takođe je mogao osetiti narednikovo uzbuđenje, tvrdoglavu radoznalost koju je delio sa Kertisom. Taj pulsirajući zvuk koji je govorio: Jebo te bog! Da jebeno ne VERUJEŠl Sendi ga je čuo i prepoznao, mada nije osećao isto ushićenje, čak ni delić njega. Mislio je da ga ni ostali ne osećaju. Svakako je Hjudijeva radoznalost — i Arkijeva - brzo splasnula. “Otišla u večna lovišta”, rekao bi Kertis da je bio prisutan.

“Vi, momci na dužnosti. Pažljivo slušajte šta ću vam reći”, rekao je Toni. Imao je onaj titravi, iskrivljeni osmeh na licu, ali se Sendiju činilo da se osmehuje na silu. “Požari bukte u Statleru, poplave u Lisburgu, a u poguskom okrugu vlada epidemija sitnih krađa; sumnjamo na Amiše.”

Ljudi su se tiho nasmejali njegovoj šali.

“Dakle, šta čekate?”

Nastala je čitava pometnja dok su policajci na dužnosti odlazili; začulo se brujanje ševroletovih V-8 motora. Momci van dužnosti zadržali su se još neko vreme, ali niko nije morao da im kaže - hajdete momci, krenite svojim putem, predstava je završena. Sendi je pitao narednika da lije potrebno da i on nastavi s patroliranjem.

“Ne, policajče”, rekao je narednik, “ti oŠta ješ sa mnom.” Krenuo je žustro ka bočnim vratima garaže, zaustavljajući se samo onoliko dugo koliko mu je trebalo da proveri stvari koje je Sendi stavio u kartonsku kutiju: jedan Polaroid foto-aparat za snimanje dokaznog materijala, dodatni film, metar, oprema za skupljanje dokaza. Sendi je takođe zgrabio iz kuhinjice nekoliko zelenih kesa za đubre.

“Odlično odrađeno, Sendi.”

“Hvala, gospodine.”

“Spreman si za ulazak?”

“Jesam, gospodine.”

“Uplašen?”

“Da, gospodine.”

“Uplašen koliko i ja, ili nešto manje?”

“Ne znam.”

“Ni ja. Ali svakako sam uplašen. Ako se onesvestim, prihvati me.”

“Samo padnite u mom pravcu, gospodine.”

Nasmejao se na to. “Hajdemo. Izvoli u moju sobu za primanja, rekao je pauk muvi.”

Uplašeni ili ne, njih dvojica su sproveli prilično temeljnu istragu. Sarađivali su na pravljenju dijagrama unutrašnjosti garaže, i kada je Kert kasnije dao Sendiju kompliment za to, Sendi je klimnuo glavom i složio se da su to dobro obavili. U stvari, dijagram je bio dovoljno dobar za sud. Ipak, dosta linija je bilo nekako drhtavo iscrtano. Ruke su im se tresle od onog trenutka kada su ušli u garažu, i nisu se smirile sve dok nisu izašli napolje.

Otvorili su gepek jer je bio otvoren kada je Arki prvi put pogledao kroz prozor, i iako je bio prazan kao i uvek, snimili su ga svojim polaroidom. Uzeli su snimke i termometar (čija se igla do tada već popela na dvadeset dva stepena), uglavnom zato što je narednik Šundist smatrao da bi Kert želeo i taj podatak. Slikali su i leš u ćošku, i to iz svakog mogućeg ugla. Svaki snimak pokazivao je to neopisivo oko. Bilo je sjajno, kao svež katran. Sendi je poželeo da vrisne od užasa kada je ugledao svoj odraz u njemu. Svake dve-tri sekunde, jedan od njih dvojice bacao je pogled preko ramena prema bjuiku roudmasteru.

Kada su završili sa snimanjem fotografija, od kojih su neke uzete s metrom postavljenim pored leša, Toni je istresao jednu od kesa za otpatke. “Uzmi lopatu”, rekao je.

“Zar ne želiš da ostaviš nakazu dok Kertis…”

“Probni državni policajac Vilkoks može da vidi stvorenje dole u magacinu”, rekao je Toni. Glas mu je bio čudno stegnut - skoro kao da se davi - i Sendi je shvatio da se verovatno iz petnih žila trudi da ne povrati. Sendijev stomak je takođe reagovao, verovatno u znaku saosećanja. “Tamo može da ga posmatra do mile volje. Barem jednom u životu ne moramo da brinemo o kidanju lanca dokaza, jer nijedan državni tužilac neće biti uključen u ovo. U međuvremenu, pokupićemo ovo sranje.” Nije vikao, ali se osećala oštrina u njegovom glasu.

Sendi je uzeo lopatu koja je visila na zidu i gurnuo je ispod mrtvog stvorenja. Krila su proizvodila nekakvo papirasto šuštanje i užasan krčkajući zvuk. Onda se jedno krilo otvorilo, otkrivajući crni ćosavi bok. Po drugi put, od kada su njih dvojica ušli u garažu, Sendi je jedva uspeo da obuzda vrisak. Nije mogao tačno da objasni zbog čega, ali je nešto duboko u njegovoj glavi molilo da više ne gleda te strahote.

I sve vreme su udisali čudan miris. Taj kiseli, kupusasti smrad.

Sendi se zagledao u graške znoja koje su izbile svuda po čelu narednika Tonija Sundista. Neke od njih su se odvojile i počele da klize niz njegove obraze, ostavljajući tragove slične suzama.

“Nastavi”, rekao je narednik, držeći kesu otvorenom. “Nastavi, samo nastavi, Sendi. Ubaci to čudo unutra pre nego što se userem od straha.”

Sendi je ubacio leš u kesu, osećajući se pomalo bolje kada je težina skliznula sa lopate. Obojica su se osećali znatno bolje kada je Toni posuo crvenu pilje vinu (koja se inače koristila za skupljanje motornog ulja na putevima) preko lepljive mrlje u ćošku. Toni je uvio vrh kese, sa stvorenjem unutra, i zatim ga svezao u čvor. Kada je i to obavljeno, obojica su krenuli nazad ka vratima.

Toni se zaustavio sekund pre nego što su stigli do njih. “Fotografiši ono”, rekao je, pokazujući na mesto visoko iznad velikih vrata garaže, odmah iza bjuika - vrata kroz koja je Džoni Parker ušlepovao automobil. Toniju Sundistu i Sendiju Dirbomu činilo se kao da je od tada prošla čitava večnost. “I ono tamo, i tamo, i ono tamo.”

Sendi u prvi mah nije video na šta narednik pokazuje. Skrenuo je pogled, trepnuo jedanput ili dvaput, zatim ponovo pogledao. I tu, pred svojim očima, ugledao je tri ili četiri tamnozelene mrlje koje su podsetile Sendija na prašinu koja se može istrljati s krila leptirića. U vreme kada su bili deca, ozbiljno su se zaklinjali jedni drugima da je prašina od leptirića u stvari smrtonosni otrov, i da te može oslepeti ako ti dospe na prste i ako odmah nakon toga protrljaš oči.

“Vidiš šta se dogodilo, zar ne?” upitao je Toni dok je Sendi dizao fotoaparat i nameštao se da uslika prvo mesto. Aparat mu se činio veoma teškim i ruke su mu i dalje podrhtavale, ali je uspeo nekako da obavi posao.

“Ne, naredniče, ja, ah… pretpostavljam da ne vidim.”

“Šta god da je ova stvar - ptica, slepi miš, neka vrsta robota, - izletela je kada su se vrata gepeka podigla. Udarila je o zadnja vrata, to je bila prva mrlja, a zatim je počela da se odbija o zidove. Jesi li ikada video pticu uhvaćenu u garažu ili štalu?”

Sendi je klimnuo glavom.

“Baš tako.” Toni je obrisao znoj sa svog čela i pogledao u Sendija. Bio je to pogled koji mlađi čovek nikada nije zaboravio. Nikada nije video narednikove oči tako ogoljene kao u tom trenutku. Bio je to, pomislio je Sendi, pogled koji je ponekad mogao da se vidi na licima male dece kada bi policija uskočila da smiri slučaj nasilja u porodici.

“Čoveče”, rekao je Toni tupim glasom., Jebem ti sve!”

Sendi je klimnuo glavom.

Toni je bacio pogled na kesu. “Misliš da izgleda kao slepi miš?”

“Da”, rekao je Sendi, zatim odmah: “Ne.” Nakon još jedne kratke pauze, dodao je: “Sranje.”

Toni se iznenada nasmejao; smeh mu je zazvučao nekako iskrzano. “To je veoma precizno. Da svedočiš na sudu, nijedan tužilac ne bi uspeo to da izvrne.”

“Ne znam, Toni.” Ono za šta Sendi jeste znao bila je potreba da prekine čavrljanje i izađe napolje na čist vazduh. “Šta ti misliš?”

“Pa, ako bih ga morao nacrtati, izgledao bi kao slepi miš”, rekao je Toni. “Izgleda kao slepi miš čak i na našim fotografijama. Ali… ne znam kako to da kažem, ali…”

“Ne oda je utisak da je slepi miš”, rekao je Sendi.

Toni se bledo osmehnuo i uperio prst u Sendija, kao da drži pištolj. “Veoma Zen od tebe, žutokljunče. Ali one mrlje na zidu pokazuju da se barem ponašalo kao slepi miš, ili kao zarobljena ptica. Letelo je oko garaže dok se nije mrtvo skljokalo u ćošak. Sranje! S obzirom na ono što znamo, možda je umrlo od straha.”

Sendi se prisetio sjajnog mrtvog oka, koje je bilo skoro previše vanzemaljsko da bi se gledalo, i tada je shvatio, po prvi put u životu, koncept koji je izneo narednik Toni Šundist. Umreti od straha? Da, to je svakako bilo moguće. Stvarno jeste. Onda mu se učinilo kao da narednik čeka na njegov odgovor, pa mu je rekao: “Ilije možda toliko snažno udarilo o zid da je slomilo sopstveni vrat.” Pala mu je na pamet još jedna ideja. “Ili - slušaj me, Toni - možda ga je vazduh ubio.”

“Šta kažeš?”

“Možda…”

Međutim, Tonijeve oči su zacaklile i počeo je da klima glavom. “Svakako”, rekao je. “Možda je vazduh s druge strane bjuikovog gepeka drugačiji vazduh od našeg. Možda bi za nas predstavljao otrovni gas… možda bi nam iskidao pluća na komadiće…”

Sendiju je to bilo više nego dovoljno. “Moram da izađem odavde, Toni, ili ću ja biti taj koji će povratiti.” Ipak, više se plašio da se ne zadavi nego da povrati. Odjednom je, inače široka, cev njegovog dušnika postala uska kao rupica na igli.

* * *

Kada su se konačno ponovo našli napolju (do tada je već bio pao mrak i duvao je neverovatno sladak letnji povetarac), Sendi se osećao znatno bolje. Imao je utisak da je i Toniju laknulo; svakako se nešto boje vratilo u narednikove obraze. Prišli su im Hjudi i još nekoliko policajaca dok je Toni zatvarao bočna vrata na garaži, ali niko nije ništa rekao. Stranac koji ne bi bio upoznat s nedavnim događajima, verovatno bi, nakon što bi video njihova lica, pomislio da je predsednik umro ili da je rat upravo objavljen.

“Sendi?” upitao je Toni. “Je V ti sada bolje?”

“Jeste.” Klimnuo je glavom prema kesi za đubre koja je visila kao mrtvo klatno sa svojom čudnom težinom pri dnu. “Stvarno misliš da je moguće da ga je naš vazduh ubio?”

“Moguće je. Ili se to možda desilo samo od šoka što se našao u našem svetu. Mislim da ne bih mogao dugo da živim u svetu odakle je ono došlo, toliko ti mogu reći. Čak i kada bih mogao da dišem taj drugi…” Toni je zastao jer je Sendi odjednom ponovo izgledao loše. Zapravo, izgledao je užasno. “Sendi, šta ti je? Šta nije u redu?”

Sendi nije bio siguran da 1‘ želi reći svom naredniku šta nije u redu, čak nije bio siguran ni da V mu može to reći. Ono što mu je palo na pamet bio je Enis Raferti. Pomisao na nestalog policajca, dodata onome što su upravo otkrili u garaži B, dovodila je do zaključka koji Sendi uopšte nije želeo da uzme u obzir. Ipak, kada mu se misao jednom zavrtela u glavi, nije više mogao da je se otarasi. Ako je bjuik bio neka vrsta transportnog vozila koje je vodilo do drugog sveta, i ako je stvorenje slično šlepom mišu prošlo u jednom pravcu, onda je Enis Raferti najverovatnije prošao u drugom.

“Sendi, pričaj sa mnom.”

“Sve je u redu, šefe”, odgovorio je Sendi, zatim je morao da se sagne i rukama čvrsto stegne kolena. Bio je to dobar način da se izbegne padanje u nesvest, naravno pod pretpostavkom da čovek ima dovoljno vremena da iskoristi tehniku. Ostali su stajali oko njega i posmatrali ga, još uvek bez reči, s izrazima lica koji su jasno govorili - Kralj je mrtav, dugoživeći kralj.

Konačno se svet smirio i Sendi se polako uspravio. “Dobro sam”, rekao je. “Stvarno.”

Toni mu se nakratko zagledao u lice, i onda klimnuo glavom. Neznatno je podigao zelenu kesu. “Ovo ide u orman za skladištenje odmah pored magacina, u onaj mali u kome Endi Koluči drži svoje knjige.”

Začuo se tih i nervozan smeh.

“Ta soba biće dostupna samo meni, Kertisu Vilkoksu i Sendiju Dirbomu. Nikom više, razumete me? SUD, ljudi.”

Samo uz dozvolu. Klimnuli su glavama.

“Sendi, Kertis i ja - ovo je sada naša istraga, to smo odredili.” Stajao je uspravno u sumraku, skoro kao u stavu mimo, držeći kesu za otpatke u jednoj ruci i fotografije u drugoj. “Sve ovo je dokazni materijal. Dokazi čega, to još nisam ustanovio. Ako bilo kome od vas padnu na pamet neke ideje, obavestite me. Ako vam se čine kao sulude, obavestite me još brže. Ovo je luda situacija. Ali, luda ili ne, rešićemo ovaj slučaj. Rešićemo ga, kao i svaki drugi. Ima li pitanja?”

Nije bilo nikakvih pitanja. Ili, ako bi čovek želeo da sve sagleda iz druge perspektive, pomislio je Sendi, nije bilo ničeg drugog osim pitanja.

“Moramo stalno imati čoveka pored garaže”, rekao je Toni.

“Stražarska dužnost, naredniče?” upitao je Stiv Devo.

“Nazvaćemo to nadzorom”, rekao je Toni. “Hajde, Sendi. Ostaćeš sa mnom dok ne uskladištim ovu stvar. Ne želim da je sam nosim dole, i to je čista istina.”

Dok su prelazili preko parkinga, Sendi je čuo Arkija Arkanijana kako govori da će Kertis biti besan zato što ga niko nije pozvao, sačekaj i videćeš, taj će se momak razljutiti više od pokvašene mačke.

Međutim, Kertis je bio previše uzbuđen da bi se ljutio; previše je bio zauzet pokušajima da napravi neki red među poslovima koje je želeo obaviti; i imao je previše pitanja. Pre nego što je odjurio dole da baci pogled na leš stvorenja koje su bili našli u garaži B, postavio je samo jedno: gde je Mister

Dilon bio prethodne večeri? S Orvilom, rečeno mu je. Orvil Geret je često vodio Mister Dilona svojoj kući, naročito kada bi uzimao slobodne dane.

Sendi Dirbom je bio osoba koja je obavestila Kerta o svemu (uz Arkijevu svesrdnu pomoć). Kert je nemo slušao, dižući obrve u čudu dok je Arki objašnjavao kako je ceo vrh glave tog stvorenja nekako počeo da se ljušti, otkrivajući oko. Obrve su mu se ponovo podigle kada mu je Sendi rekao za mrlje na vratima i zidovima, i kako su ga podsetile na prašinu od leptirića. Postavio je svoje pitanje o Mister Dilonu, dobio odgovor, zatim je zgrabio par hirurških rukavica iz opreme za skupljanje dokaza, i skoro trčeći sišao u magacin. Sendi je pošao s njim. Nekako mu se činilo da je to njegova dužnost, s obzirom da ga je Toni prozvao jednim od glavnih istražitelja, ali je ipak ostao u magacinu dok je Kertis preturao po ormaru u kome je Toni ostavio kesu za đubre. Sendi je čuo kako kesa šuška dok je Kertis odvezivao čvor na vrhu; koža mu se naježila od zvuka.

Šuš, šuš, šuš. Pauza. Još jedan šuš. Zatim, veoma tihim glasom: “Gospode bože.”

Trenutak kasnije, Kertis je izjurio s rukom na ustima. Toalet se nalazio na polovini hodnika koji je vodio do stepenica. Policajac Vilkoks stigao je do njega u poslednjem trenutku.

Sendi Dirbom je seo za neuredan radni sto u magacinu; slušajući ga kako povraća, znao je da povraćanje verovatno nema nikakvog značenja u celoj stvari. Kertis nije nameravao da odustane. Leš tog stvorenja svakako mu se zgadio isto koliko i Arkiju ili Hjudiju ili bilo kome od njih, ali se ipak vratio da ga detaljnije pregleda, zgađen ili ne. Bjuik - kao i stvari vezane za bjuik - postale su njegova strast. Čak i u trenutku kada je izlazio iz skladišnog ormara, s knedlom u grlu, bledim obrazima i rukom preko usta, Sendi je mogao videti bespomoćno uzbuđenje u njegovim očima, samo neznatno pomračeno fizičkim neugodnostima. Strast je najteže iskušenje.

Hodnikom se prolomio šum tekuće vode. Zvuk je naglo zamro, i Kertis se vratio u magacin, brišući usta papirnim ubrusom.

“Prilično gadno, zar ne?” upitao je Sendi. “Čak i mrtvo.”

“Prilično gadno”, složio se Kertis, vraćajući se do ormara. “Mislio sam da sam te dobro razumeo, ali je to unutra ipak bilo pravo iznenađenje.”

Sendi je ustao i prišao vratima. Kert je ponovo gledao u kesu, ali nije zavlačio ruke unutra. Barem ne još. To je predstavljalo olakšanje. Sendi nije želeo da gleda kako momak dodiruje tu stvar, čak i sa rukavicama. Nije želeo ni da razmišlja o dodirivanju spodobe.

“Šta misliš, da li je trampa bila u pitanju?” upitao je Kert.

“Molim?”

“Trampa - Enis za ovu stvar.”

Sendi na trenutak nije znao kako da mu odgovori. Nije mogao da mu odgovori. Ne zato stoje ideja bila stravična (iako ona to jeste bila), već zato što je momak tako brzo došao do tog zaključka.

“Ne znam.”

Oslonjen na pete svojih cipela, Kertis se klatio napred-nazad, mršteći se na plastičnu kesu za đubre. “Mislim da nije”, rekao je nakon nekog vremena. “Kada se trampiš, uglavnom se ceo dogovor završi u isto vreme. Zar ne?”

“Uglavnom, da.”

Zatim je zatvorio kesu i, s očiglednom neodlučnošću, ponovo svezao čvor. “Seciraću ga”, rekao je.

“Kertise, ne! Isuse!”

“Da.” Okrenuo se prema Sendiju, stegnutog i bledog lica, očiju sjajnih poput zvezda. , “Neko mora to da učini, a i sam znaš da ga ne mogu odneti na Odeljenje za biologiju na Horliksu. Narednik je rekao da ovo mora ostati među nama, i mislim da je to ispravna odluka, ali ko će se onda pozabaviti seciranjem? Samo ja. Ukoliko mi nešto ne nedoŠta je.”

Sendi je pomislio: Ne bih odneo tu stvar na Horliks čak i da Toni nije rekao ni jednu jedinu prokletu reč o čuvanju tajne. Verovatno možeš podneti činjenicu da mi znamo o čemu se radi, verovatno zato što niko ne želi da se bakće s tim osim Tonija, ali da ga deliš s nekim? S nekim ko ne nosi sivu pensilvanijsku uniformu i ko ne zna kada je vreme da se traka na kapi prebaci s potiljka i stavi ispod brade?S nekim ko bi te možda preduhitrio i nekako uzeo stvar u svoje ruke? Cisto sumnjam.

Kertis je skinuo svoje rukavice. “Problem je u tome što nisam ništa secirao još od Čonsija, mog prasećeg fetusa na času biologije u srednjoj školi. To je bilo pre devet godina, i dobio sam trojku na kraju. Ne želim da sjebem ovo, Sendi.”

Onda ga uopšte nemoj dirati.

Sendi je pomislio to, ali nije ništa rekao na glas. Nije bilo nikakve svrhe da govori.

“Dakle, šta da se radi.” Momak je sada pričao sam sa sobom - sam sa sobom. “Uspeću nekako. Pripremiću se. Imam dovoljno vremena. Nema svrhe biti nestrpljiv. Radoznalost je ubila mačku, ali je satisfakcija…”

“Šta ako je to laž?” upitao je Sendi. Bio je iznenađen saznanjem da mu je ta mala izreka išla na živce. “Šta ako nema nikakve satisfacije? Šta ako nikada ne uspeš da resiš x?”

Kurt ga je pogledao, skoro šokiran. Onda se široko osmehnuo. “Šta ti misliš da bi Enis rekao? To jest, ako bismo mogli da ga upitamo?”

Sendi je smatrao da je pitanje istovremeno odbrambeno i bezosećajno. Otvorio je usta da bi to rekao - da bi rekao nešto, u svakom slučaju - ali ipak nije. Kertis Vilkoks nije mislio ništa loše; on je lebdeo zbog mnogo adrenalina i uzbuđenja, kao neki naduvani narkić. I stvarno jeste bio dete. Sendiju je to bilo jasno, iako su bili približnih godina.

“Enis bi ti rekao da budeš pažljiv”, odgovorio je Sendi. “Utoliko sam siguran.”

“I biću”, složio se Kertis, krećući uz stepenice. “Naravno da ću biti pažljiv.” Ali to su bile samo reči, kao molitve kroz koje projuriš tokom nedeljne mise da bi što pre izašao iz crkve. Sendi je to znao, iako probni državni policajac Vilkoks nije.

U nedeljama koje su usledile, Toniju Šundistu je postalo jasno (da ne pominjem ostale radnike u četi D) da nemaju dovoljno ljudstva da održe dvadesetčetvoročasovni nadzor nad bjuikom u garaži. Nisu im ni vremenske prilike išle u prilog; druga polovina avgusta bila je kišovita i neverovatno hladna.

Posetioci su predstavljali dodatnu glavobolju. Ispostavilo se da četa D ipak ne živi pod staklenim zvonom na vrhu brda. Odmah do njih nalazio se pauk servis, okružni tužilac (i njegovo osoblje) bili su nešto dalje niz put, a bilo je tu i advokata i pripravnika koji su se rashlađivali u ćošku za loše momke. Povremene ekskurzije prošle bi njihovim krajem, a bio je tu i uobičajeni broj ljudi koji su svesrdno podnosili žalbe (protiv svojih komšija, protiv svojih bračnih drugova, protiv amiških vozača koji su zauzimali preveliku površinu na putevima, protiv samih državnih policajaca). Stanicu su posećivale žene čiji su muževi zaboravili svoju užinu kod kuće (u vidu sendviča, a ponekad i čokoladnih kolača), a najviše je bilo znatiželjnog javnog mnjenja koje je želelo lično da vidi na šta se troše njihovi oporezovani dolari. Ovi poslednji uglavnom su bili razočarani i iznenađeni mirom koji je vladao u stanici, standardnim i svakodnevnim birokratskim poslovima. Stanica uopšte nije ličila na policijske stanice koje su viđali u televizijskim serijama.

Jednoga dana, otprilike krajem meseca, stanicu je posetio i statlerov član Zastupničkog doma, zajedno s desetak svojih najbližih prijatelja iz medija, sa željom da se sastane i pozdravi s policajcima, da izjavu o Zakonu o policijskoj pomoći, nauci i infrastrukturi koji je trebalo da dođe na dnevni red pred Domom, zakon koji je taj momak, onako usput, podržavao. Kao i većina američkih zastupnika iz ruralnih okruga, i ovaj momak je izgledao kao malograđanski brica kome se posrećilo na trkama i koji se nadao pušenju pre spavanja. Stojeći pored jednog od policijskih vozila (Sendi je mislio da je u pitanju onaj s otkinutim naslonom za glavu), rekao je svojim prijateljima iz medija koliko je policija u stvari važna, a naročito fini muškarci i žene u pensilvanijskoj državnoj policiji, a još više fini muškarci i žene iz čete D (tu je malo pogrešio, s obzirom da u to vreme nije bilo ženskih policajaca u četi D, ali ga nijedan od policajaca nije ispravio, barem ne dok su kamere snimale). Oni su bili, sudeći po rečima gospodina zastupnika, tanka siva linija koja je razdvajala gospodina i gospođu Javnost; poreskog obveznika od haotične bande, i tako dalje, i tako dalje, bog blagoslovio Ameriku, neka sva vaša deca odrastu uz zvuke violine. Kapetan Diment je došao iz Batlera, verovatno zato što je neko mislio da će njegov čin još nešto pridodati ćelom događaju; kapetan je, nešto kasnije, tihim glasom rekao Toniju Šundistu: “Ta budala s umetkom zamolila me je da izbrišem kazne za prekoračenje brzine koje njegova žena ima na pretek.”

I sve vreme dok je zastupnik brbljao, i grupa obilazila, i reporteri izveštavali, i kamere snimale, bjuik roudmaster je stajao samo pedesetak jardi dalje na svojim debelim luksuznim gumama, plav kao najmračnija noć. Stajao je ispod velikog okruglog termometra koji je Kert zakačio o tavanicu. Stajao je tamo sa svojim meračem kilometraže koji je bio na nuli, i dalje čist kao suza jer se prljavština jednostavno nije zadržavala na njemu. Onim državnim policajcima koji su znali za njega, ta prokleta stvar bila je slična svrabu između lopatica, tom mestu koje… nikako… ne možeš… počešati.

Morali su se suočiti s lošim vremenom, sa brojnim pripadnicima javnosti - mnogi koji su dolazili da hvale porodicu, iako nisu bili njeni članovi - a bilo je tu i policajaca i državnih policajaca iz drugih stanica koji su dolazili u posetu. Ovi poslednji su, na neki način, bili najopasniji jer panduri imaju oštre oči i radoznale umove. Šta bi pomislili da su videli državnog policajca u kabanici (ili izvesnog domara sa švedskim akcentom) kako stoji pored garaže B, kao jedan od onih vojnika koji večito drže stražu ispred Bakingemske palate, i koji povremeno prilazi prozorima na velikim vratima i baca pogled unutra? Da li bi policajac u poseti, nakon takvog prizora, možda postao previše znatiželjan o sadržaju garaže? Da li medved sere u šumi?

Kert je to rešio najbolje što je umeo. Poslao je Toniju dopis u kome je naveo da je prava šteta što rakuni stalno prevrću njihove kante sa smećem i razbacuju ga unaokolo, i da su se Fil Kandleton i Brajan Kol složili da sagrade malu kolibu za skladištenje kanti za smeće. Kertis je mislio da bi pravo mesto za gradnju kolibe predstavljao prazan prostor iza garaže B, naravno, ukoliko se narednik slaže s tim. Narednik Šundist je napisao veliko OK na vrhu dopisa, i taj dopis jeste zaveden u dokumentaciju. Ono što niko nije spomenuo u dopisu bilo je da četa D nije imala nikakvih ozbiljnih problema s rakunima još od vremena kada je Arki kupio u Sirsu nekoliko plastičnih kanti za smeće, onih sa poklopcima koji su se čvrsto zatvarali.

Tri dana nakon što je dopis završio u Tonijevoj korpi za otpatke, koliba je sagrađena, ofarbana (u sivu boju državne policije Pensilvanije, naravno) i spremljena za akciju. Jednostavna i veoma funkcionalna, koliba je bila dovoljno velika za tri polica, dve kante za otpatke i jednog državnog policajca koji je sedeo na kuhinjskoj stolici. Imala je dvostruku svrhu: štitila je policajca na stražarskoj dužnosti od: a) loših vremenskih prilika i b) znatiželjnih pogleda. Svakih deset ili petnaest minuta, stražar bi ustajao, izlazio iz kolibe i bacao pogled kroz jedan od prozora na zadnjim velikim vratima garaže B. U kolibi je bilo mnogo sokova, grickalica, časopisa, a tu se nalazila i pocinkovana kofa. Kofa je imala nalepnicu sa rečima: NISAM VIŠE MOGAO DA IZDRŽIM. To je bilo delo Džekija O‘Hare. Drugi su ga zvali irskim čudom od deteta, i on ih je stalno zasmejavao. Čak ih je zasmejavao i tri godine kasnije dok je ležao na svom krevetu u spavaćoj sobi, s očima staklastim od morfijuma, polako umirući od raka creva; pričao im je, promuklim šapatom, priče o Padinu, čuvaru močvare, dok su ga njegovi stari drugari posećivali i ponekad držali za ruke kada bi bol postala nepodnošljiva.

Doći će vreme kada će četa D da bude potpuno snabdevena video- kamerama - kao i ostale stanice pensilvanijske državne policije - jer su, već početkom devedesetih, sva patrolna kola bila opremljena Panasonic svedok ekranima koji su postavljeni na instrumentalne table. Aparati su se namenski pravili za organizacije zadužene za očuvanje javnog reda i mira, i nisu imali mikrofone. Video-snimci zaustavljanja na putu bili su sasvim zakoniti; usled postojećih zakona o prisluškivanju, to isto nije važilo za audio-snimke. Ali to se sve desilo mnogo kasnije. U kasno leto 1979. godine, morali su da se snađu s video-kamerom koju je Hjudi Rojer dobio za rođendan. Držali su je na jednoj od polica u kolibi; kamera je bila umotana u plastiku i smeštena u sopstvenu kutiju kako bi bili sigurni da će ostati suva. Druga kutija sadržavala je rezervne baterije i desetak praznih kaseta bez traka od celofana da bi bile potpuno pripravne za akciju. Bila je tu i tabla s brojem koji se pisao kredom: to je bila temperatura u garaži B. Ako bi osoba na dužnosti primetila neku promenu, obrisala bi poslednji unos, napisala trenutno stanje i dodala strelicu na gore ili na dole. To je bila jedina pismena dokumentacija koju je narednik Toni Šundist dozvoljavao.

Toni je delovao presrećno zbog takve organizacije. Kertis je pokušavao da se takmiči s njim, ali ponekad jednostavno nije mogao da sakrije svoju brigu i frustraciju. “Neće biti nikoga na straži kada se sledećeg puta bude nešto dogodilo”, rekao je. “Samo čekaj i videćeš da li sam pravu - to se uvek desi. Doći će trenutak kada niko neće želeti da stražari od ponoći do četiri ujutro, i ko god bude sledeći došao, videće da je gepek otvoren i da u ćošku opet leži mrtvo stvorenje. Samo čekaj i videćeš.”

Kert je pokušao da ubedi Tonija da barem sastave spisak ljudi koji su odlazili na stražarsku dužnost. Nije bilo manjka dobrovoljaca, govorio je; ono što je nedostajalo bili su organizacija i raspored, stvari koje su lako mogle da se promene. Toni je ostao nepokolebljiv; neće biti nikakvog traga na papiru. Kada je Kert predložio da sam preuzme još više stražarske dužnosti (mnogi policajci su je prozvali patrola-koliba), Toni je odbio i rekao mu da malo oladi. “Imaš ti i drugih obaveza”, rekao mu je. “Da li moram da te podsećam da imaš ženu?”

Kert je bio dovoljno pametan da drži jezik za zubima dok se nalazio u narednikovoj kancelariji. Međutim, kasnije je dao sebi oduška u razgovoru sa Sendijem; govorio je s neobičnom gorčinom u glasu dok su stajali kraj jednog od ćoškova stanice. “Da sam želeo bračnog savetnika, posavetovao bih se sa prokletim žutim stranama!” rekao je.

Sendi mu se osmehnuo, ali bez previše humora. “Mislim da bi trebalo da počneš da osluškuješ zvuk pucnja”, rekao je.

“O čemu to govoriš?” upitao je Kertis.

“O pucnju. Veoma poseban zvuk. Čuješ ga kada konačno iščupaš glavu iz dupeta.”

Kertis se netremice zagledao u Sendija; obrazi su naglo počeli da mu crvene. “Da li ja propuštam nešto, Sendi?”

“Propuštaš.”

“Šta? Za ime boga, šta propuštam?”

“Svoj posao i svoj život”, odgovorio je Sendi. “Nije bitno kojim redosledom. Imaš problem s tačkom gledišta. Taj bjuik kao da poŠta je previše veliki za tebe.”

“Previše…!” Kert se udario dlanom o čelo, onako kako je to znao da uradi. Zatim se okrenuo ka brdima i zagledao u Šort Hils. Posle nekoliko trenutaka, ponovo je usmerio pažnju na Sendija. “To je nešto vanzemaljsko, Sendi - vanzemaljsko. Kako takva stvar može postati previše velika?”

“U tome i jeste tvoj problem”, odgovorio je Sendi. “Imaš problem s tačkom gledišta.”

Palo mu je na pamet da će sledeća stvar koju Kertis bude izgovorio nesumnjivo dovesti do rasprave, i to prilično oštre. I tako, pre nego što je Kert mogao da odgovori, Sendi je ušao u stanicu. Možda je taj razgovor i imao nekog efekta jer su Kertove molbe za dodatnim dežurstvima potpuno prestale u septembru. Sendi Dirbom nije nikada pomislio da je dečko ugledao svetlost na kraju tunela, ali se činilo da je ipak shvatio koliko je predaleko otišao, barem za neko vreme. Što je svakako bilo dobro, ali ipak nedovoljno dobro. Sendi je mislio da će bjuik uvek biti previše veliki za Kertisa. A opet, na svetu su uvek postojale dve vrste ljudi. Kert je bio od one vrste koja je verovala da satisfakcija stvarno vraća mačke iz mrtvih.

Počeo je da se pojavljuje u stanici s knjigama iz biologije, umesto sa svojim časopisima o pecanju. Ona koja se najčešće viđala pod njegovom mišicom ili na kazančetu u toaletu bila je Dvadeset elementarnih seciranja od dr Džona H. Maturina - izdanje harvardske štampe iz 1968. godine. Kada su, jednog popodneva, Bak Flanders i njegova žena otišli kod Kerta na večeru, Mišel Vilkoks se požalila na muževljev ’’stravičan novi hobi”. Počeo je da dovlači kući uzorke iz medicinske laboratorije, govorila je, i deo podruma koji je pre samo godinu dana odredio za svoju mračnu komoru sada je stalno smrdeo na hemikalije iz mrtvačnice.

Kert je počeo da radi s miševima i zamorčićima, zatim je prešao na ptice, postepeno napredujući sve do rogaste sove. Ponekad je donosio svoje uzorke na posao. “Niste vi još ništa proživeli”, rekao je Met Babicki jednoga dana, obraćajući se Orvilu Geretu i Štivu Devou, “sve dok ne siđete dole po kutiju novih hemijskih olovaka i naiđete na teglu formaldehida sa sovinim okom koje se ležerno odmara na poklopcu fotokopir mašine. Čoveče, to te stvarno razbudi.”

Kada je konačno savladao sovu, Kertis je brzo prešao na slepe miševe. Secirao je osam ili devet životinjica; svaki je uzorak bio iz različite vrste. Nekoliko njih lično je ulovio u svom dvorištu; ostatak je naručio iz radnje s biološkom opremom u Burgu. Sendi nikada nije zaboravio dan kada mu je Kertis pokazao južnoameričkog slepog miš-vampira koji stoji zakucan za ploču. Stvorenje je bilo dlakavo, smeđkasto na stomaku i somotski crno na vlaknastim krilima. Njegovi sitni špicasti zubi bili su iskeženi u psihotičan osmeh. Creva su se jasno videla zahvaljujući Kertisovoj sve naprednijoj tehnici. Sendi je verovao da bi profesor biologije u Kertovoj srednjoj školi — onaj koji mu je dao samo trojku - sigurno bio prijatno iznenađen brzinom kojom je njegov stari učenik napredovao.

Naravno, kada je strast pokretač, svaka budala može postati profesionalac.

Nekako u vreme kada se Kertis Vilkoks učio finoj umetnosti seciranja uz pomoć dr Maturina, Džimi i Rozalin su se nastanili u bjuiku 8. Oni su bili Tonijeva ideja koja mu je, inače, pala na pamet jednoga dana u robnoj kući dok je njegova žena isprobavala odeću. Za oko mu je zapao neverovatan natpis na radnji s kućnim ljubimcima: UĐITE UNUTRA I PRIDRUŽITE SE PROVODU NAŠIH VOLUHARICA!

Toni se nije baš u tom trenutku pridružio provodu voluharica - njegova žena bi postavila hiljadu pitanja - ali je zato već sledećeg dana poslao velikog Džordža Stankovskog, s novcem iz policijskog fonda i naređenjem da kupi par voluharica. Kao i plastičnu kutiju u kojoj će živeti.

“Da li da im kupim i nešto hrane?” upitao je Džordž.

“Ne”, odgovorio je Toni. “Apsolutno ne. Kupićemo par voluharica i pustićemo ih da umru od gladi u garaži.”

“Zaista? To mi se čini nekako nehumano…”

Toni je uzdahnuo. “Da, kupi im hranu, Džordže. Svakako im kupi i hranu.”

Jedino na čemu je Toni insistirao bilo je da kutija za voluharice bude dovoljno velika (ili mala) da udobno stane na prednje sedište bjuika. Džordž je kupio lepu kutiju, ne baš najbolju, ali svakako pri vrhu lestvice. Bila je napravljena od žute providne plastike, i imala je dugačak hodnik s povećim odajama s obe strane. Jedna od soba predstavljala je trpezariju za voluharice dok je druga bila namenski sređena kao teretana. Trpezarija je imala posudu za hranu i vodenu bocu zakačenu s jedne strane; teretana je imala točak za vežbanje.

“Žive bolje od većine ljudi”, rekao je Orvil Geret.

Fil, koji je posmatrao kako Rosalin sere u posudu za hranu, rekao je: “Govori u svoje ime.”

Dikija-Daka Eliota, možda ne baš najpametnijeg konja u konjušnici, zanimalo je zašto su odlučili da drže voluharice u bjuiku. Zar to nije bilo nekako opasno?

“Pa, videćemo, zar ne?” rekao je Toni tihim glasom. “Videćemo da li jeste ili nije.”

Jednoga dana, nedugo nakon što je četa D usvojila Džimija i Rosalin, Toni Šundist je prešao sopstveni Rubikon i lagao štampu.

Ne može se reći da je predstavnik četvrte sile bio preterano upečatljiv u ovom slučaju: bio je to samo kržljavi crvenokosi dečak od nekih dvadeset godina, sezonski radnik u Amerikenu za područje Statlera, koji je planirao da se vrati u Ohajo za nekih nedelju ili dve dana. Imao je običaj da sluša sagovornika s napola otvorenim ustima usled čega je, po rečima Arkija Arkanijana, izgledao kao poludela budala. Ali on nije bio budala, i proveo je veći deo jednog zlatnog septembarskog popodneva slušajući gospodina Bredlija Rouča. Bred je ispričao mladom reporteru sve što je znao o čoveku s ruskim akcentom (Bredli je do tada bio sasvim siguran da je momak bio Rus) i o automobilu koji je ostavio iza sebe. Kržljavi riđan, dečko po imenu Homer Osier, želeo je da uradi reportažu o svemu tome i vrati se na koledž kroz velika vrata. Sendi je mislio da momak verovatno zamišlja naslovnu stranu s rečima: MISTERIOZNI AUTOMOBIL. Možda čak: MISTERIOZNI AUTOMOBIL RUSKOG ŠPIJUNA.

Toni se uopšte nije ustručavao; jednostavno je pogledao momka u oči i slagao ga. Verovatno bi učinio istu stvar čak i da je reporter ispred njega bio okoreli Trevor Ronik, vlasnik okružnog Amerikena, čovek koji je zaboravio više reportaža nego što će ih mladi riđan ikada napisati.

“Auto je otišao”, rekao je Toni. Eto je. Jedna laž. Prešao je Rubikon.

“Otišao?” upitao je Homer Osier, vidno razočaran. Držao je veliki minoltin fotoaparat u krilu. VLASNIŠTVO OKRUŽNOG AMERIKENA, pisalo je na vrhu. “Gde je otišao?”

“U Državni biro za zaplene”, rekao je Toni, izmišljajući u momentu tu upečatljivu državnu organizaciju. “U Filadelfiji.”

“Zašto?”

“Stavljaju na aukciju svaki primerak pokretnog gvožđa. Naravno, tek nakon što se uvere da u njima nema sakrivene droge.”

“Naravno. Da li imate neku papirologiju o tom slučaju?”

“Verovatno”, rekao je Toni. “Imam za sve druge slučajeve. Potražiću dokumenta i nazvaću te čim ih nađem.”

“Koliko mislite da će to potrajati, naredniče Šundist?”

“Izvesno vreme, sinko.” Toni je mahnuo rukom prema svojim fiokama i prepunom stolu papira. Osier nije morao znati da se većina tih listova odnosi na nedeljnu poštu poslatu iz Skrentona - sve od najnovijih izveštaja o penzionisanim policajcima do rasporeda za jesenju fudbalsku sezonu - i da će sve završiti u kanti za otpatke pre nego što narednik krene kući. Njegovo umorno mahanje rukom davalo je do znanja da takvih gomila papira ima na sve strane. “Teško je voditi računa o svim tim stvarima. Znaš kako je. Stalno nam govore da će se situacija promeniti kada postanemo kompjuterizovani, ali to se neće dogoditi ove godine.”

“Vraćam se na koledž sledeće nedelje.”

Sedeći na svojoj stolici, Toni se nagnuo napred i znalački zagledao u Oslera. “Nadam se da ćeš se baciti na učenje”, rekao je. “Svet je surov, sinko, ali, ako budeš dovoljno učio, možda i uspeš.”

Nekoliko dana nakon Oslerove posete, bjuik je ispalio još jedan od svojih svetlotresa. Ovoga puta, to se dogodilo tokom prilično sunčanog dana, ali je svejedno bilo prilično zadivljujuće. Sve Kertisove brige o propuštanju sledećeg događaja, potpuno su pale u vodu.

Temperatura u garaži B sasvim je jasno ukazivala da se bjuik ponovo priprema za nešto, padajući sa dvadeset i nešto stepeni na trinaest ili četrnaest, u roku od samo pet dana. Svi su bili nestrpljivi, čekajući na red za stražu u kolibi; svako je želeo da baš on bude na dužnosti kada se nešto dogodi, šta god to nešto bilo.

Brajan Kol je dobio premiju na lutriji, ali su svi državni policajci u stanici na neki način podelili to iskustvo. Oko dva popodne, Brajan je otišao u garažu B kako bi proverio Džimija i Rosalin. Bili su više nego dobro; Rosalin se nalazila u maloj trpezariji dok je Džimi žustro trenirao na točku za vežbanje u teretani. Međutim, kada se Brajan nagnuo malo dalje kako bi proverio njihov rezervoar za vodu, začuo je izvesno brujanje u bjuiku. Bio je to dubok i nepromenljiv zvuk zbog koga ti oči u dupljama vibriraju, a plombe u zubima podrhtavaju. Ispod tog zvuka (ili zajedno s njim) čulo se nešto mnogo užasnije, neka vrsta ljuspastog, nemog šaputanja. Ljubičasto svetio se vrlo sporo širilo preko table s instrumentima i ogromnog volana.

Prisećajući se Enisa Rafertija koji je bez traga nestao pre skoro mesec dana, policajac Kolje u žurbi napustio okolinu garaže. Međutim, nastavio je dalje bez panike; uzeo je video-kameru iz kolibe, namestio je na nogare i stavio novu kasetu unutra. Proverio je vreme na kameri (bilo je tačno) i baterijsko punjenje (bilo je potpuno zeleno). Upalio je svetla pre nego što je izašao napolje, zatim je smestio nogare ispred jednog od prozora, pritisnuo dugme RECORD i dva puta proverio da li se bjuik nalazi tačno ispred objektiva - i bio je. Pošao je ka stanici, zatim je pucnuo prstima, i vratio se nazad do kolibe. Tamo se nalazila mala kesa puna dodataka za video-kameru. Među njima je bio i filter za jačinu osvetljenja. Brajan ga je prikopčao za sočivo video-kamere, ne pritiskajući dugme za PAUSE (veliki i mračni obrisi njegovih ruku na trenutak su sakrili automobil s vidika, a kada su se sklonile, bjuik je opet bio na svom mestu, okupan dubokim sumrakom). Da ga je neko slučajno posmatrao kako radi - možda neko od znatiželjne porodice Javnost koji su hteli da saznaju na šta se tačno troše njihovi oporezovani dolari - niko ne bi pretpostavio koliko je brzo kucalo srce državnog policajca Kola. Bio je istovremeno i uplašen i uzbuđen, ali je sve obavio po propisima. Dosta pozitivnog ide u prilog odličnoj policijskoj obuci, pogotovo kada čovek ima posla s nepoznatim stvarima. Sve u svemu, zaboravio je samo jednu stvar.

Promolio je glavu u Tonijevu kancelariju nekih sedam minuta posle dva i rekao: “Naredniče, prilično sam siguran da se nešto događa s bjuikom.”

Toni je podigao pogled sa svog žutog notesa na kome je beležio prvi nacrt govora koji je trebalo da održi na nekom policijskom simpozijumu te jeseni, i rekao: “Šta to držiš u ruci, Braj?”

Brajan je spustio pogled i ugledao mali rezervoar za vodu. “Ma, nema veze”, rekao je. “Možda im više i neće biti potreban.”

Državni policajci koji su se nalazili u stanici, mogli su jasno da čuju brujanje već u dva sata i dvadeset minuta. Ne može se reći da ih je bilo mnogo; većina je bila postrojena - rame uz rame, kuk uz kuk - ispred prozora na dvoma velikim vratima garaže B. Toni ih je posmatrao neko vreme, razmišljao da li da im naredi da se udalje, ali je konačno ipak odlučio da ih ostavi tamo gde jesu. S jednim izuzetkom.

“Arki.”

“Da, naredniče?”

“Hoću da odeš i pokosiš travnjak ispred stanice.”

“Ali, pokosio sam ga u ponedeljak!”

“Znam. Izgledalo mi je kao da si poslednjih sat vremena kosio samo deo ispod prozora moje kancelarije. Bez obzira na sve, hoću da to ponovo uradiš. S ovim u zadnjem džepu.” Dodao je Arkiju voki-toki. “Ako slučajno naiđe neko ko ne bi smeo da vidi deset pensilvanijskih državnih policajaca postrojenih ispred te garaže, kao da se unutra održava takmičenje u borbi petlova, javi mi. Razumeš?”

“Da, da, razumem.”

“Odlično. Mete! Mete Babicki, dolazi ovamo!”

Met je zadihan dojurio, lica crvenog od uzbuđenja. Toni ga je pitao gde se Kert nalazi. Met je rekao da je momak u patroli.

“Javi mu da se vrati u bazu, šifra D, i da tiho vozi, je P to jasno?”

“Šifra D i tiha vožnja. Jasno!”

Tiha vožnja označavala je vožnju bez rotacionih svetla i sirene. Kert je navodno poštovao to naređenje, ali je ipak bio u stanici već u dva i trideset pet. Niko se nije usudio da ga pita koliko je prešao u poslednjih pola sata. Koliko god da je kilometara bilo u pitanju, stigao je živ i pre nego što je vatromet počeo. Prvo što je učinio bilo je skidanje video-kamere sa tronošca. Sve do završetka vatrometa, video-zapis je bio čedo državnog policajca Kertisa Vilkoksa.

Kaseta (jedna od mnogih sakrivenih u ormanu za skladištenje) čuva ono što se moglo videti i čuti. Bjuikovo brujanje je veoma akustično; zvuči kao olabavljena žica u stereo-zvučniku, i kako vreme prolazi, poŠta je sve glasnije. Kert je snimio veliki termometar s crvenom iglom koja je pokazivala dvanaest stepeni. Tu je i Kertov glas koji traži dozvolu da uđe unutra i proveri Džimija i Rosalin a odmah zatim, čuje se i glas narednika Šundista s rečima dozvola odbijena, oštro i samouvereno, sprečavajući svaki vid protivljenja.

U tri sata, osam minuta i četrdeset jednu sekundu, sudeći po satu na dnu ekrana, svetio poput ljubičastog svitanja počinje da se pomalja na bjuikovom vetrobranu. Posmatrač bi, na prvi pogled, možda pogrešno protumačio ovaj fenomen kao neku vrstu tehničkog problema ili optičke iluzije, ili možda nekog odsjaja.

Endi Koluči: “Šta je to?”

Nepoznati govornik: “Napon struje ili..”

Kertis Vilkoks: “Savetujem onima koji imaju zaštitne naočare da ih stave. Onima koji ih nemaju poručujem da je ovo prilično riskantno, i ja bih se prokleto udaljio što više mogu. Imamo…”

Džeki O‘Hara (verovatno): “Ko je uzeo…”

Fil Kandleton (verovatno): “Gospode bože!”

Hjudi Rojer: “Mislim da ne bismo smeli…”

Komandujući narednik Šundist, smiren kao voditelj na nekom golf turniru: “Namestite te naočare, momci. Ja bih to učinio. Brzo, brzo.”

U tri sata, devet minuta i dvadeset četiri sekunde, ta ista ljubičasta svetlost poŠta je vidljiva na svim prozorima bjuika, pretvarajući ih u bleštava ljubičasta ogledala. Ako se kaseta uspori a zatim pusti kadar po kadar, može se videti pojavljivanje stvarnih odraza na prethodno čistom prozorskom staklu: alatke obešene o eksere, narandžasto sečivo pluga naslonjeno uza zid, ljudi koji stoje napolju i gledaju unutra. Oni koji nose zaštitne naočare izgledaju kao vanzemaljci u nekom jeftinom naučno-fantastičnom filmu. Kert se razlikuje zbog video-kamere koja zaklanja levu stranu njegovog lica. Brujanje poŠta je sve glasnije i glasnije. Zatim, otprilike pet sekundi pre nego što će bjuik početi da ispaljuje svoje iskre, zvuk preŠta je. Čovek koji gleda ovu kasetu može čuti uzbuđenu mešavinu glasova; nijedan se ne može prepoznati, i kao da svi postavljaju pitanja.

Zatim, slika neŠta je po prvi put. Nema više ni bjuika ni garaže B; nestali su u belilu.

“Isuse Hriste, jeste li vi momci videli ovo?” vrišti Hjudi Rojer.

Čuju se vrisci: Udalji se, jebem ti sve, i svakako najdraže u trenucima opasnosti, jebo te bog! Neko kaže: Ne gledaj u njega, a neko drugi kaže: Munje pljušte na sve strane u onom čudnom šta-da-se-radi tonu glasa koji se ponekad može čuti na snimcima iz pilotske kabine gde pilot priča a da toga nije ni svestan, koji jedino zna da mu je ostalo još deset ili dvanaest sekundi života.

Onda se bjuik vraća iz zemlje ozračenja, izgledajući prvo kao beznačajni grumen, a zatim dobija svoj pravi oblik. Tri sekunde kasnije, ponovo izbacuje blesak. Blesak baca guste zrake iz svakog prozora i onda ponovo izbeli sliku. Tokom ovog drugog izbeljenja, Kert kaže: Potreban nam je bolji filter, a Toni odgovara: Možda sledeći put

Fenomen se nastavlja narednih četrdeset i šest minuta; svaki trenutak je snimljen na kaseti. U prvi mah, bjuik bledi i neŠta je sa svakim bljeskom. Onda, kako fenomen počinje da slabi, posmatrač može videti neodređen automobilski oblik duboko zaronjen u bezvučne bljeske svetlosti koji su više ljubičasti nego beli. Ponekad slika podrhtava i pojavi se brz, mrljav kadar ljudskih lica dok Kertis žuri da se pomeri u stranu, nadajući se otkrovenju (ili jednostavno boljem pogledu).

U tri sata, dvadeset osam minuta i sedamnaest sekundi, vidi se kako iskrzana linija vatre izbija iz bjuikovog zatvorenog gepeka(ili možda kroz zatvoren gepek). Puca u vis sve do tavanice odakle se čini kao da se širi u vidu vode u fontani.

Nepoznati glas: “Sranje, visok napon, visok napon!”

Toni: “Đavola je visok napon.” Zatim, verovatno Kertisu: “Nastavi da snimaš.”

Kertis: “Naravno. Ne sumnjaj u to.”

Sledi još nekoliko sevanja munja; neke iskaču iz bjuikovih prozora, neke se dižu iz krova ili gepeka. Jedna iskače ispod kola i poleće pravo ka zadnjim velikim vratima na garaži. Čuju se iznenađeni povici dok ljudi beže unazad, ali kamera oŠta je na mestu. Kert je, u osnovi, bio previše uzbuđen da bi se plašio.

Konačni slabi blesak nastupa u tri sata, pedeset pet minuta i tri sekunde - dolazi sa zadnjeg sedišta, iza vozačevog mesta - i onda sve preŠta je. Može se čuti glas Tonija Šundista: “Zašto ne prištediš bateriju, Kerte? Izgleda kao da je predstava završena.” Kaseta u istom trenutku preŠta je da snima.

Kada se slika ponovo pojavi u četiri sata, osam minuta i šesnaest sekundi, Kert je na ekranu. Ima nešto žuto obmotano oko struka. Bezbrižno maše i kaže: “Odmah se vraćam.”

Toni Šundist - on u tom trenutku upravlja kamerom - odgovara: “Bolje bi ti bilo.” I uopšte ne zvuči bezbrižno.

Kert je želeo da uđe i pro veri kako su voluharice - naravno pod pretpostavkom da su još uvek tamo. Toni je tvrdoglavo i momentalno odbio da da dozvolu. Niko neće ulaziti u garažu B barem neko vreme, rekao je, dok se ne uvere da je to bezbedno. Neodlučno je zastao; možda je, vrteći tu izjavu po glavi, shvatio koliko je apsurdna - garaža nikada neće biti bezbedna, dokle god bjuik roudmaster boravi u njoj - i nastavio: “Svi ostaju napolju dok se temperatura ne popne na dvadeset stepeni.”

“Neko mora ući”, rekao je Brajan Kol. Govorio je sa strpljenjem, kao da razgovara o jednostavnom matematičkom zadatku s ne baš preterano inteligentnom osobom.

“Ne vidim zastoje to neophodno, policajče”, odgovorio je Toni.

Brajan je zavukao ruku u svoj džep i izvukao Džimijev i Rosalinin rezervoar za vodu. “Imaju dovoljno one svoje hrane za jelo, ali će bez ovoga sigurno umreti od žeđi.”

“Ne, neće umreti od žeđi. Barem ne odmah.”

“Možda će proći nekoliko dana pre nego što se temperatura popne na dvadeset stepeni, naredniče. Da li bi tebi prijalo da ništa ne piješ četrdeset osam sati?”

“Ja znam da meni ne bi prijalo”, rekao je Kertis. Pokušavajući da se ne nasmeje (a ipak se malo osmehnuo), uzeo je od Brajana plastičnu cevku. Onda ju je Toni uzeo od njega pre nego što se cevka previše odomaćila u Kertisovoj ruci. Narednik nije gledao u svog brata po nauci dok je to radio; držao je oči prikovane na državnog policajca Brajana Kola.

“Trebalo bi da dozvolim da neko iz ekipe pod mojom komandom rizikuje život kako bi odneo vodu paru miševa s pedigreom? Da li to pokušavaš da mi kažeš, policajče? Želim biti siguran da sam te dobro razumeo.”

Ako je očekivao da Brajan pocrveni ili počne da oteže, razočarao se. Brajan je, u svom strpljivom maniru, samo nastavio da ga posmatra kao da želi reći: Da, da, izbaci to iz sebe, šefe - što pre se isprazniš, pre ćeš biti sposoban da se opustiš i učiniš pravu stvar.

“Ne mogu da verujem”, rekao je Toni. “Jedan od nas je izgubio razum. Verovatno sam ja u pitanju.”

“One su malena stvorenja”, rekao je Brajan. Lice mu je izgledalo jednako strpljivo koliko i glas. “Mi smo ti koji smo ih stavili unutra, naredniče. Nisu se prijavili u dobrovoljce. Mi smo odgovorni. Dakle, učiniću to ako želiš jer sam ja taj koji je, na kraju krajeva, zaboravio…”

Toni je podigao ruke k nebu, kao da traži božansku intervenciju, zatim ih je opušteno spustio. Polako je počinjao da crveni od besa i nemoći; prvo mu je pocrveneo vrat, a zatim i brada, lepo se uklapajući sa već crvenim obrazima: kako si, komšo? “U pičku materinu!” promrmljao je.

To nije bio prvi put da ga njegovi ljudi čuju kako govori te tri reči; niko se od njih nije usudio da se osmehne. Baš u sličnim situacijama, verovatno bi mnogo ljudi - možda i većina - reklo: “Nosite se! Radite šta vam je volja!” i ljutito se udaljili. Međutim, kada sediš u fotelji i dobijaš velike pare za donošenje važnih odluka, to baš i ne možeš da učiniš. Znali su to i državni policajci okupljeni oko garaže, a znao je to i Toni. Stajao je tako netremice zagledan u svoje cipele. S travnjaka ispred stanice dopiralo je glasno zvrčanje Arkijeve Briggs & Stratton kosilice.

“Naredniče…” počeo je Kertis.

“Dečko, učini nam svima uslugu i umukni.”

Kertis je zaćutao.

Nakon nekoliko trenutaka, Toni je podigao glavu. “Da li si uzeo konopac koji sam tražio da doneseš?”

“Jesam, gospodine. Odličan je. Mogao bih da ga koristim za planinarenje. Barem je tako rekao momak u sportskoj radnji.”

“Da li je unutra?” upitao je Toni, klimajući glavom prema garaži.

“Ne, nalazi se u gepeku mog automobila.”

“Hvala bogu na tome. Donesi ga ovamo. Nadam se da nikada nećemo morati da saznamo koliko je dobar.” Pogledao je u Brajana Kola. “Možda bi želeo da otrčiš do supermarketa ili trafike, policajče Kol. Da nabaviš tim miševima nekoliko flaša evijana ili polandprolećne vode. Đavola, može i perrier? Šta kažeš na perrier?”

Brajan nije ništa rekao; samo se ponovo zagledao u narednika svojim dosadnim, strpljivim pogledom. Toni nije mogao to da izdrži; brzo je okrenuo glavu na drugu stranu. “Miševi s pedigreom! U pičku materinu!”

Kert je doneo konopac, poveći komad isprepletanog žutog najlona koji je bio dugačak barem stotinu stopa. Napravio je obruč, zakačio ga sebi oko struka, a zatim dao konopac Hjudiju Rojeru (koji je težio preko stotinu kilograma i uvek dovodio svoju ekipu - pensilvanijske državne policajce iz čete D - do pobede u takmičenjima povuci-potegni).

“Ako ti dam znak”, rekao je Toni Hjudiju, “povućićeš ga nazad kao da se upravo zapalio. Nemoj se brinuti da ćeš mu slomiti kičmu dok ga budeš provlačio kroz vrata. Da li sam bio dovoljno jasan?”

“Da, naredniče.”

“Ako vidiš kako pada, ili kako počinje da se klati na nogama kao da će pasti u nesvest, ne čekaj na moj znak. Samo ga povuci. Jasno?”

“Da, naredniče.”

“Dobro. Veoma mije drago što barem neko razume šta se ovde događa. ,Jebeni lov na pičke u letnjem kampu’, eto to se događa.” Prošao je rukom kroz svoju kratku čekinjastu kosu, pa se ponovo okrenuo prema Kertu. “Da li je potrebno da ti kažem da se okreneš i pobegneš odatle ako osetiš da nešto - koliko god bilo neznatno - nije u redu?”

“Ne.”

“Ako se vrata od gepeka počnu otvarati, Kertise, ti izlećeš. Jasno? Izletećeš odatle kao neka ptičurina.”

“Hoću.”

“Daj mi video-kameru.”

Kertis je pružio Toniju kameru, i on ju je uzeo. Sendi nije bio prisutan - propustio je ceo doživljaj - ali kada mu je Hjudi kasnije rekao da je to bio jedini put kada je video narednika stvarno uplašenog, Sendiju je bilo drago što je proveo ćelo popodne u patroli. Postojale su izvesne stvari koje jednostavno nije želeo da vidi.

“Imaš jedan minut u garaži, policajče Vilkoks. Nakon toga te izvlačim odatle, bilo da padaš u nesvest, prdiš, ili pevaš američku himnu.”

“Devedeset sekundi.”

“Ne. I ako samo još jednom pokušaš da se cenjkaš sa mnom, smanjiću ti vreme na trideset sekundi.”

Kertis Vilkoks stoji na suncu ispred bočnih vrata garaže B. Konopac mu je svezan oko struka. Izgleda mladoliko na kaseti, svake godine sve mlađe i mlađe. S vremena na vreme, lično je gledao tu kasetu i verovatno se isto osećao, iako to nikada nije rekao. Uopšte ne izgleda uplašeno. Nimalo. Samo uzbuđeno. Maše kameri i kaže: “Odmah se vraćam.”

“Bolje bi ti bilo”, odgovara Toni.

Kert se okreće i ulazi u garažu. Na trenutak izgleda kao duh, jedva vidljiv; zatim Toni pomera kameru unapred da bi je sklonio sa sunčeve svetlosti, i Kert se odjednom ponovo vidi sasvim dobro. Kreće pravo ka kolima i počinje da ih obilazi.

“Ne!” viče Toni. “Ne, budalo! Hoćeš da zajebeš konopac? Proveri voluharice, daj im njihovu prokletu vodu, i tornjaj se odatle!”

Bez okretanja, Kert podiže jednu ruku i pokaza palac. Sve je okej. Slika se pomera dok Toni koristi zoom da bi ga bolje video.

Kertis baca pogled kroz prozor s vozačeve strane, zatim ukočeno reče: “Jebo te bog!”

“Naredniče, da li da povučem…” počinje Hjudi, i tada Kert baci pogled preko ramena. Toni ponovo mrda sliku - jer ne poseduje Kertov laki dodir s kamerom pa slika ide na sve strane - ali je i dalje sasvim lako pročitati izbečeni, šokirani izraz na Kertovom licu.

“Ne vuci me nazad!” viče Kertis. “Ne vuci me! Dobro mije!” Odmah nakon toga, otvara vrata na roudmasteru.

“Ne ulazi unutra!” viče Toni iza podivljale video-kamere.

Kert ga ignoriše i izvlači iz automobila plastični apartman za voluharice, pomerajući ga levo-desno kako bi našao način da ga provuče pored ogromnog volana. Kolenom gura vrata da bi ih zatvorio a zatim se, s apartmanom u rukama, vraća do garažnih bočnih vrata. Apartman je prava reč: jedna manja soba sa svake strane, hodnik u sredini.

“Snimi sve ovo!” viče Kertis, skoro pomahnitao od uzbuđenja.

Toni nastavlja da snima. Kamera zumira levu stranu plastične kutije dok Kertis izlazi iz garaže i vraća se na sunce. Tu je Rosalin; više ne jede, ali živahno trčkara tamo-amo. PoŠta je svesna ljudi oko sebe i okreće se pravo prema kameri koju njuška svojim drhtavim brcima i posmatra svojim sjajnim i znatiželjnim očima. Bila je slatka, ali državne policajce iz čete D uopšte nije zanimala njena ljupkost u tom trenutku.

Kamera se nezgrapno udaljava od nje, putujući duž praznog hodnika do prazne teretane za voluharice s druge strane. Obe brave na apartmanu čvrsto su zaključane, i ništa veće od mušice ne bi moglo da prođe kroz otvor rezervoara za vodu, ali voluharice Džimija više nema - kao što nema ni Enisa Rafertija ili čoveka s čudnim ruskim akcentom koji je, zapravo, i uveo bjuik roudmaster u njihove živote.

Sadašnjost

Sendi

Zastao sam i progutao, u samo četiri dugačka gutljaja, punu čašu Sirlijinog ledenog čaja. Od toga mi se činilo kao da mije ledenica zabodena u čelo, te sam morao malo sačekati da se ona otopi.

Edi Žakuba nam se u međuvremenu pridružio. Dok je sedeo na ćošku klupe, obučen u svoju civilku, izgledao je kao da mu je žao stoje prisutan, ali u isto vreme i kao da mu je teško da se digne i ode. Ja nisam imao tako podeljena osećanja: bilo mije drago što ga vidim. Tako će moći da ispriča svoj deo. Hjudi će mu pomoći ako mu pomoć bude bila potrebna; Širli takođe. Godine 1988, bila je s nama već dve godine; Met Babicki je bio tek nešto više od sećanja, koje bi se osvežilo povremenim razglednicama s palmama iz sunčane Sarasote gde Met i njegova žena drže školu za obuku vozača. I to veoma uspešnu školu, sudeći po Metovim razglednicama.

“Sendi?” upitao je Ned. “Da li si dobro?”

“Dobro sam. Samo sam se prisećao koliko je Toni bio nespretan s tom video-kamerom”, rekao sam. “Tvoj otac je bio sjajan, Nede, pravi Stiven Spilberg, ali…”

“Ako bih to poželeo, da li bih mogao da odgledam te kasete?” upitao je Ned.

Bacio sam pogled na Hjudija… Arkija… Fila… Edija. Njihove oči su mi govorile istu stvar: Tvoja odluka. Kao što i jeste bila. Kad sediš u fotelji, donosiš važne odluke. Uglavnom mi se to sviđa. Mogu barem da budem iskren.

“Ne vidim zašto ne bi mogao”, rekao sam. “Pod uslovom da ih ovde odgledaš. Ne bih se osećao prijatno ako bi ih izneo iz stanice - morao bi da ih nazoveš vlasništvom čete D, — ali ovde svakako možeš. Možeš da ih gledaš na video-rekorderu u dnevnoj sobi na spratu. Uzmi samo neki lek protiv mučnine pre nego što odgledaš deo koji je Toni snimao. Jesam li u pravu, Edi?”

Edi je na trenutak bacio pogled preko parkinga, ali ne u pravcu mestu gde se nalazio zaplenjeni bjuik roudmaster. Izgleda da mu se pogled zadržao tamo gde je garaža A stajala do neke 1982. godine. “Ne znam mnogo o tome”, rekao je. “Ne sećam se mnogo čega. Znaš, kada sam ja stigao, mnogo se toga već bilo dogodilo.”

Čak je i Ned morao znati da čovek laže; Edi je stvarno bio užasan u laganju.

“Samo sam izašao da ti kažem da sam odradio ona tri sata koja sam dugovao od prošlog maja, narednice - znaš onda kada sam otišao ranije kako bih pomogao ženinom bratu da sagradi svoj novi studio?”

“Da”, rekao sam.

Edi je brzo klimao glavom gore-dole. “Tako je. Završio sam sve i otkucao izveštaj o onim biljkama marihuane koje smo našli na njivi Robija Renerta. Baš sam nameravao da krenem kući, ako nemaš ništa protiv.” Zapravo, nameravao je da se prvo zaustavi u Tepu. Njegov dom daleko od doma. Edi je žurio tamo svaki put kada bi skinuo uniformu. Počeo je da se diže, ali sam ga ja zgrabio za ruku. “U stvari, imam nešto protiv toga, Edi…”

“Molim?”

“Nije mi svejedno. Želim da ostaneš ovde još neko vreme.”

“Šefe, stvarno bi trebalo da…”

“Ostani ovde”, ponovio sam. “Možda duguješ nešto ovom dečku.”

“Ne znam na šta…”

“Njegov otac ti je spasao život, sećaš se?”

Edi je ratoborno slegnuo ramenima. “Ne znam da li bih baš rekao da je…”

“Hajde, priznaj već jednom”, rekao je Hjudi. “Bio sam prisutan.”

Ned odjednom nije više bio toliko zainteresovan za video-kasete. “Moj otac ti je spasao život, Edi? Kako?”

Edi je neodlučno stajao, zatim je digao ruke i seo nazad na klupu. “Povukao me nazad iza traktora džon dir. Braća Odej, oni su…”

“Dramatična saga o braći Odej jeste priča za neku drugu priliku”, rekao sam. “Edi, poenta je u tome da mi ovde iskopavamo mrtve, na neki način, a ti znaš gde je sahranjeno jedno od tela. U bukvalnom smislu te reči.” “Hjudi i Širli su bili prisutni, oni mogu…”

“Da, bili su prisutni. I Džordž Morgan je bio tamo, mislim…”

“Bio je”, rekla je Širli tiho.

“… ali kakve to ima veze?” Još uvek sam držao Edijevu ruku; morao sam da se suzdržim da je ponovo ne stegnem. I to jako. Sviđao mi se Edi, oduvek mi se sviđao, i znao je biti hrabar, ali je isto tako imao i nešto kukavičluka u sebi. Ne znam kako te dve stvari mogu podjednako postojati u jednom čoveku, ali one to svakako mogu; viđao sam to više puta u svom životu. Onog dana - bilo je to 1996. godine - kada su Trevis i Trejsi Odej počeli da pucaju svojim modernim mašinkama s prozora svoje kuće, Edi se momentalno sledio. Kert je morao da izađe iz zaklona kako bi ga zgrabio za jaknu i povukao nazad na sigurno. I sad je sedeo tu, pokušavajući da se izmigolji iz svog udela u drugoj priči, priči u kojoj je Nedov otac odigrao ključnu ulogu. Ne zato što je uradio nešto pogrešno - nije - već zato što su sećanja bila bolna i zastrašujuća.

“Sendi, stvarno bih morao da pođem. Moram da obavim dosta poslova koje odgađam već neko vreme, i…”

“Pričali smo ovom momku o njegovom ocu”, rekao sam. “Ono što bi trebalo da uradiš, Edi, jeste da sediš i ćutiš, možda da pojedeš sendvič i popiješ čašu ledenog čaja, i sačekaš dok ne budeš imao nešto da kažeš.”

Namestio se na ivicu klupe i pogledao nas. Znam šta je video u očima Kertovog sina: zbunjenost i znatiželju. Postali smo pravi mali Savet staraca; okružili smo mladića i pevali mu ratne pesme iz naše mladosti. A šta će se desiti kada nam ponestane pesama? Da je Ned slučajno bio mladi Indijanac, možda bi ga poslali na neku vrstu duhovnog traganja - da ubije pravu životinju, da ima pravu viziju dok je krv iz zverinjeg srca još uvek razlivena po njegovim ustima, i da se vrati kao čovek. Ako bi nakon ovoga postojala neka vrsta testa - razmišljao sam - neki način na koji bi nam Ned pokazao svoju zrelost i razumevanje, stvari bi mogle biti mnogo jednostavnije. Ali danas stvari ne funkcionišu kao nekada. Barem ne u većini situacija. Ovih dana, mnogo je važnije kako se osećaš nego šta činiš. Mislim da je to pogrešno.

Šta je Edi video u našim očima? Ogorčenost? Možda malu dozu prezira? Ili čak želju da je njega, umesto Kertisa Vilkoksa, prignječio i raskomadao šleper Bredlija Rouča? Skoro uvek predebeli Edi Žakuba koji je previše pio i koji će verovatno uskoro otići u Skrenton na dvonedeljni boravak u Pomoćnom programu ako ubrzo ne uspostavi kontrolu nad svojim opijanjima? Momak koji je uvek sporo pravio svoje izveštaje i koji skoro nikada nije shvatao vic ako mu ga neko ne bi dva puta ponovio? Nadam se da u našim očima nije video ništa od tih stvari jer je on imao i drugu stranu - bolju stranu - ali ne mogu zasigurno reći da baš ništa od toga nije video u našim pogledima. Možda čak i sve.

“… o značenju?”

Okrenuo sam se prema Nedu, osećajući zadovoljstvo što me je odvratio od mojih neugodnih misli. “Ponovi, molim te.”

“Pitao sam da li ste ikada razgovarali o bjuiku - hoću reći - Šta je on zapravo bio, odakle je došao, kakav je značaj imao. Da li ste uopšte ikada razgovarali o njegovom značenju?”

“Pa… održali smo onaj sastanak u Kantri Veju“, rekao sam. Nisam razumeo šta me tačno pita. “Pričao sam ti o tome…”

“Znam, ali taj sastanak je zvučao nekako administrativno, kao poslovni sastanak…”

“Dobro ti ide na koledžu”, rekao je Arki i potapšao ga po kolenu. “Bilo koji klinac koji upotrebi takvu reč i to s takvom lakoćom, mora da dobro prolazi na koledžu.”

Ned se osmehnuo. “Administrativno. Organizaciono. Birokratski. Kompartmentalizovani.”

“Prestani da se praviš važan, dečko”, rekao je Hjudi. “Dobiću glavobolju od tebe.”

“U svakom slučaju, sastanak u Kantri Veju nije ono što imam na umu. Vi momci mora da se… mislim, kako je vreme prolazilo, mora da ste…”

Znao sam šta pokušava da nam kaže, a istovremeno sam znao još nešto: momak nikada neće u potpunosti razumeti kako je bilo tada. Koliko je bilo normalno, barem u toku većeg broja dana. Kako smo, uglavnom, nastavljali posao kao da se ništa nije dogodilo. Kao ljudi koji nastavljaju život nakon uživanja u prelepom zalasku sunca, ili gustiranja nekog izvrsnog šampanjca, ili, pak, posle dobijanja loših vesti od kuće. Imali smo svetsko čudo odmah iza naših radnih mesta, ali to nije smanjivalo količinu papirologije koju smo morali da obradimo ili način na koji smo prali zube ili vodili ljubav sa svojim suprugama. Iskustvo nas nije podiglo na neki viši nivo bitisanja ili percepcije. Guzice su nas i dalje svrbele, i mi smo se i dalje češali kada bi se to desilo.

“Pretpostavljam da su Toni i tvoj otac dosta razgovarali o automobilu”, rekao sam, “ali na poslu, barem što se nas ostalih tiče, bjuik je polako pao u drugi plan kao svaki drugi neaktivan slučaj. On je…”

“Neaktivan!” Skoro da je uzviknuo tu reč, pri čemu je zazvučao toliko slično svom ocu da sam nakratko poskočio od straha. Bio je to još jedan lanac - pomislio sam - ta sličnost između oca i sina. Lanac je bio isprepleten, ali ne i pokidan.

“I jeste bio neaktivan, tokom dužeg vremenskog perioda”, rekao sam. “U međuvremenu, bilo je saobraćajki, pljački, otimanja, droge i povremenih ubistava.”

Osećao sam se loše zbog Nedovog vidnog razočarenja, kao da sam ga na neki način izneverio. Čista glupost, naravno, ali tako sam se osećao. Onda mije nešto palo na pamet.”,Sećam se jednog razgovora u vezi s njim. Bilo je to na…”

“…pikniku”, završio je Fil Kandleton. “Piknik u čast Dana rada. Na to misliš, zar ne?”

Klimnuo sam glavom. Hiljadu devet stotina sedamdeset deveta. Stari fudbalski teren pri akademiji, dole pored potoka Redfem. Svakom se od nas više sviđao piknik povodom Dana rada nego onaj za Četvrti juli, delimično zato što se održavao blizu kuće i što su ljudi mogli da povedu i svoje porodice, ali najviše zato što smo bili samo mi - samo četa D. Piknik povodom Dana rada stvarno jeste bio piknik. Fil je naslonio glavu na daske stanice i nasmejao se. “Čoveče, skoro da sam zaboravio na to. Pričali smo o onom tamo prokletom bjuiku, momče, i maltene ni o čemu drugom. Što smo više pričali, više smo pili. Glava me je bolela dva dana nakon toga.”

Hjudi je rekao: “Uvek se dobro provedemo na tom pikniku. Bio si tamo prošlog leta, zar ne, Nede?”

“Pretprošlog leta”, rekao je Ned. “Pre nego što je tata poginuo.” Osmehivao se. “Znate onu gumu koja se njiše iznad vode? Pol Laving je ispao iz nje i uganuo koleno.”

Svi smo se nasmejali na to, Edi zajedno s nama.

“Mnogo priče i nijedan pravi zaključak”, rekao sam. “Ali do kakvih smo zaključaka uopšte mogli da dođemo? Samo do jednog, zaista: kada temperatura u garaži padne, stvari se počinju dešavati. Samo što se ispostavilo da nije ni to uvek bilo pravilo. Ponekad - naročito kako je vreme prolazilo - temperatura bi neznatno pala, a zatim bi se ponovo podigla. Ponekad bi se začulo brujanje… i onda bi ponovo prestalo, kao da je neko isključio iz struje neki električni aparat. Nestali su i Enis i Džimi voluharica: Enis bez bilo kakvog vatrometa, a Džimi voluharica nakon neverovatne svetlosne predstave; Rosalin uopšte nije nestala.”

“Da li ste je vratili nazad u bjuik?” upitao je Ned.

“Jok”, rekao je Fil. “Ovo je Amerika, dečko - ne možeš se dvaput naći u istoj opasnosti.”

“Rozalin je proživela ostatak života u dnevnoj sobi na spratu”, rekao sam. “Imala je tri ili četiri godine kada je uginula. Toni je rekao da je to normalni životni vek za voluharicu.”

“Da li je još stvari izlazilo odatle - iz bjuika?”

“Da. Ali pojavljivanje tih stvari nikako se nije moglo dovesti u vezu sa…”

“Kakve stvari? I, Šta je bilo sa slepim mišem? Da li ga je moj otac ikada secirao? Mogu li da ga vidim? Da li barem imate fotografije? Da lije…”

“Polako, momak, polako”, rekao sam, dižući ruku. “Pojedi sendvič. Popij malo čaja. Smiri se.”

Uzeo je sendvič i počeo da ga gricka, gledajući u mene preko braonkaste korice. U tom trenutku podsetio me je na voluharicu Rosalin koja se okrenula i, svojim sjajnim očima, zagledala u sočivo kamere dok su joj brkovi znatiželjno drhtali.

“Stvari su se pojavljivale s vremena ne vreme”, rekao sam, “i s vremena na vreme, živa bića bi nestajala. Žabe. Leptir. Lala, pravo iz saksije u kojoj je rasla. Ipak, nisu se mogli povezati hladnoće, brujanja ili vatrometi sa nestajanjima ili onim što je tvoj otac nazivao bjuikovim pobačajima. Ništa zapravo nije povezano jedno s drugim. Hladnoća je prilično pouzdana, nikada nije došlo do vatrometa, a da temperatura nije prethodno pala - ali ni svaki pad temperature nije predskazivao predstavu. Razumeš šta ti želim reći?”

“Mislim”, rekao je Ned. “Oblaci ne ukazuju na kišu, barem ne uvek, ali bez oblaka, kiše nema.”

“Odlično si to objasnio”, rekao sam.

Hjudi je potapšao Neda po kolenu. “Znaš kako ljudi kažu: ,Za svako pravilo postoji izuzetak’. E pa, u slučaju bjuika, imamo otprilike jedno pravilo i desetak izuzetaka. Vozač je jedan od njih - znaš na koga mislim, na momka sa crnim kaputom i šeširom. On je nestao, ali ne u blizini bjuika.”

“Da li si potpuno uveren u to?” upitao je Ned.

Bio sam nespreman za takvo pitanje. Bilo je sasvim prirodno da dečak liči na svog oca. I da zvuči kao on. Ali samo za trenutak, Nedov glas i izgled iskombinovali su se u nešto više od sličnosti. Niti sam bio jedini koji se osećao tako. Sirli i Arki su razmenili nelagodne poglede.

“Na šta misliš?” upitao sam ga.

“Rouč je čitao novine, zar ne? Sudeći po načinu na koji ste ga opisali, verovatno je bio potpuno koncentrisan na to. Dakle, kako znate da se čovek nije vratio do svojih kola?”

Imao sam više nego dovoljno vremena da razmišljam o tom danu i njegovim posledicama - preko dvadeset godina. I za sve to vreme, nijednom mi nije palo na pamet da se vozač roudmastera možda vratio do kola (možda čak i prišunjao do njih). Koliko sam znao, ni drugima to nije palo na pamet. Bred Rouč je rekao da se momak nije vratio, i mi smo to jednostavno prihvatili. Zašto? Zato što policajci imaju ugrađene detektore i, u tom slučaju, nijedan od njih nije označio uzbunu. Zaista, čak ni nagoveštaj uzbune. Zašto bi to i učinili? Bred Rouč je barem mislio da govori istinu. Mada, to nije značilo da je znao o čemu govori.

“Pretpostavljam da je to moguće”, rekao sam.

Ned je slegnuo ramenima kao da želi reći: Pa, eto vam dokaza.

“Serlok Holms i detektiv Kolombo nikada nisu radili za četu D”, rekao sam. Pomislio sam da zvučim prilično odbrambeno. Osećao sam se tako. “Sve se svodi na to da smo mi samo mehaničari zakonodavnog sistema - radnici koji nose sive uniforme i imaju nešto više od prosečnog obrazovanja. Možemo da radimo na centrali, da skupljamo dokaze ako oni postoje, i da povremeno izvučemo neke zaključke. Kada nam je situacija naklonjena, možemo doći do sjajnih zaključaka. Ali, s bjuikom nije bilo nikakve doslednosti; dakle, nismo imali nikakvog osnova za donošenje zaključaka, sjajnih ili ne.”

“Neki od momaka su mislili da je došao iz svemira”, rekao je Hjudi. “Da je bio… o, ne znam, maskirana letelica ili tako nešto. Pala im je na pamet ideja da je Enisa kidnapovao prerušen vanzemaljac koji je, u svom crnom kaputu i s crnim šeširom na glavi, izgledao kao ljudsko biće. O tome smo razgovarali na pikniku - pikniku povodom Dana rada, razumeš?”

“Da”, odgovorio je Ned.

“To je bilo jedno stvarno čudno druženje, momče”, rekao je Hjudi. “Čini mi se da su se svi napili više nego inače, i mnogo brže, ali niko nije pravio probleme, čak ni standardno problematični Džeki O‘Hara i Kristijan Soder. Sve je bilo nekako mimo, naročito nakon fudbalske utakmice.

“Sećam se kako sam sedeo na klupi ispod drveta s čitavom grupom momaka - svi smo bili pomalo zagrejani - i slušao Brajana Kola kako priča o letećim tanjirima koji su navodno viđeni samo nekoliko godina ranije u blizini električnih vodova u Nju Hempšim, i kako je jedna žena tvrdila da su je vanzemaljci oteli i vršili ispitivanja na njoj, bockajući je raznim instrumentima.”

“Da li je moj otac verovao u to? Da su vanzemaljci oteli njegovog partnera?”

“Nije”, rekla je Širli. “Nešto se dogodilo 1988. godine stoje bilo toliko… toliko neverovatno i zapanjujuće… tako jebeno strašno…”

“Šta?” upitao je Ned. “Za ime boga, šta?”

Širli je ignorisala njegovo pitanje. Mislim da ga nije ni čula. “Nekoliko dana kasnije, otvoreno sam upitala tvog oca u šta on veruje. Rekao mi je da to nije važno.”

Ned je izgledao kao da je nije dobro čuo. “Nije bilo važno!”

“Tako je rekao. Verovao je da, šta god bjuik bio, to nije ni od kakvog značaja. To je ono o čemu si ti govorio. Pitala sam ga da li je neko možda koristio automobil kako bi nas posmatrao… da nije bio neka vrsta televizije… i on je rekao: ,Mislim da je zaboravljen/ Još uvek se sećam načina na koji je to rekao; s takvom sigurnošću, kao da govori o… ne znam… o nečemu važnom kao što je kraljevo blago zakopano ispod pustinjskog peska još od vremena pre Hrista, ili o nečemu tako nevažnom kao razglednica s pogrešnom adresom koja leži negde u zaboravljenoj pošti. ,Odlično se provodimo, šteta što niste s nama‘, i koga briga za to jer se desilo pre mnogo, mnogo vremena. To me je, na neki način, utešilo, ali mi je istovremeno bilo strašno pri pomisli da se nešto tako čudno i stravično moglo zaboraviti… izgubiti… prevideti. Rekla sam to, i tvoj otac se nasmejao. Onda je ispružio ruku prema zapadnom horizontu i rekao: ,Širli, reci mi nešto. Šta misliš, koliko je nuklearnog oružja ova naša veličanstvena zemlja uskladištila između Pensilvanije i Tihog okeana? I šta misliš, koliko njih će biti ostavljeno ili zaboravljeno tokom naredna dva ili tri veka?’”

Svi smo na trenutak zaćutali, razmišljajući o tome.

“Razmišljala sam da napustim posao”, rekla je Širli konačno. “Nisam mogla da spavam. Stalno sam razmišljala o jadnom starom Mister Dilonu, i činilo mi se da je davanje otkaza prava stvar. Kert me je nagovorio da ostanem; učinio je to, a da pritom nije ni znao šta čini. ,Mislim da je zaboravljen’, rekao je, i to je meni bilo sasvim dovoljno. Ostala sam, i nijednom nisam požalila zbog toga. Ovo je dobro mesto, i većina momaka koji ovde rade stvarno su dobri policajci. To važi i za one kojih više nema. Kao Tonija.”

“Volim te, Širli. Udaj se za mene”, rekao je Hjudi. Zagrlio ju je i napućio usne. Sve u svemu, to uopšte nije bio lep prizor.

Bocnula ga je laktom u rebra. “Već si oženjen, budalo.”

Tada je Edi Žakuba progovorio: “Ako je tvoj otac verovao u nešto, to je bilo da je ona tamo mašina došla iz nekog paralelnog sveta.”

“Paralelnog sveta? Šališ se sa mnom.” Zagledao se u Edija. “Ne. Ti se ne šališ.”

“I on uopšte nije mislio da je to bilo isplanirano”, nastavio je Edi. “Ne kao kada planiraš da pošalješ brod preko okeana ili satelit u svemir. Na neki način, nisam potpuno siguran da ga je tvoj otac smatrao stvarnim.”

“Ne razumem”, rekao je dečko.

“Ni ja”, složila se Širli.

“Rekao je…” Edi se pomerio na klupi. Ponovo se zagledao u travnatu površinu na kojoj se nekada nalazila garaža A. “Desilo se to na farmi Odejevih, ako želiš istinu. Moraš shvatiti da smo tamo bili prokletih sedam sati parkirani u kukuruzu, čekajući da se ta dva dripca vrate. Smrzli smo se. Nismo mogli da upalimo kola, dakle, nije bilo grejanja. Razgovarali smo o svemu - lovu, pecanju, kuglanju, našim ženama, našim planovima. Kert je rekao da će napustiti pensilvanijsku državnu policiju za nekih pet godina…”

“Rekao je to?” Ned je bio zapanjen.

Edi ga je blago pogledao. “Svako od nas povremeno kaže tako nešto, dečko. Kao što svi narkomani govore da će baciti iglu. Pričao sam mu kako bih želeo da u Burgu otvorim sopstvenu agenciju za obezbeđenje, kao i da bih voleo da kupim potpuno novi Vinibego. On mi je pričao kako je želeo da pohađa neke naučne kurseve na Horliksu i kako ga je tvoja majka sprečavala u tome. Govorila je da je njihov posao školovanje dece, a ne njega. Trpeo je mnogo toga zbog nje, ali je nikada nije krivio. Zato što ona nije znala zašto je on želeo da pohađa te kurseve, šta ga je to zainteresovalo, a on joj to nije mogao reći. Tako smo došli i do bjuika. I ono što je on rekao - sećam se toga kao što se sećam onoga što sam jutros doručkovao - bilo je da smo tu stvar videli u obliku bjuika zato što smo morali da ga vidimo u obliku nečega.”

“Morali da vide u obliku nečega”, promrmljao je Ned. Naginjao se napred, trljajući čelo s dva prsta, kao čovek s glavoboljom.

“Izgledaš zbunjeno kao što sam seja tada osećao, ali sam ipak na neki način razumeo na šta cilja. Ovde.” Edi se potapšao po grudima, odmah iznad srca.

Ned se okrenuo prema meni. “Sendi, tog dana na pikniku, da li je iko od vas pričao o…” Naglo je zaćutao.

“Pričao o čemu?” upitao sam ga.

Odmahnuo je glavom, bacio pogled na ostatke svog sendviča i ubacio poslednji zalogaj u usta. “Nema veze. Nije važno. Da li je moj otac stvarno secirao tog slepog miša kojeg ste našli?”

“Jeste. Nakon druge svetlosne predstave, ali pre piknika povodom Dana rada. On…”

“Ispričaj dečku o lišću”, rekao je Fil. “Zaboravio si taj deo.”

Stvarno jesam zaboravio. Nisam čak ni pomislio na lišće u poslednjih šest ili sedam godina. “7z mu ispričaj”, rekao sam. “Tvoje su ruke bile na njemu.”

Fil je klimnuo glavom; ćutao je nekoliko trenutaka, zatim je počeo da priča kao da podnosi izveštaj svom pretpostavljenom.

Sadašnjost

Fil

“Druga svetlosna predstava dogodila se sredinom popodneva. Razumeš? Nakon što se sve završilo, Kert ulazi u garažu s konopcem oko struka i iznosi kućicu za voluharice. Vidimo da je jedno stvorenje nestalo. Počinjemo da razgovaramo. Uzimamo još par snimaka. Narednik Šundist kaže: okej, okej, svi na svoja radna mesta, i pita koje na dužnosti u kolibi. Brajan Kol kaže: ,Ja, naredniče.’

“Mi, ostali, idemo natrag u stanicu. Jasno? Čujem kako Kertis kaže naredniku: ,Seciraću onu stvar pre nego što nestane kao i sve ostalo. Hoćeš li mi pomoći?’ A narednik kaže da hoće, ali kasnije te noći, ako Kert želi. Kert kaže: ,Zašto ne sada?’, a narednik odgovara: ,Zato što moraš da se vratiš u patrolu. Ostalo ti je pola smene. Red i mir su u tvojim rukama, dečko; prekršioci zakona drhte na sam zvuk tvog motora.’ Tako je ponekad govorio, kao neki poludeli sveštenik.

“Kert se nije bunio. Znao je da nema svrhe. Otišao je. Negde oko pet sati, Brajan Kol ulazi u stanicu i dolazi do mene. Pita me da li bih pokrivao garažu dok on ode do WC-a. Kažem, nema problema. Bacam pogled unutra. Normalna situacija. Temperatura se popela za stepen. Ulazim u kolibu. Procenjujem da je pretopio u kolibi. Ugledam katalog za odeću na stolici. Krećem da ga dohvatim. Čim sam spustio prste na njega, čujem onaj krc-bum zvuk. Samo mu je jedan zvuk sličan - kada pritisneš dugme na gepeku i on se naglo otvori. Brzo istrčavam iz kolibe. Pravo ka prozorima na garaži. Bjuikov gepek je otvoren. U prvi mah, pomislio sam da je u pitanju papir; nagoreli komadići papira koji izleću iz gepeka, vrteći se ukrug kao da su uhvaćeni u ciklonu. Ali se prašina na podu nije dizala. Nimalo. Jedini pokretni vazduh dolazio je iz gepeka. Onda sam video da svi komadići papira izgledaju slično, i odlučim da je to lišće. Ispostavilo se da jeste bilo lišće.”

Izvadio sam svesku iz džepa na jakni. Uzeo sam hemijsku olovku i nacrtao ovo:

“Izgleda kao neki osmeh”, rekao je dečko.

“Kao prokleti kez“, rekao sam. “Ali nije bio samo jedan. Bilo ih je na stotine. Stotine crnih kezova koji se vrte i kovitlaju. Neki su sleteli na bjuikov krov. Neki su pali nazad u gepek. Većina ih je završila na podu. Otrčao sam po Tonija. Izašao je napolje s video-kamerom. Bio je sav crven u licu i mrmljao je: ,Šta sada, šta je sledeće na redu, jebem ti sve, šta sada?’ Baš tako. Kasnije je to bilo nekako smešno, ali tek kasnije, razumeš me? U to vreme, uopšte nije bilo smešno, veruj mi.

“Bacamo poglede kroz prozor. Vidimo da je lišće razbacano svuda po betonskom podu. Ima ga skoro onoliko koliko opadne na travnjak tokom snažne oktobarske oluje. Samo što se sada već uvija na krajevima zbog čega izgleda malo manje kao skup kezova a više kao lišće. Hvala bogu. I nije više crno. Posmatramo kako se pretvara u beličasto-sivu boju. Stanjuje se. Sendi nam se već pridružio. Nije stigao na vreme za svetlosnu predstavu, ali jeste za ,lisnatu’ predstavu.”

Sendi reče: “Toni me je nazvao i upitao da li bih mogao da dođem te večeri oko sedam u stanicu. Rekao je da se on i Kert spremaju da urade nešto, i da bih ja verovatno želeo da prisustvujem. U svakom slučaju, nisam čekao do sedam. Odmah sam otišao. Bio sam radoznao.”

“Ubilo je mačku“, rekao je Ned. Zvučao je toliko slično svom ocu da sam se bukvalno stresao. Onda se zagledao u mene. “Ispričaj ostatak.”

“Nema tu mnogo šta da se kaže”, rekao sam. “Lišće se stanjivalo. Možda grešim, ali mislim da smo stvarno mogli videti kako se to događa.”

“Ne grešiš”, rekao je Sendi.

“Bio sam uzbuđen. Nisam razmišljao. Trčao sam do bočnih vrata na garaži. A Toni! Čoveče, Toni me je stizao kao munja. Grabio me za vrat kao da hoće da me zadavi. ,Hej’, kažem. ,Pusti me! Pusti me! Policijska brutalnost!’ Kaže mi da sačuvam to za svoju humorističku tačku u Stejtsborou. ,Ovo nije vic, File’, kaže. ,Imam dovoljno razloga da verujem da sam izgubio jednog dobrog čoveka zbog te proklete stvari. Neću da izgubim još jednog.”

“Rekao sam mu da ću vezati konopac oko struka. Hteo sam da uđem. Ne mogu tačno da se setim zašto sam to želeo, ali jesam želeo. Rekao je da mu ne pada na pamet da se vrati u stanicu po prokleti konopac. Hteo sam ja da odem i donesem prokleti konopac, a on reče: ,Zaboravi na prokleti konopac, dozvola odbijena.’ I tako mu ja kažem: ,Samo me drži za noge, narednice. Hoću da uzmem nekoliko onih listića. Neki se nalaze na manje od pet stopa od vrata. Čak nisu ni blizu automobila. Šta ti kažeš na to?’

“‘Kažem da si potpuno poremetio s pameću! Sve što je unutra nalazi se u blizini automobila’, kaže, ali pošto to nije baš bio negativan odgovor, odlazim i otvaram vrata. Odmah se mogao osetiti miris. Nešto kao mentol, ali ne tako lepo. Neki smrad se nazire ispod svega, čineći glavni miris još gorim. Onaj smrad kiselog kupusa. Stomak mi se prevrće, ali sam previše uzbuđen da bih obratio pažnju. Ležem na stomak. Uvlačim se unutra kao crv. Narednik me drži za listove i, kad sam tek neznatno ušao u garažu, on kaže: ,To je dovoljno daleko, File. Ako možeš da dohvatiš nekoliko, dohvati. Ako ne, izlazi napolje.’

“Bilo je raznoraznih koji su pobeleli, i uzeo sam otprilike desetak takvih. Bili su glatki i meki, ali na neki loš način. To me je podsetilo na paradajz; znaš onaj osećaj kada su potpuno istruleli ispod kožice. Nešto dalje, bilo ih je još nekoliko koji su bili crni. Ispružio sam ruku i dohvatio ih, ali istog trenutka kada sam ih dodirnuo, postali su beli kao i ostali. Osećao sam veoma blago peckanje na vrhovima prstiju. Sve je još više mirisalo na mentol, a onda sam začuo i zvuk. Barem mislim da jesam. Kao neki uzdisaj, kao zvuk koji se čuje nakon otvaranja limenke sode.

“Počeo sam da se izvlačim, i u početku je sve bilo u redu, ali onda sam… nešto u vezi tih stvarčica koje sam držao u rukama… tako glatke i meke kao da su…”

Nekoliko sekundi nisam mogao da nastavim s pričom. Činilo mi se kao da sve ponovo proživljavam. Ali dečko me je posmatrao i znao sam da mi neće dozvoliti da se na tome završi, ni za ljubav ni za novac, i tako sam nastavio. Samo sam želeo da što pre završim s pričanjem.

“Uspaničio sam se. Razumeš? Počeo sam da se guram laktovima unazad i da šutiram nogama. Leto. Ja u kratkim rukavima. Jedan mi se lakat nekako ispružio i dotakao jedan crni listić. Zašuštao je kao… ne znam ni ja. Samo je zašuštao, znaš? I ispustio onaj zadah sličan mentolu i kiselom kupusu. Pobeleo je. Kao da ga je moj dodir zamrznuo i ubio. Razmišljao sam o tome kasnije. U tom trenutku nisam ni o čemu razmišljao, osim kako da jebeno pobegnem iz garaže. Pardon, Širli.”

“Nema veze”, rekla je Širli i potapšala me po ruci. Dobra devojka. Oduvek je to i bila. Svakako bolja od Babickija u dispečerskoj kabini - i to mnogo - a i mnogo prijatnija za oči. Spustio sam ruku preko njene i nežno je stegnuo. Onda sam nastavio, i bilo mije lakše nego što sam mislio da će biti. Čudno kako ti se stvari vraćaju dok pričaš o njima. Postaju sve jasnije i jasnije kako godine prolaze.

“Bacio sam pogled na tog starog bjuika. Iako se nalazio na sredini garaže i bio verovatno dvanaest stopa udaljen od mene, odjednom mi se činilo kao da je mnogo bliže. Veliki kao Maunt Everest. Sjajan kao dijamant. Palo mi je na pamet da su farovi u stvari oči i da me te oči posmatraju. Mogao sam da ga čujem kako šapuće. Nemoj da si tako iznenađen, dečko. Svi smo ga čuli kako šapuće. Nemam pojma šta je govorio - ako je uopšte nešto govorio, - ali sam ga stvarno čuo. Samo u glavi, kao da izlazi iz moje glave. Kao vidovitost. Možda je to bila samo moja mašta, ali mislim da nije. Odjednom sam se osećao kao da ponovo imam šest godina. Plašio sam se spodobe ispod mog kreveta. Htela je da me zgrabi i odvede, bio sam siguran u to. Da me odvede tamo gde se nalazio i Enis. I tako, uspaničio sam se. Viknuo sam: ,Vuci me, vuci me, požuri!’, i oni su me poslušali. Narednik i neki drugi momak…”

“Taj drugi momak sam bio ja”, rekao je Sendi. “Na smrt si nas uplašio, File. U početku je izgledalo kao da je sve u redu, onda si počeo da vičeš, da se cimaš i otimaš. Nekako sam očekivao da krvariš, ili da si sav plav u licu. Ali jedino što si imao bilo je… pa.” Mahnuo je rukom kao da mi želi reći da nastavim.

“Imao sam lišće. Barem ono što je ostalo od njega. Kada sam odlepio, verovatno sam stegnuo šake u pesnice, razumeš? Čvrsto stegnuo. Kada sam konačno izašao napolje, shvatio sam da su mi ruke potpune mokre. Ljudi su vikali: Da li si dobro? i Šta se desilo unutra, File? Klečao sam na kolenima s majicom uvijenom oko vrata i kožom izderanom na stomaku - od silnog izvlačenja - i pomislio: Ruke mi krvare. Zato su mokre. Onda sam ugledao to belo sranje. Podsećalo je na onu vrstu plastelina koju dobijaš u prvom razredu osnovne škole. To je bilo sve što je ostalo od lišća.”

Zastao sam, razmišljajući o tome.

“Sada ću ti reći istinu, važi? Uopšte nije izgledalo kao plastelin. Činilo mi se da su mi šake pune kravljih govana. Smrad je bio užasan. Ne znam zašto. Možeš reći: Malo mentola i kupusa, to i nije tako strašno, i bio bi u pravu, ali u isto vreme i ne bi. Jer taj smrad nije mogao da se uporedi ni sa čim na planeti Zemlji. Barem ne s onim što sam ja do tada omirisao.

“Obrisao sam ruke o pantalone i vratio se u stanicu. Sišao sam dole. Brajan Kol je upravo izlazio iz podrumskog toaleta. Učinilo mu se da je čuo neku viku, želeo je da zna šta se događa. Uopšte nisam obraćao pažnju na njega. U stvari, skoro da sam ga gurnuo na zemlju dok sam ulazio u WC. Počeo sam da perem ruke. Još uvek sam ih prao kada sam odjednom pomislio kako mi to ljigavo belo sranje curi kroz prste; setio sam se kako je bilo mekano i nekako glatko, i kako se razvlačilo kada sam raširio prste. I to je bilo to. Razmišljanje o tom razvlačenju između dlanova i vrhova prstiju nateralo me je na povraćanje. Nije podsećalo na ono povraćanje kao kad ti se smuči večera, već je izgledalo kao da se moj stomak konačno probudio, kao da je počeo da mi se penje uz grlo i izbacuje kroz usta sve što sam u skorije vreme jeo i pio. To me je podsetilo na momente kada je moja majka preko ograde bacala vodu od prljavih tanjira. Ne nameravam da te davim s tim, ali moraš da znaš. To je još jedan način da razumeš. To nije bilo kad povraćanje, već kao umiranje. Jedini put kada sam osetio nešto slično bilo je onda kada sam dobio prvi slučaj udesa sa smrtnim ishodom. Stigao sam tamo, i prvu stvar koju sam video bila je kriška hleba na žutoj liniji starog statlerskog puta, a zatim sam ugledao gornji deo deteta. Malog dečaka s plavom kosom. Sledeće što sam video bila je muva na dečakovom jeziku. Lizala je svoje noge. To me je dokrajčilo. Mislio sam da ću povraćati sve dok ne umrem.”

“I meni se to desilo”, rekao je Hjudi. “To nije ništa sramotno.”

“Ne sramim se”, rekao sam. “Samo pokušavam da mu dočaram situaciju. Razumeš?” Udahnuo sam duboko, udišući slatkasti vazduh, i tek sam se onda setio da je Nedov otac takođe ubijen na putu. Osmehnuo sam mu se. “Pa, hvala bogu za sitnice - šolja je bila odmah pored lavaboa. Nisam isprljao svoje cipele, a ni pod.”

“I na kraju”, rekao je Sendi, “ispostavilo se da lišće nije ništa. Ali bukvalno ništa. Istopilo se kao veštica iz Oza. Neko vreme su se mogli videti tragovi u garaži B, ali nakon samo nedelju dana, ostalo je svega nekoliko na betonu. I to žućkastih tragova, veoma bledih.”

“Da, i u narednih nekoliko meseci, pretvorio sam se u jednog od onih pomahnitalih perača ruku”, rekao sam. “Bilo je dana kad mi je bilo gadno da dodirnem hranu. Ako bi mi žena spakovala sendvič, držao bih ga u salveti i samo tako jeo; poslednji zalogaj bih ubacio pravo iz salvete u usta kako nijednom ne bih morao da dodirnem hranu prstima. Kada bih se našao sam u patroli, uzeo bih da jedem ne skidajući rukavice* I dalje sam mislio da će me odmah spopasti mučnina. Stalno sam zamišljao onu bolest desnih od koje ti ispadaju zubi. Međutim, nikada nisam oboleo od nje.” Pogledao sam u Neda i sačekao da nam se pogledi sretnu. “Prešao sam preko toga, momče.”

Gledao me je u oči, ali ničega nije bilo u njima. Bilo je to čudno. Kao da su bile nekako prefarbane, ili nešto slično.

Razumeš?

Sadašnjost

Sendi

Ned je posmatrao Fila. Dečakovo lice je delovalo smireno, ali sam osećao neko odbijanje u njegovom pogledu; mislim da je i Fil to osetio. Uzdahnuo je, prekrstio ruke preko grudi i pogledao na dole kao da je time želeo pokazati da je priči došao kraj, i da je njegovo izlaganje okončano.

Ned se okrenuo prema meni. “Šta se dogodilo te noći? Kada ste secirali slepog miša?”

Stalno je nazivao tu stvar slepim mišem, iako to uopšte nije bio slepi miš. To je bila samo reč koju sam upotrebio; ono što bi Kertis nazvao ekserom za odlaganje šešira. Odjednom sam osetio bes prema njemu. I više od besa - razjario sam se kao medved. Takođe sam bio besan na sebe što se uopšte tako osećam, što se usuđujem da se tako osećam. Uglavnom sam bio ljut zbog toga što je momak stalno dizao glavu. Ukrštao pogled s mojim. Postavljao svoja pitanja. Iznosio svoje budalaste pretpostavke od kojih je jedna bila da sam mislio na slepog miša kada sam rekao slepi miš, a ne na neku stravičnu, neopisivu stvar koja je iskočila iz pukotine u podu svemira, i zatim umrla. Ipak, najviše je bilo u pitanju njegovo podizanje glave i njegove oči. Znam da me to baš ne predstavlja u najboljem svetlu, ali ipak ne želim da lažem.

Sve do tog trenutka, uglavnom mi ga je bilo žao. Sve što sam činio od kada je počeo da se pojavljuje u stanici bilo je zasnovano na tom ugodnom sažaljenju. Možda zato što je sve to vreme dok je prao prozore, skupljao lišće i čistio snežne nanose, uvek držao spuštenu glavu. Popustljivo spuštenu na dole. Nisi morao da se boriš s njegovim očima. Nisi morao da postavljaš sebi pitanja, budući da je osećanje sažaljenja vrlo udobno. Zar nije? Sažaljenje te nekako održava na vrhu. Sada je on podigao svoju glavu, koristio je moje reči protiv mene, i nije bilo ničeg popustljivog u njegovim očima. Smatrao je da ima pravo da zna, i to me je ljutilo. Mislio je da ja imam odgovornost - da ono što govorimo nije poklon za njega, već plaćanje nekog starog duga - i to me je još više ljutilo. A najviše sam bio besan zbog toga što je bio u pravu. Želeo sam da ga tresnem pesnicom u bradu i gurnem s pušačke klupe. Mislio je da ima pravo da zna i ja sam želeo da požali zbog toga.

Pretpostavljam da se naša osećanja prema mladima nikada ne menjaju, barem ne u tom smislu. Nemam sopstvenu decu. Nikada se nisam ženio - kao ni Širli. Pretpostavljam da sam se oženio četom D. Bez obzira na to, imam dosta iskustva kada su mladi u pitanju, i u stanici i van nje. Često sam se susretao s njima. Čini mi se da onda kada prestanemo da ih sažaljevamo, kada oni odbiju naše sažaljenje (ne s prezirom, već s nestrpljenjem), počinjemo da sažaljevamo sami sebe. Želimo da znamo gde su otišli, ti naši mališani, naše bebe. Zar im nismo omogućili časove klavira i pokazali kako da igraju košarku? Zar im nismo čitali uspavanke i pomagali im da traže svoje izgubljene ljubimce? Kako se usuđuju da ukrste poglede s našim i da postavljaju svoja ishitrena i glupa pitanja? Kako se usuđuju da traže više nego što smo mi spremni da im damo?

“Sendi? Šta se desilo kada ste secirali…”

“Nije se desilo ono što ti želiš da čuješ”, rekao sam. Bilo mije pomalo drago kada je raširio oči, iznenađen oštrinom u mom glasu. “Nije se desilo ono što je tvoj otac želeo da vidi. Ili Toni. Nisu dobili nikakav odgovor. Nikada nije ni bilo odgovora. Sve u vezi s bjuikom bilo je fatamorgana, kao one koje viđaš na autoputu kada je dan nepodnošljivo vreo. Mada, ni to baš nije istina. da je bila u pitanju fatamorgana, mislim da bismo s vremenom zaboravili na bjuik. Kao što zaboraviš na ubistvo nakon šest meseci i shvatiš da verovatno nećeš uhvatiti ubicu, da će se momak izvući. S bjuikom i stvarima koje su izlazile iz njega uvek je postojalo nešto za šta si mogao da se uhvatiš. Nešto što si mogao da dodimeš i čuješ. Ili nešto što si mogao…

Prošlost

“Joj”, rekao je Sendi Dirbom. “Taj smrad”

Podigao je ruku prema licu, ali zapravo nije mogao da dodirne svoju kožu zbog plastičnog zavoja koji je nosio preko usta i nosa - kao oni zavoji koje stavljaju zubari pre nego što počnu da istražuju po nečijim ustima. Sendi nije znao da lije zavoj dovoljna zaštita od bakterija, ali svakako nije sprečavao prodiranje smrada. Bio je to onaj isti kupusasti miris; zasmrdeo je vazduh u ormanu za skladištenje čim je Kert rasporio spodobin stomak.

“Naviknućemo se”, rekao je Kertis dok mu se zavoj pomerao gore-dole preko lica. Njegov i Sendijev zavoj bili su plave boje; narednikov je bio kao u devojčice, predivne svetloroze nijanse. Kertis Vilkoks je bio pametan momak, i bio je u pravu po pitanju mnogih stvari, ali je grešio u vezi s tim smradom. Nisu se navikli na njega. Niko se nikad nije navikao na njega.

Međutim, Sendi nije mogao da nađe zamerke u pripremama državnog policajca Vilkoksa; sve je izgledalo savršeno. Po isteku svoje smene, Kert je otišao kući i uzeo pribor za seciranje. Tome je dodao i dobar mikroskop (pozajmljen od prijatelja s univerziteta), nekoliko pakovanja hirurških rukavica, kao i par veoma jakih tensorovih lampi. Rekao je ženi kako ima nameru da proučava lisicu koju je neko upucao iza stanice.

“Budi pažljiv”,rekla mu je. “Lisice znaju da budu besne.”

Kert joj je obećao da će navući rukavice; bilo je to obećanje koje je nameravao da održi. Obećanje koje smo sva trojica nameravali da održimo. Možda je ta stvar slična šlepom mišu imala nešto mnogo gore od besnila, nešto što je ostajalo zarazno dugo nakon smrti tela domaćina. Ako je Toniju Sundistu i Sendiju Dirbomu bilo potrebno podsećanje na to (verovatno nije), dobili su ga kada je Kert prvo zatvorio vrata pri dnu stepenica a zatim ih i zaključao.

“Ja sam glavni dokle god su vrata zaključana”, rekao je Kertis. Glas mu je bio ravan i potpuno samouveren. Uglavnom se obraćao Toniju jer je ovaj bio skoro duplo stariji od njega, i ako je iko bio Kertisov partner u svemu ovome, to je bio komandujući narednik. Sendi je znao da je bio tu samo kao dodatni posmatrač. “Da li to razumete i da li se slažete s tim? Jer ako je odgovor ne, možemo odmah da prekinemo sa…”

“Razumemo”, rekao je Toni. “Ovde si ti general. Sendi i ja smo samo par desetara. Nemam nikakvih problema u vezi s tim. Ali, hajde da već jednom završimo s ovim, za ime boga.”

Kert je otvorio svoj pribor koji je maltene bio veličine vojnog ormarića. Unutra je bilo mnogo instrumenata od nerđajućeg čelika, i svi su bili obmotani jelenskom kožom. Na vrhu su se nalazile zubarske maske, svaka u posebnoj, zatvorenoj plastičnoj kesi.

“Stvarno misliš da su nam potrebne?” upitao je Sendi.

Kertis je slegnuo ramenima. “Bolje da ih imamo nego da posle zažalimo. Mada mislim da one i nisu baš prava stvar. Verovatno bi trebalo da nosimo plinske maske.”

“Nekako žalim što i Bibi Rot nije ovde s nama”, rekao je Toni.

Kertis nije odgovorio na to, ali je blesak u njegovim očima jasno govorio da je to poslednja stvar na svetu koju on želi. Bjuik je pripadao četi. Sve što je izlazilo iz njega takođe je pripadalo četi.

Kert je otvorio vrata od ormana za skladištenje i ušao unutra, povukavši lanac kojim se uključivala zelena viseća lampa u maloj prostoriji. Toni je ušao iza njega. Pod lampom se nalazio sto, malo veći od dečjeg. S obzirom na veličinu sobe, jedva je bilo mesta za dvojicu ljudi, a kamoli za trojicu. To je Sendiju sasvim odgovaralo; te noći nije nijednom prešao preko praga.

Prostoriju su činila tri zida na kojima su bile police, pretrpane starim dokumentima. Kertis je spustio mikroskop na mali sto i uključio svoju lampicu u jedini šteker u sobi. U međuvremenu, Sendi je postavljao Hjudijevu video-kameru na tronožac. U snimku tog čudnog posmrtnog seciranja, ponekad se može videti ruka koja doda je Kertisu instrument koji je u tom trenutku zatražio. To je ruka Sendija Dirboma. Može se čuti i zvuk povraćanja na kraju snimka, jasno i glasno. I to je Sendi Dirbom.

“Hajde da prvo pogledamo lišće”, rekao je Kertis, navlačeći par hirurških rukavica.

Toni je imao u maloj kesi čitavu hrpu listova za dokazni materijal. Predao ju je Kertu. Kert ju je otvorio i izvadio ostatke lišća pomoću malenih klješta. Nije bilo načina da izvuče samo jedan list; do tada su svi već postali poluprovidni, i slepljeni kao žvake. Ispuštali su male mlazeve tečnosti i ljudi su odmah mogli da osete njihov miris - tu nelagodnu mešavinu kiselog kupusa i mentola. Nije bio prijatan, ali nije bio ni toliko nepodnošljiv. U tom trenutku, nepodnošljivo se nalazilo još nekih desetak minuta u budućnosti.

Sendi je upotrebio zum da bi bolje snimio Kerta dok je ovaj odvajao delić mase, vešto koristeći pincetu. Dosta je vežbao tokom poslednjih nekoliko nedelja, i sada se to konačno isplatilo.

Prebacio je odvojeni deo na pozornicu mikroskopa, ne trudeći se da ga prvo stavi na objektiv. Lišće koje je sakupio Fil Kandleton bilo je samo početak predstave. Kertis je želeo da što pre stigne do glavne tačke.

Uprkos tome, izvesno vreme je ostao nagnut nad dvojnim sočivima za oči; zatim je pozvao Tonija da baci pogled.

“Šta su te crne stvari koje izgledaju kao vlakna?” upitao je Toni nakon nekoliko sekundi proučavanja. Glas mu je bio pomalo prigušen zbog njegove rože maske.

“Ne znam”, odgovorio je Kertis. “Sendi, dodaj mi tu napravu koja izgleda kao projektor. Obmotana je s nekoliko kablova, a s jedne strane piše: VLASNIŠTVO ODELJENJA ZA BIOLOGIJU UNIVERZITETA HORLIKS.”

Sendi mu je dodao alatku preko video-kamere koja je skoro potpuno blokirala ulaz u sobu. Kertis je ukopčao jedan od kablova u zid, a drugi u donji deo mikroskopa. Proverio je nešto, klimnuo glavom i triput pritisnuo dugme na napravi sličnoj projektoru, verovatno slikajući deliće listova na mikroskopu.

“Te crne stvari se ne pomeraju”, rekao je Toni. Još uvek je gledao u mikroskop.

“Ne.”

Toni je konačno podigao glavu. Oči su mu imale zamagljeni, pomalo zadivljeni pogled. “Da li je… da li je to možda nešto kao, ne znam, DNK?”

Dok se osmehivao, Kertova maska se nakratko zategnula. “Ovo je sjajan mikroskop, naredniče, ali ne bismo njime mogli da vidimo DNK. Pa sad, ako bi želeo da kreneš sa mnom nakon ponoći do Horliksa i izvedeš krađu u zgradi za fiziku ,Evelin Silver’ gde drže stvarno sjajan elektronski mikroskop koji nikada nije korišćen, osim od strane malene starice na njenom putu za crkvu i nedeljne…”

“Šta je ovo belo sranje?” upitao je Toni. “To na čemu crne stvarčice plutaju?”

“Hranljiva materija, možda.”

“Ali ne znaš zasigurno.”

Naravno da ne znam.”

“Šta su crna vlakna, šta je belo sranje, zašto se listovi tope, šta je uzrok tom smradu. Ne znamo ama baš ništa o tim stvarima.”

“Tako je.”

Toni ga je pogledao pravo u oči. “Ludi smo što se zajebavamo s ovim, zar ne?”

“Ne”, odgovorio je Kertis. “Radoznalost je ubila mačku, ali ju je satisfakcija učinila debelom. Hoćeš da se uvučeš unutra i baciš pogled, Sendi?”

“Fotografisao si sve, zar ne?”

“Jesam, ako je ova stvar radila onako kako treba da radi.”

“Onda ne želim.”

“Važi. Hajde da pređemo na glavnu tačku”, rekao je Kertis.

“Možda ćemo i naći nešto.”

Grumuljica lišća je vraćena u kesu za dokazni materijal, i kesa je stavljena u ormarić za dokumenta koji se nalazio u ćošku prostorije. Tokom naredne dve decenije, oronuli orman za skladištenje sa zelenom lampom postaće pravo sklonište za čudne i neobične stvari.

U drugom ćošku ormana nalazio se eskimov narandžasti zamrzivač. Unutra, ispod dva pakovanja plavog hemijskog leda koji ljudi ponekad nose na kampovanje, nalazila se zelena kesa za otpatke. Toni ju je izvukao, i zatim sačekao dok Kert nije bio potpuno pripremljen. Nije morao dugo da čeka. Jedini problem ležao je u pronalaženju produžnog gajtana u koji bi mogli da utaknu tensorove lampe, a da pritom ne ometaju mikroskop i još uvek uključenu kameru. Sendi je otišao da uzme gajtan iz plakara za sve i svašta koji je bio pri kraju hodnika. Dok je on to radio, Kert je stavio svoj pozajmljeni mikroskop na obližnju policu (naravno, sve je bilo obližnje u toj maloj prostoriji) i namestio slikarski stalak na sto. Na njega je stavio ploču od svetlosmeđe plute. Ispod toga je smestio malo metalno korito, koje se koristi uz kvalitetnije roštilje kako bi u njih kapala mast. S jedne strane stavio je poklopac od tegle, pun špenadla.

Sendi se vratio s produžnim gajtanom. Kert je upalio lampe tako da su svetlele s obe strane ploče od plute, osvetljavajući njegovu radnu površinu s jakim, postojanim svetlom koje je uklanjalo svaku senku. Bilo je očigledno da je sve potanko razradio, korak po korak. Sendi se pitao koliko je noći ležao budan, gledajući u plafon, nakon što bi Mišel zaspala pored njega. Koliko je noći provodio ponavljajući proceduru u svojoj glavi. Podsećao je sebe da će imati samo jednu priliku. Ko zna koliko je popodneva Kertis proveo pored puta s radarom uperenim u prazne trake, računajući koliko će probnih slepih miševa morati da secira pre nego što, skupi hrabrost za seciranje glavnog.

“Sendi, da li ova svetla ometaju snimanje?”

Sendi je proverio kameru. “Ne. Imao bih problema da je površina bela, ali svetlosmeđa je sasvim okej.”

“Okej.”

Toni je odmotao žutu traku kojom je zelena kesa za otpatke bila vezana. Smrad se pojačao istog trenutka kada ju je otvorio. “Isuse Hriste!” rekao je, mašući rukom zaštićenom rukavicom. Onda je zavukao ruku unutra i izvukao još jednu kesu za dokazni materijal, ovoga puta mnogo veću.

Sendi je sve posmatrao iznad video-kamere. Ta stvar u kesi izgledala je kao neko čudovište iz revije nakaza. Jedno tamno krilo bilo je presavijeno preko donjeg dela tela, a drugo pritisnuto uz providnu kesu za dokazni materijal, podsećajući ga na ruku pritisnutu na staklo. Ponekad kad bi uhapsio pijanca i zatvorio ga u zadnji deo patrolnih kola, on bi stavio ruke na staklo i zagledao se u svet iza njega, sa uspavanim tamnim licem uokvirenim morskim zvezdama. Nekako je i ovo izgledalo slično.

“Pečat je otvoren na sredini”, rekao je Kertis, klimajući s negodovanjem u pravcu kese za dokazni materijal. “To objašnjava smrad.”

Sendi je bio mišljenja da ništa nije objašnjavalo smrad.

Kert je sasvim otvorio kesu i zavukao ruku unutra. Sendi je osetio kako mu se stomak vezuje u čvor, u loptu mučnine; pitao se da li bi mogao naterati sebe da učini ono što je Kertis upravo činio. Mislio je da ne bi mogao. Međutim, državni policajac Vilkoks nikada nije oklevao. Kada su njegove ruke zaštićene rukavicama dodirnule leš u kesi, Toni se neznatno povukao. Noge su mu ostale na istom mestu, ali se gornji deo njegovog tela izmakao unazad, kao da pokušava da izbegne udarac. Ispustio je nevoljni zvuk gađenja iza svoje simpatične ružičaste maske.

“Dobro si?” upitao je Kert.

“Da”, odgovorio je Toni.

“Okej. Ja ću ga podići. Ti ga prikači.”

“Važi.”

“Siguran si da ti je dobro?”

“Da, do đavola.”

“Jer i menije pomalo muka.” Sendi je mogao da vidi kako kapljice znoja cure niz Kertovo lice, vlažeći elastičnu traku koja mu je držala masku.

“Šta kažeš da ostavimo lekciju o treniranju osećanja za kasnije i završimo ovo već jednom?”

Kert je preneo tu stvar sličnu šlepom mišu na ploču od plute. Sendi je mogao da čuje čudan i prilično užasan zvuk dok je to činio. Možda je to bila samo mešavina prenapetih ušiju i tihog šuštanja odeće i rukavica, ali Sendi nije zaista verovao u to. Bilo je to trenje mrtve kože o mrtvu kožu, proizvodeći zvuk koji je nekako ličio na reči izgovorene na veoma tihom vanzemaljskom jeziku. Sendi je poželeo da prekrije uši.

Istog trenutka kada je postao svestan tog mračnog šuštanja, činilo se da mu je vid postao oštriji. Posmatrao je svet s nekom natprirodnom jasnoćom. Mogao je da vidi rozikastu boju Kertove kože kroz tanke rukavice koje je nosio, kao i prilepljene kovrdže dlaka na njegovim prstima. Belina rukavica je bila veoma sjajna nasuprot stvorenjevog tela koje je poprimilo neku matiranu, sivkastu nijansu. Usta su mu zjapila otvorena. Njegovo crno oko blenulo je u prazno dok mu je spoljašnost izgledala nekako tupo i staklasto. Sendiju se to oko činilo veliko kao šolja za čaj.

Smrad je postajao sve gori, ali Sendi ništa nije govorio. Kert i narednik su bili unutra sa smradom, odmah pored njegovog izvora. Ako oni podnose taj smrad, pretpostavljao je da ga i on može podneti.

Kert je odvojio krilo koje je ležalo preko stvorenjevog stomaka, otkrivajući žućkasto-zeleno krzno i malo naborano udubljenje u kom su se možda nalazile stvorenjeve genitalije. Pridržao je krilo pomoću plutane ploče. “Prikači ga”, rekao je.

Toni je prikačio krilo. Bio je to samo komad kože, tamnosive boje. Koliko je Sendi mogao da vidi, koža nije imala ni kosti ni krvne sudove. Kert je prešao rukom preko stvorenjevog stomaka kako bi podigao drugo krilo. Sendi je ponovo čuo onaj zvuk tečnog blata. Postajalo je sve toplije u magacinu; moglo je da bude samo gore u ormanu za skladištenje. Te proklete tensorove lampe.

“Kači, šefe.”

Toni je prikačio i drugo krilo, i sada je stvorenje visilo na ploči kao nešto iz filma strave i užasa. Ali sada, kada su ga videli celog, stvorenje uopšte nije izgledalo kao slepi miš, niti je podsećalo na leteću vevericu ili neku vrstu ptice. Nije podsećalo ni na šta. Na primer, taj žuti zubac koji mu je štrčao nasred lica - da li je to bila kost? Kljun, možda? Ili nos? Ako je u pitanju bio nos, gde su bile nozdrve? Sendiju je to više izgledalo kao kandža nego kao nos, i više kao trn nego kao kandža. A šta je bilo s tim jednim okom? Sendi je pokušao da se priseti bilo kog zemaljskog stvorenja koje ima jedno oko, ali nije uspeo u tome. Mora da postoji takvo biće, zar ne? Negde? Možda u džunglama Južne Amerike, ili možda na dnu okeana?

Stvorenje nije imalo noge; telo se jednostavno završavalo kod dupeta kao zeleno-crni palac. Kert je taj deo anatomije lično prikačio na ploču od plute, povlačeći dlakavu kožu od tela, i zatim okačio komad opuštenog nabora. Toni je završio posao zabadajući špenadle na ploču kroz mišiće tog stvorenja. Ili se možda zovu krilašca, pomislio je Sendi. Ovoga puta Kertis je ispustio nevoljan zvuk gađenja iza maske* brzo je obrisao čelo podlakticom. “Kamo sreće da smo poneli ventilator”, rekao je. Sendi se složio s njim jer je polako dobijao vrtoglavicu. Ili se smrad sve više pogoršavao, ili je imao kumulativni efekat.

“Desiće se,kratak spoj’ ako ukačiš samo još jedan aparat u struju”, rekao je Toni. “Onda bismo ostali u mraku s ovim ružnim skotom. I zatvoreni, s obzirom da je Stiven Spilberg svojom kamerom blokirao ulaz. Nastavi, Kerte. Ako je tebi dobro, i meni je.”

Kert je napravio korak unazad, udahnuo nešto čistijeg vazduha, pokušao da se pribere, zatim je ponovo prišao stolu. “Neću da ga merim”, rekao je. “To smo već završili u garaži, zar ne?”

“Da”, složio se Sendi. “Četrnaest inča dugačak. Trideset šest centimetara, ako ti se tako više sviđa. Telo je široko otprilike kao najširi deo dlana. Možda nešto manje. Nastavi, zaboga. Hajde da što pre zbrišemo odavde.” “Dodaj mi skalpele i retraktore.”

“Koliko retraktora?”

Kert mu je dobacio pogled koji je jasno govorio: Ne pravi se glup. “Sve do jednog.” Ponovo je prešao rukom preko čela. Nakon što mu je Sendi predao alat iznad video-kamere, a Kert je namestio najbolje što je mogao, rekao je: “Gledaj kroz sočivo, okej? Zumiraj ga koliko god možeš. Moramo da napravimo najbolji mogući snimak.”

“Ljudi bi rekli da je lažan”, rekao mu je Toni. “Svestan si toga, zar ne?”

Kertis je tada rekao nešto što Sendi nikada nije zaboravio. Verovao je da Kertis, već pod teškim mentalnim stresom i povećanim fizičkim naporom, govori sopstvenu istinu hrabro i bez uvijanja, onako kako se ljudi retko usuđuju da govore jer previše otkrivaju o sebi. “Jebeš javnost”, rekao je Kertis. “Ovo je za nas.”

“Imam odličan ugao”, rekao mu je Sendi. “Smrad je možda užasan, ali je osvetljenje sjajno.” Sat pri dnu malog unutrašnjeg ekrana pokazivao je sedam sati, četrdeset devet minuta i jednu sekundu.

“Sada ću da sečem”, rekao je Kert i zasekao većim skalpelom gornji trup prikačenog stvorenja. Ruke mu se nisu tresle; bilo kakva trema u očekivanju velikog trenutka verovatno je brzo došla i prošla. Začuo se mokar, pucketav zvuk, kao prskanje mehura neke guste tečnosti; odjednom su kapljice crne ljigavštine počele da kaplju u korito ispod stalka.

“Čoveče”, rekao je Sendi. “Čoveče, to stvarno smrdi.”

“Jebeno bazdi”, dodao je Toni. Glas mu je bio tanak i zastrašen.

Kertis nije obraćao pažnju. Otvorio je stvorenjev abdomen i napravio standardne račvaste rezove sve do prikačenih mišića, praveći usek u obliku slova Y koji se koristi pri svakoj ljudskoj obdukciji. Zatim je upotrebio pincete kako bi povukao unazad kožu sa grudnog dela, još više otkrivajući sunđerastu tamnozelenu masu ispod uskog luka kosti.

“Isuse Hriste, gde su mu pluća?” upitao je Toni. Sendi je mogao da čuje njegovo teško, neujednačeno disanje.

“Ova zelena stvar bi mogla da bude jedno plućno krilo”, rekao je Kertis.

“Više mi izgleda kao…”

“Kao mozak, da, znam da tako izgleda. Kao zeleni mozak. Hajde da pogledamo.”

Kert je okrenuo svoj skalpel i iskoristio tupu stranu kako bi lagano kucnuo na beli luk iznad zelenog organa. “Ako je ova zelena stvar mozak, onda mu je njegova posebna evolucija obezbedila ovaj ,pojas nevinosti’ kao zaštitu, umesto sefa u banci. Dodaj mi makaze, Sendi. Manji par.”

Sendi mu je dodao makaze, i zatim se nagnuo ka sočivu video-kamere. Bila je podešena na najveće zumiranje - kako mu je rečeno da uradi - i videla se jasna, čista slika.

“Sečem… sada.”

Kert je ugurao donje sečivo makaza ispod luka kosti i secnuo ga uredno kao kanap na nekom paketu. Kost se razdvojila kao rebro; istog trenutka kada je to učinila, površina zelenog sunđera u stvorenjevim grudima potpuno je pobelela i počela da šišti kao radijator. Jak miris mentola i belog luka raširio se vazduhom. Pucketavi zvuk se pridružio šištanju. Bio je to zvuk sličan onom koji pravi slamčica kada traga za tečnošću na dnu prazne čaše milkšejka.

“Misliš da bi trebalo da izađemo odavde?” upitao je Toni.

“Kasno je za to.” Kert se nagnuo nad otvorenim grudima u kojima je sunđerasta stvar sada počinjala da se preznojava i da ispušta potočiće beličasto-zelene tečnosti. Bio je više nego zainteresovan - bio je opčinjen. Posmatrajući ga, Sendi je mogao da razume čoveka koji je namerno inficirao sebe virusom žute groznice, ili ženu Kjuri koja je zaradila rak petljajući s radijacijom. “Učinili su me uništavaocem svetova”, promrmljao je Robert Openhajmer tokom prve uspešne detonacije atomske bombe u pustinji Nju Meksika, a zatim se odmah bacio na izradu hidrogenske bombe, jedva zastajući da popije šolju čaja i pojede nekoliko biskvita. Zato što te stvari nekako obuzmu, pomislio je Sendi. 1 zato što je znatiželja dokazana činjenica, a satisfakcija je nešto više kao trač.

“Šta to radi?” upitao je Toni. Sudeći po onome što je Sendi mogao da vidi iznad rozikaste maske, narednik Šundist je već znao o čemu se radi.

“Razgrađuje se”, odgovorio je Kertis. “Imaš dobar snimak, Sendi? Ne smeta ti moja glava?”

“Sve je u redu”, odgovorio je Sendi pomalo krkljavim glasom. Mešavina mentola i belog luka delovala je osvežavajuće u prvi mah, ali sada se nakupila u njegovom grlu i imala ukus mašinskog ulja. Vraćao se i smrad kiselog kupusa. Sendi je osećao sve jaču vrtoglavicu, a i stomak je počeo da mu se grči. “Mada, ne bih se baš dugo zadržavao na tome inače ćemo se podaviti ovde.”

“Otvori vrata na kraju hodnika”, rekao je Kertis.

“Rekao si mi da…”

“Ajde idi, učini kako ti kaže”, rekao mu je Toni; Sendi je otišao da otvori vrata. Kada se vratio, Toni je pitao Kertisa da li misli da je presecanje koščatog luka ubrzalo proces razgrađivanja.

“Ne”, odgovorio je Kert. “Mislim da je za to više zaslužno dodirivanje sunđera vrhom makaza. Čini mi se da se ne slažemo preterano sa stvarima koje izlaze iz automobila, zar ne?”

Toni i Sendi nisu imali volje da se suprotstave njegovoj tvrdnji. Zeleni sunđer nije izgledao ni kao mozak, ni kao plućno krilo, ni kao išta prepoznatljivo; bila je to samo fistula (šupalj čir), raspadajuća kesa u otvorenim stvorenjevim grudima.

Kert je bacio pogled prema Sendiju. “Ako je ova zelena stvar njegov mozak, šta li se onda nalazi u njegovoj glavi? Šta misliš? Radoznali umovi žele da znaju odgovor na to pitanje.” Pre nego stoje bilo koji od njih dvojice mogao da shvati šta on namerava, Kertis je ispružio manji skalpel i zabio sečivo u glatko stvorenjevo oko.

Začuo se zvuk sličan onom koji naŠta je kada čovek prstom pukne obraz. Oko se rasulo i ispalo iz duplje, kao ogromna i stravična suza. Toni je ustuknuo od užasa. Sendi je tiho vrisnuo. Rasuto oko udarilo je u stvorenjevo dlakavo rame, i zatim palo u korito ispod stalka. Sledećeg trenutka počelo je da šišti i da poprima belu boju.

“Prestani”, rekao je Sendi. “Ovo nema nikakvog smisla. Nećemo izvući nikakve zaključke iz toga, Kertise, jer tu nema šta da se zaključi.”

Sendi je pomislio da ga Kertis uopšte nije čuo. “Jebem ti sunce”, šapnuo je. “Jebem ti jebeno sunce!”

Vlaknasta rože smesa počela je da navire iz prazne očne duplje. Izgledala je kao šećerna vuna ili izolacioni materijal koji ljudi koriste na tavanima. Izašla je napolje, formirala bezobličan čvor, a onda pobelela i počela da prelazi u tečno stanje, kao i zelena stvar pre nje.

“Da li je ta stvar bila živa?” upitao je Toni. “Da li je to sranje bilo živo kada si…”

“Ne, bio je to samo nestanak pritiska”, odgovorio je Kertis. “Siguran sam u to. Živo je koliko i pena za brijanje koja izlazi iz konzerve. Da li si sve snimio, Sendi?”

“Jesam. Mada ne znam od kakve je to važnosti.”

“Dobro. Hajde da bacimo pogled u donji stomak, i onda smo gotovi.”

Ono što je sledeće izašlo uništilo je svaki mogući san u narednih mesec dana. Sendiju su preostale samo one kratke dremke iz kojih se čovek budi bez daha, siguran da je nešto, što se nije moglo videti golim okom, čučalo na njegovim grudima i kralo mu dah.

Kert je povukao kožu sa stomaka i zamolio Tonija da je prikači, prvo s leve a zatim i s desne strane. Toni je uspeo to da obavi, ali sa izvesnim poteškoćama; posao je postao veoma pipav i obojica su se nalazili odmah iznad bića koje su secirali. Sendi je pomislio kako je smrad iz te blizine morao biti više nego nepodnošljiv.

Ne okrećući glavu, Kertis je počeo da pipka oko sebe; konačno je pronašao jednu od tensorovih lampi i neznatno je okrenuo, pojačavajući svetio koje je obasjavalo rez. Sendi je ugledao presavijeni kanap tamnocrvene mase - a to su bila creva - nagomilan iznad plavičasto-sive kese.

“Sečem”, promrmljao je Kertis i nežno prešao ivicom svog skalpela niz kvrgavu površinu kese. Kako se kesa naglo otvorila, crna smesa je jurnula pravo u Kertovo lice, prskajući mu masku i obraze. Još više je isprskala Tonijeve rukavice. Obojica su povikala i užasnuto ustuknula, dok je Sendi stajao šokiran pored video-kamere s potpuno razjapljenom vilicom. Prava poplava grubih crnih zamotuljaka jurišala je iz kese koja se brzo izduvavala; svaki zamotuljak bio je umotan u sivu kožu. Sendiju su izgledale kao grickalice za pauka, obavijene njegovom mrežom. Onda je video da svaki zamotuljak ima po jedno staklasto oko; činilo mu se da svako oko posmatra baš njega, da ga svako oko nekako obeležava, i onda je doživeo potpuni nervni slom. Odskočio je od kamere, vrišteći najglasnije što je mogao. Vrištanje je ubrzo bilo zamenjeno zvukom davljenja. Trenutak kasnije, ispovraćao se po svojoj košulji. Sendi se ničega nije sećao; tih nekoliko minuta nakon Kertovog konačnog reza bili su skoro potpuno izbrisani iz njegovog sećanja, i on je smatrao to milošću.

Prva stvar koje se setio posle toga i koja je nekako lebdela na površini njegovog sećanja, bio je Tonijev glas. “Idite sada, čujete li me? Požurite gore, momci! Ovde je sve pod kontrolom.” Negde u blizini svog levog uveta, čuo je Kertovo mrmljanje koje je bilo samo druga verzija onoga što je Toni govorio. Sve je u redu, sve je okej, sve je dobro.

Sve je dobro: to su bile reči koje su konačno vratile Sendija sa njegovog kratkog odmora u zemlji histerije. Ali, ako je sve bilo dobro, zašto je Kert disao tako brzo? I zašto je Sendijeva šaka bila toliko hladna? Čak i kroz gumeni sloj rukavice (koju se nije setio da skine), Kertova ruka je bila ledena.

“Povratio sam”, rekao je Sendi, osećajući kako mu lice poŠta je sve toplije dok je krv navirala u obraze. Nikada se nije osećao tako posramljeno i jadno. “Isuse Hriste, povratio sam po sebi.”

“Jesi, vala”, rekao je Kert. “Izbljuvao si se kao heroj. Ne brini zbog toga.”

Sendi je duboko udahnuo; to je prouzrokovalo ponovno grčenje stomaka i zamalo ga nije opet izdao. Nalazili su se u hodniku, ali je čak i na tom mestu smrad kiselog kupusa bio skoro nepodnošljiv. Nekako je u istom trenutku shvatio gde se tačno nalazi: ispred ormarića za sve i svašta odakle je izvadio produžni gajtan. Vrata ormarića bila su otvorena. Sendi nije bio potpuno siguran u to, ali mu je palo na pamet da je verovatno iz magacina pojurio ovamo; možda sa željom da se uvuče u ormarić, snažno zalupi vratima i sklupča u mraku. Ideja mu je sada delovala smešno. Usiljeno se nasmejao.

“Hajde, hajde, sve je u redu”, rekao je Kertis. Potapšao je Sendija po leđima i ostao šokiran kada je video koliko se Sendi stresao od njegovog dodira.

“Nisi ti u pitanju”, rekao je Sendi. “To sranje… ta strahota…”

Nije mogao da završi misao; grlo mu se ponovo steglo. Umesto toga, uperio je prst u Kertovu ruku. Ljiga koja je izašla iz trudne ali mrtve materice stravičnog stvorenja, još uvek je bila razmazana po Kertisovim rukavicama, a sada je nešto od toga bilo i na Sendijevoj ruci. Kertova maska, povučena na dole tako da mu je visila oko vrata, takođe je bila isprskana i umrljana. Na obrazuje imao crnu koricu sličnu krasti.

Na drugoj strani hodnika, iza vrata koja su vodila u magacin, Toni je stajao u podnožju stepenica i razgovarao sa četvoricom ili petoricom užasnutih, izuzetno nervoznih državnih policajaca. Pokazivao im je da se udalje, terao ih da se vrate gore, ali oni kao da su bili gluvi na njegove reči.

Sendi je otišao niz hodnik i zaustavio se kod vrata od magacina, na mestu na kome su svi mogli jasno da ga vide. “Dobro sam, momci - ja sam dobro, vi ste dobro, svi su dobro. Idite gore i opustite se. Kada završimo ovaj posao, moći ćete sve da vidite na video-kaseti.”

“Da li ćemo to uopšte želeti?” upitao je Orvil Geret.

“Verovatno nećete”, odgovorio je Sendi.

Policajci su se vratili gore. Toni se okrenuo prema Sendiju i klimnuo mu glavom, obraza bledih kao staklo. “Hvala.”

“To je najmanje što sam mogao da učinim. Uspaničio sam se, šefe. Strašno mije žao.”

Ovog puta Kertis ga nije potapšao po leđima, već mu je prebacio ruku preko ramena. Sendi se umalo nije stresao od dodira, ali je na vreme primetio da je momak skinuo rukavice. To je bilo u redu. Bolje, u svakom slučaju.

“Nisi bio sam”, rekao je Kertis. “Toni i ja smo bili odmah iza tebe. Bio si samo previše prestravljen da bi primetio. Prevrnuli smo Hjudijevu video- kameru tokom bezglavog bežanja. Nadam se da nije polomljena. Ako jeste, verovatno ćemo morati da skupimo pare i kupimo mu novu. Hajdemo, momci. Hajde da vidimo u kakvom je stanju naša kamera.”

Vratili su se u magacin prilično odlučno, ali u prvi mah nijedan od njih nije smogao dovoljno hrabrosti da uđe unutra. Delimično zbog smrada, koji je podsećao na pokvarenu supu, ali najviše zbog saznanja da se ono stvorenje slično šlepom mišu nalazi unutra, prikačeno i raščerečeno na ploči od plute gde čeka na čišćenje. Sendija je to podsetilo na one automobilske nesreće koje se događaju preko vikenda: kada stigneš na mesto nesreće, sav onaj smrad krvi, prolivenih creva, prosutog benzina i kuvane gume podseća te na nekog užasnog poznanika koji se nikada neće odseliti iz grada. Udisao si sve to, znajući da je neko mrtav ili skoro mrtav, da će neko zbog njih plakati ili vrištati, da ćeš naći cipelu - nadajući se da nije dečja, mada se i to veoma često događalo - kako leži na putu. Nalazio si žrtve na putu, ili pored puta, s telima koja im je Bog dao, govoreći: Evo, proživi život u njemu najbolje što možeš, samo što su ta tela sada bila u izmučenim, izvrnutim oblicima: kosti su štrčale kroz pantalone i majice, glave su bile iskrivljene na vratu ali su usta još uvek govorila (čak i vrištala), oči su visile iz duplji, okrvavljena majka držala je okrvavljeno dete kao polomljenu lutku, i govorila: Da li je još uvek živa? Molim vas, proverite. Ja ne mogu, ne usuđujem se. Uvek je bilo barica od krvi na sedištima i krvavih otisaka na onome što je ostalo od prozora. Kada bi bilo krvi na putu, takođe bi je zatekao u baricama - postajala bi ljubičasta pri svetlosti crveno-plavih farova - i ti si morao da je počistiš, i krv, i govna, i slomljeno staklo, sve to, jer porodica Javnost nije želela to da vidi prilikom odlaska u crkvu nedeljom ujutro. Gospodin Javnost je plaćao sve troškove.

“Moramo da se pozabavimo ovim”, rekao je narednik. “Svesni ste toga, momci.”

Bili su svesni, ali se i dalje niko nije pomerao.

Šta ako su neki od njih još uvek živi? Sendi je razmišljao baš o tome. Ideja je bila potpuno nebulozna. Stvorenje slično šlepom mišu nalazilo se više od šest nedelja u plastičnoj kesi za dokazni materijal, zatvoreno u eskimo zamrzivaču, ali saznanje da je takva ideja potpuno suluda, nije bilo dovoljno. Logika je izgubila svoju moć, barem na određeno vreme. Kada imaš posla s jednookom spodobom čiji se mozak (zeleni mozak) nalazi u njenim grudima, sama ideja logike izgleda krajnje idiotski. Sendi je isuviše lako mogao da zamisli kako ti crni zamotuljci u svojim tankim opnama polako počinju da podrhtavaju, pomerajući se kao letargična zrna pasulja na malom stolu dok ih žestoka svetlost tensorovih lampi polako vraća u život. Naravno, nije bilo teško zamisliti tako nešto. Kao ni zvuke koje su ispuštali. To su bili tanani, mekeljavi zvuci slični glasovima ptića, ili malih pacova, koji žure da se rode. Ali, tako mu svega, on je prvi izjurio odatle. Mogao bi prvi i da uđe, barem bi mogao toliko da učini.

“Hajdemo”, rekao je Sendi i prešao preko praga. “Hajde da završimo s ovim. Onda ću provesti ostatak noći u kadi.”

“Moraćeš da čekaš na red”, rekao je Toni.

I tako su počistili prljavštinu kao što su čistili i bezbroj onih na autoputu. Sve u svemu, trebalo im je otprilike sat vremena za to. Iako je u početku bilo teško, skoro da su se povratili kada je posao konačno bio okončan. Najveću pomoć da se vrate u pribrano stanje omogućio im je ventilator. Kada su jednom isključili tensorove lampe, mogli su da priključe ventilator bez bojazni da će doći do kratkog spoja. Kert nije više rekao nijednu reč o tome da vrata magacina budu zatvorena. Sendi je pretpostavljao da je bilo kakav jadan karantin koji su uspeli da uspostave bio potpuno prekršen.

Ventilator nije sasvim mogao da otera smrad kiselog kupusa i gorkog mentola, ali je veći deo oduvao u hodnik te su im se stomaci konačno smirili. Toni je proverio video-kameru i rekao da je sve u redu.

“Sećam se vremena kada su se japanski aparati lomili”, rekao je. “Kertise, želiš li da proučiš još nešto pod tim tvojim mikroskopom? Možemo još malo da se zadržimo, ako hoćeš. Je P tako, Sendi?”

Iako Sendi nije bio previše srećan zbog te ideje, potvrdno je klimnuo glavom. Još uvek ga je bilo sramota zbog načina na koji je povratio i pobegao. Mislio je da se nije još iskupio za to, barem ne potpuno.

“Ne”, odgovorio je Kertis. Zvučao je umorno i obeshrabreno. “One proklete žele bombone koje su ispale iz nje, bile su njen porod. Crna gadost je verovatno bila krv. Što se tiče ostalog? Ne bih znao šta da kažem.”

Ne samo da je delovao obeshrabreno već i očajno, mada će Toni i Sendi tek kasnije to shvatiti. Sendiju je to palo na pamet tokom jedne od onih besanih noći koje je tek potkupio, i platio za to. Dok je ležao u spavaćoj sobi svog malog doma u 1st Statler Hajtsu, s rukama prekrštenim iza glave i s upaljenom lampom i radijom, sanje bio miljama daleko od njega. Polako je shvatao s čim se Kertis suočio po prvi put od kada se bjuik pojavio, a možda i po prvi put u životu: sa saznanjem da verovatno nikada neće saznati ono što želi da zna. Ono što je rekao sebi da mora znati. Njegov cilj je bio da otkrije i objasni, ali koga je bilo briga za to? Nek ide do đavola i saznanje! Svuda po Sjedinjenim Državama bilo je malenih osnovaca u dresovima koji su govorili da im je najveća želja da igraju za NBA. U većini slučajeva, njihove bi budućnosti ipak bile manje spektakularne. Dođe vreme kada većina ljudi shvati o čemu se radi, shvati da više nema smisla dodvoravati se sudbini jer im je već dala pilulu, i to prilično gorku. Zar se Kertis nije nalazio baš na toj prekretnici? Sendi je mislio da jeste. Njegovo zanimanje za bjuika postojaće i dalje, ali sa svakom narednom godinom to zanimanje će sve više i više postajati ono što stvarno jeste - običan policijski posao. Zaseda i osmatranje, pisanje izveštaja (u dnevnicima koje će njegova žena kasnije spaliti), čišćenje prljavštine koja bi se povremeno pojavila kada bi bjuik rodio neku novu nakazu, koja bi se nakratko borila i umrla.

Da, i preživeće povremene besane noći. Ali, one idu u rok službe, zar ne?

Kertis i Toni su otkačili stvorenje s ploče od plute. Vratili su je nazad u kesu za dokazni materijal. Za njom su ubacili i sve crne zamotuljke, koristeći samo četku. Dve su ostavili po strani. Kertis se ovog puta postarao da kesa bude čvrsto stegnuta pri vrhu. “Je F Arki još u blizini?” upitao je.

Toni je rekao: “Nije. Želeo je da ostane, ali sam gaja poslao kući.”

“Onda bi bilo dobro kada bi jedan od vas dvojice otišao gore i zamolio Orva ili Baka da raspale vatru u aparatu za spaljivanje iza stanice. Neko bi takođe morao da stavi lonac vode na šporet. I to veliki lonac.”

“Ja ću to obaviti” rekao je Sendi. Izvadivši kasetu iz Hjudijeve video- kamere, otišao je da pristavi lonac.

Dok je on bio odsutan, Kertis je uzeo uzorke jezive crne mase koja je izašla iz stvorenjevog stomaka, tj. materice; takođe je uzeo uzorak bele tečnosti iz grudnog organa. Prekrio je svaki uzorak providnom folijom i stavio ih u drugu kesu za dokazni materijal. Dva preostala nerođena stvorenja s njihovim sitnim krilcima obmotanim oko tela (i neprijatnim jednookim pogledima) završila su u trećoj kesi za dokazni materijal. Kert je savesno radio, ali bez žara, kao što bi odradio bilo kakvo mesto hladnokrvnog zločina.

Uzorci i rasporeno telo stvorenja nalik šlepom mišu konačno su završili u zelenom ormanu kojem je Džordž Morgan nadenuo ime - hobi čete D. Kada je voda u loncu na šporetu konačno proključala, Toni je dopustio dvojici državnih policajaca da siđu dole. Petoro ljudi navuklo je teške kuhinjske rukavice od gume i počelo da riba sve što se golim okom moglo videti. Neželjeni ostaci organa završili su u plastičnoj kesi, zajedno s krpama za ribanje, hirurškim rukavicama, zubarskim maskama i majicama. Kesa je završila u aparatu za spaljivanje i dim je otišao put neba, Boga Oca, na vjek i vjekov, amin.

Sendi, Kertis i Toni dali su sebi oduška pod tušem - tako dugo i pod toliko vrelom vodom da su se bojleri dva puta praznili do kraja. Nakon toga, rumenih obraza i sveže očešljane kose, obukli su se u čistu odeću i završili na pušačkoj klupi.

“Toliko sam čist da se osećam kao beba”, rekao je Sendi.

“I ja”,odgovorio je Kertis, donekle odobrovoljen.

Sedeli su i neko vreme posmatrali garažu, ne govoreći ništa.

“Mnogo je tog sranja dospelo na nas”, rekao je Toni konačno. ” Baš mnogo” Iznad njihovih glava, pun mesec je visio na nebu kao uglačani kamen. Sendi je mogao ga oseti neko podrhtavanje u vazduhu. Pomislio je da se možda sprema smena sezona. “Ako se razbolimo…”

“Mislim da bismo već bili bolesni da je trebalo da se razbolimo”, rekao je Kert. “Imali smo sreće. Prokleto mnogo sreće. Da li ste vi, momci, dobro pogledali svoje oči u ogledalu?”

Jesu, naravno. Oči su im bile crvene a podočnjaci naglašeni, kao kod ljudi koji su proveli ceo dan u borbi sa šumskim požarom.

“Mislim da će to nestati”, rekao je Kertis, “ali verujem da je, na kraju krajeva, nošenje onih maski bilo prokleto dobra ideja. Nisu pružale nikakvu zaštitu od bakterija, ali barem ono crno sranje nije moglo da nas poprska po ustima. Mislim da bi rezultati nečega takvog bili strašno gadni.”

Bio je u pravu.

Sadašnjost

Sendi

Ponestalo je sendviča. Kao i ledenog čaja. Rekao sam Arkiju da uzme deset dolara iz rezervnog fonda stanice (koji se držao u tegli u ormanu na spratu) i skokne do Finove radnje. Pomislio sam da će nam jedno pakovanje sprajta i dva pakovanja koka-kole, od po šest limenki, biti sasvim dovoljni do završetka priče.

“Ako to uradim, propustiću deo o ribi”, rekao je Arki.

“Arki, ti već znaš sve o ribi. Znaš sve delove priče. Idi i donesi nam hladno piće. Molim te.”

Naglo je ustao i otišao; brzo je upalio svoj stari pik-ap i izjurio s parkinga. Bilo je sasvim izvesno da će dobiti kaznu za prekoračenje brzine.

“Nastavi”, rekao je Ned. “Šta se sledeće dogodilo?”

“Pa”, rekao sam, “pusti me da razmislim. Ah, da. Kao prvo, stari narednik je tada postao deda. Verovatno se to dogodilo mnogo ranije nego što je očekivao; vanbračno rođena devojčica, velika zbrka u porodici, ali na kraju se sve sredilo, i devojčica se upisala na Smit koledž, što uopšte nije loše mesto za sticanje diplome - barem mije tako rečeno. Sin Džordža Morgana postigao je odlučujući pogodak u malom fudbalu, pa je ponosni otac Džordž išao svuda, šepureći se kao paun. Mislim da je ovo bilo nekih dve godine pre nego što je ubio ženu na putu, i potom izvršio samoubistvo. Žena Orvila Gereta dobila je nekakvo trovanje u nozi i morali su da joj amputiraju nekoliko prstiju. Širli Pasternak se zaposlila u stanici 1984. godine…”

“1986”, promrmljala je.

“1986, tako je”, rekao sam i potapšao je po kolenu. “Nekako u to vreme, izbio je strašan požar u Lasburgu - deca su se igrala šibicama u podrumu zgrade. Samo su se zezala. Bez nadzora odraslih. Kada mi neko kaže da su Amiši ludi zato što žive tako kako žive, uvek se setim tog požara u Lasburgu. Devetoro mrtvih, uključujući i decu u podrumu od kojih je preživelo samo jedno. To spašeno dete verovatno žali što ga je zla kob poštedela. Sada ima otprilike šesnaest godina, baš je u onom dobu kada su dečaci veoma zainteresovani za devojčice, a izgleda kao glavna zvezda filma Lepotica i Zver. Nesreća nije bila mnogo zastupljena u javnosti - imam teoriju da višestruki smrtni slučajevi u požarima dospevaju na naslovne strane samo ako se dogode uoči Božića - ali je svejedno bila jeziva za našu okolinu. Dok je pomagao, Džeki O‘Hara je zadobio stravične opekotine na rukama. O da, imali smo i policajca, Džejmsa Dokerija…”

“Dokerrija”, rekao je Fil Kandleton. “T. Ipak, oprošteno ti je, naredniče, nije se zadržao ovde više od mesec-dva, zatim je prešao preko u Lajkaming.”

Klimnuo sam glavom. “U svakom slučaju, Dokerti je osvojio treću nagradu na takmičenju Beti Kroker, za recept ,Zlatne pusle od kobasica’. Zezali smo ga bez milosti, ali je on to stoički podnosio.”

“Odlično je podnosio zadirkivanje”, složio se Edi Zakuba. “Trebalo je da ostane. Potpuno bi se uklopio u četu D.”

“Te godine, pobedili smo na takmičenju u povuci-potegni koje se održavalo na pikniku povodom Četvrtog jula, i…”

Postao sam svestan izraza na Nedovom licu; osmehnuo sam mu se. “Misliš da te zadirkujem, Nede, ali nisi u pravu. Zaista. Ja samo pokušavam da ti pomognem kako bi najzad razumeo. Znaš, bjuik nije bio jedina stvar koja se ovde događala. Stvarno nije. U stvari, bilo je trenutaka kada smo potpuno zaboravljali na njega. Barem većina nas. Bilo je perioda kada se uopšte nije razmišljalo o automobilu. Bilo je perioda kada je bjuik samo stajao u garaži i ćutao. Policajci su dolazili i odlazili dok je on tako dangubio. Dokerti je ostao dovoljno dugo da zaradi nadimak Sef Kobasičar. Mladi Pol Laving, onaj koji je uganuo koleno tokom prošlogodišnjeg Dana rada, premešten je iz stanice da bi, tri godine kasnije, bio vraćen nazad. Po pitanju smene osoblja, ovaj posao nije baš kao ostali, ali i ovde ima toga. Od leta 1979. godine, kroz ovu stanicu je verovatno prošlo sedamdeset državnih policajaca…”

“I više, ako se ne varam”, rekao je Hjudi. “Neka bude okruglo stotinu, uključujući premeštanja i policajce koji su trenutno ovde na dužnosti. Plus nekoliko pokvarenih jaja.”

“Da, nekoliko pokvarenih jaja, ali je većina nas ipak obavljala svoj posao. Slušaj me, Nede - tvoj otac i Toni Šundist naučili su lekciju te noći kada je tvoj otac secirao monstruma. I ja sam je naučio. Ponekad nema šta da se otkrije i sazna, ponekad nema načina da se dođe do saznanja, a ponekad nema razloga da se čovek uopšte trudi. Odgledao sam jedan film u kojem momak objašnjava zašto je upalio sveću u crkvi iako više nije bio dobar katolik. “Čovek se ne srne zajebavati s beskonačnošću”, rekao je. Možda je to bila lekcija koju smo mi naučili.

“S vremena na vreme, garažu B bi potresao svetlotres. Ponekad samo neznatan, a ponekad stravičan. Međutim, ljudi imaju neverovatnu sposobnost prilagođavanja, navikavanja, čak i na stvari koje uopšte ne razumeju. Kometa se pojavi na nebu i ceo svet počne da trubi o Sudnjem danu i četvorici jahača Apokalipse, ali, da ta ista kometa ostane na nebu šest meseci, niko je više ne bi primećivao. Sve je to velika varka. Isto se dogodilo i krajem dvadesetog veka, zar ne? Svi su trčali okolo i vikali da se nebo raspada i da će se svi kompjuteri zamrznuti; prošlo je nedelju dana, i sve se vratilo u normalu. Pokušavam da te nateram da sagledaš stvari u perspektivi. Da…”

“Ispričaj mi o ribi”, rekao je Ned, i ponovo sam osetio bes. Nije želeo da sluša sve što sam imao da mu kažem, bez obzira na to koliko sam ja to želeo ili koliko sam se trudio da mu ispričam. Želeo je da čuje ono što je želeo da čuje, i to je to. Nazvaću to tinejdžerskom bolešću. Sjaj u njegovim očima bio je identičan sjaju u očima njegovog oca (dok se Kert naginjao nad stvorenjem sličnom šlepom mišu sa skalpelom u ruci, snadbevenoj rukavicom). Sada sečem - ponekad mogu čuti glas Kertisa Vilkoksa u svojim snovima. Ipak, sjaj nije bio baš potpuno identičan. Dečko nije bio jednostavno radoznao. Bio je besan. Razjaren kao medved.

Moj lični bes nastao je iz njegovog odbijanja da primi sve što sam hteo da mu dam, zbog njegove drskosti da bira šta treba da mu ispričam. Ali, odakle je to dolazilo? Šta se nalazilo u središtu? Činjenica da je njegova majka bila prevarena, da je slušala laži, i to ne jednom, već neprekidno iz godine u godinu? Da su i njemu bile servirane laži, iako možda samo greškom? Da lije bio besan na svog oca zbog čuvanja tajne? Besan na nas? Nas? Svakako nije verovao da je bjuik ubio njegovog oca, zar ne? Bredli Rouč je bio optužen za to. Rouč ga je smrskao šleperom sa šesnaest točkova, ostavljajući krvavu mrlju dugu deset stopa i visoku kao državni policajac - u slučaju Kertisa Vilkoksa, šest stopa i dva inča - cepajući mu odeću u škripi kočnica dok je radio glasno treštao, podešen na stanici PSR-pensilvanijski seljački radio. Uostalom, šta bi drugo mogao da sluša polupijani idiot poput Bredlija? Kantri muzika je veselo treštala dok su se novčići iz Kertisovih pantalona kotrljali, dok mu se penis otkidao kao korov, dok su mu se jaja svodila na džem od jagoda a češalj i novčanik leteli ka žutoj liniji. Bredli Rouč je bio odgovoran za sve to. Ipak, čovek je mogao delimično okriviti i Dikijevu radnju u Statleru koja mu je prodala pivo, a možda čak i samu pivaru s njenim sjajnim reklamama o lepim momcima i devojkama koji vole dobru kapljicu; zašto te reklame nikada nisu pokazivale mrtvake s prosutim crevima po autoputu? Možda je krivica delimično ležala i u Bredlijevim genima, u malim krivuljama ćelijskih kanapčića koji su stalno šaputali: Pij još, pij još, još od vremena kada je prvi put okusio alkohol (jer su neki ljudi jednostavno takvi, kao tempirane bombe, ali je to mala uteha - bolje reći, nikakva uteha - mrtvima i ranjenima). Možda je Bog bio kriv, on je uvek popularni krivac u takvim slučajevima jer ne može da odgovori na optužbe, nikada ne piše članke za novine, i ne razgovara s reporterima. Ali ne i bjuik. Zar ne? Nije mogao da pronađe bjuika u Kertisovoj smrti koliko god se trudio da ga nađe. Debeli, luksuzni, nevini i miljama udaljeni bjuik stajao je u garaži B na belim gumama koje nisu primale prljavštinu - čak ni najmanji kamenčić - među svoje šare već su je stalno odbacivale sve do - koliko sam ja bio upoznat - najsitnijeg zrna peska. Jednostavno je stajao tamo i gledao svoja posla dok je državni policajac Vilkoks krvario pored državnog pensilvanijskog puta broj 32. I ako je stajao tamo sve vreme, s neznatnim smradom kiselog kupusa, kakve je to veze imalo? Da lije ovaj dečko mislio…

“Ned, bjuik nije nasrnuo svojim kandžama na njega, ako o tome razmišljaš”, rekao sam. “On to ne čini.”. Zvučao sam tako samouvereno da sam se morao nasmejati samom sebi. Kao da sam znao da je to činjenica. Ili da je bilo šta drugo, vezano za bjuika, činjenica. “Ima neku vrstu privlačenja, možda čak i glas, kada je u jednoj od svojih… ne znam…”

“Aktivnih faza”, predložila je Širli.

“Tako je. Kada je u jednoj od svojih aktivnih faza, može se čuti brujanje, a ponekad ga možeš čuti i u glavi… kao neki zov… Ali, da lije taj zov mogao dopreti čak do stare pumpe Dženi na autoputu 32? Nema šanse.”

Širli me je posmatrala kao da sam delimično poludeo; osećao sam se delimično ludim. Šta sam ja, u stvari, radio? Pokušavao da kroz priču izbacim bes iz sebe, da se ne ljutim na tog nesrećnog dečka bez oca? “Sendi? Jednostavno želim da čujem priču o ribi.”

Bacio sam pogled na Hjudija, zatim na Fila i Edija. Sva trojica su na isti način slegnula ramenima čime su mi izmamili osmeh. Deca! Šta možeš učiniti?

Završiti s pričom. To je ono što sam nameravao da učinim. Da potisnem svoj bes i završim. Otvorio sam Pandorinu kutiju (mada u početku nisam znao koliko tajni krije, u to sam siguran), i sada sam morao da sve stavim pod konac.

“Dobro, Nede. Rećiću ti ono što želiš da čuješ. Ali molim te, ne zaboravi da je ovo mesto ipak ostalo stanica milicije. I pokušaj da zapamtiš: bjuik je vremenom postao samo još jedan uobičajeni deo našeg dana, verovao ti ili ne, kao pisanje izveštaja, svedočenje na sudu, čišćenje povraćke sa sedišta patrolnih kola ili kao poljski vicevi Štiva Devoa. Zapamti to jer je veoma važno.”

“Naravno. Ispričaj mi o ribi.”

Naslonio sam se uza zid i podigao pogled ka mesecu. Da sam mogao da mu vratim njegov život, ili da mu predam zvezde na srebrnoj tacni, učinio bih to odmah. Sva ta poezija. Sve što je on želeo da čuje bila je priča o prokletoj ribi.

Jebi ga, morao sam da mu ispričam.

Prošlost

Bez pisanih tragova: to je bilo naređenje Tonija Šundista, i ono se poštovalo. Ipak, ljudi su još uvek znali kako da postupaju sa stvarima u vezi sa bjuikom, i to na ispravan način. Nije bilo teško. Osoba bi podnela izveštaj Kertu, naredniku, ili Sendiju Dirbomu. Oni su bili bjuik momci. Sendi je pretpostavljao da je postao član tog trojstva samo zato što je bio prisutan tokom neslavne autopsije. Svakako nije bilo zato što je gajio neku posebnu radoznalost za automobil.

Bez obzira na Tonijevo bez-pisanih-tragova naređenje, Sendi je bio potpuno siguran da Kertis pravi sopstvenu dokumentaciju - zapise i spekulacije - o bjuiku. Ako je to činio, bio je veoma diskretan. U međuvremenu, činilo se da padovi temperature i izbacivanje energije - tj. svetlotresi - polako posustaju. Ta stvar je postepeno umirala.

Barem su se nadali da je tako.

Sendi nije ništa zapisivao i nikada ne bi mogao da pruži pouzdani redosled događaja. Brojni video-snimci, koji su se godinama beležili, možda bi bili od pomoći (ako bi se za to ukazala potreba), ali bi i dalje bilo praznina i pitanja. Nije svaki svetlotres zabeležen na traci, a čak i da jeste, šta bi se time dokazalo? Svi su bili skoro isti. Verovatno ih je bilo oko dvanaest između 1979. i 1983. godine. Uglavnom su bili mali. Nekoliko njih podsećalo je na onaj veliki - koji je bio i prvi - a jedan je čak bio i veći. Taj veći - pobednik svih vremena - desio se 1983. godine. Oni koji su bili prisutni još uvek ga nazivaju ,83 - Godina Ribe, kao da su Kinezi.

Kertis je izveo niz eksperimenata između 1979. i 1983 - kada bi temperatura pala, ostavljao bi raznorazne biljke i životinje, u bjuik i oko njega - ali su svi rezultati bili uglavnom reprize onoga što se dogodilo s Džimijem i Rosalin. Što će reći, ponekad su stvari nestajale, a ponekad nisu. Nije postojao način da se stvari predvide; sve je izgledalo nekako nasumično, kao bacanje novčića.

Tokom jednog pada temperature, Kertis je ostavio zamorče pored roudmasterove prednje leve gume. Stavio ga je u plastičnu kofu. Dvadeset četiri sata nakon završetka ljubičastog vatrometa i vraćanja uobičajene temperature u garaži B, zamorče je još uvek bilo u svojoj kofi, uzbuđeno i beskrajno srećno. Pre drugog svetlotresa, Kert je stavio tačno ispod bjuika kavez s dve žabe. Kada se svetlotres završio, žabe su još uvek bile u kavezu. Sutradan, jedna žaba j e ipak nestala.

Dan kasnije, kavez je bio prazan.

Zatim je tu bio i Gepek-čuveni eksperiment iz 1982.godine. To je bila Tonijeva ideja. On i Kert su stavili šest bubašvaba u providnu plastičnu kutiju, a zatim ubacili tu kutiju u bjuikov gepek. Učinili su to odmah nakon završetka jednog od svetlotresa kad je u garaži još uvek bilo toliko hladno da su mogli videti kako im para izlazi iz usta dok su se naginjali nad gepekom. Prošla su tri dana; jedan od njih dvojice proveravao je gepek svaki dan (uvek s konopcem svezanim oko struka osobe koja je proveravala, dok su se svi ostali pitali kako bi jedan prokleti konopac mogao izdržati tu silu koja je izvukla Džimija iz njegovog mišjeg apartmana, a da pritom nijedan ulaz nije bio otvoren… ili žabe iz njihovog zaključanog kaveza). Bubašvabe su bile dobro prvog dana, i drugog, i trećeg. Međutim, kada su Kert i Toni četvrtog dana otišli da ih uzmu - još jedan neuspeli eksperiment, nazad u laboratoriju - bubašvaba nije bilo, ili im se barem tako učinilo kada su otvorili gepek.

“Ne, čekaj!” povikao je Kertis. “Eno ih tamo! Vidim ih! Trče unaokolo kao poludeli skotovi!”

“Koliko ih ima?” doviknuo je Toni. Stajao je napolju pored bočnih vrata garaže, držeći kraj konopca. “Da li su sve na broju? Kako su izašle iz proklete kutije, Kertise?”

Kertis je izbrojao samo četiri od njih šest - koliko ih je bilo na početku - ali to nije bilo od nekog velikog značaja. Bubašvabama nije potreban začarani automobil da bi nestale; čine to dovoljno dobro i same, kao što zna svaka osoba koja ih je ikada jurila s papučom. Što se ticalo pitanja kako su izašle iz plastične kutije, odgovor je bio sasvim očigledan. Kutija je još uvek bila hermetički zatvorena, s tim što je sada s jedne strane imala mali okrugli otvor. Otvor je imao prečnik od nekih dva centimetra i podsećao je Kerta i narednika Šundista na rupu od metka velikog kalibra. Nije bilo nikakvih vidljivih pukotina oko otvora, što je ukazivalo da je nešto verovatno probilo kutiju pri izuzetnom ubrzanju. Ilije možda progorelo rupu. Nije bilo odgovora, već samo priviđenje. Kao i uvek. A onda je došla riba, u junu 1983. godine.

Prošlo je barem dve i po godine od kada je četa D počela sa povremenom stražarskom dužnošću nad bjuikom jer su oni krajem 1979. ili početkom 1980. godine shvatili da, uz razumne mere predostrožnosti, nemaju razloga za preveliku brigu. Napunjeni pištolj je svakako opasan, ali ne moraš stražariti pored njega dvadeset četiri sata da ne bi opalio. Bilo je dovoljno da ga staviš na visoku policu i držiš van domašaja dece.

Toni je kupio ciradu za automobil da ne bi svako, ko ode pozadi i slučajno baci pogled ka garaži, video kola i počeo da postavlja pitanja (novi momak iz pauk službe, obožavalac bjuika, ponudio se jednom prilikom da ga otkupi). Video-kamera je stajala u kolibi, postavljena na svoj tronožac i uvijena u plastičnu kesu kako je vlaga ne bi uništila, a i stolica je još uvek bila tamo (kao i poveća gomila časopisa ispod nje), ali je Arki sve češće koristio prostoriju kao svoju baštensku šupu. Kese treseta i đubriva, palete busena i semenja od cveća najpre su počeli da se gomilaju oko opreme za osmatranje bjuika, a kasnije i da istiskaju opremu napolje. Jedini put kada bi koliba poslužila svojoj prvobitnoj svrsi bilo je pre, tokom ili posle jednog od svetlotresa.

Jun u godini ribe bio je jedan od najlepših letnjih meseci koje je Sendi pamtio - trava je bila sveža, ptice su divno pevale, a vazduh je odisao nekakvom nežnom toplinom, kao prvi poljubac mladog para. Toni Šundist je bio na odmoru, u poseti ćerki koja je živela na zapadnoj obali (to je ona žena čija je ćerka prouzrokovala tolike probleme). Narednik i njegova žena pokušavali su da poprave situaciju pre nego što postane zauvek nepopravljiva. To im verovatno nije bio loš plan. Sendi Dirbom i Hjudi Rojer bili su glavni tokom njegovog odsustva, ali je Kertis Vilkoks - odavno bez statusa novajlije - bez ikakve sumnje bio glavni za bjuika. Jednoga dana tokom tog božanstvenog juna, Bak Flanders mu je kao takvom prišao.

“Opala je temperatura u garaži B”, rekao je Bak.

Kertis je upitno podigao obrve. “Nije baš prvi put, zar ne?”

“Nije”, priznao je Bak, “ali nikada nisam video da tako brzo opada. Čitavih deset stepeni od jutros.”

To je nateralo Kerta da izleti iz stanice, sa starim uzbuđenim sjajem u očima. Kada se približio jednom od prozora na velikim prednjim vratima, prvo što je primetio bila je cirada koju je Toni kupio. Ležala je s vozačeve strane bjuika, zgužvana kao pohabani tepih. Mada to i nije bio prvi put; činilo se kao da bjuik povremeno podrhtava (ili sleže ramenima) i time zbacuje najlonski prekrivač kao što dama zbacuje šal sa svojih ramena. Igla na okruglom termometru pokazivala je šesnaest stepeni.

“Napolju je dvadeset četiri stepena”, rekao je Bak. Stajao je pored Kertisa. “Proverio sam termometar pored kaveza za ptice pre nego što sam otišao da te obavestim.”

“Dakle, spala je osam stepeni, a ne pet.”

“Pa, bilo je osamnaest kada sam pošao po tebe. Tom brzinom pada. Kao… kao hladan početak, ili tako nešto. Hoćeš da odem po Hjudija?”

“Hajde da ga ne uznemiravamo. Napravi raspored stražarenja. Neka ti Met Babicki pomogne. Nazvaćemo ga… hm, ,Pranje kola - redarstvo’. Hajde da postavimo dva momka koja će paziti na bjuik tokom celog dana, kao i večeras. Sem ako Hjudi to ne odobri, ili ako se temperatura naglo podigne.”

“Važi”, rekao je Bak. “Hoćeš li da preuzmeš prvu smenu?”

Kert je to želeo, i to žarko - osećao je da će se nešto dogoditi - ali je ipak odmahnuo glavom. “Ne mogu. Moram na suđenje, a onda je tu i onaj ,kamion-zamka’ u Kambriji.” Toni bi verovatno vrisnuo i uhvatio se za glavu da je kojim slučajem čuo kako Kert naziva put droge, na autoputu 9, kamion-zamkom, ali on je u suštini to i bio. Neko je tim putem prebacivao heroin i kokain iz Nju Džersija, i verovalo se da se roba prenosi među teretom nezavisnih kamiondžija. “Istinu govoreći, imam više posla od čoveka s jednom nogom u takmičenju šutiranja. Prokletstvo!”

Udario je pesnicom po butini, zatim je stavio ruke pored lica i još jednom bacio pogled unutra. Ništa se nije videlo, osim roudmastera; stajao je između dva zraka sunčeve svetlosti koja su se ukrštala preko tamnoplave haube kao ogroman znak X.

“Dovedi Rendija Santera. Zar nisam video i Krisa Sodera kako se vuče po stanici?”

“Jesi. Tehnički, on je van dužnosti, ali su njegove svastike iz Ohaja još uvek u poseti, pa je došao ovamo da odgleda nešto na TV-u.” Bak je snizio glas. “Neću da ti govorim šta treba da radiš, Kerte, ali mislim da su ijedan i drugi lenštine.”

“Dovoljno su dobri za ovo. Moraće to da budu. Reci im da želim redovne izveštaje. Standardna šifra D. Javiću se iz govornice pre nego što napustim sudnicu.”

Kert je bacio konačni, skoro očajni pogled na bjuika, zatim se uputio nazad ka stanici gde je hteo da se obrije i spremi za svedočenje. Trebalo je da provede čitavo popodne proveravajući kamione, zajedno s nekim momcima iz čete G, u potrazi za kokainom, nadajući se da se niko neće latiti svog automatskog oružja. Svakako bi sebi našao neku zamenu da je imao vremena, ali ga nije imao.

Umesto toga, Soder i Santer su postavljeni na stražarsku dužnost, i njima to uopšte nije smetalo (lenštinama tako nešto i odgovara). Stajali su pored kolibe i pušili cigarete, razglabajući o svemu i svačemu. Zauzeti pričanjem priča i viceva, tek su povremeno bacali poglede u pravcu bjuika (Santer je bio previše mlad da bi znao šta da očekuje - i ovako nije izdržao dovoljno dugo u pensilvanijskoj državnoj policiji da bi to saznao), sve u svemu, uživali su u danu. Junski dan je bio tako bezazlen i jednostavno predivan da čak ni lenština nije mogao a da ne uživa u njemu. U jednom trenutku, Bak Flanders je zamenio Rendija Santera; nešto kasnije, Orvil Geret je zamenio Krisa Sodera. Hjudi je izlazio s vremena na vreme i proveravao situaciju. U tri sata po podne, kada je Sendi konačno došao da spusti svoje dupe u fotelju komandujućeg narednika, Kertis Vilkoks se upravo vratio sa svojih putešestvija i zamenio Baka Flandersa na stražarskom mestu. Bez pokazatelja da će ponovo narasti, temperatura u garaži pala je do tada za još šest stepeni. Onda su policajci van dužnosti polako počeli da pristižu svojim privatnim vozilima, blokirajući parking. Vest se proširila. Šifra D.

Negde oko četiri sata posle podne, Met Babicki je zavirio u narednikovu kancelariju i rekap Sendiju da se radio postepeno gubi. “Loša statika, šefe. Najgora do sada.”

“Sranje.” Sendi je sklopio oči, protrljao ih prstima, i poželeo da je Toni prisutan. Tada je prvi put morao da preuzme ulogu komandujućeg narednika (privremena povišica njegove plate biće više nego dobrodošla, ali ovaj problem to svakako nije). “Stalno neki problemi s tim prokletim kolima. Samo mi je to trebalo.”

“Ne primaj sve k srcu”, rekao je Met. “Izbaciće nekoliko varnica i onda će sve biti normalno. Uključujući i radio. Zar nije uvek tako?”

Da, tako je uvek bilo. Istinu govoreći, Sendi se nije toliko brinuo zbog bjuika. Međutim, šta ako neko u patroli naiđe na probleme tokom pada komunikacija? Neko ko je morao javiti 33 - Pomozi mi brzo - ili 47 - Pošalji hitnu pomoć - ili, najgore od svega, 10-99 - Policajac pogođen. Sendi je imao više od deset ljudi na terenu, i u tom trenutku mu se činilo kao da mu svaki od njih jaše na leđima.

“Slušaj me, Mete. Uzmi moja kola - jedinica 17-i odvezi se do podnožja brda. Ne bi trebalo da tamo imaš neke smetnje. Pozovi sve naše koji su trenutno na putevima i reci im da je dispečerska služba trenutno nedostupna. Šifra D.”

“Sendi, zaboga! Zar to nije pomalo…”

“Trenutno nemam vremena da slušam tvoje zanovetanje”, rekao je Sendi. Nikada nije bio tako nestrpljiv sa dispečerom Babickijem. “Učini to.”

“Ali neću biti ovde da vidim…”

“Ne, verovatno nećeš.” Sendi je malo povisio ton. “Moraćeš jednostavno da se pomiriš s tim i sačekaš dok ne stigne video-snimak.”

Met je pokušao nešto da kaže, ali je, videvši Sendijevo lice, mudro odlučio da drži jezik za zubima. Dva minuta kasnije, Sendi ga je video kako žuri niz brdo, iza volana jedinice 17.

“Dobro”, promrmljao je Sendi. “Ostani tamo neko vreme, zanovetalo jedno.”

Sendi je otišao do garaže B oko koje je već bila prava mala publika. Većina su bili državni policajci, ali je nekolicina njih bila iz pauk službe - momci u zelenoj, uljem umrljanoj odeći koja je važila za njihove nezvanične uniforme. Nakon četiri godine života s bjuikom niko se od njih nije zapravo plašio, ali je tog lepog junskog dana publika ipak bila malo nervozna Kada posmatraš kako temperatura na termometru usred leta drastično opada, i to u prostoriji gde se klima-uređaj sastoji od povremenog otvaranja vrata, bilo je teško a ne pomisliti da se nešto zaista veliko sprema.

Kertis se vratio na vreme da postavi nekoliko eksperimenata - jer je i imao vremena samo za nekoliko njih, pretpostavljao je Sendi. Smestio je nekoliko cvrčaka u kutiju od nike patika. Tu kutiju stavio je na bjuikovo prednje sedište, a kavez za žabe na zadnje. Ovoga puta unutra je bila samo jedna žaba, ali poveći predstavnik svoje vrste, jedna od onih močvarnih žaba sa buljavim, žuto-crnim očima. Takođe je uzeo i saksiju sa cvećem koja je ukrašavala prozor u kancelariji Meta Babickog, i stavio je u bjuikov gepek. Poslednje što je uradio bilo je vođenje Mister Dilona u šetnju oko automobila, čitavih 360 stepeni, samo da bi video kako će pas da reaguje. To se nije mnogo sviđalo Orvilu Geretu, ali ga je Kertis ipak nagovorio. Kert je još uvek bio pomalo grub oko ivica i mokar iza ušiju, ali kada je bjuik bio u pitanju, mogao je biti lukav kao okoreli pokeraš.

Ništa se nije desilo tokom Mister Dilonove šetnje - barem ne tada - ali je bilo sasvim jasno da bi maskota čete D radije bila na nekom drugom mestu. Toliko je vukao svoj povodac da se stalno njime davio, ili je pak mimo hodao sa spuštenom glavom i povijenim repom, oglašavajući se povremenim suvim kašljem. Posmatrao je bjuik, ali je posmatrao i sve ostalo u okolini, kao da se ono što mu se nije sviđalo nekako širilo iz stravičnog automobila sve dok nije zarazilo ćelu garažu.

Kada ga je Kert ponovo izveo napolje i predao povodac Orvilu, rekao je: “Nešto se događa, on to oseća i ja to osećam. S tim što je sada u pitanju nešto potpuno drugačije.” Ugledao je Sendija i ponovio: “U pitanju je nešto potpuno drugačije.”

“Tačno”, rekao je Sendi, klimajući glavom prema Mister Dilonu. “Barem on više ne zavija.”

“Ne još”, rekao je Orvil. “Hajdemo, Mister Di. Vratićemo se u stanicu. Bio si dobar dečko. Daću ti poslasticu.” Orvil je pogledao Kertisa s prekorom u očima. Mister Dilon je veselo odskakutao pored desnog kolena policajca Gereta; nije mu više bio potreban povodac da bi ostao u blizini.

U četiri sata i dvadeset minuta, televizor u dnevnoj sobi na spratu iznenada je počeo čudno da se ponaša. U četiri sata i četrdeset minuta, temperatura u garaži B spala je na 9 stepeni. Samo deset minuta kasnije, Kertis Vilkoks je povikao: “Počinje! Čujem ga!”

U međuvremenu, Sendi je bio otišao do stanice gde je uporno pokušavao da uspostavi vezu preko radija (koji se do tada pretvorio u jednu veliku zbrku statičkoga šuštanja), a kada je prelazio preko parkinga, koji je sada bio toliko pretrpan privatnim automobilima da bi čovek pomislio da je u toku neka neverovatna rasprodaja, čuo je Kertisovo vikanje. Sendi se dao u trk, probijajući se kroz gomilu posmatrača koji su pokušavali da provire kroz bočna vrata garaže jer su, nekim čudom, i dalje bila širom otvorena. Kert se nalazio kod samih vrata. Talasi hladnoće polako su izbijali iz garaže, ali on kao da ih nije osećao. Oči su mu bile ogromne, i kada se okrenuo prema Sendiju, izgledao je kao čovek koji sanja. “Vidiš li je? Sendi, vidiš li jel”

Naravno da ju je video: jasna ljubičasta svetlost koja je navirala kroz prozore automobila i provlačila se kroz pukotinu duž ivica gepekovog poklopca, slivajući se niz strane bjuika kao neka retka radioaktivna tečnost. Unutar kola, Sendi je jasno mogao videti obličja sedišta i prevelikog volana. Bili su to obrisi, siluete. Preostali deo kabine bio je progutan hladnim ljubičastim bljeskom, jačim od bilo koje vatre. Brujanje je bilo glasno i postajalo je sve glasnije. Sendija je bolela glava od tog zvuka; učinilo mu se kao da će načisto ogluveti. Mada ni to ne bi bilo od velike koristi, jer si imao utisak kao da zvuk čuješ ne samo svojim ušima već i celim svojim telom.

Sendi je povukao Kerta napolje, a zatim zgrabio kvaku, nameravajući da zalupi vratima. Kert ga je uhvatio za ruku. “Ne, Sendi, ne! Želim sve da vidim! Želim da…”

Sendi se grubo izvukao iz njegovog stiska. “Jesi li lud?! Postoji procedura koju pratimo kada se ovako nešto dogodi, prokleta procedura. Ti bi to morao najbolje da znaš! Sam si je smislio, zaboga!”

Kada je Sendi snažno zalupio vrata, onemogućavajući svaki direktan pogled na bjuika, Kertisovi kapci su zaigrali i počeli da trepću kao kad se čovek probudi iz dubokog sna. “Okej”, rekao je. “Okej, šefe. Žao mije.”

“Nema veze.” Ipak, nije verovao u to: zna da bi prokleta budala ostala da stoji kod vrata. Sendi uopšte nije sumnjao u to. Stajao bi tamo, verovatno spržen - ako je prženje bilo u planu te paklene mašine.

“Moram da uzmem svoje zaštitne naočare”, rekao je Kert. “Nalaze se u gepeku mog automobila. Imam i rezervne; one su dodatno zatamnjene. Imam ih punu kutiju. Želiš li par?” Sendiju se još uvek činilo da Kert nije potpuno budan, da se samo pretvara, kao što čovek radi kada mu telefon zazvoni usred noći.

“Naravno, zašto da ne? Ali, bićemo obazrivi, jasno? Sve mi se čini da će ovo biti najgore do sada.”

“Meni izgleda kao najbolje!” rekao je Kertis. Iako je uzbuđenje u njegovom glasu bilo pomalo zastrašujuće, Sendi se sada donekle osećao bolje. Barem Kert nije zvučao kao da još uvek mesečari. “I ne brini, ,mama‘, pratićemo proceduru i biti obazrivi do besvesti.”

Potrčao je ka svojim kolima - ne onim patrolnim, već prema svom privatnom, sređenom bel eru - i otvorio gepek. Još uvek je preturao po kutijama koje je držao pozadi kada je, odjednom, bjuik eksplodirao.

Automobil nije bukvalno eksplodirao, ali nije postojala nijedna druga reč koja bi mogla objasniti ono što se stvarno desilo. Svi koji su bili prisutni tog dana nikada to nisu zaboravili, ali su retko razgovarali o događaju, čak i među sobom, jer nije postojao način da se objasni užasavajuća veličanstvenost. Užasavajuća moć. Najbolje što su mogli reći bilo je da je događaj pomračio junsko sunce i učinio da garaža izgleda providno, pretvarajući je u neku vrstu sopstvenog duha. Bilo je nemoguće shvatiti kako obično staklo može izdržati između svetlosti i spoljnjeg sveta. Pulsirajuće blještavilo izlivalo se kroz daske na garaži, kao voda kroz gazu; obrisi eksera štrčali su kao tačke na novinskoj fotografiji, ili kao ljubičaste graške krvi na površini sveže tetovaže. Sendi je čuo Karla Brundadža kako viče: Eksplodiraće ovoga puta, siguran sam sto posto! Iz stanice, koja je bila iza njega, dopiralo je prestravljeno zavijanje Mister Dilona.

“Ali ipak je želeo da izleti napolje i napadne ga”, rekao je Orvil nešto kasnije. “Držao sam ga u dnevnoj sobi na spratu, koja je bila najudaljenija od te proklete garaže, ali to nije imalo nikakve svrhe. Znao je da je tamo. Čuo je, pretpostavljam, brujanje. A onda je ugledao prozor, dragi bože! Da nisam reagovao brzinom munje, da ga nisam smesta zgrabio, mislim da bi iskočio pravo kroz prozor, i to s drugog sprata. Celog me je ispišao, ali to sam shvatio tek posle pola sata - eto koliko sam bio uplašen.”

Orvil je odmahnuo glavom, ozbiljnog i zamišljenog lica.

“Nikada nisam video da pas tako reaguje. Nikada. Krzno mu je bilo nakostrešeno, penio je oko usta, a oči su mu izgledale kao da će iskočiti iz glave, Isuse?’

U međuvremenu, Kert je požurio nazad sa desetak pari zaštitnih naočara. Državni policajci su ih stavili, ali je i dalje bilo teško posmatrati bjuik; čak je bilo nemoguće prići prozorima. Ponovo je nastupila ona čudna tišina u kojoj su svi osećali da bi trebalo da se nalaze u središtu haosa, slušajući grmljavinu, odrone i erupcije vulkana. S obzirom da su sva vrata na garaži bila zatvorena, oni nisu mogli ni da čuju brujanje (za razliku od Mister Dilona). Čulo se pomeranje nogu, kašljanje i zavijanje Mister Dilona u stanici; čuo se čak i glas Orvila Gereta koji je govorio psu da se smiri, a u pozadini je šuštao i poludeli radio Meta Babickog, jer je prozor na dispečerskoj kabini (bez svoje saksije s cvećem, zahvaljujući Kertisu Vilkoksu) ostao otvoren. I ništa drugo.

Kert je prišao velikim zadnjim vratima, spuštene glave i podignutih ruku. Dvaput je pokušao da podigne glavu kako bi bacio pogled u unutrašnjost garaže B, ali nije uspeo. Bilo je previše bleštavo. Sendi ga je zgrabio za rame.

“Prestani s tim. Ništa ne može da se vidi. Barem ne još. Spržiće ti oči.” “Šta je to, Sendi?” šapnuo je Kertis. “Prokletstvo, šta je to?”

Sendi je samo odmahnuo glavom.

* * *

Sledećih pola sata, bjuik je održao predstavu koja će baciti u zaborav sve prethodne, pretvarajući garažu B u neku vrstu vatrene lopte. Neprestano blješteći, ispaljivao je paralelne linije svetlosti kroz sve prozore, kao neka nemirna neonska vatra bez toplote ili zvuka. Da se bilo ko iz porodice Javnost pojavio u tom trenutku, samo je bog znao šta bi pomislili, ili kome bi sve ispričali, i da li bi uopšte iko poverovao u te priče; ipak, niko se nije pojavio. Već oko pet sati i trideset minuta, državni policajci su mogli ponovo da vide individualne bljeske svetlosti, kao da je izvor energije koji je napajao fenomen polako počinjao da se prazni. Sendi je to uporedio sa motociklom koji zanosi i trza kada rezervoar za benzin ostane skoro prazan.

Kert se ponovo približio prozorima. Iako je morao da se sagne svaki put kada bi bljesci svetlosti sevnuli, mogao je da proviri u pauzama između njih. Sendi mu se pridružio, sklanjajući se od blještavijih udara koji su mu zaslepljivali oči, uprkos trostrukom sloju polarizovanog stakla na zaštitnim naočarima (Verovatno izgledamo kao da sprovodimo neku čudnu vojnu vežbu, pomislio je).

Bjuik je i dalje bio potpuno netaknut i očigledno nepromenjen. Cirada je ležala izgužvana na svom mestu, bez traga bilo kakvoj gareži. Arkijev alat visio je normalno na svojim ekserima, a gomila novina i časopisa još uvek se nalazila u krajnjem ćošku, zbijena i privezana kanapom. Samo jedna kuhinjska šibica bila bi dovoljna da pretvori tu gomilu stare hartije u stub plamena, ali sva ta ljubičasta svetlost nije čak ni zaprljala ćoškove novina.

“Sendi, jek možeš da vidiš neki od uzoraka?”

Sendi je odmahnuo glavom, napravio korak unazad i skinuo zaštitne naočari koje mu je Kert pozajmio. Dodao ih je Endiju Kolučiju koji je cupkao od nestrpljenja da baci pogled u garažu B. Sendi se uputio nazad ka stanici. Izgledalo je kao da garaža B ipak neće eksplodirati. On je bio komandujući narednik: čekalo ga je dovoljno posla.

Zastao je na stepenicama ispred zadnjeg ulaza u stanicu, i bacio pogled preko ramena. Čak i sa zaštitnim naočarima, Endi Koluči i ostali bili su pomalo neodlučni po pitanju prilaska prozorima. Postojao je samo jedan izuzetak, a to je bio Kertis Vilkoks. Stajao je tamo - jak kao konj, rekla bi Sendijeva majka, - približivši se prozoru najviše što je mogao, i koliko god je to bilo moguće, s naočarima priljubljenim o staklo; neznatno je okretao glavu u stranu samo kada bi svetlost bljesnula, i to ona jača, što se i dešavalo svakih dvadesetak sekundi.

Sendi je pomislio: Spreman je da ostane bez očiju, ili barem oslepi. Ipak, bilo je skoro sasvim jasno da se to neće dogoditi. Činilo se kao da je ukapirao vremenske intervale između blesaka, kao da im je pronašao ritam. S mesta na kom je Sendi stajao, izgledalo je kao da Kertis okreće glavu u stranu neposredno pre svakog bljeska. Kada bi se blesak oglasio, Kert bi nakratko postao sopstvena senka, egzotični zamrznuti igrač uhvaćen naspram ogromnog talasa ljubičaste svetlosti. Posmatrajući ga takvog, čovek je mogao osetiti samo strah. Sendiju se činilo kao da posmatra nešto što je istovremeno i prisutno i odsutno, i stvarno i nestvarno, i telesno i iluzorno. Sendi će kasnije pomisliti da je Kert, na neki čudan način, bio sličan Mister Dilonu, barem kada je bjuik 8 bio u pitanju. Nije zavijao kao što je to činio pas, u sobi na spratu, ali je svakako izgledao kao da je nekako povezan s tom stvari, kao da je na istoj talasnoj dužini s njom. Plesao je s njom: tada i kasnije, Sendi će se upravo na taj način sećati tog događaja.

Plesao je s njom.

* * *

U deset minuta do šest te večeri, Sendi je uspostavio vezu s Metom (koji se i dalje nalazio u podnožju brda) i pitao ga kako stvari stoje. Met je rekao da nema ništa novo, i Sendi mu je naredio da se vrati nazad u stanicu. Kada se Met konačno vratio, Sendi mu je rekao da slobodno pređe preko parkinga i lično baci pogled na roudmastera, ako je to još uvek želeo da učini. Met je izleteo brzinom munje. Nekoliko minuta kasnije vratio se vidno razočaran.

“Već sam video kako to radi”, rekao je, ostavljajući Sendiju vremena da razmišlja o tome koliko su ljudi glupi i nezahvalni, barem u većini slučajeva; koliko su brzo njihova čula otupljivala, vraćajući ih u sjajnu svakodnevicu. “Momci su mi rekli da je potpuno poludeo pre nekih sat vremena, ali mi niko od njih nije mogao tačno objasniti šta se dogodilo.” To je rečeno s prezirom koji uopšte nije iznenadio Sendija. U svetu policijskog dispečera sve je moguće objasniti; svetska kartografija se može i mora odrediti šiframa.

“Pa ne gledaj u mene“, rekao je Sendi. “Ipak, mogu ti reći jednu stvar. Svetlost je bila baš jarka.”

“Oh. Jarka.” Met mu je uputio pogled u kom se jasno moglo pročitati: Ne samo da si baba već si i glupava baba. Zatim se vratio nazad na svoje radno mesto.

Već u sedam sati, televizor čete D (tj. njegov prijemni signal) bio je u redovnom stanju (što je uvek od velike važnosti kada policajci nisu na terenu). I brzina komunikacija bila je konačno normalna. Mister Dilon je smazao svoju standardno veliku porciju pseće hrane i nastavio da se vrti po kuhinji, tražeći dodatne otpatke, što je značilo da se i on povratio od nemilog događaja. Kada je Kert promolio glavu u narednikovu kancelariju - u sedam sati i četrdeset pet minuta - kako bi rekao Sendiju da želi ući u garažu B i pro veri uzorke, Sendi nije imao načina da ga zaustavi. Bilo je sasvim jasno da je te večeri Sendi bio odgovoran za četu D, ali kada je bjuik bio u pitanju, Kert je bio ovlašćen koliko i on, ako ne i više. Takođe, Kert je već bio privezao sebi žuti konopac oko struka. Ostatak mu je bio prebačen preko ruke.

“Mislim da to nije dobra ideja”, rekao mu je Sendi. Jedino je na taj način mogao da izrazi svoje neslaganje sa Kertisovom idejom

“Budalaština.” Bila je to Kertova najomiljenija reč u toj 1983. godini. Sendi ju je mrzeo. Mislio je da zvuči previše umišljeno.

Bacio je pogled preko Kertovog ramena kako bi se uverio da su sami. “Kertise”, rekao je, “imaš ženu kod kuće, i poslednji put kada smo razgovarali o njoj, rekao si da je možda u drugom stanju. Da li se to promenilo?”

“Nije, ali ona još nije dobila potvrdu od…”

“Znači, sasvim sigurno imaš ženu, a možda i bebu. Ako nije trudna sada, verovatno će biti idućeg puta. To je lepo. Tako bi i trebalo da bude. Samo ne razumem zašto si spreman da sve staviš na kocku zbog tog prokletog bjuika.”

“Daj, Sendi… ja stavljam život na kocku svaki put kada uđem u patrolna kola i izađem na put; svaki put kada izađem iz njih i priđem drugom automobilu. To je istina za svakog ko obavlja ovaj posao.”

“Ovo se razlikuje, i to obojica znamo. Zato slobodno prestani da nalaziš izgovore. Zar se ne sećaš šta se dogodilo s Enisom?”

“Sećam se”, rekao je Kertis, i Sendi je pretpostavljao da se seća, ali Enisa nije bilo već četiri godine. On je, na neki način, bio zastareo kao gomila novina i časopisa u garaži B. A što se tiče skorašnjih događaja? Pa, žabe su ipak bile samo žabe. Džimi je možda dobio ime po predsedniku SAD-a, ali on je ipak bio samo voluharica. I Kertis je imao konopac oko struka. Taj konopac je bio neka vrsta potvrde da će sve biti u redu. Naravno, pomislio je Sendi sarkastično, kao što se nijedno dete sa šlaufom za plivanje nikada nije udavilo u bazenu. Kada bi rekao to Kertu, da li bi se Kert nasmejao? Ne. Jer, Sendi je te večeri sedeo u velikoj fotelji i glumio komandujućeg narednika, vidnog simbola pensilvanijske državne policije. Sendi je, uprkos tome, očekivao da ugleda smeh u Kertovim očima. Kert je zaboravio da konopac nikada nije bio testiran; pa ako sila unutar bjuika odluči da ga želi za sebe, pustiće samo jedan od svojih ljubičastih vatrometa, i onda će na betonskom podu garaže ostati samo dužina žutog konopca s praznom omčom na kraju - zbogom, partneru, srećan ti put, još jedna znatiželjna mačka u potrazi za satisfakcijom u velikom ništavilu. Međutim, Sendi mu nije mogao narediti da se povuče, kao što je naredio Metu Babickom da se odveze niz brdo. Jedino što je mogao učiniti bilo je da se posvađa s Kertisom, ali bilo je besmisleno svađati se s čovekom koji je imao taj sjajni i uzbuđeni pogled u očima. Možeš na taj način prouzrokovati mnogo loših osećanja, ali nikada ne bi uspeo da ubediš protivnika da si ti taj koji je u pravu.

“Želiš li da držim drugi kraj konopca?” upitao ga je Sendi. “Verovatno si želeo nešto od mene čim si došao ovamo, a svakako nisi došao da čuješ moje mišljenjem”

“Da li bi to učinio?” osmehnuo se Kertis. “Bilo bi mi veoma drago.”

Sendi je izašao sa njim i držao konopac koji mu je većim delom bio obmotan oko lakta; Diki - Dak Eliot stajao je odmah iza njega, spreman da ga zgrabi za gajke na kaišu ako nešto krene naopako i Sendi počne kliziti. Privremeni komandujući narednik stajao je kod bočnih vrata na garaži B, spreman da pomogne ako bi nešto čudno počelo da se događa; disao je brže nego inače, i nervozno grickao donju usnu. Pretpostavljao je da mu puls kuca stotinu dvadeset otkucaja u minuti. Još uvek je osećao hladnoću u garaži iako se igla na termometru već polako penjala; rano leto u garaži B je bilo poništeno. Ono na šta je čovek nailazio kada bi prišao vratima više je podsećalo na lovački logor u novembru, sa šporetom u sredini prostorije koji nije bio uključivan još od prošle zime. Vreme je sporo prolazilo. Sendi je zaustio kako bi pitao Kerta da li će zauvek ostati unutra, zatim je bacio pogled na svoj sat i uvideo da je prošlo samo četrdeset sekundi. Rekao je Kertu da ne prilazi drugoj strani bjuika. Postojala je velika šansa da se konopac umrsi.

“Kertise! Kada otvoriš gepek, brzo se povuci unazad!”

“Jasno.” Zvučao je kao da se zabavlja, kao da udovoljava nečijem hiru; kao dete koje obećava mami i tati da neće voziti prebrzo, da neće piti alkohol na žurci, da će izbegavati tuče… da, da, naravno, kako da ne. Govorio bi im sve ono što su hteli da čuju samo da što pre izleti napolje, a onda… Juhuuuuuuul

Otvorio je vozačeva vrata na bjuiku i promolio glavu pored ogromnog volana. Sendi se ponovo pripremio da ga iščupa napolje; očekivao je to svake sekunde. Verovatno je prosledio to osećanje i osobi iza sebe, jer je osetio kako ga Diki grabi za gajke. Kert se sve više uvlačio u automobil, a onda je iz njega izvukao kutiju za cipele, punu cvrčaka. Bacio je pogled kroz malene otvore. “Izgleda mi kao da su svi na broju”, rekao je, zvučeći pomalo razočarano.

“Čovek bi pomislio da će biti prepečeni”, rekao je Diki - Dak. “S obzirom na svu tu vatru.”

Međutim, nije bilo nikakve vatre, već samo svetlosti. Zidovi garaže bili su potpuno čisti, a igla na termometru pokazivala je dvanaest stepeni; oni koji bi možda posumnjali u tačnost te igle morali bi samo da se sete hladnoće koja im obuzima lice. Ipak, Sendi je razumeo kako se Diki - Dak oseća. Kada ti u glavi i dalje bubnja od bljeskova, i još ti se čini da ti poslednji prizor nekako igra pred očima, teško je poverovati da grupa cvrčaka u samom epicentru može preživeti bez ikakvih posledica.

Međutim, oni su preživeli. Sve do jednog, kako ja vidim. Preživeo je i veliki žabac, osim što su mu žuto-crne oči bile zatupele i zamagljene. Bio je prisutan i uvažen, ali kada je počeo da skakuće, udario je pravo u vrata svog kaveza. Tako je oslepeo.

Kert je naglo otvorio gepek i istovremeno odskočio od njega jednim, skoro baletskim, pokretom koji je svaki policajac dobro poznavao. Sendi je stajao kod vrata, naprežući se ponovo svom snagom; čvrsto je stiskao konopac u rukama, spreman da iščupa Kerta na prvi znak uzbune. Diki - Dak se opet prihvatio Sendijevih gajki. Međutim, ni ovog puta ništa nije bilo.

Kert se nagnuo nad gepek.

“Hladno je unutra”, doviknuo je. Glas mu je zvučao nekako prazno, otuđeno. “Osećam i onaj smrad - miris kiselog kupusa. I mentola. I… čekaj…”

Sendi je čekao. Kada se ništa više nije čulo, pozvao je Kertisa po imenu.

“Mislim da je so”, rekao je Kert. “Skoro da miriše na okean. Ovo je središte svega, vrtlog, baš ovde u gepeku. Siguran sam u to.”

“Ne zanima me ni ako je rudnik dijamanata unutra”, rekao mu je Sendi. “Hoću da izađeš odatle. Odmah.”

“Samo još sekundu.” Zavirio je dublje u gepek. Sendi je očekivao da će ga svakog trenutka nešto iznenada uvući, kao usisivač. Kertis Vilkoks je bio poznat po takvim šalama. Možda mu je to i palo na pamet, ali se ipak dozvao pameti. Jednostavno je uzeo saksiju s cvećem Meta Babickog, i izvukao je napolje. Okrenuo se i podigao je kako bi Sendi i Diki mogli da je vide. Cveće je izgledalo zdravo i rascvetano. Uvenulo je nekoliko dana kasnije, ali nije bilo ničeg natprirodnog u tome; smrzli su se u gepeku automobila kao što bi se smrzli da ih je Kertis ostavio neko vreme u zamrzivaču.

“Jesi li završio već jednom?” Sendi je zvučao iritirano i ljuto, ali to je bilo jače od njega.

“Da. Pretpostavljam da jesam.” Kertis je zvučao razočarano. Sendi je poskočio od straha kada je ovaj neočekivano zalupio bjuikova vrata od gepeka. Dikijevi prsti su se momentalno zgrčili na Sendijevim gajkama. Sendiju je palo na pamet da je Dikiju - Đaku vrlo malo falilo da ga izvuče sa ulaza i baci na zemljište parkinga. U međuvremenu, Kert je polako krenuo ka njima sa žabljim kavezom, kutijom od patika i saksijom cveća. Kako se Kertis približavao, Sendi je nastavljao da umotava konopac da se ovaj ne bi usput sapleo o njega.

Kada su se svi konačno našli napolju, Diki je uzeo kavez i znatiželjno pogledao u slepog žabca. “Ovo je neverovatno”, rekao je.

Kert je svukao konopac sa struka, zatim je kleknuo na makadam i otvorio kutiju od patika. Istog trenutka skupila se nekolicina drugih policajaca. Cvrčci su iskočili iz kutije skoro istog momenta kada ju je Kertis otvorio, ali su Sendi i on ipak uspeli da ih prebroje - osam; bjuik je imao isto toliko cilindara u svom beskorisnom motoru. Osam; isti broj cvrčaka koji su prvobitno stavljenu u kutiju.

Kert je izgledao zgađeno i razočarano. “Ništa”, rekao je. “Na kraju se uvek svede na to. Ako postoji neka formula - neka bi nominalna teorema, ili kvadratna jednačina, ili nešto slično tome - jaje očigledno ne vidim.”

“Onda bi možda bilo bolje da se svega okaneš”, rekao je Sendi.

Kert je spustio glavu i posmatrao kako cvrčci skakuću preko parkirališta, udaljavajući se jedan od drugog. Nijedna jednačina ili teorema ikada pronađena od strane nekog matematičara nije mogla da predvidi gde će bilo koji od njih da završi. Bila je to skakutava teorija haosa. Zaštitne naočare su i dalje visile oko Kertovog vrata, na svojoj elastičnoj traci. Na trenutak se poigrao s njima, a onda je bacio pogled na Sendija. Imao je odlučan izraz lica. Više nije bilo onog razočaranog pogleda u njegovim očima. Umesto njega, opet se pojavio onaj uzbuđeni, poludivlji pogled od ranije.

“Mislim da još uvek nisam spreman za to”, rekao je. “Mora da postoji…”

Sendi je sačekao da završi, ali pošto Kertis nije nastavio, upitao ga je: “Mora da postoji, šta?”

Kertis je, međutim, samo odmahnuo glavom, kao da ne može da kaže ono što mu je na umu. Ili ne želi.

Prošlo je tri dana. Čekali su da se posle svetlotresa pojavi još jedno stvorenje slično šlepom mišu, ili možda novi ciklon lišća, ali se ništa od toga nije desilo; bjuik je jednostavno stajao tamo. Četino parče pensilvanijske zemlje bilo je mimo, naročito tokom druge smene, što je sasvim odgovaralo Sendiju Dirbomu. Još samo jedan dan, i onda će imati dva dana slobodno. Hjudiju će pripasti čast da izigrava glavnog. Onda, kada se Sendi bude vratio na posao, Toni Šundist će već biti u velikoj fotelji, tamo gde je i pripadao. Temperatura u garaži B nije još uvek bila jednaka temperaturi koja je bila napolju, ali je polako napredovala. Popela se na sedamnaest stepeni, a to je bila temperatura koju je četa D počela da smatra sasvim normalnom.

Tokom prvih četrdeset osam sati, nakon ogromnog svetlotresa, bila je neprekidna straža kod garaže. Posle dvadeset četiri dosadna sata, neki od ljudi su počeli da se bune zbog prekovremenog rada, i Sendi nije mogao da ih krivi zbog toga. Naravno, to je bio neplaćeni prekovremeni rad. Moralo je tako da bude. Kako su mogli da pošalju u Skrenton izveštaj o prekovremenom radu koji se sastoji od nadgledanja garaže B? Šta bi napisali u prostom pod nazivom: RAZLOG ZA PREKOVREMENU AKTIVNOST (POTPUNA SPECIFIKACIJA)?

Kert Vilkoks nije bio srećan zbog prekida dvadesetčetvoročasovnog obezbeđenja objekta, ali je razumeo ozbiljnost situacije. Na kratkom sastanku, odlučili su da nedelju dana vrše povremena stražarenja, i da to uglavnom rade državni policajci Dirbom i Vilkoks. Ako se Toniju to ne bude svidelo kada se vrati iz sunčane Kalifomije, sigurno bi mogao tu odluku da promeni.

Osam sati uveče. Završava se još jedan letnji dan. Sunce još uvek nije zašlo, već je onako naduveno i ružičasto sedelo na Sort Hilsu, bacajući preko zemlje svoje poslednje dugačke zrake. Sendi se nalazio u kancelariji, otaljavajući svoju vikend smenu; u tom trenutku, osećao se prilično dobro u velikoj fotelji. Bilo je momenata kada je mogao zamisliti sebe u njoj, manje- više za stalno; to letnje veče bilo je jedan od tih momenata. Mislim da bih mogao da obavljam ovaj posao: ta mu je misao prolazila kroz glavu kada se Džordž Morgan uvezao na prilaz u jedinici D-ll. Sendi je podigao ruku da ga pozdravi, i osmehnuo se kada mu je Džordž zvanično otpozdravio: bravo, momče.

Džordž je bio u patroli, ali se nalazio u blizini stanice, pa je odlučio da natoči još benzina. Već devedesetih godina, pensilvanijski državni policajci neće imati tu mogućnost, ali 1983. godine, policajac je još uvek mogao da natoči gorivo u stanici i tako uštedi državi nekoliko penija. Pustio je da pumpa polako i automatski odrađuje svoj posao i odšetao do garaže B da malo pronjuška.

Unutra je gorelo svetio (uvek su ga ostavljali upaljenim); tu se nalazila beba čete D - stari automobil iz ,54. Stajao je u tišini dok su mu blistali hromirani delovi, izgledajući kao da nikada nije pojeo državnog policajca, oslepeo žabu ili iznedrio čudovište slično šlepom mišu. Džordž, još nekoliko godina udaljen od svoje završnice (dve limenke piva i pištolj u usta, nabijen do kraja kako ne bi bilo nikakvih šansi da promaši - kada policajac odluči da to uradi, skoro nikada ne promaši), stajao je pored velikih vrata kao što su svi stajali s vremena na vreme, u položaju koji su svi zauzimali: raširenih ali opuštenih nogu, s rukama na kukovima (položaj A) ili prekrštenim preko grudi (položaj B) ili prislonjenim uz lice ako je dan bio previše sunčan (položaj C). Takvi položaji dosta toga govore o toj osobi: da je to čovek koji ima odgovore na sva pitanja, da je stručnjak s dovoljno slobodnog vremena za razgovor o porezima, politici ili frizurama mladeži.

Džordž je provirio i upravo nameravao da krene nazad kada se odjednom začuo udarac iz garaže, nekako težak i bez tona. Zatim je usledila pauza (dovoljno duga, rekao je Sendiju kasnije, da pomisli kako je verovatno uobrazio zvuk), a onda se začuo i drugi udarac. Džordž je video kako se vrata od gepeka pomeraju gore-dole po sredini, veoma brzo, ali samo jednom. Krenuo je ka bočnim vratima, nameravajući da uđe i vidi o čemu se radi. Onda se setio s čim ima posla: s automobilom koji je ponekad jeo ljude. Zastao je, bacio pogled oko sebe tražeći još nekoga - pojačanje, - ali nikoga nije bilo. Policajac nikada nije u blizini kada ti je potreban. Još jednom je razmislio o tome da sam uđe u garažu B, uprkos svemu, ali se onda setio Enisa - koga nema već četiri godine - i umesto toga, potrčao ka stanici.

“Sendi, bilo bi dobro da dođeš.” Džordž je stajao kod ulaza, delujući uplašeno i bez daha. “Mislim da je jedan od onih idiota zaključao drugog idiota u gepek one proklete daveži u garaži B. U šali, verovatno.”

Sendi ga je posmatrao, kao gromom pogođen. Nije mogao da veruje (ili nije želeo da veruje) da je neko, čak ni ona budala Santer, bio sposoban za takvu glupost. Ipak, znao je da su neki ljudi i više nego sposobni da zbijaju takve šale. Znao je još nešto - koliko god zvučalo neverovatno, uglavnom nisu mislili ništa loše.

Džordž je pogrešno protumačio Sendijev nepoverljiv izraz lica. “Možda grešim, ali, tako mi svega, ne zezam te. Nešto udara o vrata gepeka. S unutrašnje strane. Kao da udara pesnicom. Pomislio sam da uđem unutra, ali sam se onda predomislio.”

“Ispravna odluka”, rekao je Sendi. “Hajdemo.”

Požurili su napolje, zaustavljajući se samo toliko da Sendi baci pogled u kuhinju i otrči na sprat do dnevne sobe. Sve je bilo prazno. Stanica nikada nije bila pusta, ali sada jeste. Zašto? Zato što policajac nikada nije u blizini kada ti je potreban, eto zato. Herb Ejvori je bio zadužen te noći za dispečersku službu; pridružio im se, pa ih je sada bilo trojica.

“Hoćeš da pozovem nekoga iz patrole, Sendi? Mogu, ako želiš.”

“Ne.” Sendi se osvrtao oko sebe, pokušavajući da se seti mesta gde je poslednji put video žuti konopac. U kolibi, verovatno. Ukoliko ga neka budala nije odnela kući za svoje potrebe, što bi sasvim odgovaralo trenutnom stanju stvari. “Hajdemo, Džordže.”

Pod svetlošću crvenog zalazećeg sunca, prešli su preko parkirališta dok su se njihove skoro beskonačne senke vukle po tlu. Kada su došli do garaže, prvo su prišli velikim prednjim vratima kako bi bacili pogled unutra. Bjuik je stajao na istom mestu gde ga je Džoni Parker ostavio kada ga je uvukao unutra svojim paukom (Džoni je sada bio u penziji, i provodio je noći s rezervoarom kiseonika pored kreveta - ali je i dalje pušio). Automobil je bacao sopstvenu senku po betonskom podu.

Sendi je počeo da se okreće, nameravajući da proveri da li se konopac zaista nalazi u kolibi; dok je to činio, začuo se još jedan udarac. Bio je jak, jednoličan i neodređen. Zadrhtala su vrata od gepeka, na trenutak se izdigla po sredini, a zatim se ponovo spustila. Sendiju je izgledalo kao da se roudmaster pomalo zaljuljao na svojim federima.

“Eto! Jesi li video?” rekao je Džordž. Hteo je još nešto da doda, ali su se tog trenutka vrata od gepeka otključala, snažno popucala po svojim šarkama i - izlete riba.

Naravno, bila je to riba isto koliko je stvar nalik šlepom mišu bila slepi miš, ali su obojica znali da nije u pitanju ništa ovozemaljsko: nije imalo samo po jednu škrgu s obe strane, već četiri paralelne posekotine na koži koja je bila boje tamnog, zamagljenog srebra. Imalo je neravan i opnast rep. Ispalo je iz gepeka s poslednjim grčevitim, smrtnim trzajem. Donji deo tela bio je zakrivljen i presavijen. Sendiju je bilo jasno kako je ta stvar mogla proizvesti onaj tupi zvuk udarca. Da, to je bilo dovoljno jasno, ali je bila prava misterija kako se stvar te veličine uopšte mogla smestiti u bjuikov zatvoren gepek. Ono što je tupim udarcem udarilo o betonski pod garaže B bilo je veličine dvoseda.

Uplašeni kao deca, Džordž i Sendi su zgrabili jedan drugog, i vrištali. Na trenutak, oni jesu postali deca, bez imalo razumnog razmišljanja odraslog čoveka. Negde unutar stanice, Mister Dilon je počeo da laje.

Ta stvar koja je ležala tamo na podu bila je riba isto onoliko koliko je vuk bio kućni ljubimac, mada svakako liči na psa. U svakom slučaju, ova riba je bila riba samo do ljubičastih proreza svojih škrga. Tamo gde bi se inače nalazila glava ribe - nešto što je barem imalo oči i usta - nalazila se zamršena, razgolićena gomila rozikastih stvari, previše tankih i krutih da bi bili pipci, previše gustih da bi bili pramenovi kose. Svaka je imala crni čvor na vrhu, i Sendijeva prva razumna pomisao bila je: Račić, gornji deo je neka vrsta račića, a te crne stvari su mu oči.

“Šta nije u redu?” neko je povikao. “Šta se desilo?”

Sendi se okrenuo i ugledao Herba Ejvorija na zadnjim staničnim stepenicama. Oči su mu imale divlji i izbezumljeni pogled, a u ruci je držao svoj ruger. Sendi je otvorio usta, ali u prvom trenutku nije ništa izašlo iz njih, osim teškog disanja praćenog šlajmom. Pored njega, Džordž nije uspeo ni da se okrene; još uvek je gledao kroz prozor s otvorenom, visećom vilicom, kao u debila.

Sendi je duboko uzdahnuo, pa je ponovo pokušao nešto da kaže. Iako je mislio da će viknuti, ono što je izašlo iz njegovih usta zvučalo je više kao vapaj, ali je barem nešto izustio. “Sve je u redu, Herb… sve je okej. Vrati se unutra.”

“Ali, zašto ste onda…”

“Vrati se unutra!” Eto, to je već bolje, pomislio je Sendi. “Ajde, idi Herb. I skloni taj pištolj.”

Herb je spustio pogled na pištolj kao da je tek tog trenutka postao svestan da ga je izvukao iz futrole. Vratio ga je nazad i pogledao u Sendija kao da ga želi pitati da lije siguran. Sendi je nekoliko puta mahnuo rukama i pomislio: Baka Dirborn kaže da uđeš unutra, malecki!

Herb je otišao, usput opominjući Mister Dilona da prestane s tim budalastim i nepotrebnim lajanjem.

Sendi se okrenuo prema Džordžu koji je u međuvremenu potpuno prebledeo. “Disalo je, Sendi, ili je barem pokušavalo da diše. Škrge su se pomerale, a bok se dizao i spuštao. Sada je sve stalo.” Oči su mu bile ogromne, kao oči deteta koje je bilo svedok saobraćajne nesreće. “Mislim da je mrtvo.” Usne su mu podrhtavale. “Čoveče, nadam se da je mrtvo.”

Sendi je bacio pogled unutra. U prvi mah je bio potpuno siguran da Džordž greši: stvar je još uvek bila živa. Još uvek je disala, ili pokušavala da diše. Zatim je shvatio šta mu je pred očima, pa je rekao Džordžu da brzo donese video-kameru iz kolibe.

“Šta ćemo s kono..”

“Nije nam potreban konopac pošto nećemo ulaziti unutra - barem ne u ovom trenutku, - ali donesi kameru. Najbrže što možeš.”

Džordž je otišao iza garaže, nestabilnim hodom. Šok ga je učinio nespretnim. Sendi je ponovo pogledao u unutrašnjost garaže, stavljajući ruke pored lica kako bi ga donekle zaklonio od jarkocrvenog zalazećeg sunca. Bilo je nekog kretanja u garaži, ali ne živog kretanja. Magla se dizala sa stvorenjevog srebrnog boka i iz ljubičastih proreza na škrgama. Stvar slična šlepom mišu nije se raspala, ali lišće jeste, i to brzo. Ova stvar je počinjala da trune kao lišće, i Sendi je imao osećaj da će se, vrlo skoro, taj započeti proces raspadanja ubrzati.

Iako je stajao napolju, van garaže, mogao je da oseti miris. Bio je to oštri, vodnjikavi smrad mešavine kupusa, krastavaca i soli, ili smrad neke čorbe kojom bi možda nahranio nekoga ako bi želeo da mu se smuči.

S boka se dizalo još više magle; isparavala je iz gnezda umršenih ružičastih kanapa koji joj je izgleda služio kao glava. Sendi je pomislio da čuje neznatno šištanje, ali je znao da mu se to možda i privida. Onda se pojavila crna pukotina među sivo-srebrnom krljušti, protežući se od neravnog najlonskog tela do prve škrge. Crna tečnost, verovatno ista kao ona koju su Hjudi i Arki našli oko lesa spodobe slične šlepom mišu, počela je da curi napolje: u prvi mah nekako mlitavo, a zatim malo življe. Sendi je mogao da vidi kako se stvara zloslutno ispupčenje iza pukotine u koži. To nije bilo nikakvo priviđenje, niti šišteći zvuk. Riba je radila nešto mnogo temeljnije od raspadanja: predavala se. Predavala se promeni u pritisku ili možda promeni u svemu što je okružuje. Setio se kako je jednom prilikom pročitao (ili možda video u emisiji National Geographic) da stvorenja iz velikih dubina jednostavno eksplodiraju kada se iz svojih staništa izvuku na površinu.

“Džordž!” Vikao je najglasnije što je mogao. “Požuri malo!”

Džordž je dojurio iza ćoška garaže, držeći tronožac na spoju aluminijumskih nogara. Sočivo video-kamere svetlucalo je iznad njegove pesnice, izgledajući kao oko pijanca na crvenom svetlu zalazećeg sunca.

“Nisam mogao da je skinem s tronošca”, rekao je zadihano. “Ima neku bravu ili mehanizam koji nisam mogao dokučiti, mada, da sam imao dovoljno vremena… ili sam možda okretao prokletu stvar na pogrešnu stranu…”

“Nema veze.” Sendi je zgrabio video-kameru od njega. U svakom slučaju, nije bilo nikakvog problema s tronošcem: nogari su već godinama bili podešeni u nivou prozora na dvoma velikim vratima garaže B. Problem je nastao kada^je Sendi pritisnuo dugme za paljenje i pogledao kroz objektiv. Umesto slike, pojavila su se mala crvena slova koja su ga obaveštavala da je baterija slaba.

“Jebem ti i oca, i sina, i svetoga duha! Vrati se nazad u kolibu, Džordže. Pogledaj na policu pored kutije s praznim kasetama: tamo se nalazi još jedna baterija. Donesi je.”

“Ali želim da vidim…”

“Ne zanima me! Idi!”

Otišao je trčećim korakom. Kačket mu se nekako nakrivio, pa je izgledao krajnje bezbrižno. Ne znajući šta će biti, Sendi je pritisnuo dugme za snimanje. Međutim, kada je ponovo pogledao kroz objektiv, baterija je bila toliko slaba da su i slova SLABA BATERIJA polako bledela.

Kert će me ubiti, pomislio je.

Pogledao je kroz prozor garaže baš na vreme da vidi košmar. Stvar se pocepala duž ćele strane, prosipajući onu crnu smesu - ne u kapljicama, već u potocima. Prekrivalo je pod brzinom kuljanja vode iz tek otpušene cevi. Odmah je usledilo i odvratno prosipanje creva: mlitave kese žuto- crvenkastog želatina. Čim su došle u kontakt s vazduhom, većina njih se raspala i pretvorila u paru.

Sendi se okrenuo, držeći ruku preko usta sve dok nije bio potpuno siguran da neće povratiti, a zatim je viknuo: “Herb! Ako još uvek želiš da baciš pogled, mislim da je sada pravi trenutak! Brzo, brzo!”

Sendi nije posle mogao da objasni zašto mu je uopšte palo na pamet da dovede Herba Ejvorija na mesto zločina. Međutim, u to vreme, činilo mu se da je ideja savršeno razumna. Ne bi ga uopšte iznenadilo ni da je pozvao svoju mrtvu majku po imenu. Ponekad ljudski mozak jednostavno izmakne racionalnoj i logičnoj kontroli. U tom trenutku, želeo je Herba pored sebe. Dispečerska služba ne srne ni u jednom trenutku ostati napuštena: to je pravilo koje zna svako ko je u poslu održavanja javnog reda i mira. Ipak, pravila su izmišljena da bi se kršila, i zato Herb nikada u životu neće videti ništa slično; niko od njih neće videti ništa slično. Ako Sendi nije sve mogao da snimi na kasetu, barem će imati svedoka. I to dva, ako se Džordž bude vratio na vreme.

Herb se brzo pojavio - kao da je stajao odmah kraj zadnjih vrata i sve vreme posmatrao šta se događa, - pretrčavši preko skoro praznog parkinga obasjanog poslednjim crvenim zracima zalazećeg sunca. Lice mu je bilo istovremeno uplašeno i alavo. Samo što je stigao, Džordž se pojavio iza ćoška, mašući novom baterijom za video-kameru. Izgledao je kao neki takmičar koji je u kvizu upravo osvojio glavnu nagradu.

“Majko moja, kakav je to smrad?” upitao je Herb, prekrivajući rukom usta i nos tako da se sve posle Majko jedva čulo.

“Smrad nije najgori deo”, rekao mu je Sedni. “Bolje ti je da pogledaš dok se još uvek ima šta videti.”

Obojica su pogledali i ispustili skoro iste povike gađenja. Riba je do tada već bila splasnula ćelom dužinom, i još više je splašnjavala, tonući u svoju čudnu crnu krv. Beli talasi magle isparavali su iz tela i unutrašnjih organa, koji su se već prosuli iz groznog otvora. Isparenje je bilo gusto, kao dim od zapaljenih ali još uvek vlažnih drva. Prekrivalo je bjuik od otvorenog gepeka pa do prednjeg dela, sve dok stari automobil iz ,54. nije izgledao kao auto duh.

Da je bilo još nečega za snimanje, Sendi bi se svakako spetljao s video- kamerom: možda bi pogrešno stavio bateriju, ili čak, u svoj toj žurbi, srušio ćelu skalameriju na betonski pod. Činjenica da će ostati vrlo malo čega za snimanje, koliko god on brzo radio, imala je umirujući efekat na njega, i namestio je bateriju pri prvom pokušaju. Kada je ponovo pogledao kroz objektiv, imao je jasan, jarki pogled na relativno malo toga: nestajuća amfibija koja je možda bila stravično morsko čudovište nasukano na kopnu ili samo riblja verzija džina iz Kardifa koji sedi na sakrivenom komadu blaga. Na snimku se može jasno videti - doduše, samo na desetak sekundi: - rože klupče koje izgleda kao riblja glava, mnoštvo crvenih čvoruga koje brzo prelaze u tečno stanje duž celog tela, izbijanje nečega, što izgleda kao prljava morska pena, iz ribljeg repa, i njeno razlivanje u ljigavo sporom mlazu po betonskom podu. Stvorenje koje je izašlo iz bjuikovog gepeka jedva da se može videti: leži kao senka u magli. Sam automobil kao da uopšte nije prisutan. Međutim, čak je i na magli otvoreni gepek i dalje vidljiv, i izgleda kao velika, razjapljena usta. Priđite bliže, dobra dečice, priđite bliže, i bacite pogled na živog krokodila.

Džordž je napravio korak unazad, odmahujući glavom: bilo mu je muka.

Sendi je ponovo pomislio na Kertisa koji je, za promenu, otišao kući odmah nakon završetka smene. Mišel i on su imali velike planove za to veče: večera u restoranu Napukli Tanjir u Harisonu, a zatim bioskop. Trebalo bi da je do sada večera završena i da su na putu za bioskop, ili su možda već u njemu. Ali, u kojem? Bilo je tri bioskopa u blizini restorana. Da su imali decu, umesto moguće bebe u stomaku, Sendi bi pozvao kuću i upitao bebisiterku. Ali, da li bi zaista okrenuo Kertisov broj telefona? Možda i ne bi. U stvari, verovatno ne bi. Kert je polako počeo da se dovodi u red u poslednjih osamnaest meseci, i Sendi se nadao da će tako i nastaviti. Čuo je Tonija kako je nekoliko puta izjavio da policajca pensilvanijske državne policije (ili bilo koje policije na svetu) možeš proceniti kao čoveka na osnovu njegovog odgovora na veoma jednostavno pitanje: Kakva je situacija kod kuće? Ne može se reći da je taj posao bio samo opasan; bio je to istovremeno i uzbudljiv posao u kojem ima mnogo mogućnosti da se ljudski rod sagleda u najgorem svetlu. Da bi dobro i pošteno radio taj posao, policajcu je bilo potrebno uporište. Kert je imao Mišel, a sada je verovatno čekao i bebu. Bilo bi bolje da nije jurio u stanicu, osim ako to nije morao, naročito kada je bio prinuđen da slaže razlog. Žene to trpe izvesno vreme, ali ne mogu večno da veruju svakoj laži i iznenadnim promenama smena. Biće besan zato što ga nisu pozvali, još bešnji kada bude odgledao neuspeli video-snimak, ali Sendi bi znao kako da izađe na kraj s tim besom. A i Toni će se vratiti. Toni će mu pomoći da izađe na kraj s Kertom.

Naredni danje bio hladnjikav, sa svežim povetarcem. Širom su otvorili velika vrata na garaži B i ostavili da se mesto provetrava nešto više od šest sati. Zatim su četvorica državnih policajaca, na čelu sa Sendijem i mrzovoljnim policajcem Vilkoksom, ušli sa šmrkovima. Očistili su betonski pod i sprali poslednje istrulele komade ribe, koji su završili među visokom travom iza garaže. U suštini, ovo je bila ponovljena priča o stvorenju sličnom šlepom mišu, samo što je ovde bilo više nereda, a manje toga da se vidi krajem dana. Na kraju, sve se uglavnom svelo na raspravu između Sendija Dirboma i Kertisa Vilkoksa, a ostaci velike nepoznate ribe skoro da su bili zaboravljeni.

Kert je zaista bio besan zato što ga nisu pozvali, i dva policajca su imala veoma žestok razgovor na tu temu - i na druge teme - kada su stigli do mesta na kome ih niko s motorolom nije mogao čuti. Ispostavilo se da je u pitanju parking iza Tepa, mesto gde su otišli na pivo posle čišćenja garaže B. U baru su samo mimo razgovarali, ali kada su konačno izašli napolje, razgovor je postao znatno žučniji. Ubrzo su obojica govorili u isto vreme, a to je, naravno, dovelo do vikanja. Tako to biva.

Čoveče, ne mogu da verujem da me nisi pozvao.

Bio si van dužnosti, bio si sa svojom ženom; uostalom, nije se imalo bogzna šta ni videti.

Da si barem meni dopustio da…

Nije bilo…

… odlučim o tome, Sendi…

… dovoljno vremena! Sve se dogodilo…

Barem si mogao da napraviš koliko-toliko pristojan snimak za dokumentaciju…

O čijoj mi to dokumentaciji govorimo, Kertise? Dakle? O čijoj prokletoj dokumentaciji?

Do tada su se već uneli jedan drugom u lice, stisnuli pesnice, i spremili za tuču. Da, bili su stvarno na ivici da započnu tuču. Postoje trenuci u životu koji nisu važni i postoje oni koji jesu, a postoje i neki - možda njih desetak - kada je sve na kocki. Dok je stajao na parkingu, želeći da udari dečka koji više nije bio dečko, novajliju koji više nije bio novajlija, Sendi je shvatio da je nastupio baš jedan takav trenutak: trenutak kocke. Sviđao mu se Kert, i on se sviđao Kertu. Dobro su sarađivali tokom poslednjih nekoliko godina. Međutim, sve će se to promeniti ako ova svađa pređe na sledeći nivo. Sve je zavisilo od toga šta će sledeće reći.

“Smrdelo je kao korpa puna tvorova.” Baš je to rekao. Primedba je došla niotkuda, to jest, on nije znao zašto mu je baš to palo na pamet. “Čak i dok smo stajali napolju.”

“Otkud ti znaš kako smrdi korpa puna tvorova?” Kert se nakratko osmehnuo.

“Recimo da sam se poetski izrazio.” Sendi se takođe nakratko osmehnuo. Krenuli su u dobrom pravcu, ali još uvek nisu izašli s opasnog terena.

Zatim je Kertis upitao: “Da li je smrdelo gore od kurvinih cipela? One iz Roksburga?”

Sendi je počeo da se smeje. Kert mu se pridružio. I tako je opasan teren ostao daleko iza njih.

“Hajdemo unutra”, rekao je Kert. “Častiću te još jednim pivom.”

Sendi nije želeo još jedno pivo, ali je svejedno pristao. Nije bila poenta u pivu, već u želji da zaborave ceo događaj.

Dok su sedeli u baru, za jednim od stolova u ćošku, Kert je rekao: “I sam znaš da sam gurao ruke u taj gepek, Sendi. Čak sam i kucao o njegovo dno.”

“I ja sam.”

“Bio sam čak i ispod automobila. I gepeka. Nije u pitanju mađioničarski trik, kao kutija s lažnim dnom.”

“Čak i da jeste, ono što je juče izašlo odatle svakako nije bio beli zec.”

Kertis je rekao: “Da bi stvari nestale, potrebno je samo da budu u blizini. Ali kada se pojave, one uvek izađu iz gepeka. Slažeš se sa mnom?”

Sendi je razmislio o zaključku. Niko od njih nije stvarno video kako stvar slična šlepom mišu izlazi iz bjuikovog gepeka, ali je gepek ipak bio otvoren. Što se tiče lišća, Fil Kandleton ih je video kako izleću napolje.

“Slažeš li se sa mnom?” Glas mu je imao nestrpljivi prizvuk, kao da je terao Sendija da se složi s njim - to je bilo tako prokleto očigledno.

“Čini se veoma mogućim, ali mislim da nemamo dovoljno dokaza da bismo bili sto odsto sigurni”, odgovorio je Sendi konačno. Znao je da će, zbog takve izjave, ispasti dosadan i sitničav u Kertovim očima, ali je ipak verovao u nju. “Jedna lasta ne čini proleće. Jesi li ikada čuo za tu izreku?”

Kert je napućio donju usnu i iznervirano uzdahnuo. “Jasno kao dan. Jesi li ti ikada čuo za tu izreku?”

“Kert…”

Kert je podigao ruke kao da je želeo reći: ne, ne moramo ponovo da izađemo na parking i nastavimo tamo gde smo stali. “Vidim šta mi govoriš. U redu? Ne slažem se, ali razumem šta želiš da mi kažeš.”

“Dobro.”

“Samo mi reci jednu stvar: kada ćemo imati dovoljno dokaza da izvučemo neke zaključke? Mislim, ne o svemu, ali barem o nekoliko bitnih stvari. Na primer: odakle je došao onaj slepi miš i ona riba? Ako bih morao da se zadovoljim samo s jednim odgovorom, mislim da bih izabrao to pitanje.”

“Verovatno nikada.”

Kert je podigao ruke ka tavanici pocrneloj od dima, zatim ih je snažno spustio nazad na sto. “Uh! Znao sam da ćeš to reći! Mogao bih da te zadavim, Dirbom!”

Pogledali su se preko stola, preko vrhova pivskih flaša (koje nijedan od njih nije pio), i Kert je počeo da se smeje. Sendi se nasmejao, a zatim je i on prasnuo u smeh.

Sadašnjost

Sendi

Ned me je u tom trenutku zaustavio. Rekao je da bi ušao unutra i nazvao svoju majku. Želeo je da joj kaže da je dobro, da će večerati u stanici sa Sendijem, Širli i nekoliko drugih momaka. Drugim recima: da joj ispriča laži. Kao stoje to činio njegov otac pre njega.

“Da se niste mrdnuli odavde”, viknuo je s vrata. “Ni jedan jedini centimetar.”

Kada je otišao, Hjudi je pogledao u mene. Njegovo široko lice bilo je zamišljeno. “Misliš da je dobra ideja što mu sve to pričaš, naredniče?”

“Sada će poželeti da odgleda sve te stare kasete”, rekao je Arki žalosno. Pio je neko gazirano piće od pivskog kvasca. “Filmska projekcija iz pakla.”

“Ne znam da li je ideja dobra ili loša”, rekao sam, pomalo zlovoljno. “Jedino znam da je sada kasno da odustanem.” Zatim sam ustao i otišao u stanicu.

Ned je upravo spuštao slušalicu. “Gde si ti pošao?” upitao je. Obrve su mu bile namrštene, a ja sam se setio kako sam s njegovim ocem stajao licem u lice na parkingu Tepa - malog oronulog bara koji je policajcu Ediju Zakubi postao dom, daleko od doma. Te noći, Kertove obrve bile su namrštene isto kao što su sada obrve njegovog sina.

“Samo do toaleta”, rekao sam. “Opusti se, Nede, saznaćeš ono što te zanima. U svakom slučaju, čućeš šta god ima da se čuje. Ipak, moraš prestati da očekuješ neko razjašnjenje.”

Otišao sam u WC i zatvorio vrata za sobom pre nego što je imao priliku da mi odgovori. Sledećih petnaestak minuta proveo sam u potpunom spokoju. Kao i pivo, ledeni čaj je nešto što se ne može kupiti, već samo iznajmiti. Kada sam ponovo izašao napolje, pušačka klupa je bila prazna. Svi su prešli preko puta, do garaže B; stajali su kod prozora velikih vrata koja su gledala na zadnji deo stanice, i gledali unutra. Poređali su se jedno do drugog, i svaki je zauzeo onaj čuveni položaj s raširenim nogama koji sam tako dobro poznavao. Samo što sve to u mojoj glavi sada izgleda drugačije. Potpuno naopačke. Kad god odem na trke i prođem pored ljudi poređanih duž ograda, ili pored nekih arheoloških nalazišta, prvo čega se setim jeste garaža B i bjuik 8.

“Vidite li unutra išta zanimljivije od vas samih?” povikao sam.

Činilo se da ne vide. Arki se prvi vratio, a odmah iza njega Hjudi i Širli. Edi i Fil su se zadržali nešto duže, a Kertov sin se poslednji vratio do pušačke klupe. Čak je i u tom smislu podsećao na svog oca. Kertis se takođe uvek najduže zadržavao pored prozora. To jest, ako je imao vremena da se zadržava. Ipak, nije želeo da nađe vremena, jer bjuik nikada nije bio najvažniji. Da je bio, nas dvojica bismo se skoro sasvim sigurno potukli one noći na parkingu Tepa, umesto što bismo pronalazili način da sve okrenemo na šalu. Našli smo način jer bi naša svađa imala loš uticaj na ćelu četu D, a njemu je četa D bila važnija od svega: od bjuika, od njegove žene, od porodice (kada se ona konačno obrazovala). Pitao sam ga jednom prilikom na šta je bio najponosniji u svom životu. Bilo je to 1986. godine, i ja sam mislio da će reći da je to njegov sin. Međutim, njegov odgovor je bio: Uniforma. Razumeo sam to i prihvatio nekako, ali bih lagao ako bih rekao da me njegov odgovor nije pomalo i prestravio. Ipak, to ga je, na neki način, spasilo. Njegovo osećanje ponosa zbog posla koji je obavljao i uniforme koju je nosio držalo ga je na zemlji u trenucima kad bi ga bjuik poremetio i izazvao u njemu posesivnu ludost. Ali, zar posao nije bio i uzrok njegove smrti? Pretpostavljam da jeste. U međuvremenu, prošlo je mnogo godina, i to dobrih godina. I sada se ovde nalazio taj klinac koji je bio jako nezgodan jer nije imao posao koji bi ga uravnotežio. Sve što je imao bila su gomila pitanja i naivno uverenje da će odgovore na ta pitanja i dobiti, samo zato što je osećao da su mu ti odgovori potrebni. Sranje, rekao bi njegov otac.

“U garaži je temperatura pala za još jedan stepen”, rekao je Hjudi kada smo svi ponovo seli. “Verovatno nije ništa, ali postoji šansa da se dogodi još koje iznenađenje. Bolje bi bilo da ne ispuštamo garažu iz vida.”

“Šta se desilo nakon što ste se ti i moj otac skoro potukli?” upitao je Ned. “Nemoj da mi počinješ s pričom o pozivima i šiframa. Znam sve o pozivima i šiframa. Ne zaboravi da sam pripravnik u dispečerskoj službi.”

Ipak, šta je dečko tačno učio? Nakon mesec dana provedenih u dispečerskoj kabini s radijom, kompjuterima i modemima - šta je on zapravo znao? Pozive i šifre, svakako. Brzo je učio, i zvučao je kao prokleti profesionalac kada je odgovarao na poziv sa crvenog telefona: Statlerska državna policija, četa D, ovde je policijski pripravnik Vilkoks, kako vam mogu pomoći? Ali, da li je znao da svaki poziv i šifra čine karike u lancu, da tih lanaca ima na sve strane, da je svaka karika u svakom lancu jača ili slabija od one prethodne? Kako je neko mogao da očekuje da jedan klinac, čak i pametan klinac, razume tako nešto? To su lanci koje pravimo u životu (malo izvrnut citat Džejkoba Marlija). Pravimo ih, nosimo, i ponekad delimo s drugima. U stvari, Džordž Morgan se nije upucao u garaži, već se samo umrsio u jedan od tih lanaca i obesio. Međutim, to je bilo nakon jednog jezivo vrelog letnjeg dana, posle eksplozije cisterne u Potinvilu, kada nam je pomogao da iskopamo Mister Dilonov grob.

Nije bilo nikakvih poziva ili šifara koje su mogle da objasne Edijeve sve češće posete Tepu\ nije ih bilo ni za švalerisanje Endija Kolučija koji je uhvaćen na delu od strane svoje žene (molio ju je da mu da još jednu priliku, ali je ona odbila); nije bilo šifara za odlazak Meta Babickog; nije bilo poziva koji bi najavili dolazak Širli Pasternak. Postoje stvari koje se ne mogu objasniti ukoliko prethodno ne prihvatiš postojanje tih lanaca, nekih koji su načinjeni od ljubavi i nekih koji su načinjeni od pukih slučajnosti. Kao plač Orvila Gereta kraj Mister Dilonovog groba, kao stavljanje Dilonove ogrlice na zemlju s rečima: Žao mi je, kolega, žao mi je.

Da li je sve to bilo bitno za moju priču? Mislio sam da jeste. Dečko je, očigledno, imao drugačije mišljenje. Pokušavao sam da mu pružim logičku povezanost, ali on ju je stalno odbijao, kao što su bjuikove gume odbijale svaki vid najezde - čak i najmanja zrnca peska koja se jednostavno nisu mogla zadržati između šara. Mogao si da uguraš to zrnce peska unutra, ali nekih deset-petnaest sekundi kasnije, ono bi jednostavno ponovo ispalo. Toni je pokušao da izvede taj eksperiment, pokušao sam i ja, i otac ovog dečaka je pokušavao više puta, često s kamerom koja je sve uredno beležila. Sada je ovde sedeo i taj momčić, obučen u civilnu odeću, bez sive uniforme koja je mogla da ugrozi njegovo interesovanje za bjuik; sedeo je ovde i odbijao, čak i u prisustvu očevog opasnog osmocilindričnog čuda, želeći da čuje čistu priču bez lanaca, istorije i logičkog povezivanja. Želeo je ono što mu je odgovaralo. U svom besu, smatrao je da ima pravo na to. Mislio sam da greši, i bio sam donekle besan na njega, ali, istinu za volju, istovremeno sam ga i voleo. U tom trenutku, toliko je podsećao na svog oca da sam skoro zaplakao. Imao je isti hajde-da-se-kladimo-u-plate pogled u svojim očima.

“Neću moći da ti ispričam sledeći deo”, rekao sam. “Nisam bio prisutan.”

Okrenuo sam se prema Hjudiju, Širli i Ediju Žakubi. Delovali su kao da im nije preterano prijatno. Edi je neprestano izbegavao moj pogled.

“Šta vi mislite o tome, društvo?” upitao sam ih. “Pripravnik u dispečerskoj službi, Ned Vilkoks, ne želi nikakve pozive ili šifre, samo želi priču.” Pogledao sam Neda podrugljivim pogledom koji on ili nije razumeo, ili je izabrao da ne razume.

“Sendi, šta… ” počeo je Ned, ali sam podigao ruku kao saobraćajni policajac. Ja sam započeo priču o svemu ovome. Verovatno sam je započeo kada sam stigao do stanice i ugledao ga kako kosi travu. Da sam ga tada poslao kući, ništa od ovoga ne bi bilo. Želeo je priču. Dobro. Neka mu bude, i neka se sve konačno završi.

“Ovaj dečko nestrpljivo čeka na nastavak. Ko među vama ima nameru da mu pomogne? Hoću da se sve ispriča. Edi.”

Poskočio je kao prepadnut i pogledao me nervoznim pogledom.

“Kako se zvao onaj momak? Momak s kaubojskim čizmama i nacističkom ogrlicom?”

Edi je šokirano trepnuo. Očima me je pitao da li sam siguran. Niko nije razgovarao o tom momku - barem ne do sada. Ponekad smo razgovarali o danu cisterne, ponekad se smejali Herbu i onom drugom momku koji su pokušavali da se pomire sa Širli tako što su joj nabrali buket cveća iz zadnjeg dvorišta (pre nego što je sve otišlo do đavola), ali nikad nismo razgovarali o momku u kaubojskim čizmama. E pa, sada ćemo razgovarati o njemu, tako mi svega

“Lepler? Lipman? Lipijer? Nešto slično tome, zar ne?”

“Zvao se Brajan Lipi”, rekao je Edi konačno. “On i ja smo se već neko vreme poznavali.”

“Zaista?” upitao sam. “To nisam znao.”

Započeo sam sledeći deo priče, ali je i Širli Pasternak ispričala dosta toga (kada se konačno priključila). Uhvatila je Neda za ruku i, gledajući ga pravo u oči, pričala mu srdačnim tonom.. Nije me iznenadilo to što je ona bila ta koja je odlučila da priča, i nije me iznenadilo kada se i Hjudi pridružio i počeo da pripoveda zajedno s njom, upadajući u reč s vremena na vreme. Ono što me je iznenadilo bio je Edi Žakuba. On je počeo da doda je izvesne delove, isprva nevažne… zatim relativno važne… i na kraju najvažnije. Rekao sam mu da ostane s nama sve dok ne oseti potrebu da nešto kaže, ali sam svejedno bio iznenađen kada je došao taj trenutak i kada je on počeo da priča. U prvi mah, glas mu je bio prigušen i plašljiv, ali kada je stigao do onog dela priče o Lipijevom razbijanju prozora, govorio je jasno i snažno, glasom čoveka koji se svega seća i koji je odlučio da sve obelodani. Govorio je, a da pritom nije gledao ni u Neda, niti u bilo koga od nas. Pogled mu je bio prikovan za garažu B, za garažu koja je ponekad rađala čudovišta.

Prošlost

Sendi

U leto 1988. godine, bjuik 8 je postao uobičajeni deo čete D, ništa više ili manje nego što su to bili drugi delovi. Zašto da ne, u krajnjem slučaju? Vreme i izvesna količina dobre volje mogu svaku nakazu učiniti delom porodice. Upravo se to dogodilo posle devet godina, koliko je prošlo od nestanka čoveka u crnom mantilu (“Ulje je u redu!”) i Enisa Rafertija.

S vremena na vreme, stvar je nastavljala da priređuje vatromete, tako da su i Kert i Toni, s vremena na vreme, nastavljali sa svojim eksperimentima. Godine 1984, Kert je stavio u bjuik video-kameru koja je mogla da se aktivira daljinskim upravljačem - ništa se nije dogodilo. Godine 1985, Toni je pokušao nešto slično s vrhunskim volensakovim audio-rekorderom - snimio je samo slab zvuk brujanja, udaljeno mukanje krava, i ništa više. Bilo je još nekoliko eksperimenata sa živim životinjama. Nekoliko njih je crklo, ali nijedna nije nestala.

Sve u svemu, izgledalo je kao da se stvari smiruju. Kada je i bilo vatrometa, nisu bili ni približno onako moćni kao prvih nekoliko (sigurno ne kao najveći iz 1983. godine). U to vreme, četa D je imala veliki problem koji je prouzrokovao neko ko nije znao apsolutno ništa o bjuiku. Edit Hijams, zvana Zmaj, nastavila je da priča s novinarima (kadgod bi oni pristali da je slušaju) o nestanku svoga brata. Nastavila je da insistira kako nije u pitanju neki običan nestanak (izjava koja je jednom prilikom naterala Sendija i Kerta da mozgaju šta se tačno podrazumeva pod ,običnim’ nestankom). Takođe je nastavila da insistira kako Enisove kolege ZNAJU VIŠE NEGO ŠTO ŽELE PRIZNATI. Naravno, imala je potpuno pravo i nije ni znala koliko je bila blizu istini. Kert Vilkoks je više puta rekao: Ako četa D bude ikada naišla na neke probleme zbog bjuika 8, to će biti delo te gadne žene. Međutim, u skladu sa zakonom, Enisove kolege iz policije nastavile su da joj pomažu. Bilo je to njihovo najbolje osiguranje, i svi su oni bili svesni toga. Nakon jedne od njenih poseta štampi, Toni je rekao: Nema veze, momci, vreme je na našoj strani. Ne zaboravite to i nastavite da se smeškate. Bio je u pravu. Već sredinom osamdesetih, predstavnici štampe su, uglavnom, potpuno ignorisali njene pozive. Čak je i WKML - državna radio-stanica čije su Akcione vesti u pet često sadržavale izveštaje o viđanjima jetija u šumama Lasburga, i imale najave tipa: RAK U VODOVODU! DA LI JE VAŠ GRAD SLEDEĆI NA REDU? - počela da gubi interesovanje za Edit i njene optužbe.

U tri zasebna događaja, stvorenja su ponovo izletela iz bjuikovog gepeka. Jednom prilikom bio je to roj od šest velikih zelenih buba koje nisu podsećale ni na kakve bube koje je četa D do tada videla. Kert i Toni proveli su ćelo popodne na horliksovom univerzitetu, prelistavajući gomile entomoloških tekstova, ali čak ni u tim knjigama nije bilo ničega sličnog bubama koje su izletele iz gepeka. U stvari, nijansa te zelene boje bila je potpuno nepoznata pripadnicima čete D, mada niko od njih nije mogao tačno da objasni po čemu se razlikovala. Karl Brundedž nadenuo joj je ime: Zelena Glavobolja. Razlog za takvo ime bio je taj što su bube bile iste boje kao migrene od kojih je povremeno patio. Kada su se pojavile, bube su bile mrtve - svih šest malenih čudovišta. Tapkanje vrhom šrafcigera po njihovim oklopima proizvodilo je zvuk sličan tapkanju metala po komadu drveta.

“Hoćeš li da ih seciraš?” Toni je upitao Kerta.

“Da li ti hoćeš da ih seciraš?” odgovorio je Kert.

“Ne, ne baš.”

Kert je bacio pogled na bube u gepeku - većina njih ležala je na leđima s nogicama u vazduhu - i uzdahnuo. “Ni ja. Kakva bi bila svrha?”

I tako, umesto da ih prikače za ploču od plute i seciraju ispred uključene video-kamere, bube su stavljene u kesu za dokazni materijal, obeležene datumom (naravno, deo nalepnice gde piše IME/RANG MATERIJALA ostao je prazan), i uskladištene u zelenom ormaru za dokumenta u podrumu. Dozvoljavanje vanzemaljskim bubama da, bez ikakvog ispitivanja i proučavanja, proputuju put od bjuikovog gepeka do zelenog ormara predstavljala je još jedan korak na Kertisovom putu pomirenja. Ipak, i dalje se dešavalo da mu u očima zasija taj stari zadivljeni pogled. Toni ili Sendi bi ga povremeno videli kako s tim sjajem u očima stoji ispred velikih vrata garaže B, zagledan unutra. Sendi je počeo da razmišlja o tom pogledu kao o Kertisovom ludom mačkastom pogledu, iako to nikada nije rekao drugima, čak ni starom naredniku. Drugi su s vremenom izgubili interesovanje za bjuikove gadne pobačaje, ali ne i državni policajac Vilkoks.

Što se Kertisa ticalo, prisnost nikada nije izazivala prezir.

Jednog hladnog februarskog dana 1984. godine, nekih pet meseci posle pojavljivanja buba, Brajan Kolje promolio glavu u narednikovu kancelariju. Toni Sundist se nalazio u Skrentonu, pokušavajući da objasni zašto nije potrošio ceo budžet predviđen za 1983. godinu (nije postojalo ništa gore od jednog ili dvojice štedljivih narednika zbog kojih su svi ostali izgledali loše), a Sendi Dirbom je ponovo sedeo u velikoj fotelji.

“Mislim da bi trebalo da se prošetaš do garaže, šefe”, rekao je Brajan. “Šifra D.”

“O kakvoj vrsti šifre D pričamo, Braj?”

“Podignuta su vrata od gepeka.”

“Jesi li siguran da se nisu jednostavno sama otvorila? Nije bilo nikakvih vatrometa još od pre Božića. Uglavnom..

“Znam, uglavnom prvo ide vatromet. Ali, poslednjih nedelju dana, temperatura je unutar garaže bila previše niska. Uostalom, nešto sam i video.”

To je nateralo Sendija da ustane. Mogao je da oseti stezanje u grudima dok ga je stari strah polako savladavao. Još jedna brljotina koja će morati da se počisti. Možda. Verovatno. Molim te, bože, ne daj da bude još jedna riba, pomislio je. Ne daj da bude nešto što se mora izbacivati s maskama i šmrkom.

“Misliš li da je živo?” upitao je Sendi. Pomislio je da zvuči dovoljno staloženo, ali se nije baš tako i osećao. “Ta stvar koju si video, da li izgleda kao…”

“Izgleda kao neka vrsta iščupane biljke”, rekao je Brajan. “Jedan deo visi preko zadnjeg branika. Da vam pravo kažem, šefe, meni ta stvar pomalo liči na uskršnji ljiljan.”

“Reci Metu da pozove Kertisa iz patrole. Ionako mu je smena skoro završena.”

Kert se odazvao pozivu za šifru D, rekao Metu da se nalazi na starom somilskom putu i da će biti nazad u stanici za petnaest minuta. To je Sendiju pružilo dovoljno vremena da uzme iz kolibe žuti konopac i jeftini dvogled kroz koji bi bacio pogled u unutrašnjost garaže B. Složio se s Brajanom: stvar koja je visila iz gepeka - sva blatnjava i vlaknasto bele boje koja je potamnjivala do tamnozelene -najviše je podsećala na uskršnji ljiljan. Kao one koje viđaš nekih pet dana nakon praznika, uvenule i skoro beživotne.

Kert se pojavio, brzo parkirao patrolna kola ispred benzinske pumpe, i dotrčao do mesta gde su Sendi, Brajan, Hjudi, Arki Arkanijan i nekolicina drugih stajali pored garažnih prozora u onim standardnim, raskrečenim pozama. Sendi je pružio dvogled i Kert ga je uzeo. Tako je stajao skoro čitav minut, najpre podešavajući fokus na dvogledu, a zatim samo posmatrajući.

“Dakle?” upitao je Sendi kada je konačno završio.

“Ulazim unutra”, odgovorio je Kertis. Bio je to odgovor koji uopšte nije iznenadio Sendija. Zato je valjda i spremio žuti konopac. “Ako se ne ritne i ne pokuša da me proguta, fotografisaću to čudo, snimiti ga video-kamerom, i staviti u kesu. Samo mi daj pet minuta da se pripremim.”

Nije mu trebalo ni toliko vremena. Izašao je iz stanice u mesarskoj kecelji, s navučenim hirurškim rukavicama - među pensilvanijskim državnim policajcima, te rukavice su već postale poznate pod nazivom SIDA rukavice, - gumenim čizmama, i sa kapom za plivanje na glavi. Oko vrata mu je visio puf-pak, mala plastična maska sa sopstvenim dovodom vazduha dovoljnim za nekih pet minuta disanja. U jednoj ruci držao je Polaroid foto-aparat. Plastična zelena kesa za otpatke bila mu je zadenuta za kaiš.

Hjudi je uspeo da skine video-kameru s tronošca, i sada ju je uperio prema Kertu koji je izgledao krajnje fantastično dok je strogo koračao preko parkinga u svojim crvenim čizmama i s plavom kapom na glavi (izgledao je još moćnije kada je Sendi ugledao žuti konopac svezan oko Kertovog struka.”

“Prelep si!” povikao je Hjudi, posmatrajući ga kroz objektiv. “Maši svojim zaljubljenim obožavaocima!”

Kertis Vilkoks je razdragano mahnuo. Sedamnaest godina kasnije, neki od njegovih obožavalaca gledaće tu video-kasetu samo nekoliko dana posle njegove tragične smrti; dok se budu smejali njegovom blesavom, simpatičnom izgledu, suzdržavaće se da ne zaplaču.

S otvorenog prozora na dispečerskoj kabini, Met je iznenađujuće raspevanim glasom doviknuo: “Zagrli me… ti seksi stvorenje! Poljubi me… ti seksi stvorenje!”

Kertis je dobro podneo njihovo zadirkivanje, ali on, zapravo, nije uopšte o tome razmišljao; smeh njegovih kolega doživeo je kao smeh koji dopire sa nekog drugog mesta. Imao je taj sjaj u očima.

“Ovo verovatno nije baš pametno”, rekao je Sendi dok je snažno stezao žuti konopac oko Kertovog struka. Naravno, nije ni pomišljao da bi njegove reči mogle promeniti Kertovo mišljenje. “Trebalo bi da sačekamo i vidimo kako stvari stoje; da se uverimo da je ovo što se dogodilo ujedno i poslednje što će se dogoditi, da ne postoji još nešto što će izleteti iz gepeka dok si ti u garaži.”

“Ne brini za mene, sve će biti u redu”, rekao je Kert. Glas mu je bio odsutan. Jedva da je slušao Sendija ili bilo koga drugog. Prebirao je po svojoj glavi, pažljivo ponavljajući stvari koje je morao obaviti.

“Možda”, rekao je Sendi, “a možda i poŠta jemo pomalo neoprezni kad je ta stvar u pitanju.” Nije znao da lije to istina, ali je ipak želeo da glasno izgovori svoje mišljenje, da ga istakne. “Stvarno počinjemo da verujemo da nam se više ništa neće dogoditi ako nam se nije dosad dogodilo. Na taj način stradaju i policajci, i pripitomljivači lavova.”

“S nama je sve u redu”, rekao je Kertis, i onda je - kao da ne primećuje koliko se protivrečno ponaša - rekao ostalim ljudima da se malo udalje. Kada su oni to učinili, uzeo je video-kameru od Hjudija, smestio je na tronožac, i rekao Arkiju da otvori velika vrata. Arki je pritisnuo daljinski koji mu je bio okačen o kaiš, i vrata su polako počela da se podižu.

Kert je pustio da kaiš od polaroida sklizne na njegov lakat kako bi mogao da podigne tronožac s video-kamerom, i onda je ušao u garažu B. Stajao je nekoliko trenutaka na betonskom podu, na pola puta između vrata i bjuika, i držao ispod brade puf-pak masku, spremajući se da je navuče istog trenutka kada vazduh postane smrdljiv kao onog dana tokom ribljeg incidenta.

“Nije loše”, rekao je. “Samo se oseća nešto slatkasto u vazduhu. Možda stvarno i jeste u pitanju uskršnji ljiljan.”

Nije bio u pitanju uskršnji ljiljan. Cvetovi u obliku truba - ukupno tri komada - bili su bledi kao dlanovi na lesu, i skoro potpuno providni. Unutar svakog cveta nalazila se mrlja tamnoplave smese koja je izgledala kao želatin. Unutar želatina bile su male koštice. Stabljike su više podsećale na koru od drveta nego na delove cvetnih biljaka, sa zelenim površinama prekrivenim mrežom pukotina i useka. Imale su na sebi smeđe tačke koje su izgledale kao neka vrsta gljivastih izraslina, i brzo su se širile. Stabljike su se spajale u korenasti grumen crne zemlje. Kada im se približio (nikome nije bilo prijatno da posmatra kako se Kert naginje nad gepek - bilo je isto kao da gledaš čoveka koji gura svoju glupavu glavu u medveđe čeljusti), Kert je rekao kako ponovo oseća onu kupusastu aromu. Bila je slaba, ali nepogrešiva.

“Kažem ti, Sendi, tu je i miris soli. Znam da je tu. Proveo sam mnogo godišnjih odmora na Kejp Kodu. To je miris koji se ne može zaboraviti.”

“Ne zanima me ni da miriše na čokoladu i kavijar”, odgovorio je Sendi. “Prokletstvo, izlazi odatle!”

Kert se nasmejao - kao da se podsmeva Sendijevoj brizi, - ali se povukao unazad. Kada je uperio video-kameru prema gepeku, uključio ju je da snima, a zatim škljocnuo nekoliko puta svojim polaroid foto-aparatom.

“Hajde, uđi unutra, Sendi, i uveri se sam.”

Sendi je dobro razmislio o Kertovom predlogu. Loša ideja, veoma loša ideja. Blesava ideja. Bez ikakve sumnje, čak i opasna ideja. Kada mu je to postalo sasvim jasno, Sendi je predao žuti konopac u Hjudijeve ruke, i ušao unutra. Bacio je pogled na uvenulo cveće koje je ležalo u bjuikovom gepeku (kao i na onaj cvet koji je visio preko ivice, baš onaj koga je Brajan Kol video ranije) i nije mogao a da se ne strese od užasa.

“Znam”, rekao je Kert tišim glasom da ga ostali državni policajci ne bi čuli. “Boli te pri samom pogledu, zar ne? To je vizuelni ekvivalent slušanju škripe noktiju preko školske table.”

Sendi je klimnuo glavom.

“Ali šta prouzrokuje takvu reakciju?” upitao je Kertis. “To mi nikako ne ulazi u glavu. A tebi?”

“Ne.” Sendi je ovlažio usne koje su, u međuvremenu, postale potpuno suve. “Mislim da je to zato što je sve nekako povezano. Dosta toga je belo.”

“Belo. Boja.”

“Da. Gadna. Kao žablji stomak.”

“Kao paučina upletena u cveće”, rekao je Kert.

Pogledali su na trenutak jedan u drugog, pokušavajući da se osmehnu, ali bez uspeha. Pesnici državne policije, državni policajac Frost i državni policajac Sendburg. Uskoro će da porede tu prokletu stvar sa sunčanim letnjim danom. Ipak, morali su tako da razmišljaju, jer su samo umovanjem, koja je slična poeziji, mogli donekle da prihvate to što im se nalazilo pred očima.

Druga poređenja, manje razumljiva, kovitlala su se i sudarala u Sendijevoj glavi. Belo, kao hleb za pričest u ustima mrtve žene. Belo, kao gljivična infekcija na jeziku. Možda i belo, kao pena stvaranja odmah izvan granica univerzuma.

“Ove stvari potiču s mesta dokle naša svest ne dopire”, rekao je Kert. “Naša čula ne mogu da prihvate ništa od toga, ne u potpunosti. Razgovor o tome podseća na vic, kao kad bi pokušavao da opišeš četvorostrani trougao.

Pogledaj ovo, Sendi. Vidiš li?” Pokazao je vrhom prsta na suvu smeđu mrlju koja je bila odmah ispod jednog od uvenulih ljiljana.

“Da, vidim je. Izgleda kao opekotina.”

“I poŠta je sve veća. I tačke postaju sve veće. Pogledaj tamo, na onom cvetu.” Bila je to još jedna smeđa mrlja; širila im se pred očima, stvarajući sve veću rupu u nežnoj beloj kožici cveta. “To se zove raspadanje. Ne ide istim tokom kao kod slepog miša ili ribe, ali svejedno ide. Zar ne?”

Sendi je klimnuo glavom.

“Možeš li da skineš kesu za otpatke sa mog kaiša? I otvori je, molim te.”

Sendi je učinio kako mu je rečeno. Kertis je zavukao ruku u gepek i uhvatio biljku odmah iznad njene korenaste lukovice. Kao posledica toga, vazduhom je strujao sveži talas onog vodnjikavog smrada sličnog kupusu i trulim krastavcima. Sendi je napravio korak unazad, držeći ruku preko usta; pokušavao je da se ne zagrcne, ali je ipak krkljao kao lud.

“Do đavola, drži tu kesu otvorenom!” povikao je Kertis promuklim glasom. Sendiju je zvučao kao neko koje upravo uvukao dim neke skupe cigare, pokušavajući da ga što duže zadrži u plućima. “Isuse, kakav gadan osećaj! Čak i kroz rukavice!”

Sendi je široko raširio kesu i protresao je. “Hajde, šta čekaš!”

Kert je brzo ubacio unutra lešinu raspadajućeg ljiljana; dok je biljka klizila niz kesu čak je i zvuk koji se čuo bio nekako… zao - kao rapavo prošaptan jauk, kao nešto što se nemilosrdno gnječi između dve daske i skoro bez zvuka guši. Nijedno od poređenja nije bilo dobro, ali je svaka ipak bacala nešto svetlosti na ono što je u osnovi bilo nepoznato. Sendi Dirbom nije mogao čak ni sebi da objasni koliko su ti ljiljani bili neverovatno odvratni i stravični. I oni, i sva ostala bjuikova pobačena deca. Ako bi čovek previše dugo razmišljao o njima, stvorile bi se dobre šanse da potpuno izgubi razum.

Kert je prineo ruke majici kako bi ih obrisao, ali se u poslednji čas predomislio. Umesto toga, ponovo se nagnuo nad bjuikov gepek, i žustro ih obrisao o smeđe dno. Zatim je svukao rukavice, rukom pokazao Sendiju da ponovo otvori kesu, i ubacio ih unutra preko mrtvog ljiljana. Ponovo ih je zaplahnuo smrad iz kese, i Sendi se setio jednog trenutka kad mu je majka, bolesna od raka i s manje od nedelju dana preostalog života, podrignula pravo u lice. Njegov instinktivan ali slab pokušaj da spreči to sećanje pre nego što mu potpuno obuzme svest, bio je potpuno uzaludan.

Molim te, bože, ne dozvoli da povratim, pomislio je Sendi. Molim te….

Kert je proverio da li su fotografije koje je uzeo još uvek bile bezbedno zakačene za njegov kaiš, a zatim je snažno zalupio bjuikov gepek. “Hajdemo odavde, Sendi. Šta kažeš na to?”

“Kažem da je to najbolja ideja od svih ideja koje su ti ove godine padale na pamet.”

Kert mu je namignuo. Bio je to savršeni mig pametnjakovića, pokvaren jedino bledoćom njegovog lica i kapljicama znoja koje su mu curile niz obraze i čelo. “S obzirom da je tek februar, to i nije baš neka pohvala. Idemo.”

Četrnaest meseci kasnije, u aprilu 1985. godine, garažu B je prodrmao još jedan svetlotres, kratak, ali veoma žestok - najveći i najblještaviji još od godine ribe. Sama silina događaja govorila je protiv Kertove i Tonijeve ideje da energija koja teče iz roudmastera, ili možda kroz njega, polako jenjava. U drugu ruku, samo trajanje događaja kao da je govorilo u prilog toj ideji. Na kraju krajeva, bio je to primer čuvene uzrečice: plati pa se klati. Kao što je i uvek bilo.

Dva dana nakon svetlotresa, kada je temperatura u garaži B bila na sasvim zadovoljavajućih šesnaest stepeni, bjuikov gepek se otvorio i iz njega je snažno izleteo crveni štap, kao da je bio ispucan iz vazdušne komore pod pritiskom. Kada se to dogodilo, Arki Arkanijan se baš našao u garaži B gde je uredno vraćao svoj ašov na zid. Prestravio se od straha. Crveni štap odbio se o plafon garaže i snažno udario o bjuikov krov, zatim se otkotrljao i pao na pod. Zdravo, stranče.

Nova pridošlica bila je dugačka nekih devet inča, široka kao ručni zglob, potpuno nepravilnog oblika, a na jednom od krajeva imala je nekoliko čvorova. Nekih pet ili deset minuta kasnije, Endi Koluči je posmatrao štap kroz dvogled. On je bio taj koji je odlučio da su čvorovi, u stvari, bile njegove oči i da je ono što je izgledalo kao pukotina s jedne strane štapa, u stvari, bila njegova noga, možda skupljena u konačnoj samrtnoj agoniji. Po Endijevom mišljenju, to nije bio štap, već neka vrsta crvenog guštera. Kao što su slučajevi slepog miša, ribe i ljiljana ostali nerešeni, tako je i ovaj bio nerešiv.

Tom prilikom, Toni Šundist je ušao u garažu i pokupio primerak. Te iste večeri u Tepu, ispričao je nekolicini državnih policajaca kako je jedva naterao sebe da ga dotakne. “Prokleta stvar je buljila u mene”, rekao im je.

“To jest, tako mi se činilo. Živo ili mrtvo.” Sipao je sebi čašu piva i iskapio je u jednom gutljaju. “Nadam se da je to kraj”, rekao je konačno. “Iskreno se nadam.”

Naravno, to nije bio kraj.

Prošlost

Širli

Smešno je kako male stvari mogu da obeleže neki dan u tvom sećanju. Taj petak 1988. godine bio je verovatno najgori dan u mom životu - nisam imala normalan san narednih šest meseci i izgubila sam deset kilograma jer neko vreme nisam mogla da jedem - ali ga pamtim po nečemu lepom. Toga dana, Herb Ejvori i Džastin Islington doneli su mi buket poljskog cveća. Učinili su to pre nego što je sve otišlo do đavola.

Baš sam imala problema s tom dvojicom. Dok su se zezali u kuhinji, uništili su mi potpuno novu lanenu suknju. Nisam čak ni učestvovala u tom zezanju, već sam samo gledala svoja posla i spremala sebi šolju kafe. Nisam uopšte obraćala pažnju na njih, i zar to nije uvek trenutak kada te spopadnu? Mislim na muškarce. Neko vreme se ponašaju normalno i ti se opustiš, čak obmanjuješ sebe razmišljanjem da su oni ipak sasvim okej, i oni tog trenutka polude. Herb i taj Islington dojurili su u kuhinju kao par divljih konja, glasno raspravljajući o nekoj opkladi. Džastin je udarao Herba po glavi i ramenima, vičući: Plati, đavole, plati! a Herb odgovara: Samo smo se šalili, znaš da se ne kladim kada se kartamo, pusti me! Ipak, obojica su se smejali. Kao budale. Džastin se skoro popeo Herbu na leđa, obmotao ruke oko njegovog vrata, pretvarajući se da ga davi. Herb je pokušavao da ga se otrese - nijedan od njih nije gledao u mom pravcu ili čak bio svestan mog prisustva - i to odmah pored gospođice kafe gde sam stajala u svojoj novoj novcijatoj suknji. Pa zar ne znaš? Ja sam samo dispečerka Pasternak - samo deo nameštaja.

“Pazite, kreteni!” povikala sam, ali je bilo prekasno. Naleteli su pravo na mene pre nego što sam stigla da spustim šolju, i kafa se prosula po meni. Nisam se uzbudila zbog fleke na košulji, bila je ionako stara, ali je suknja bila tek kupljena. I veoma lepa. Probdela sam pola noći podešavajući porub.

Vrisnula sam, i oni su konačno prekinuli s guranjem i udaranjem. Džastin je još uvek držao jednu nogu obmotanu oko Herbovog kuka, a obe ruke oko njegovog vrata. Herb me je zapanjeno posmatrao, širom otvorenih usta. Bio je dobar momak (što se Islingtona tiče, nisam imala vremena da ga procenim jer je prekomandovan u četu K u Mediji pre nego što sam uspela da ga malo bolje upoznam), ali s tako otvorenim ustima, Herb Ejvori je izgledao kao totalni debil.

“Širli, sranje”, rekao je. Zvučao je kao Arki. Sada kada razmišljam o tome, imao je isti akcenat, ali ne toliko izražen. “Nisam te ni video.” “Nisam iznenađena”, rekla sam, “s obzirom da ovaj drugi pokušava da te jaše kao da si konj na prokletom derbiju Kentakija.”

“Da li si se opekla?” upitao je Džastin.

“Naravno da sam se opekla”, rekla sam. “Ova suknja je koštala trideset pet dolara u JC Peniju i ovo je prvi put da sam je obukla na posao. Sada je potpuno upropašćena. Budi siguran da sam se opekla.”

“Ne mogu da verujem, smiri se, žao nam je”, rekao je Džastin. Čak se usudio da zvuči uvređeno. Sudeći po mom iskustvu, to je samo još jedna od odlika muškaraca - oprostite mi na filozofiranju. Ako kažu da im je žao, trebalo bi da se sva istopiš od sreće jer to rešava sve. Nema veze ako su slomili prozor, uništili kola, ili potrošili dečji fond za koledž igrajući poker u Atlantik Sitiju. Kao da kažu: Hej, rekao sam da mi je žao, jel moraš da dižeš toliku galamu oko toga?

“Širli…” počeo je Herb.

“Ne sada, srculence, ne sada”, rekla sam. “Samo se gubite odavde. Gubite mi se s očiju.”

U međuvremenu, državni policajac Islington uspeo je da zgrabi punu šaku salveta kojima je žustro pokušavao da očisti moju košulju.

“Prestani s tim!” rekla sam, hvatajući ga za ruku. “Šta misliš da je ovo, Pipkanje petkom uveče? “

“Samo sam mislio… ako još uvek nije upilo.,.”

Pitala sam ga da li njegova majka ima još žive dece, i on je počeo sa: O bože, ako misliš da tako treba - sve nekako nadmeno i uvređeno.

“Učini sebi uslugu”, rekla sam, “i odmah izađi iz kuhinje. Pre nego što ti nabijem na glavu ovu prokletu mašinu za kafu!”

Napustili su prostoriju, više se vukući nego hodajući. Nakon toga, neko vreme su me zaobilazili: Herb onako posramljeno, a Džastin Islington sa zbunjenim, uvređenim izrazom lica - Rekao sam da mi je žao, šta hoćeš od mene, da ti ljubim noge?

Nedelju dana kasnije - drugim rečima, onoga dana kada je sve otišlo do đavola,- pojavili su se u dispečerskoj kabini u dva popodne. Prvo Džastin, s buketom cveća, a zatim i Herb. Skoro da se skrivao iza Džastina - tako mi je izgledalo - iz straha da ih ne gađam makazama ili noževima za otvaranje pisama.

Stvar je u tome što ja baš i nisam neko zlopamtilo. To može da potvrdi svako ko me poznaje. Drži me dan ili dva, i onda se bes jednostavno istopi. Izgledali su tako slatko, kao dečaci koji žele da se izvine nastavnici zato što su iscepali čitanke tokom njenog časa. Kad su u pitanju muškarci, to je još jedna stvar koja me pogađa: kako te glasne budale koje se tuku po barovima oko najmanje sitnice - kao oko rezultata u fudbalu, za ime boga - uspevaju da se, u prokletom treptaju oka, pretvore u slatkog princa iz neke bajke. Već u sledećoj sceni završavate u krevetu, ili su veoma blizu toga da vas u njega odvedu.

Džastin je ispružio buket. Bilo je to samo cveće koje su ubrali u polju iza stanice: bele rade, dan-i-noć, razno poljsko cveće. Čak i nekoliko maslačaka, ako se dobro sećam. To je bio jako sladak potez, i njime su uspeli da me smekšaju i razoružaju. Da su, kojim slučajem, doneli buket ruža iz staklenika, umesto tog malenog buketa, možda bih i dalje bila ljuta na njih, barem još nekoliko dana. Suknja je bila sjajna, i svakako me je peklo što sam uzaludno sređivala porub.

Džastin Islington je namerno prvi ušao jer je imao onaj zgodni sportski izgled i plave oči ko u bebe, zajedno s uvojkom tamne kose koja mu je padala preko čela. Trebalo je da se istopim pri samom pogledu na njega, i moram priznati da im je plan uspeo. Ispružio je buket. Tako nam je žao, nastavnice. U buketu je čak bio uglavljen i mali, beli koverat.

“Širli”, rekao je Džastin prilično ozbiljno, ali s onim nestašnim sjajem u očima, “želimo da se nekako iskupimo.”

“Tako je”, rekao je Herb. “Ne mogu da podnesem to što si ljuta na nas.”

“I ja se tako osećam”, rekao je Džastin. Nisam bila toliko sigurna da govori istinu, ali sam znala da je Herb iskren, i to mije bilo dovoljno.

“Okej”, rekla sam i uzela cveće. “Ali ako se to još jednom ponovi…”

“Neće se ponoviti!” rekao je Herb. “Nema šanse! Nikada!” Naravno, svi muškarci to govore. Nisam ja neko zanovetalo, nego sam samo krajnje realna.

“Ako se ponovi, istući ću vas dok ne budete bili modri.” Upitno sam pogledala u Islingtona. “Evo jedne mudrosti koju ti majka verovatno nije prenela, budući da si ti očigledno prava mamina maza: izvinjenje ne može da ukloni mrlju od kafe s lanene suknje.”

“Ne zaboravi da pogledaš u koverat”, rekao je Džastin, nastavljajući da me šarmira svojim sjajnim plavim očima.

Spustila sam buket na sto i izvadila koverat iz cveća. ” Jel ’ mogu da budem sigurna da ovo nije prah za kijanje koji prilikom otvaranja eksplodira u lice?”, upitala sam Herba. Šalila sam se, ali je on žustro odmahnuo glavom. Posmatrajući ga tako, čovek nije mogao a da se ne zapita kako je on uopšte bio sposoban da zaustavi nekoga na putu i ispiše mu kaznu za prekoračenje brzine, ili opasnu vožnju, a da pritom ne izgleda kao da mu je žao što to radi. Naravno, policajci se drugačije ponašaju kada su u patroli. Moraju se drugačije ponašati.

Otvorila sam koverat, očekujući malu halmarkovu karticu na kojoj bi bilo, kitnjastim slovima, ispisano: Žao mi je, ali sam, umesto toga, naišla na presavijeno parče papira. Izvadila sam ga, otvorila, i ugledala ček JC Penija s iznosom od pedeset dolara - na moje ime.

“Ne, momci”, rekla sam. Odjednom sam poželela da zaplačem. Kada smo već kod muškaraca, to je još jedna stvar koja me pogađa: kada ti se više smuče, oni jednostavno mogu da naprave takav gest dobre volje da, umesto što se ljutiš na njih, ti se osećaš posramljenom što si uopšte i bila ljuta i cinična. “Momci, stvarno nije potrebno…”

“Nama]Q potrebno”, rekao je Džastin. “Napravili smo dvostruku glupost dok smo se onako glupirali u kuhinji.”

“Trostruku glupost”, rekao je Herb. Klimao je glavom gore-dole, ne skidajući pogled s mene.

“Ali ovo je previše!”

Islington je rekao: “Nije po našim proračunima. Morali smo da uključimo i faktor nerviranja, i prouzrokovanu patnju, i nanet bol…”

“Nisam se opekla, kafa je bila mlaka…”

“Uzećeš taj ček, Širli”, rekao je Herb veoma odlučno. Nije se baš potpuno vratio u svoje gospodin-policajac-marlboro ponašanje, ali je odlučnost svakako bila vidljiva. “Tako ćemo sve rešiti na obostrano zadovoljstvo.” Stvarno mi je drago što su to učinili, i nikada neću zaboraviti njihov gest. Naročito zbog onoga što je usledilo, a što je bilo više nego stravično. Lepo je imati nešto što može činiti ravnotežu s tim užasom, neki ljubazan gest kao na primer od ova dva luđaka koji ne samo da plaćaju za suknju koju su uništili već i za neprijatnost i nerviranje. Povrh svega, doneli su mi i buket cveća. Kada se prisećam ostalih događaja, pokušavam da se prisetim i njih dvojice. Naročito cveća koje su ubrali iza stanice.

Zahvalila sam im se i oni su otišli na sprat, verovatno da odigraju partiju šaha (nekada se ovde, krajem svakog leta, održavalo takmičenje, a pobednik je dobijao malu bronzanu WC šolju pod nazivom Skrentonska šolja. Sve je to nekako nestalo kada je narednik Šundist otišao u penziju). Njih dvojica su me ostavili izgledajući kao ljudi koji su ispunili svoju dužnost. Pretpostavljam da su to, na neki način, i učinili - osećala sam da jesu. Zbog toga sam želela da im se zahvalim nekom velikom bombonjerom ili nekim zimskim rukavicama i da na taj način potrošim novac koji bi preostao nakon kupovine nove suknje. Rukavice bi bile praktičnije, ali bi to možda bio previše brižan poklon. Na kraju krajeva, ja sam bila njihov dispečer, a ne mama. Kupovina rukavica je bio posao njihovih žena.

Njihov sladak mali buket poljskog cveća bio je lepo udešen, čak je bilo i nekoliko zelenih grančica kako bi izgledao kao da je tek izašao iz cvećare. Stavila sam ih u važnu i lepo razmestila. Kada sam krenula ka kuhinji da sipam vodu, preko radija se začuo nekako promukao glas Džordža Stankovskog. Zvučao je kao da je bio na smrt preplašen. Sada ću reći još nešto što može biti zavedeno pod velike životne istine: jedina stvar koja može policijskog dispečera više da uplaši od glasa prestravljenog policajca u patroli, to je policajac koji javlja šifru 29-99. Šifra 29-99 znači: potreban hitan odgovor. Šifra 29… ako pogledaš u knjigu, videćeš samo jednu reč pod brojem 29. Ta reč je: katastrofa.

“Ovde jedinica 14. Šifra 29-99, da li me čuješ? Dva-devet-devet- devet.”

Pažljivo sam spustila važnu s cvećem na sto. Dok sam to činila, osvežilo mije sećanje na jednu vest koju sam takođe čula preko radija: Džon Lenon je mrtav. Tog dana sam pravila doručak za oca. Trebalo je da mu sve postavim i onda požurim, jer sam kasnila u školu. Staklena posuda s jajima bila mije pribijena uz stomak. Mutila sam ih mutilicom. Kada je čovek na radiju rekao da je u Njujorku ubijen Lenon, spustila sam staklenu posudu isto onako pažljivo kao što sam sada spustila važnu.

“Toni!” viknula sam glasno, i od jačine mog glasa (ili od jačine onoga što se osetilo u mom glasu) svi su ostali zakopani u mestu. Zatišje je nastupilo i na spratu: svi razgovori su naglo zamrli. “Toni, Džordž Stankovski je 29- 99!” Bez oklevanja, zgrabila sam motorolu i rekla Džordžu da sam primila njegovu poruku i da se ponovo javi.

“Nesreća je na okružnom putu 46, u Potinvilu”, rekao je. U pozadini njegovog glasa, čuo se neujednačeni pucketavi zvuk. Zvučao je kao pucketanje vatre. Toni je već stajao kod vrata dispečerske kabine, kao i Sendi Dirbom koji je bio u civilnoj odeći, držeći policijske cipele okačene o prste jedne ruke. “Cisterna se sudarila sa školskim autobusom, i zapalila. Znači, cisterna se zapalila, ali i prednji deo autobusa, primljeno?”

“Primljeno”, rekla sam. Dobro sam zvučala, ali su mi usne potpuno utrnule.

“U pitanju je cisterna s hemijskim sadržajem, kompanije Norko Vest, jasno?”

“Primljeno, Norko Vest.” Sve sam zapisala velikim slovima u bloku koji se nalazio odmah pored crvenog telefona. “Rombi?” Skraćenica za rombove, male znakove obaveštenja u obliku dijamanata s ikonicama za vatru, gas, radijaciju i još neke zabavne stvari.

“Uh, ne mogu da vidim rombove, previše je dima, ali nešto belo curi iz cisterne, vatra ga odmah zahvata, i polako se sliva preko autoputa, primljeno?”

“Primljeno”, rekla sam. “Da li udišeš isparenja, jedinice 14? Ne zvučiš dobro.”

“Tako je, ima isparenja, ali sam, za sada, dobro. Problem je…” Međutim, počeo je da kašlje pre nego što je završio.

Toni mije uzeo motorolu. Potapšao me je po ramenu što je verovatno značilo da sam dobro obavila posao, ali više nije mogao da stoji po strani i sluša. Sendi je obuvao svoje cipele. Ostali su u grupicama prilazili dispečerskoj kabini. U stanici je bio priličan broj ljudi, s obzirom da je zamena smena bila u toku. Čak je i Mister Dilon izašao iz kuhinje kako bi video zbog čega su svi tako uzbuđeni.

“Problem je škola“, nastavio je Džordž čim je došao k sebi. “Potinvilska osnovna škola udaljena je samo 150 metara.”

“Jedinice 14, škola počinje tek za mesec dana. Ti…”

“Stani, stani. Možda je tako, ali svejedno vidim decu.”

Čula sam kako neko mrmlja iza mene: “Avgust je mesec zanata u Potinvilu. Moja sestra podučava devetogodišnjake osnovama grnčarstva.” Sećam se užasnog stezanja u grudima kad sam čula tu izjavu.

“Šta god da curi iz cisterne, ja idem u pravcu vetra”, nastavio je Džordž. “Škola nije, ponavljam, škola nije. Primljeno?”

“Primljeno, jedinice 14”, rekao je Toni. “Da li imaš podršku vatrogasne službe?”

“Negativno, ali čujem sirene.” Još kašljanja. “Bio sam u blizini kada se to dogodilo, tako da sam prvi i stigao. Trava se zapalila, vatra se širi ka

školi. Vidim decu na igralištu: stoje i posmatraju. Čujem i alarm iz škole, tako da pretpostavljam da su ih evakuisali. Ne znam da li su isparenja doprla čak do njih, ali, ako nisu, ubrzo hoće. Pošalji sve, šefe. Ćelu farmu. Ovo je prava šifra 29.”

Toni: “Jedinice 14, ima li žrtava u autobusu? Da li vidiš žrtve, primljeno?”

Bacila sam pogled na sat. Bilo je petnaest minuta do dva. Stisnula sam pesnice i pomolila se da Džordž kaže kako autobus nije odlazio, već dolazio da pokupi decu s njihovih časova pravljenja pepeljara i bokala.

“Izgleda da u autobusu nema nikoga, osim vozača. Njega Vidim - ili je možda ona u pitanju - presavijenog preko volana. Taj deo je zahvaćen vatrom i moram reći da je vozač MLM, prijem?”

MLM je nezvanična skraćenica koju je, tokom sedamdesetih, pensilvanijska državna policija pokupila u hitnoj pomoći. Znači: mrtav na licu mesta.

“Prijem, jedinice 14”, rekao je Toni. “Možeš li da odeš do mesta gde se deca nalaze?”

Nekoliko sekundi suvog kašljanja. Loše je zvučao. “Mogu, postoji prilazni put koji se prostire duž fudbalskog terena. Vodi pravo do zgrade, prijem?” “Onda se baci u trk”, rekao je Toni. Tog dana je bio neustrašiv, odlučan kao general na borbenom polju. Na kraju se ispostavilo da isparenja nisu bila toliko štetna i da je zapaljena tečnost uglavnom bila benzin, ali mi to nismo znali u tom trenutku. Džordž Stankovski je lako mogao pomisliti da je Toni Šundist upravo potpisao njegovu smrtnu presudu. Da, ponekad je i to deo posla.

“Primljeno. Krećem.”

“Ako udišu isparenja, uguraj ih u svoja patrolna kola, smesti ih na haubu, u gepek, na krov, bilo gde. Nek‘ se drže kako znaju i umeju, samo ih pokupi što više, primljeno?”

“Primljeno. Jedinica 14 u pokretu.”

Klik. Taj poslednji klik zvučao je veoma glasno.

Toni je bacio pogled oko sebe. “29-99, svi ste čuli. Naznačene jedinice, pokret. Vi koji čekate na smenu u tri sata uzmite rezervna rotaciona svetla iz magacina i koristite privatna vozila. Širli, povuci iz patrole svakog policajca kojeg možeš.”

“Odmah. Da počnem sa zvanjem?”

“Ne još. Hjudi Rojer, gde si?”

“Ovde, narednice.”

“Ti oŠta ješ ovde.”

Na Hjudijevom licu nisi mogao primetiti protivljenje i razočaranje, niti bilo kakvo osećanje koje je svakako, u tom trenutku, strujalo njegovim telom. Svejedno, bilo je sasvim jasno koliko želi da ode tamo i bude s ostatkom ekipe, spašavajući decu okovanu vatrom i otrovnim gasom. Ipak, pokorio se Toniju.

“Proveri vatrogasnu službu u Pogus Sitiju - saznaj šta voze, saznaj šta Lasburg i Statler voze, pozovi bolnicu u Pitsburgu - pozovi svakoga koga se setiš.”

“Da pozovem Norko Vesti”

Toni umalo nije udario rukom po čelu. “Na prvom mestu.” Zatim se uputio ka vratima: Kertis je išao pored njega, ostali odmah iza njih dvojice, a Mister Dilon je činio zaštitnicu.

Hjudi ga je zgrabio za ogrlicu. “Ne danas, momče. OŠta ješ ovde, sa mnom i sa Širli.” Mister Di je odmah seo - prošao je odličnu obuku. Bez obzira na sve, s tugom je posmatrao kako ekipa odlazi.

Odjednom je stanica izgledala potpuno napušteno: ostalo nas je samo dvoje-troje, ako se računa i Mister Dilon. Međutim, nismo imali mnogo vremena da razmišljamo o tome jer je bilo dovoljno posla da nam skrene misli na drugu stranu. Možda bih i primetila kako Mister Dilon uŠta je i odlazi do zadnjih vrata, tiho cvileći i njuškajući. U stvari, mislim da i jesam primetila, ali to možda samo sada kažem. Ako sam stvarno primetila, verovatno sam njegovo ponašanje shvatila kao razočaranje što je izostavljen iz akcije. Sada, pak, mislim da je on predosećao da će se nešto dogoditi u garaži B. Mislim da je možda čak i pokušavao da nas obavesti o tome.

Međutim, nisam imala vremena da se zamajavam s psom - nisam imala dovoljno vremena ni da ustanem i zatvorim ga u kuhinju, gde bi možda popio malo vode i legao da spava. Zao mije što nisam imala vremena; jadni stari Mister Di mogao je da poživi još koju godinu. Naravno, tada to nisam znala. Bilo mije na pameti samo da saznam koje u patroli i gde se nalazi u tom trenutku. Dužnost mije bila da ih uputim na zapad, ako je to ikako bilo moguće. Dok sam radila na tome, Hjudi je sav pogrbljen sedeo za stolom u narednikovoj kancelariji, razgovarajući telefonom s takvom žestinom da je izgledao kao čovek koji sklapa najveći posao u svom životu.

Poslala sam sve aktivne policajce na mesto nesreće, osim jedinice 6 koja je bila na putu ka stanici (stižemo u bazu za sekund bilo je poslednje što sam čula od njih). Džordž Morgan i Edi Žakuba morali su nešto da isporuče pre polaska u Potinvil. Međutim, tog dana, jedinica 6 nije stigla u Potinvil. Zapravo, Edi i Džordž nisu nikada stigli u Potinvil.

Prošlost

Edi

Čudno je kako ljudski mozak funkcioniše. Nisam prepoznao momka koji je izašao iz posebno obrađenog fordovog pik-apa, barem ne u prvi mah. Za mene je on bio samo još jedan probisvet sa zakrvavljenim očima, minđušom u obliku naopačke okrenutog raspeća i srebrnom svastikom na lancu oko vrata. Sećam se nalepnica - čovek nauči da čita nalepnice, koje ljudi lepe po svojim kolima, jer one mnogo čega govore o vlasniku. To zna svako u motornoj patroli. RADIM SVE ŠTO MI MALI GLASOVI GOVORE -pisalo je s leve strane, a s desne - JEDEM AMIŠE. Bio je nestabilan na nogama, iako za to nisu bile odgovorne samo fensi kaubojke s visokim potpeticama. Crvene oči koje su virile ispod neuredne crne kose odavale su mi da je momak bio naduvan. Krv na njegovoj desnoj ruci i mrlje od krvi na majici ukazivale su na nekakvo zlo. Verovatno je to bio anđeoski prah. Tada je on bio veoma popularan kod nas. Malo kasnije, stigla je i trava. Sada je već zastarela, i, kad bi me pustili, sam bih je prodavao. Barem je blaga. Pretpostavljam da je samo zurio - današnji klinci to nazivaju blejažom. Ipak, mislio sam da ga ne poznajem sve dok nije rekao: “Hej, nek‘ sam proklet, pa to je debeli Edi.”

Bingo, i odmah sam znao: Brajan Lipi. Znali smo se iz statlerske srednje škole; bio je godinu dana stariji od mene. Već je diplomirao na odseku Prodaja i korišćenje droge. Sada se opet nalazio tu, na ivici autoputa, pored kola oblepljenih idiotskim nalepnicama; njihao se na visokim potpeticama svojih skupih kaubojki, s minđušom u obliku naopačke okrenutog Hrista i nacističkom svastikom oko vrata.

“Zdravo, Brajane. Udalji se od vozila, molim te”, rekao sam.

Kada kažem da je pik-ap bio posebno obrađen, mislim na to da je bio jedan od onih s ogromnim točkovima. Stajao je parkiran na blagoj uzbrdici pored humboltskog puta, skoro milju udaljen od raskrsnice na kojoj je stajala pumpa Dženi - samo što je tog leta Dženi bila zatvorena već dve ili tri godine. Istinu govoreći, pik-ap je skoro bio u jarku. Moj stari drugar

Brajan Lipi previše je skrenuo u stranu kada je Džordž upalio rotaciona svetla - još jedan znak da on nije bio sasvim normalan.

Bilo mije drago što je Džordž Morgan bio sa mnom tog dana. Uglavnom je okej ići sam u patrolu, ali kada vidiš momka koji vijuga po putu zato što nemilosrdno nasrće na osobu koja sedi pored njega u kabini pik-apa, lepo je imati partnera pored sebe. Što se tiče udaranja, to smo jasno videli: prvi put kada je Lipi projurio pored naše patrole, i drugi put kada smo se zaustavili iza njega. Vozačeva silueta ispucavala je desnu ruku, neprekidno udarajući svojom pesnicom siluetu suvozačeve glave, ne obazirući se ni na šta oko sebe sve dok Džordž nije upalio rotaciona svetla. Zar to nije sjajan prizor? Zatim, moj stari drugar Brajan usporava pik-apa i skreće u stranu, završavajući skoro u jarku kao da se tome nadao čitavog života - možda i jeste, negde u podsvesti.

Ne brine me mnogo kad su u pitanju trava ili pilule. Takvi uvek govore: “Hej, čoveče, šta ima? Zar sam negde pogrešio? ,Panduri’, ja vas volim.” Međutim, anđeoski prah i jače stvari mogu pretvoriti ljude u ludake. Čak i duvači lepka potpuno odlepe. Viđao sam to. Druga stvar, tu je bio i suvozač. U pitanju je bila žena, i to može samo da pogorša situaciju. Možda ju je tukao do besvesti, ali to nije značilo da ona ne bi postala opasna ako bi nas videla kako stavljamo lisice na ruke njenog omiljenog Marsovca.

U međuvremenu, moj stari drugar Brajan nije se udaljio od vozila kako mu je bilo rečeno. Samo je stajao kod kola i gledao u mene, ne skidajući osmeh s lica. Do dan danas mi nije jasno kako ga nisam odmah prepoznao, jer je u srednjoj školi Brajan bio jedan od onih dečaka koji ti zagorčavaju život, samo ako te primete. Naročito ako si mali, debeljuškast ili bubuljičav, a ja sam bio sve to: mali, debeo i bubuljičav. Vojska se postarala za težinu - to je jedini program dijete za koji ti plaćaju da učestvuješ, -as vremenom su - kako to uvek biva - i bubuljice nestale. Svejedno, tokom srednje škole, ja sam tom momku bio svakodnevna igračka. To je bio još jedan razlog zašto mije bilo drago zbog Džordžovog prisustva. Da sam bio sam, verovatno bi mom starom drugaru Brajanu palo na pamet da me opet maltretira, s nadom da ću se, kao u stara dobra vremena, tresti od straha. Što je više bio pod uticajem droge, to su šanse bile veće da će mu baš takva ideja pasti na pamet.

“Udaljite se od vozila, gospodine”, rekao je Džordž svojim jednoličnim policijskim glasom. Slušajući ga dok obavlja svoj posao na autoputu, čovek nikada ne bi poverovao da Džordž svakog vikenda gubi glas od vikanja na dečjim fudbalskim utakmicama, bodreći klince da trče i daju sve od sebe, ili se šali s njima na klupi pre početka utakmice kako bi ih malo opustio.

Ali na časovima matematike, Lipi nikada nije otkinuo lakostin znak s Džordžove majice. Možda se zbog toga i udaljio od vozila kada mu je Džordž naredio. Dok se udaljavao, spustio je pogled na svoje čizme, sada bez osmeha na licu. Kada momci poput Brajana Lipija prestanu da se smeškaju, ono što nastupi jeste neka vrsta drogirane natmurenosti.

“Da li ćemo imati problema s vama, gospodine?” upitao je Džordž. Nije izvadio svoj pištolj, ali mu je ruka nežno mazila dršku. “Ako je odgovor da, odmah mi recite. Tako ćemo uštedeti na vremenu.”

Lipi nije odgovorio. Samo je nastavio da posmatra svoje kaubojke.

“Zove se Brajan?” upitao me je Džordž.

“Brajan Lipi.” Gledajući kroz zadnje staklo pik-apa, mogao sam da vidim suvozača. Žena je i dalje sedela na svom mestu, ali nas nije posmatrala. Glava joj je bila oborena. Mislio sam da ju je možda istukao do besvesti. Onda se jedna ruka podigla do njenih usta, da bih odmah zatim video kako izbacuje dim od cigarete.

“Brajane, hoću da znam da li ćemo imati probleme. Odgovori jasno i glasno da bih te dobro čuo, ajde, kao veliki dečko.”

“Zavisi”, rekao je Brajan, dižući gornju usnu kako bi uneo što više poruge u tu jednu reč. Krenuo sam ka pik-apu da bih obavio svoj deo posla. Kada je moja senka prešla preko njegovih čizama, Brajan se nekako trznuo i napravio korak unazad, kao da je prešla zmija, a ne moja senka. Bio je naduvan, sasvim sigurno, ali meni se sve više činilo da je u pitanju bio i anđeoski prah, a možda i nešto jače.

“Dajte mi svoju vozačku dozvolu i saobraćajnu”, rekao je Džordž.

Brajan nije odmah obratio pažnju. Ponovo je gledao u mene. “Edica - Guzica Žakubica”, rekao je, izgovarajući moje ime onako kako su me on i njegovi prijatelji zvali, drugim rečima, ismejavali u srednjoj školi.. Međutim, tada nije nosio naopačke okrenutog Hrista ili nacističku svastiku: odmah bi ga poslali kući da se pojavio u školi okićen na taj način. U svakom slučaju, pogodilo me je njegovo ruganje. Oživeo mije bolne uspomene na detinjstvo - kao da je našao neki stari prekidač, prašnjav i zaboravljen iza vrata, ali još uvek prisutan i prikačen na struju.

Bio je svestan toga. Otkrio je da mi je pronašao bolnu tačku, i nabacio osmeh. “Debeli Edica - Guzica Žakubica. Koliko si momaka zaista naguzio, Edi? Koliko si momaka naguzio u muškoj svlačionici? Ili si se samo spustio na kolena i oralno obavio posao? Pravo na glavni događaj. Gospodin Vodim-računa-o-svom-poslu.”

“Kako bi bilo da začepiš, Brajane?” upitao je Džordž. “Uleteće ti muva.” Otkačio je lisice sa svog kaiša.

Brajan Lipi ih je video i najednom se uozbiljio. “Šta misliš da uradiš s njima?”

“Ako mi odmah ne predaš svoja dokumenta, staviću ti ih, Brajane. Ako se budeš opirao, mogu da ti garantujem dve stvari: slomljen nos i osamnaest meseci u Kastlemori zbog opiranja hapšenju. Možda i više, u zavisnosti od toga koji ti sudija zapadne. Dakle, šta misliš o tome?”

Brajan je izvadio svoj novčanik iz zadnjeg džepa. Bio je to mastan stari predmet sa nespretno nalepljenim (verovatno lepkom koji je često duvao) zaštitnim znakom neke rok grupe - Džudas Prist, ako se dobro sećam. Počeo je da pretura po njemu.

“Brajane”, rekao sam.

Podigao je pogled.

“Prezime mi je Žakuba, Brajane. Lepo francusko prezime. I nisam debeo već izvesno vreme.”

“Povratićeš ti to”, rekao je, “debeli momci uvek povrate debljinu.”

Glasno sam se nasmejao. Nisam mogao da se suzdržim. Zvučao je kao neki polupismeni gost u TV emisiji. Posmatrao me je besno, ali je u njegovom pogledu bilo i malo nesigurnosti. Izgubio je prednost i bio je svestan toga.

“Odaću ti malu tajnu”, rekao sam. “Nema više srednje škole, prijatelju moj. Ovo je stvaran život. Znam da ti je teško da poveruješ u to, ali bi bilo bolje da se privikneš. Više nije u pitanju samo ukor. Ovo se stvarno računa.”

Ono što sam dobio bila je neka vrsta,telećeg pogleda’. Nije me razumeo. Takvi retko razumeju.

“Brajane, hoću da mi smesta predaš svoja dokumenta”, rekao je Džordž. “Spusti ih ovde, na moj dlan.” Ispružio je ruku, s dlanom okrenutim na gore. Ne baš mudro - rekao bi neko, - ali Džordž Morgan je bio državni policajac već dugi niz godina, i po njegovoj proceni, situacija je išla u dobrom pravcu. Ili barem u dovoljno dobrom pravcu da on odluči da ipak ne stavi lisice na ruke mog starog druga Brajana samo zato da bi mu pokazao ko je glavni.

Otišao sam do pik-apa, letimično pogledavši na svoj sat. Bilo je tek pola dva po podne. Vrelo. U obližnjoj travi, cvrčci su pevali presahnule pesme.

Povremeno bi nas obišao neki automobil, a vozači bi usporavali da vide šta se dešava. Uvek je prijatno kada vidite da su policajci zaustavili nekoga, a da taj neko niste vi. To svakako poboljša svačiji dan.

Žena koja je sedela u kolima držala je levo koleno pritisnuto uz hromiranu dršku Brajanovog hurst menjača. Mislim da ih momci poput Brajana stavljaju u kola samo da bi mogli da zalepe hurstovu nalepnicu na staklo. Odmah pored nalepnica na kojima piše Fram i Penzoil. Izgledala je kao da ima dvadesetak godina, s dugačkom, ispeglanom i ne previše čistom smeđom kosom, koja joj je padala na ramena. Imala je farmerke i tesnu belu majicu na bretele (i to bez brushaltera), na ramenima ogromne crvene bubuljice, na jednoj ruci tetovažu: AC/DC, a na drugoj: BRAJAN MOJA LJUBAV. Nokti su joj bili lakirani rože bojom, ali prljavi i izgrickani do mesa. Da, bilo je i krvi. Krv i sline su joj virile iz nosa. Još više krvi bilo je poprskano po njenim obrazima (kao sitni mladeži), rascepljenoj usni i bradi, kao i po beloj majici na bretele. Glava joj je bila oborena, i kosa joj je sakrivala lice. Cigareta se kretala gore-dole, marlboro ili vinston (bilo je to vreme pre poskupljenja cigareta, a posle su sve te propalice prešle na jeftinije marke). Ako je to marlboro, uvek je bilo u pitanju tvrdo pakovanje. Viđao sam ih tako često. Ponekad je tu i beba koja obično otrezni momka, ali je uglavnom to samo loša sreća za bebu.

“Evo”, rekla je i neznatno podigla desnu butinu. Ispod nje se nalazio komad svetložutog papira. “Saobraćajna. Stalno mu govorim da je drži u novčaniku ili u pregradi, ali se uvek povlači po kolima zajedno s praznim kutijama cigareta i ostalim đubretom.”

Nije zvučala naduvano, niti je u kabini bilo konzervi piva ili flaša alkohola. Naravno, to nije značilo da je trezna, ali je ipak bio korak u dobrom pravcu. Takođe, nije izgledala kao da će pružiti otpor, ali se i to, naravno, moglo začas promeniti - stvarno začas.

“Kako se zovete, gospođo?”

“Sandra”

“Sandra šta?”

“Mekraken”

“Imate li lične isprave, gospođice Mekraken?”

“Da.”

“Pokažite mi, molim vas.”

Mala kožna tašnica ležala je na sedištu pored nje. Otvorila ju je i počela lagano da pretura. Savivši glavu, potpuno je zaklonila lice. Još uvek se mogla videti krv na njenoj majici, ali ne i otečene usne koje su joj pretvorile usta u rascepljenu šljivu, niti stara modrica koja je polako bledela oko jednog oka.

Začuo sam iza sebe: “Ne, do đavola, neću da uđem unutra. Zašto misliš da imaš pravo da me smestiš unutra?”

Bacio sam pogled preko ramena. Džordž je držao otvorena zadnja vrata na patrolnim kolima. Nijedan vozač limuzine nije to mogao da uradi s više ljubaznosti. Samo što zadnje sedište limuzine nema vrata koja se ne otvaraju, nema prozore koji se ne mogu otvoriti iznutra, ni rešetku između prednjih i zadnjih sedišta. Naravno, bio je tu i prigušeni smrad povraćke. Nikada nisam vozio patrolna kola - sem onih nedelju dana kada su stigla nova vozila - koja nisu smrdela na povraćku.

“Mislim da imam pravo na to jer sam te upravo uhapsio, Brajane. Zar nisi čuo kada sam ti pročitao tvoja prava?”

“Jebo te, zbog čega, čoveče? Nisam vozio prebrzo.”

“Nisi, zaista, bio si previše zauzet batinjanjem svoje devojke da bi stvarno pritisnuo gas, ali si svejedno vozio nemamo, opasno po ostale učesnike u saobraćaju. Tu je i napad - ne zaboravimo na njega. Dakle, ulazi unutra.”

“Čoveče, ne možeš tek tako…”

“Ulazi unutra, Brajane, ili ću ti na silu staviti lisice. Stegnuću ih toliko da ćeš plakati od bola.”

“Hajde, samo pokušaj.”

“Stvarno to želiš?” upitao je Džordž tako tihim glasom da se jedva čuo na toplom popodnevnom suncu.

Brajan Lipi je video dve stvari: prva je bila da je Džordž stvarno sposoban to da učini, a druga je bila da je Džordž stvarno želeo to da uradi. I Sandra Mekraken bi sve videla. Nije mu bilo prijatno pri pomisli da bi njegova kučka gledala dok mu stavljaju lisice. Bilo je dovoljno loše što prisustvuje njegovom hapšenju.

“Imaćete posla s mojim advokatom”, rekao je Brajan Lipi i ušao na zadnje sedište patrolnih kola.

Džordž je snažno zalupio vrata i pogledao me. “Imaćemo posla s njegovim advokatom.”

“Baš sam se uplašio”, rekao sam.

Žena me je bocnula nečim u ruku. Okrenuo sam se, i video da je u pitanju ćošak njene vozačke dozvole. “Evo”, rekla je. Posmatrala me je. U tom trenutku - pre nego što je okrenula glavu i počela ponovo da pretura po tašni, ovoga puta vadeći pakovanje papirnih maramica, - imao sam dovoljno vremena da primetim da je stvarno trezna. Mrtva iznutra, ali trezna.

“Policajce Žakuba, vozač automobila tvrdi da se saobraćajna nalazi u njegovom vozilu”, rekao je Džordž.

“Tako je, kod mene je.”

Džordž i ja smo prišli zadnjem delu pik-apa, gde su bile zalepljene one idiotske nalepnice - RADIM SVE ŠTO MI MALI GLASOVI GOVORE i JEDEM AMIŠE, - i ja sam mu predao saobraćajnu.

“Hoće li?” upitao me je tiho.

“Ne”, rekao sam.

“Siguran si?”

“Prilično.”

“Pokušaj”, rekao je Džordž i vratio se patrolnim kolima.

Moj stari školski drugar počeo je da viče na Džordža istog trenutka kada se ovaj nagnuo kroz vozačev prozor da bi uzeo motorolu. Džordž ga je ignorisao i izvukao gajtan do kraja, kako bi mogao da ostane na suncu. “Stanice, ovde jedinica 6, prijem?”

Vratio sam se do otvorenih vrata pik-apa. Žena je, u međuvremenu, ugasila cigaretu u prepunu pepeljaru, i odmah pripalila pitaj boga koju po redu. Dim sveže zapaljene cigarete brzo je ispunjavao prostor u automobilu. Probijao se između njenih, uglavnom slepljenih, pramenova kose.

“Gospođice Mekraken, odvešćemo gospodina Lipija u našu stanicu - četu D, na brdu? Želimo da nas pratite.”

Odmahnula je glavom i počela da trlja lice klineksovom maramicom. Oborila je glavu, radije nego da je podigne, puštajući da joj kosa ponovo sakrije povrede. Ruka s cigaretom se nepomično odmarala na farmerkama, i dim se dizao u pravoj liniji.

“Želimo da nas pratite, gospođice Mekraken.” Govorio sam najnežnije što sam mogao. Pokušavao sam da zvučim zabrinuto i mudro, kao da će sve to ostati među nama. Psihijatri i terapeuti govore da je to jedini način, ali šta oni znaju? Na neki način, mrzim te kučkine sinove, i to je prava istina. Izlaze iz svog srednjeg staleža mirišući na lak za kosu i dezodorans, i govore nam o nasilju u porodici i slabom samopoštovanju, ali oni nemaju pojma o mestima poput lasburškog okruga, koji je jednom propao zbog zatvaranja rudarskih kopova, a drugi put onda kada je proizvodnja čelika prešla u ruke Japana i Kine. Da li je žena poput Sandre Mekraken ikada čula tihe, zabrinute i dobronamerne reči? Nekada davno, možda. Mislim da je to vreme prošlo. Međutim, da sam je možda zgrabio za kosu, grubo okrenuo k sebi, i viknuo: IDEŠ S NAMA! IDEŠ S NAMA DA GA TUŽIŠ ZA NAPAD! IDEŠ S NAMA, GLUPA IZMRCVARENA KUČKO! TI, PRIPROSTA LUDAČO! JEBEM TI SVE, IDEŠ S NAMA!, to bi možda i imalo nekog efekta. To bi možda i upalilo. Moraš da govoriš njihovim jezikom. Psihijatri i terapeuti, oni za to ne žele da čuju. Ne žele da veruju da postoji jezik koji nije njihov jezik.

Ponovo je odmahnula glavom. Nije me ni pogledala. Samo je nastavila da puši, ne gledajući me.

“Želimo da pođete s nama i podignete tužbu protiv gospodina Lipija. Iskreno da vam kažem, vi to morate učiniti. Mislim, videli smo ga kako vas udara: moj partner i ja smo bili odmah iza vas i sve jasno videli.”

“Ne moram”, rekla je, “i ne možete da me naterate.” Još uvek je koristila svoju masnu smeđkastu kosu kako bi prikrila lice, ali je svejedno govorila s nekim neupadljivim autoritetom. Znala je da je ne možemo naterati da digne tužbu protiv njega jer je verovatno već nekoliko puta bila u istoj ili sličnoj situaciji.

“Dakle, koliko ste još spremni da trpite?” upitao sam je.

Ništa. Glava joj je bila i dalje oborena, a lice sakriveno, kao kad je bila dete i na času u školi spuštala glavu i skrivala lice kada bi joj učiteljica postavila teško pitanje, ili kada bije druge devojčice zadirkivale zbog većih grudi koje su činile da izgleda kao debeljuca. Zato devojke poput nje i puštaju kosu - da bi mogle da se sakriju iza nje. Iako sam bio svestan svega toga, nisam imao dovoljno strpljenja za nju. Imao sam ga čak i manje nego inače. Vidiš, čovek mora voditi računa o sebi u surovom svetu. Naročito ako nije lep.

“Sandra.”

Napravila je mali trzaj ramena kada sam je oslovio imenom. Ništa više od toga. Kako me samo nerviraju. Ne one, već lakoća s kojom se prepuštaju sudbini. One su kao ptice na zemlji.

“Sandra, pogledaj me.”

Nije želela to da učini, ali sam znao da će poslušati. Bila je naviknuta da radi ono što joj muškarci kažu. Na neki način, takvo ponašanje je postalo sastavni deo njenog jadnog života.

“Okreni glavu i pogledaj me.”

Okrenula je glavu, ali joj je pogled ostao spušten. Krv joj je još uvek bila po licu. To uopšte nije bilo loše lice. Verovatno je i bila lepuškasta, kada nije nosila ničije tragove pesnica. Niti je izgledala kao neka glupača, iako bi svako to očekivao. Bila je onoliko glupa koliko je želela da bude.

“Hoću da idem kući”, rekla je tihim dečjim glasom. “Pošla mije krv na nos. Moram da se sredim.”

“Da, znam da moraš. Zašto? Naletela si na vrata? Kladim se da je to u pitanju, zar ne?”

“Tako je. Vrata.” Čak nije bilo ni prkosa na njenom licu. Ni traga Brajanovom JEDEM AMIŠE stavu. Jednostavno je čekala da se sve završi. Ovo čavrljanje pored puta nije bio stvaran život. Batine, šmrkanje slina, krvi i suza, i gutanje sranja kao da je u pitanju sirup, sve zajedno: to je stvaran život. “Išla sam niz hodnik do toaleta, i Braj nije znao da sam ispred, pa je odjednom otvorio vrata, sve je bilo brzo, i vrata su…”

“Koliko dugo, Sandra?”

“Koliko dugo šta?”

“Koliko dugo nameravaš da trpiš ovo sranje?”

Neznatno je raširila oči. To je sve.

“Dok ti ne izbije sve zube?”

“Hoću da idem kući.”

“Ako proverim bolnicu u Statleru, koliko ću puta naići na tvoje ime? Jer, ti verovatno često nalećeš na vrata, zar ne?”

“Zašto me ne ostaviš na miru? Ništa ti nisam učinila.”

“Dok ti ne polomi kičmu? Dok te ne ubije?”

“Želim da idem kući, gospodine.”

Želim da kažem: To je bio trenutak kada sam shvatio da sam je izgubio, ali bi to bila laž jer čovek ne može da izgubi ono što nikada nije ni imao. Ona bi tako sedela do sudnjeg dana, ili dok se ja ne iznerviram i učinim nešto što bi mi kasnije prouzrokovalo neprilike. Na primer, da je udarim. Jer, upravo sam to i želeo da uradim. Ako bih je udario, barem bi znala da postojim.

U zadnjem džepu uvek držim futrolu s vizitkama. Izvadio sam je, prelistao kartice, i izvukao onu koju sam želeo. “Ova žena je u selu Statler. Razgovarala je sa stotinama mladih žena poput tebe, i pomogla većini. Ako ti je potrebno pro bono, to znači besplatno savetovanje, sredićemo. Ona će razraditi sve detalje s tobom. Važi?”

Držao sam vizitkartu ispred njenog lica, između palca i kažiprsta desne ruke. Pošto je nije uzela, bacio sam karticu na sedište. Onda sam se vratio do patrolnih kola da uzmem saobraćajnu. Brajan Lipi je sedeo na sredini zadnjeg sedišta, s bradom uvučenom u kragnu majice, buljeći u mene ispod svojih čekinjastih obrva. Izgledao je kao neki sjebani i besni Napoleon.

“Kako si prošao?” upitao je Džordž.

“Nikako”, rekao sam. “Izgleda da se još uvek nije dovoljno zabavila s njim.”

Odneo sam saobraćajnu nazad do pik-apa. Devojka je sada sedela na vozačkom mestu. Ogromni V-8 motor već je bio upaljen. Pritisnula je kvačilo i spustila ruku na menjač. Izgriženi nokti rože boje nasuprot hromu. Kad bi mesta poput ruralne Pensilvanije imala zastave, mogla bi se na njih staviti baš takva slika. Ili možda pakovanje od šest limenki ajron siti piva i paklica vinstona.

“Vozite pažljivo, gospođice Mekraken”, rekao sam, predajući joj žuti list papira.

“Važi”, rekla je i počela da se isparkirava. Želela je da mi dobaci nešto podrugljivo, ali se nije usudila: bila je previše dobro istrenirana. Pik-ap je u početku štuckao - nije baš znala da upravlja ručnim menjačem koliko je mislila da zna - i ona je štuckala s njim. Napred-nazad, i ona i njena dugačka kosa. Odjednom sam sve ponovo video: njega kako vijuga po putu, vozeći levom rukom svoj lični auto dok je desnom ubijao boga u njoj - drugoj ličnoj svojini, i sve mi se smučilo. Sekundu pre nego što je konačno ubacila u drugu brzinu, nešto belo je izletelo kroz vozačev prozor. Bila je to vizitkarta koju sam joj dao.

Vratio sam se do patrolnih kola. Brajan je još uvek sedeo s bradom uvučenom u kragnu košulje, posmatrajući me svojim sjebanim, Napoleonskim pogledom ispod obrva (ili je možda Raspućin bio u pitanju?). Seo sam na suvozačevo sedište, osećajući se veoma iscrpljeno. Da bi nekako upotpunio čitav doživljaj, Brajan je počeo da peva iza mene. “Debeli Edica - Guzica Žakubica. Koliko si dečaka…”

“Začepi”, rekao sam.

“Dođi ‘vamo pozadi i ućutkaj me, debeli Edi. Zašto ne dođeš pozadi i ne pokušaš?”

Drugim rečima, bio je to samo još jedan čaroban dan u pensilvanijskoj državnoj policiji. Ovaj momak će već u sedam uveče biti vraćen u smrdljivu rupu koju naziva domom, gde će polagano ispijati limenke piva i gledati kviz. Bacio sam pogled na sat - jedan sat i četrdeset četiri minuta, - zatim sam uzeo motorolu. “Stanice, ovde jedinica 6.”

“Prijem, 6”, čuo se Širlijin glas, spokojan kao svež povetarac. Trebalo je svakog časa da dobije svoj buket poljskog cveća od Islingtona i Ejvorija. Na putu 46, nekih dvadeset milja od nas, cisterna norko vesta samo što se sudarila sa školskim autobusom, ubivši vozača autobusa gospođu Ester Mejhu. Džordž Stankovski bio je dovoljno blizu da čuje sudar - zašto onda ljudi stalno govore da nikada nema policajca u blizini kada ti je potreban?

“Imamo šifru 15 i 17, prijem?” Drugim rečima, govnara u kolima, i dolazimo kući.

“Prijem, 6, imate uhapšeno lice?”

“Tako je, jedno uhapšeno lice.”

“Ovde jedna debela jebena jedinica, prijem”, viknuo je Brajan Lipi sa zadnjeg sedišta. Počeo je da se smeje - visokim, zagrcnutim smehom okorelog narkomana. Počeo je istovremeno da lupa svojim kaubojkama. Trebaće nam pola sata da stignemo do stanice. Palo mi je na pamet da će to biti izuzetno dugačka vožnja.

Prošlost

Hjudi

Spustio sam slušalicu na narednikovom telefonu i skoro otrčao do dispečerske kabine u kojoj je Širli još uvek naporno radila na usmeravanju aktivnih policajaca na zapad. “Norko kaže da je u pitanju rastvor hlora”, rekao sam joj. “To je barem nešto. Hlor je gadan, ali uglavnom nije smrtonosan.”

“Jesu li sigurni da je to u pitanju?” upitala je Širli.

“Devedeset odsto. To je ono što šalju u tom smeru. Stalno viđamo cisterne koje jure ka vodovodnim pogonima. Prenesi informaciju, poeni s Džordžom Stankovskim. I šta, za boga miloga, nije u redu s tim psom?”

Mister Dilon se nalazio kraj zadnjih vrata, s njuškom pritisnutom uz drvo, neprekidno šetajući čas levo, čas desno. Skoro da je skakutao napred- nazad, sve vreme cvileći nekako pokunjeno. Uši su mu bile položene. Dok sam ga posmatrao, njuškom je udario o vrata takvom snagom da su se skoro otvorila. Onda je glasno jauknuo, kao da je hteo reći: Čoveče, to je baš zabolelo.

“Nemam pojma”, rekla mije Širli glasom koji je jasno davao do znanja da nema vremena da se bavi Mister Dilonom. Iskreno govoreći, ni ja nisam imao vremena. Ipak, ostao sam još koji trenutak zagledan u njega. Viđao sam slično ponašanje kod lovačkih pasa kada bi nanjušili trag nečega velikog u obližnjim šumama - na primer, medveda, ili možda vuka. Međutim, još od Vijetnama, vukova više nije bilo u okolini brda Šort, a ostalo je tek nekoliko medveda. Ništa se nije nalazilo iza tih vrata, osim parkirališta. I garaže B, naravno. Bacio sam pogled na sat iznad kuhinjskih vrata. Bilo je dva i dvanaest minuta. Nisam mogao da se setim da li je stanica ikada bila ovako pusta.

“Jedinice 14, ovde stanica. Jedinice 14, prijem?”

Začuo se Džordžov glas, još uvek promukao od kašljanja. “Ovde jedinica 14.”

“U pitanju je rastvor hlora. Jedinice 14, Norko Vest je skoro potpuno siguran u to. Rastvor hlora.” Pogledala me je, i ja sam klimnuo glavom. “Nadražuje, ali nije…”

“Prekid, prekid.” Još kašljanja s druge strane.

“Čekamo, jedinice 14.”

“Stanice, možda je hlor, možda nije. Šta god da je, zapalilo se, i veliki beli oblaci jurišaju ovamo. Moja patrola je na kraju prilaznog puta, onog pored fudbalskog terena. Deca kašlju još više nego ja, a vidim i nekoliko ljudi na zemlji, uključujući jednu odraslu žensku osobu. Dva školska autobusa parkirana su sa strane. Pokušaću da u jednom naletu izvučem sav taj narod.”

Uzeo sam radio-stanicu od Širli. “Džordže, ovde Hjudi. Norko kaže da je požar najverovatnije prouzrokovan gorivom koji teče preko hlora. Trebalo bi da budeš oprezan dok pešice prenosiš decu, prijem?”

Ono što je usledilo bio je klasičan odgovor Džordža Stankovskog: budalast i ubedljiv. Kada se sve konačno završilo, dobio je jedno od onih priznanja za herojski obavljen posao - čini mi se od guvernera - i slika mu je objavljena u novinama. Njegov^ žena uramila je pohvalnicu i okačila je na zid u dnevnoj sobi. Nisam siguran da je Džordž ikada shvatio zbog čega se digla tolika galama oko njega. Po njegovom mišljenju, radio je samo ono što se činilo mudrim i razumnim. Ako je ikada postojala takva stvar kao pravi čovek na pravom mestu, onda je to bio Džordž Stankovski tog dana kod potinvilske osnovne škole.

“Bolje je da koristim autobus”, rekao je. “Brže je. Ovde jedinica 14, krećem.”

Ubrzo ćemo, Širli i ja, barem na neko vreme, zaboraviti sve vezano za Potinvil jer ćemo morati da se pozabavimo sopstvenim problemima. Ako neko želi da zna, državni policajac Džordž Stankovski ušao je u jedan od onih školskih autobusa tako što je kamenom razbio staklo na vratima. Upalio je autobus marke blu bird (koji inače prima četrdeset putnika) rezervnim ključem koji je bio zalepljen na zadnju stranu vozačevog vizira, i postepeno uspeo da ga napuni s dvadesetčetvoro uplakane i zgranute dece, plus dva nastavnika. Mnoga deca su i dalje držala u rukama keramičke posude i pepeljare čudnih oblika koje su napravili tog popodneva. Troje dece bilo je u besvesnom stanju: jedno od alergije na isparenja hlora, a preostalo dvoje bile su žrtve običnog padanja u nesvest - previše užasa i uzbuđenja. Jedna od nastavnica iz programa, Rozalin Nevers, bila je u mnogo gorem stanju. Džordž ju je ugledao kako bez daha leži na trotoaru, u polusvesnom stanju, stežući rukama svoj otekli vrat. Oči su joj štrčale iz duplji kao žumanca u jajima ispečenim na oko.

“To je moja mama”, rekla je jedna od devojčica. Suze su neprekidno tekle iz njenih krupnih smeđih očiju, ali nikako nije ispuštala glinenu važnu koju je držala u rukama, niti je dopustila da ispadne barbika koju je stavila unutra. “Ima astmu.”

Džordž je, do tada, već bio pored te žene. Kleknuo je i prebacio njenu glavu preko svoje ruke kako bi mogla lakše da diše. Kosa joj se vukla po betonu. “Dušo, da li tvoja mama koristi nešto za svoju astmu kada je u ovako lošem stanju?”

“U njenom džepu”, rekla je malena devojčica s važnom. “Da li će moja mama umreti?”

“Neće”, rekao je Džordž. Izvukao je inhalator iz džepa gospođe Nevers, stavio ga je u njena usta, i pritisnuo. Zagrcnula se, stresla, i pridigla.

Džordž ju je na rukama uneo u autobus, hodajući iza uplakane, kašljucave dece. Smestio je Rozalin na sedište pored njene ćerke, a zatim se uvukao iza volana. Ubacio je autobus u brzinu i prešao njime preko fudbalskog terena, pored svojih patrolnih kola, i izašao pravo na prilazni put. Kada je konačno usmerio autobus na okružni put 46, deca su već pevala: “Ringe, ringe, raja…”. I tako je državni policajac Džordž Stankovski postao pravi heroj dok je nas nekoliko koji smo ostali van uzbuđenja pokušavalo da očuva zdrav razum.

I živote.

Prošlost

Širli

Džordžova poslednja veza s dispečerskom službom glasila je: Jedinica 14, krećem - ovde jedinica 14, krećem u akciju. Zabeležila sam sve, i bacila pogled na sat kako bih pribeležila i vreme. Bilo je dva sata i dvadeset tri minuta. Toga se dobro sećam, kao i činjenice da je Hjudi stajao odmah pored mene, nežno mi stežući rame - pretpostavljam da je želeo da mi da do znanja da će deca i Džordž uspeti da se izvuku na vreme. Dva sata i dvadeset tri minuta - vreme kada je sve otišlo do đavola. I to mislim u najbukvalnijem mogućem smislu.

Mister Dilon je počeo da laje. To nije bio njegov uobičajeni lavež koji je uglavnom bio rezervisan za jelene koji bi prelazili preko zadnjeg dvorišta stanice, ili za rakune koji bi se drznuli da priđu korpama za otpatke, već je to bio niz glasnih, upozoravajućih kevtanja koje nikada ranije nisam čula. Zvučalo je kao da ga je ubolo nešto oštro što mu sada ne da mira, i čega ne može da se oslobodi.

“Šta kog đavola?” rekao je Hjudi.

Mister Dilon je napravio nekoliko koraka unazad, udaljavajući se od vrata, pri čemu je izgledao kao rodeo konj u predstavi hvatanja teleta. Mislim da sam znala šta će se sledeće dogoditi, mislim da je i Hjudi znao, ali nijedno od nas dvoje nije moglo da poveruje u to. Čak i da jesmo poverovali, ne bismo mogli da ga zaustavimo. Koliko god Mister Dilon bio dobroćudan pas, mislim da bi nas u tom trenutku ujeo da smo na bilo koji način pokušali da ga sprečimo. Još uvek je lajao onim čudnim, bolnim lavežom, i pljuvačka je počela da mu se skuplja u ćoškovima njuške.

Sećam se da me je u sledećem trenutku zaslepeo neverovatan blesak. Trepnula sam, a blesak je zatim osvetleo čitavu dužinu zida. Bila je to jedinica 6 - Edi, Džordž i njihov osumnjičeni, ali ih uopšte nisam primetila. Posmatrala sam Mister Dilona.

Potrčao je ka zadnjim vratima, odlučan kao nikad do tad. Nije čak nijednom usporio. Samo je spustio glavu i krčio sebi put do izlaza; odvaljivao je vrata iz šarki, gurao ih ispred sebe čak i kad bi nastavljao dalje, i sve vreme se oglašavao tim čudnim lavežom koji je zvučao skoro kao vrištanje. Istovremeno sam osetila nešto, neki izuzetno jak smrad: morska voda i trulo povrće. Onda se začula škripa kočnica i guma, glasni zvuk sirene, i nečiji glas: “Pazi! Pazi!” Hjudi je potrčao ka vratima, i ja sam potrčala za njim.

Prošlost

Edi

Upropastili smo mu dan privođenjem u stanicu milicije. Sprečili smo ga da tuče svoju devojku - barem jedno izvesno vreme. Morao je da sedi na zadnjem sedištu, na federima koji su mu se zabijali u guzicu, a noge u lepim kaubojkama držao je na našem otiraču koji je bio sasvim poseban: nije upijao povraćku. Ipak, Brajan nas je terao da zažalimo zbog toga. Naročito mene, ali je i Džordž bio prisiljen da ga sluša.

Zapevao bi neku svoju verziju mog imena, a zatim bi, najjače što je mogao, u ritmu lupao svojim visokim potpeticama. Celokupan utisak bio je sličan navijanju na utakmici. I sve vreme je, sa spuštenom bradom, buljio u mene svojim malim naduvanim očima - mogao sam da ga vidim u ogledalcu na mom viziru.

“Žakubica!” i? bum, bum\ “Žakubica Guzica!” Bum, bum, bum!

“Hoćeš li da prekineš s tim, Brajane?” upitao je Džordž. Približavali smo se stanici. Skoro potpuno praznoj stanici - do tada smo već saznali za nesreću u Potinvilu. Širli nam je prosledila nekoliko informacija o tome, a ostalo smo saznali zahvaljujući neprekidnom Čavrljanju preko radija. “Zaboleće me uši od tebe.”

Nije mu trebalo više ohrabrivanja.

“Žakubica! Žakubica, guzica! BUM, BUM, BUM!”

Da je samo malo jače lupao nogama, mogao je da probije pod u patrolnim kolima, ali Džordž se više nije obazirao jer je Brajan bio gluv na njihove molbe da prestane s tim. Kada sede zaključani na zadnjem sedištu policijskog automobila, jedino što mogu da pokušaju jeste da ti idu na živce. Već sam imao iskustva s tim, ali slušajući tog kretena - budalu koja mi je u srednjoj školi otimala knjige iz ruku i cepala mi majice na časovima - koji je sve vreme pevao tu omraženu verziju moga imena… čoveče, bilo je baš jezivo. Kao da sam pošao na put u nekom podrugljivom vremeplovu.

Nisam ništa rekao, ali sam sasvim siguran da je Džordž znao. Kada je podigao radio-stanicu i prijavio stanici da ćemo ubrzo stići, znam da je govorio više meni nego Širli. Vezaćemo Brajana za stolicu u ćošku za loše momke, uključiti mu TV, ako to bude želeo, i pozabaviti se papirologijom. Onda ćemo krenuti put Potinvila, sem ukoliko tamošnja situacija već nije krenula nabolje. Širli će možda pozvati Okružni zatvor u Statleru i reći im da imamo u rukama jednog od njihovih najomiljenijih problematičnih tipova, i da budu spremni na njegov dolazak. Međutim, u međuvremenu…

“ŽAKUBICA! BUM, BUM, BUM ŽAKUBICA!”

Sada je vikao toliko glasno da su mu obrazi pocrveneli, a vratne žile iskočile na obe strane vrata. Brajan me više nije samo zadirkivao: prešao je na pravo zajebavanje. Kakvo će zadovoljstvo biti rešiti ga se!

Popeli smo se uz Bukinovo brdo - Džordž je vozio nešto brže nego što je bilo neophodno - pravo ka stanici čete D koja se nalazila na vrhu. Džordž je dao žmigavac i skrenuo, i dalje vozeći nešto brže nego što je trebalo. Lipi je, videvši da neće imati još mnogo vremena da nas živcira, počeo da trese rešetku koja nas je delila, i dalje udarajući svojim Džon Vejn kaubojkama o pod patrolnih kola.

“ŽAKUBICA! BUM, BUM, BUM! BAM, BAM, BAM”

Nastavili smo ka parkingu koji se nalazi iza stanice. Džordž je naglo skrenuo levo iza ćoška zgrade, nameravajući da parkira zadnji deo jedinice 6 odmah pored dvorišnih stepenica stanice kako bismo mogli da privedemo dobrog starog Brajana bez previše muke i buke.

Kada je Džordž skrenuo iza ćoška, ugledali smo Mister Dilona, tačno ispred nas.

“Pazi! Pazi!” povikao je Džordž, ali nisam znao da li se obratio meni, psu ili možda samom sebi. Sećajući se toga, pada mi na pamet koliko je taj događaj sličan onom kad je udario ženu u Lasburgu. Neverovatno slično, kao da se radilo o probi, ali s jednom velikom razlikom. Pitam se da li je u poslednjim nedeljama života, pre nego što je odlučio da se upuca, Džordž neprestano razmišljao o tome kako je promašio psa i udario ženu. Možda i nije, ali znam da bih ja, da sam bio na njegovom mestu, svakako razmišljao o tome. Promašio psa i udario ženu. Kako čovek može verovati u Boga kada se dogodi tako nešto, umesto da bude obrnuto?

Džordž je stisnuo kočnicu obema nogama i zalepio dlan leve ruke na sirenu. Ja sam poleteo napred. Pojas mi se do kraja zategao. Zadnja sedišta su takođe bila opremljena pojasima, ali se naš putnik nije potrudio da ga stavi - bio je previše zauzet zajebavanjem Žakubice, - pa mu se lice zalepilo za rešetku koju je držao rukama. Čuo sam kako nešto pucketa, kao kada čovek pucka prste. Zatim sam čuo i krckanje. Pucketavi zvuk su, bez sumnje, proizveli njegovi prsti, a krckavi zvuk je, nesumnjivo, proizveo njegov nos. I ranije sam imao prilike da čujem lomljenje nosa - to je zvuk sličan lomljenju pilećih kostiju. Ispustio je prigušeni, iznenađeni vrisak. Veliki mlaz krvi, vruć kao voda u džakuziju, poprskao je rame moje uniforme.

Mister Dilon je verovatno bio na samo dvadesetak centimetara od sigurne smrti, možda i manje, ali je nastavio da laje i reži, ne obraćajući pažnju na nas, trčeći pravo ka garaži B, ušiju spuštenih uz glavu. Njegova crna i oštra senka prešla je preko haube.

“O, Griste, bovređen sami” Zavrištao je Brajan kroz svoje zapušen nos. ” Vrvarim na sve trane!” Onda je počeo da lupeta o policijskoj brutalnosti.

Džordž je otvorio vozačeva vrata. Ja sam nastavio da sedim na svom mestu, posmatrajući Mister Dilona. Očekivao sam da će se zaustaviti kada stigne do garaže. Nije se zaustavio, već se zaleteo naglavačke u velika vrata, snažno udarajući glavom o njih. Pao je u stranu i ispustio vrisak. Sve do tog dana nisam znao da psi mogu vrištati, ali oni to zaista mogu. Meni to nije zvučalo kao vrisak od bola, već od besa što nije ostvario svoju nameru. Naježila mi se koža na rukama. Di je ustao i počeo da se vrti u krug, kao da juri svoj rep. Uradio je to dvaput, zatim je protresao glavu kao da se time osvešćivao, i onda se ponovo zaleteo ka velikim vratima na garaži.

“Di, ne!” povikao je Hjudi sa zadnjeg stepenika. Širli je stajala odmah pored njega, ruku podignutih kako bi zaklonila oči od sunca. “Prestani, Mister Di, čuješ šta ti govorim!”

Mister Dilon uopšte nije obraćao pažnju na njih. Da je Orvil Geret slučajno bio tog dana u stanici, mislim da se ne bi osvrnuo ni na njega, a Orvil je bio najbliža stvar alfa mužjaku koga je Mister Dilon ikada imao. Stalno se bacao na velika garažna vrata, neprekidno lajući, ispuštajući vrisak svaki put kada bi tresnuo o čvrstu površinu. Treći put kada je to učinio, ostavio je mrlju od krvi na drvenim vratima bele boje.

Tokom svega toga, moj stari drugar Brajan vikao je na sav glas. pomozi mi, Žakuba, vrvarim kao pfokleta zvinja, gde je voj flupavi trug naušio da fazi, u jebenoj ludnici? Fadi me odafde, slomio sam nos!”

Ignorisao sam ga i izašao iz patrolnih kola, nameravajući da upitam Džordža da li misli da je Mister Dilon možda pobesneo, ali sam osetio smrad pre nego što sam uspeo da progovorim: onaj smrad mešavine morske vode, starog kupusa i još nečega, nečega mnogo goreg.

Mister Di se naglo okrenuo u desnu stranu i otrčao pravo ka ćošku garaže.

“Ne, Di, ne!” vrisnula je Širli. Videla je ono što sam ja video samo trenutak kasnije: bočna vrata, ona koja su imala kvaku, a ne polugu, stajala su otvorena nekoliko centimetara. Nemam pojma da li je neko -možda, Arki - ostavio vrata otvorena…

Sadašnjost

Arki

Nisam bio ja, ja uvek zatvaram vrata. Da sam zaboravio, stari narednik bi me pojeo za ručak, a možda bi i Kertis. Želeli su da to mesto bude zapečaćeno.

Bili su veoma strogi po tom pitanju.

Prošlost

Edi

…ili ih je možda otvorilo nešto iznutra… Pretpostavljam da je to bila neka sila koja izvire iz samog bjuika. Stvarno ne znam šta bi to moglo da bude, ali znam da vrata jesu bila odškrinuta. Odatle je dopirao najgori smrad, a Mister Dilon se baš tamo uputio.

Širli je strčala niz stepenice, Hjudi odmah iza nje, i oboje su vikali Mister Dilonu da ne ulazi unutra. Proleteli su pored nas. Džordž je potrčao za njima, a ja sam potrčao za Džordžom.

Samo nekoliko dana ranije, bjuik je imao jedan od svojih svetlotresa. Nisam bio prisutan, ali mi je neko pričao o tome. Skoro nedelju dana, temperatura u garaži B neprekidno je padala. Ne mnogo, samo po jedan ili dva stepena. Drugim rečima, bilo je nekoliko znakova, ali ničeg preterano upadljivog. Ništa zbog čega bi ustao u sred noći i napisao majci pismo o tome. Ništa što bi nas navelo da zamislimo ono što smo zatekli kad smo ušli unutra.

Širli je prva uletela, vrišteći na Mister Dilona… a onda je samo nastavila da vrišti. Trenutak kasnije i Hjudi je počeo da vrišti. Mister Dilon je, u tom momentu, nešto tiše lajao, samo što je to više zvučalo kao neka mešavina laveža i režanja. To je zvuk koji pas ispušta kad uhvati nešto ili nekoga u klopku. Džordž Morgan je povikao: “Gospode bože! O, dragi Isuse Hriste! Šta je to?”

Ušao sam u garažu, ali nisam stigao daleko. Hjudi i Širli stajali su rame uz rame, a Džordž odmah iza njih. Potpuno su zakrčili prolaz. Smrad je bio nesnosan - teško se disalo, a oči su ti suzile od njega, - ali ja to nisam ni primećivao.

Bjuikov gepek bio je ponovo otvoren. Iza automobila, u krajnjem ćošku garaže, stajao je sav mršav i izboran žuti košmar s glavom koja nije stvarno bila glava, već labava zbrka rozikastih gajtana od kojih se svaki trzao i bacakao. Ispod njih, naziralo se još žute, izborane kože. Stvorenje je bilo veoma visoko, barem tri metra. Jedan od tih rože gajtana trznuo se i udario u sijalicu na plafonu garaže. Zvuk koji su proizvodili bio je nekako treperav, kao leptiriće koje noću udaraju o prozor, pokušavajući da dopru do svetla koje su ugledale ili osetile. Još uvek mogu da čujem taj zvuk. Ponekad ga čujem u svojim snovima.

Usred buke koju su proizvodile te trzave, treperave rože stvari, nešto je nastavljalo da se otvara i zatvara na žutoj koži, - nešto crno i okruglo. Možda su to bila usta. Možda je spodoba pokušavala da vrisne. Ne mogu ni da opišem ono na čemu je stajala. Kao da moj mozak nije mogao da prihvati ono što su moje oči upijale. Nisu to bile noge, u toliko sam siguran, i mislim da ih je bilo tri umesto dve. Završavale su se crnim, zakrivljenim kandžama. Iz kandža su rasli žbunovi oštrih dlaka - mislim da je to bila kosa, i mislim da je bilo buba među njima, nešto kao vaši ili buve. Sa spodobinih grudi visilo je sivo crevo otkinuto iz utrobe, prekriveno sjajnim crnim kružićima mesa. Možda su mu to bile opekotine. A možda su, nek’ mi je bog u pomoći, to bile njegove oči.

Ispred te spodobe, stajao je naš policijski pas, i neprekidno lajao, režao i prskao pljuvačkom unaokolo. Zaleteo se kao da će se baciti na stvorenje, i stvar je vrisnula na njega kroz onu crnu rupu. Sivo crevo trznulo se kao ruka bez kostiju, ili kao žablja noga kad je prodrmaš strujom. Kapljice nečega izletele su iz njega i poprskale pod garaže. Iz tih barica se dizao dim, a mogao sam da vidim i kako nagrizaju beton.

Mister Dilon se neznatno povukao kad je stvar vrisnula na njega, ali je nastavio da laje i reži, ušiju priljubljenih uz glavu i očiju izbečenih kao da će mu iskočiti iz duplji. Stvar je ponovo vrisnula. I Širli je vrisnula, prekrivši šakama uši. Mogao sam shvatiti nagon koji ju je naterao da to uradi, ali nisam mislio da će joj to biti od velike pomoći. Imao sam utisak kao da vrisci nisu ulazili u glavu kroz uši, već sasvim suprotno: kao da su ti započinjali u glavi, a zatim izlazili kroz uši, šišteći kao para. Pomislio sam da kažem Širli da ne čini to, da ne zaklapa uši, da će samo učiniti nažao sebi ako zadrži to stravično vrištanje unutra, ali je ipak ona sama spustila ruke.

Hjudi je zagrlio Širli oko ramena i ona je…

Prošlost

Širli

Osetila sam kako me Hjudi grli, i uhvatila sam ga za ruku. Morala sam. Morala sam da dodirnem nešto ljudsko. Način na koji Edi to priča, bjuikov prvi živi porođaj zvuči previše ljudski: ta stvar je imala usta unutar svih tih vijugavih rože stvarčica, imala je grudi, imala je nešto što joj je služilo kao oči. Ne kažem da je bilo šta od toga netačno, ali isto tako ne mogu da kažem ni da je tačno. Nisam siguran da smo ga uopšte i videli, barem ne na način na koji su policijski službenici navikli da posmatraju i vide stvari. Stvorenje je bilo previše čudno, previše izvan ne samo našeg iskustva već i zajedničkog, sveobuhvatnog znanja. Da li je imalo odlike ljudskog bića? Pomalo - barem smo ga mi tako doživeli. Da li je bilo ljudsko biće? Ni najmanje, sasvim sam sigurna u to. Da li je bilo inteligentno, svesno? Ne postoji način da to tvrdim sa sigurnošću, ali mislim da verovatno jeste bilo svesno. To nije bilo od velikog značaja. Bili smo više nego prestravljeni njegovom čudovišnošću. Ispod tog užasa (ili možda unutar užasa, kao orah u ljusci) nalazila se mržnja. Jedan deo mog bića poželeo je da laje i reži na to stvorenje kao što je Mister Dilon to činio. Ta stvar je u meni probudila bes, neko neprijateljstvo, kao i strah i gađenje. Druga stvorenja bila su već mrtva prilikom dolaska na svet. Ovo nije bilo mrtvo, ali smo mi želeli da bude. Bože, kako smo to želeli!

Kada je drugi put vrisnulo, činilo se kao da gleda pravo u nas. Crevo u sredini podiglo se kao ispružena ruka, možda pokušavajući da nam kaže: Pomozite mi, odvucite ovu lajavu grdosiju dalje od mene!

Mister Dilon je ponovo nasrnuo. Spodoba u ćošku vrisnula je po treći put i povukla se unazad. Ovog puta, iz nje je izletelo još više tečnosti - pitaj boga odakle: iz njene utrobe, creva na grudima, ruke, a možda i penisa, ko zna. Nekoliko kapljica palo je na Mister Dilona i njegovo krzno je počelo istog trenutka da se puši. Ispustio je niz bolnih jauka. Onda je, umesto da se povuče, ponovo nasrnuo na stvorenje.

Pomerilo se jezivom, klizećom brzinom. Mister Dilon je zubima zahvatio jedan od nabora spodobine izborane, vrećaste kože od čega je ona načisto poludela: posrtala je duž zida iza bjuika, vrištala iz one rupe na svojoj žutoj koži, a sivo crevo na grudima klatilo se napred-nazad. Crna gadost, slična onoj koja je curila iz slepog miša i ribe, počela je da kaplje iz mesta gde ga je Dilon ugrizao.

Udarilo je o velika zadnja vrata i vrisnulo od bola ili frustracije, - ili pak od oboje. Zatim ga je Mister Dilon zaskočio s leđa. Skočio je i uhvatio spodobu za jedan od mekanih nabora koji su visili s onog za šta mislim da su bila stvorenjeva leđa. Meso se pokidalo s odvratnom lakoćom. Mister Dilon je pao na pod garaže s još uvek stisnutom vilicom. Stvorenjeva koža se još više cepala, rolajući se kao odlepljena tapeta. Crna sluz… krv… šta god bilo u pitanju… prosulo se preko Dilonovog lica. Pasje počeo da zavija istog trenutka, ali je još uvek stezao to što je uhvatio; čak je tresao glavom, čas na jednu čas na drugu stranu, kako bi pocepao što više kože, kao kad terijer ubija pacova ili lisicu.

Stvar je vrisnula, a onda ispustila neki mrmljajući zvuk koji me je podsetio na reči. Stvarno se činilo da vrisci i čudno mrmljanje započinju u tvojoj glavi, skoro kao da se izležu u njoj. Stvar je nastavila da udara o velika zadnja vrata, kao da zahteva da je pustimo napolje, ali u njoj više nije bilo snage.

Hjudi je do tada izvukao svoj pištolj . Na trenutak je imao stvarno dobru priliku da puca u rože gajtane i žutu rupu ispod njih, ali spodoba se istog momenta okrenula, još uvek vrišteći iz svoje crne rupe, i pala preko Mister Dilona. Siva stvar koja joj je rasla iz grudi obavila se oko Dilonovog vrata i Di je počeo da jauče i zavija od bola. Videla sam kako dim počinje da izbija odande gde ga je stvar stezala. Već sledećeg trenutka, osetila sam smrad nagorelog krzna, kao i trulog povrća i morske vode. Stvorenje je bilo ispruženo preko našeg psa, ispuštajući neke zvuke prilikom batrganja, a njegove noge (ako su to stvarno bile noge) udarale su o velika vrata i ostavljale mrlje koje su izgledale kao fleke od nikotina. Mister Dilon je zavijao u agoniji.

Hjudi je podesio svoj pištolj. Zgrabila sam ga za zglob i naterala da ga spusti. “Ne! Upucaćeš Dilona!” Zatim se Edi progurao pored mene, skoro me bacajući na zemlju. Našao je par gumenih rukavica na nekim kesama pored vrata, i brzo ih navukao.

Prošlost

Edi

Moraš nekako shvatiti da ja ne pamtim sve ovo onako kako ljudi obično pamte izvesne događaje. Za mene, ovo je više kao podsećanje na gorak kraj lošeg napijanja. Edi Zakuba nije bio taj koji je uzeo rukavice s vrha gomile kesa za đubre koja se nalazila pored vrata. Bio je to neko ko je sanjao da je Edi Zakuba. U svakom slučaju, tako mi se sada čini. Mislim da mi se i tada tako činilo.

Da li sam razmišljao o Mister Dilonu? Dečko, voleo bih da je tako. To je najviše što ti mogu reći. Jer, zaista ne mogu da se setim. Pre će biti da sam jednostavno želeo da ućutkam tu vrišteću spodobu, da je izbacim iz svoje glave. Mrzeo sam osećaj da mi se mota po mozgu. Prezirao i mrzeo. Osećajući je unutar sebe, imao sam utisak kao da me neko siluje.

Ipak, morao sam da razmišljam o tome, zar ne? Verovatno sam razmišljao, barem donekle, jer sam navukao gumene rukavice pre nego što sam skinuo pijuk sa zida. Sećam se da su rukavice bile plave boje. Bilo je barem deset pari rukavica na tim kesama, svih boja duge, ali su one koje sam ja uzeo bile plave. Brzo sam ih navukao - istom brzinom kao doktori u seriji ER. Onda sam skinuo pijuk s eksera. Progurao sam se pored Širli i skoro je gurnuo na zemlju. Mislim da bije stvarno i oborio da je Hjudi nije zgrabio pre nego što je mogla da padne.

Džordž je nešto viknuo. Mislim da je rekao: “Čuvaj se kiseline”. Ne sećam se da sam osećao strah, ali se sigurno ne sećam da sam osećao hrabrost. Sećam se osećanja besa i strahovitog gađenja. Mogu samo da kažem da je to slično osećanju koje bi imao kad bi se probudio s pijavicom u ustima, pijavicom koja snažno isisava krv iz tvog jezika. Jednom prilikom, rekao sam to Kertisu i on je upotrebio izraz: užas od prestupa. Bilo je baš tako, užas od prestupa.

Mister Dilon je zavijao, bacakao se i režao, pokušavajući da pobegne, ali stvorenje je ležalo preko njega, s rozikastim gajtanima koji su mu rasli iz vrha i lelujali kao alge na talasu; bio je tu i smrad nagorelog krzna, smrad soli i kupusa; crna smesa curila je iz rane na mestu gde ga je pas ujeo, slivala se niz naboranu žutu kožu leđa i kapljala na pod; i povrh svega, bila je tu i moja potreba da ubijem to stvorenje, izbrišem ga, učinim da nestane s ovog sveta. Sve te stvari motale su mi se po glavi - kovitlale, veruj mi, kao da je šok od onoga što smo zatekli u garaži B nekako išibao moj mozak, napravio od njega kašu, i onda ga pretvorio u ciklon koji nije imao nikakve veze s razumom, ili ludilom, ili policijskim poslom, ili zasedama, ili Edijem Žakubom. Kao što sam rekao, sećam se toga, ali ne onako kako se čovek seća nekih uobičajenih stvari. Bio je to više kao san. Drago mi je zbog toga. Dovoljno je loše što se uopšte sećam svega toga. A čovek ne može a da se ne seća. Čak ni napijanje ne briše sećanje iz glave, pomalo ga gume u stranu, ali čim prestaneš da piješ, ono ponovo ispliva na površinu. Kao kad bi se probudio s krvopijom u ustima.

Prišao sam spodobi i zamahnuo pijukom: oštar vrh zabio se pravo u sredinu stvorenja. Stvar je vrisnula i bacila se unazad na velika vrata. Mister Dilon se oslobodio i povukao, vukući svoj stomak po podu. Besno je lajao i zavijao od bolova; zvuci su bili nekako pomešani. Imao je nagorelu posekotinu na krznu, odmah iza ogrlice. Poveći deo njegove njuške bio je oprljen i cm, kao da ju je gurnuo u logorsku vatru. Dim se neznatno vijorio iz nje.

Spodoba koja je ležala pored velikih vrata podigla je sivo crevo na svojim grudima i tada sam shvatio da ima oči utisnute u njega. Posmatrale su me i ja to nisam mogao da podnesem. Okrenuo sam pijuk u rukama i zamahnuo tupom stranom ka stvorenju. Začuo se težak udarac kao pri cepanju ogreva, i deo creva otkotrljao se na beton. Takođe sam zahvatio i deo grudi. Oblaci nečega sličnog rože peni za brijanje počeli su, kao pod pritiskom, da izlaze iz rupe i bujaju. Ćelom dužinom dugačke sive surle - mislim na odsečeni deo - izbezumljeno su kolutale oči, izgledajući kao da istovremeno gledaju u različitim pravcima. Bistre kapljice tečnosti - pretpostavljam da je to bio spodobin otrov - počele su da cure i nagrizaju beton.

Onda se Džordž našao pored mene. Imao je lopatu u rukama. Zamahnuo je oštrom stranom ka sredini pipaka na spodobinoj glavi. Zario ju je duboko u žutu kožu, sve do drvene drške. Spodoba je vrisnula. Taj vrisak je toliko glasno odzvanjao u mojoj glavi, da mi se učinilo da će mi oči iskočiti iz duplji, onako kako se žablje oči iskolače kad sklopiš šake oko njenog stomaka, i stegneš.

Prošlost

Hjudi

I ja sam navukao par rukavica i zgrabio jednu od alatki - mislim da su grabulje bile u pitanju, ali nisam sasvim siguran. Šta god da je bila, zgrabio sam je i pridružio se Ediju i Džordžu. Nekoliko sekundi kasnije (a možda i čitav minut, ne znam, vreme je prestalo da ima bilo kakvog smisla), bacio sam pogled oko sebe i video da nam se i Širli pridružila. I ona je navukla rukavice, a zatim zgrabila Arkijev ašov. Kosa joj se u međuvremenu izvukla iz punđe i sada joj je bila svuda po licu. Izgledala mije kao Šina, kraljica džungle.

Svi smo se setili da navučemo rukavice, ali smo ipak svi poludeli. Potpuno odlepili. Sam izgled stvorenja, njegovo vrištanje i skičanje, čak i način na koji je Mister Dilon zavijao i cvileo - sve nas je to činilo ludim. Zaboravio sam na nesreću sa cisternom, i na Džordža Stankovskog koji je pokušavao da smesti decu u školski autobus i odveze ih na bezbedno mesto, i na besnog mladog čoveka koga su Edi i Džordž priveli u stanicu. Mislim da sam zaboravio da uopšte postoji bilo kakav svet izvan smrdljive male garaže. Vrištao sam dok sam zamahivao grabuljama, zabijajući zupce u spodobu na podu, svaki put sve jače i jače. I ostali su vrištali. Stajali smo u krugu oko stvorenja i batinali ga, udarali ga svime i svačime, sekli ga na komadiće. Vrištali smo na njega da umre, ali ono nije htelo, činilo se kao da nikada neće umreti.

Ako bih mogao da zaboravim bilo šta od toga, bilo koji deo tog događaja, zaboravio bih sledeće: na samom kraju, koji sekund pre nego što će konačno umreti, stvorenje je podiglo patrljak onog creva koje mu je bilo spojeno za grudi. Patrljak je podrhtavao kao ruka u nekog starca. Bilo je očiju na tom patrljku, neke su već visile sa sjajnih niti hrskavice. Možda su te niti bile optički nervi. Ne znam. U svakom slučaju, patrljak se pridigao i, samo na trenutak, negde u centru moje glave, ugledao sam samog sebe. Video sam sve nas kako stojimo u krugu i gledamo na dole, izgledajući kao ubice na grobu svoje žrtve, i video sam koliko smo svi čudni i drugačiji. Koliko smo stravično izgledali. U tom trenutku, osetio sam strašnu zbunjenost tog

-Stvorenja. Ne njegov strah, jer nije bilo uplašeno. Ne njegovu nevinost, jer nije bilo nevino. Niti krivicu, kad smo već kod toga. Spodoba je bila zbunjena. Da li je znala gde se nalazi? Mislim da nije. Da li je znala zašto ju je Mister Dilon napao i zašto smo je mi ubijali? Da, toliko je bila svesna. Činili smo to jer smo bili toliko različiti, toliko različiti i stravični da su njene mnogobrojne oči jedva uspevale da nas vide, jedva su uspevale da zadrže pogled dok smo je okruživali, sekli, udarali i ubijali. Onda je konačno prestala da se pomiče. Patrljak onog creva koje je virilo iz njenih grudi lagano se spustio dole. Oči su prestale da poigravaju i samo su se zabuljile u jednu tačku.

Svi smo stajali tamo: Edi i Džordž jedan pored drugog, skoro bez daha, Širli i ja bili smo nasuprot njih - s druge strane stvorenja, - a Mister Dilon je tiho cvileo iza nas i pokušavao da dođe do daha. Širli je ispustila ašov, i kad je on udario o betonski pod, ugledao sam komad žute kože zalepljen na njega, kao grumuljica vlažne zemlje. Lice joj je bilo potpuno belo, izuzev dve crvene fleke na njenim obrazima i još jedne koja se polako pojavljivala na njenom vratu kao ogroman mladež.

“Hjudi”, šapnula je.

“Šta je?” upitao sam. Jedva sam uspeo da progovorim koliko mije grlo bilo suvo.

“Hjudi!”

“Šta je, do đavola?”

“Moglo je da razmišlja“, šapnula je. Oči su joj bile izbečene, prestravljene i prepune suza. “Ubili smo biće sposobno da razmišlja. To je ubistvo.”

“To je sranje”, rekao je Džordž. “Čak i da nije, zar sada ima svrhe raspredati o tome?”

Cvileći - ne baš onako neobuzdano kao ranije, - Mister Dilon se provukao između Širli i mene. Bilo je velikih ćelavih površina na njegovom krznu, između vrata, leđa i grudi, kao da je oboleo od šuge. Činilo se da mu je vrh jednog uveta potpuno spaljen. Ispružio je vrat i onjušio leš stvorenja koje je ležalo pored velikih vrata.

“Vodi ga odavde”, rekao je Džordž.

“Ne, dobro mu je”, rekao sam.

Njuškajući mlitavu, sada nepomičnu zbrku rože pipaka na stvorenjevoj glavi, Mister Dilon je ponovo zacvileo. Zatim je podigao nogu i ispišao se na otkinuti komad surle… roga… ili šta god da je bilo u pitanju. Učinivši to, udaljio se, ali je još uvek tiho cvileo.

Mogao sam čuti neznatno šištanje. Smrad kupusa postajao je sve jači, a žuta boja stvorenjeve kože polako je bledela, pretvarajući se u belu. Malene, skoro nevidljive trake pare počele su da sipe u vazduh. To je zapravo bio najgori smrad, upravo to isparenje. Stvorenje je počinjalo da se raspada, kao i ostale stvari koje su izronile iz gepeka.

“Širli, vrati se unutra”, rekao sam. “Zaboravili smo na uzbunu.”

Brzo je trepnula, kao neko ko se tek probudio iz dubokog sna. “Cisterna”, rekla je. “Džordž Stankovski. O bože, potpuno sam zaboravila.”

“Povedi psa sa sobom”, rekao sam.

“Da. Važi.” Zastala je. “Šta ćemo sa…?” Pokazala je prema alatkama razbacanim po betonu, onim koje smo upotrebili da ubijemo stvorenje dok je osakaćeno ležalo pored vrata i vrištalo. Za šta je vrištalo? Za milost? Da li bi ono (ili drugo stvorenje iste vrste) pokazalo milost prema nama, da su nam uloge bile zamenjene? Mislim da ne bi… ali, kako uopšte mogu da znam tako nešto? Jer čovek prvo mora da preživi jednu noć, zatim još jednu, zatim trista šezdeset pet noći u čitavoj godinu, i zatim ko zna koliko noći za deset godina. Mora biti sposoban da isključi svetla i samo leži u mraku. Mora jednostavno verovati da je učinio ono što bi njemu učinili, da su okolnosti bile drugačije. Mora nekako da sredi svoje misli, jer zna da ne može zauvek da živi s upaljenim svetlima.

“Ne znam, Širli”, rekao sam. Osećao sam se premoreno, a smrad trulog kupusa nagonio me je na povraćanje. “Kakve to ima veze s bilo čim? Neće sigurno doći do sudske istrage, suđenja, ili bilo čega zvaničnog. Idi unutra. Ti si policajac zadužen za komunikacioni sistem. Idi i komuniciraj.” Snažno je klimnula glavom. “Hajdemo, Mister Dilone.”

Nisam bio siguran da će Di poći s njom, ali je on ipak to učinio: poslušno je hodao iza jedne od Širlijinih smeđih cipela s potpeticama. Međutim, nastavio je da cvili i, trenutak pre nego što je napustio garažu, stresao se od glave do pete, kao da ga je spopala groznica.

“I mi bismo morali da krenemo”, Džordž reče Ediju. Krenuo je da protrlja oči, ali je onda shvatio da još uvek ima rukavice, i brzo ih svukao. “Moramo da se pobrinemo za našeg zatvorenika.”

Edi je izgledao iznenađeno, kao što je Širli bila kad sam je podsetio da nas u stanici čeka nedovršeni posao u vezi sa slučajem u Potinvilu. “Potpuno sam zaboravio na tog bezobraznog govnara”, rekao je. “Slomio je nos, Džordže - čuo sam ga kad je krenuo.”

“Zaista?” rekao je Džordž. “Kakva šteta.” ^ Edi se osmehnuo. Jasno se videlo da pokušava da se suzdrži. Umesto toga, samo se još više nakezio. Policajci imaju običaj to da čine, čak i u najgorim okolnostima. Naročito u najgorim okolnostima.

“Idite”, rekao sam. “Pobrinite se za njega.”

“Pođi s nama”, rekao je Edi. “Ne bi trebalo da ovde ostaneš sam.”

“Zašto da ne? Mrtvo je, zar ne?”

“Ovo nije mrtvo.” Edi je bradom pokazao prema bjuiku. “Prokleti automobil ima života u sebi, još uvek je živahan, i to do maksimuma. Zar ne osećate?”

“Osećam nešto”, rekao je Džordž. “Verovatno je samo reakcija u pitanju jer imam posla s tim”, pokazao je prema mrtvom stvorenju, “šta god da je.”

“Ne”, rekao je Edi. “Ono što osećaš potiče od prokletog bjuika, a ne od mrtvog stvorenja. Kola dišu, na to sam mislio. Šta god taj automobil zapravo bio, on diše. Mislim da nije bezbedno da ostanemo ovde, Hju. Ni za koga od nas.”

“Preteruješ, po običaju.”

“Đavola preterujem. On diše. Izbacio je to stvorenje s rože glavom na isti način na koji izbaciš slinu iz nosa kad kineš. Sada se sprema da ponovo udahne. Kažem ti, osećam to.”

“Vidi”, rekao sam, “samo želim na brzinu da proverim, u redu? Onda ću zgrabiti ciradu i prekriti… to.” Pokazao sam palcem prema stvorenju koje smo ubili. “Bilo šta zahtevnije i složenije od toga prepustiću Toniju i Kertisu. Oni su stručnjaci.”

Međutim, bilo je nemoguće umiriti Edija. Polako je dovodio sebe u stanje histerije.

“Ne smeš im dopustiti da priđu tom lažnom automobilu sve dok ne završi s usisavanjem.” Edi se zlobno zagledao u bjuik. “Bolje bi ti bilo da se spremiš za svađu na tu temu. Narednik će želeti da odmah uđe unutra, Kert će želeti to još više, ali im ti ne smeš dopustiti. Zato što…”

“Znam”, rekao sam. “Sprema se da nešto usisa, ti to osećaš. Trebalo bi da ti nabavimo jedan od onih 041 brojeva, Edi. Mogao bi da se obogatiš ‘čitajući’ ljudima dlanove preko telefona.”

“Neka, neka, samo se ti smej. Misliš li da se Enis Raferti smeje, gde god da je? Govorim ti ono što znam, svidelo se to tebi ili ne. On diše. Čini to sve vreme. Ovoga puta, kad bude udahnuo, učiniće to snažno. Znaš šta, mogli bismo da ti, Džordž i ja, pomognemo s ciradom. Zajedno ćemo prekriti tu stvar i zatim ćemo zajedno izaći napolje.”

Meni se to činilo kao loša ideja, iako nisam znao zbog čega. “Edi, mogu i sam da se pobrinem za ovo. Kunem ti se. Takođe želim da uslikam gospodina E.T.-a pre nego što istrune i pretvori se u koščatu supu.”

“Prekini”, rekao je Džordž. Lice mu je bilo zeleno.

“Izvini. Izaći ću napolje pre nego što trepneš. Idite, momci, pobrinite se za svog zatvorenika.”

Edi je netremice posmatrao bjuik. Automobil je spokojno stajao na svojim glatkim gumama oivičenim belom bojom i s otvorenim gepekom, tako da je zadnji deo automobila izgledao kao prednji (glavati) deo krokodila. “Mrzim tu stvar”, rekao je. “Toliko ga mrzim da…”

Džordž se do tada već uputio ka vratima, i Edi je pošao za njim, ostavljajući svoju misao nedorečenom. Nije bilo teško shvatiti šta je hteo da kaže.

Kako je vreme prolazilo, smrad raspadajućeg stvorenja postajao je sve gori i ja sam se setio puf-pak maske koju je Kertis navukao kad je ušao da prouči biljku sličnu ljiljanu. Mislio sam da se još uvek nalazi u kolibi. Tamo je bio i polaroid foto-aparat, barem kad sam ja poslednji put proveravao.

Čuo sam u daljini kako Džordž s parkinga doziva Širli, pitajući je da li joj je dobro. Odgovorila mu je da je sve u redu. Sekundu ili dve kasnije, Edi je povikao najglasnije što je mogao: ,JEBI GA!”. Zvučao je razdraženo kao medved. Pretpostavio sam da je njegov, verovatno naduvani, zatvorenik sa slomljenim nosem povratio na zadnje sedište jedinice 6. Pa šta i ako jeste? Postoje gore stvari od toga da ti zatvorenik izbljuva automobil. Jednom prilikom, dok sam pomagao na mestu saobraćajne nesreće u Pečinu (sudar tri automobila), ugurao sam pijanog vozača koji je prouzrokovao nesreću na zadnje sedište mog patrolnog vozila, kako bih znao da je bezbedan dok ne završim posao. Kad sam se vratio, uvideo sam da je moj zatvorenik skinuo svoju majicu i - posrao se u nju. Zatim je iskoristio jedan od svojih rukava kao poslastičarski levak - moraš da zamisliš poslastičara koji ukrašava tortu kako bi shvatio o čemu govorim - i ispisao svoje ime na oba bočna prozora. Pokušavao je da na isti način ukrasi i zadnji prozor, ali mu je ponestalo specijalnog braon fila. Kad sam ga upitao šta ga je nateralo da uradi nešto tako odvratno, pogledao me je svojim unezverenim, pijanim pogledom, svojstvenim alkoholičarima, i rekao: “Policajče, ovaj svet je prokleto odvratan.”

U svakom slučaju, nisam pomislio da je Edijeva vika od preterane važnosti, i nisam proveravao o čemu je reč, te sam otišao pozadi do kolibe gde smo držali naše zalihe. Bio sam skoro potpuno uveren da neću zateći puf-pak masku, ali je ona i dalje čučala na polici, ugurana između kutije s neiskorišćenim video-kasetama i hrpe baštenskih časopisa. Neka savesna duša je čak odložila masku u plastičnu kesu za dokazni materijal kako ne bi skupljala prašinu. Uzimajući je s police, setio sam se koliko je Kertis blesavo izgledao kad sam ga prvi put video s tom maskom, plavom kapom za kupanje, plastičnom mesarskom keceljom i crvenim gumenim čizmama. Prelep si, maši svojim zadivljenim obožavaocima, rekao sam mu tada.

Prekrio sam maskom usta i nos, skoro potpuno siguran da će biti nemoguće disati kroz nju, ali je to ipak bio vazduh - ustajao kao hleb star nedelju dana, ali ne i buđav, ako znaš na šta mislim. Svakako je bio bolji od smrada u garaži. Zgrabio sam, s eksera na kome je visio, stari polaroid foto-aparat. Izašao sam iz kolibe i - to nije moglo biti ništa drugo do predosećanje, nije mi mrsko da priznam - učinilo mi se da sam video neki pokret. Samo blesak pokreta. Ne u okolini garaže, jer sam gledao pravo u nju. Ovo je bilo više kao nešto što vidiš krajičkom oka, nešto što je bilo u polju iza stanice, u visokoj travi. Verovatno sam pomislio da je to Mister Dilon - možda se valjao po travi i pokušavao da se oslobodi smrada. Ipak, ispostavilo se da to nije bio on. U tom trenutku, Mister Dilon nije imao snage za bilo kakvo valjanje. Jadnik je bio previše zauzet umiranjem.

Vratio sam se u garažu, dišući kroz masku. Iako ranije nisam osetio ono o čemu je Edi pričao, ovoga puta značenje njegovih reči bilo je jasno i glasno. Kao da me je kratak boravak van garaže osvežio i nekako naštimovao da sve drugačije sagledam. Bjuik nije izbacivao ljubičaste munje niti je blještao ili brujao; jednostavno je stajao tu, ali se oko njega nepogrešivo osećala živahnost. Mogao si da je osetiš kako ti lebdi iznad kože, kao najnežniji dodir povetarca koji ti miluje dlake na rukama. U tom trenutku, pomislio sam… ovo je suludo, ali mije takođe palo na pamet: Šta ako je bjuik samo drugačija verzija onoga što trenutno imam na licu? Šta ako on nije ništa drugo do puf-pak maska? Šta ako je stvar koja ga je nosila izdahnula i sada njene grudi leže ravne, ali za sekund ili dva…

Čak i sa puf-pakom kao štitom, smrad raspadajućeg stvorenja bio je dovoljan da mi oči momentalno zasuze. Brajan Kol i Džeki O’Hara, tadašnji sposobni majstori u stanici, instalirali su, nekih godinu dana ranije, ventilator u garaži, i ja sam ga upalio dok sam prolazio pored prekidača.

Napravio sam tri snimka i onda mije ponestalo filma (nisam prethodno proverio foto-aparat zato što sam budala). Gurnuo sam fotke u zadnji džep pantalona, spustio foto-aparat na pod i pošao da uzmem ciradu. Dok sam se saginjao da je uzmem, shvatio sam da sam potpuno zaboravio da ponesem iz kolibe, zajedno s kamerom, i žuti konopac koji se takođe koristio u sličnim situacijama. Trebalo je da ga uzmem i obavijem oko struka. Trebalo je da vežem drugi kraj za ogromnu kuku koju je Kertis ukucao, upravo u tu svrhu, s leve strane bočnih vrata na garaži B. Međutim, nisam to učinio. Bilo je skoro neverovatno da ti toliki konopac promakne, ali upravo se to meni desilo. Smešno, zar ne? I tako sam stajao na mestu na kome nisam smeo da stojim sam, ali sam ipak bio sam. Niti sam imao svoj sigurnosni opasač. Prošao sam pravo pored njega, možda zato što je nešto želelo da prođem pored njega i ne primetim ga. Na podu se nalazio mrtav vanzemaljac i u vazduhu se osećalo živahno, jezivo, skupljajuće uzbuđenje. Mislim da mi je proletelo kroz glavu da će, ako ja nestanem, moja žena i sestra Enisa Rafertija uspeti da udruže snage. Mislim da sam se tome čak i naglas nasmejao. Ne mogu tačno da se setim, ali se ipak sećam da mi je nešto bilo veoma smešno. Možda čitava besmislenost ćele situacije.

U međuvremenu, stvar koju smo ubili potpuno je pobelela. Ispuštala je paru kao suvi led. Činilo mi se da oči na odsečenom delu još uvek bulje u mene, iako su do tada već počele da se tope i cure. Mislim da nikad u životu nisam bio toliko uplašen, i to onako kako se čovek plaši kad se nađe u situaciji u kojoj stvarno može da nastrada, a pritom je potpuno svestan te mogućnosti. Taj osećaj da se nešto spremalo da udahne, da usisa, bio je toliko snažan da mi se koža naježila. Ali, ja sam se osmehivao. Ne samo osmehivao već široko osmehivao. Osećao sam se veoma šaljivo. Prebacio sam ciradu preko gospodina E.T.-a i pošao da napustim garažu. Potpuno sam zaboravio na foto-aparat. Ostavio sam ga da leži na betonskom podu.

Skoro da sam stigao do vrata kad sam se okrenuo i bacio pogled na bjuika. Neka sila me je povukla k njemu. Da li sam siguran da je to bila njegova sila? U stvari, i nisam. Možda je samo bila u pitanju ljudska očaranost smrtonosnim stvarima: ivica ponora i pad, način na koji nas cev pištolja kao oko posmatra ako ga okrećemo tamo-amo. Čak i oštrica noža ostavlja drugačiji utisak ako je napolju noć, a svi ostali ukućani u dubokom snu.

Međutim, sve je to nekako bilo ispod nivoa razumnog razmišljanja. Sto se tiče razumnog razmišljanja, upravo sam odlučio da ne mogu da izađem napolje i ostavim bjuikov gepek otvoren. Izgledao je previše… ne znam, previše spreman da udahne. Nešto u tom smislu. Još uvek sam se osmehivao. Možda sam se i tiho smejao.

Napravio sam osam koraka, ili možda dvanaest - pretpostavljam da je moglo biti i dvanaest koraka. Govorio sam sebi da nema ničeg budalastog u onome što činim, Edi Žakuba nije bio ništa drugo do stara baba koja pogrešno tutmači osećanja kao činjenice. Posegnuo sam za vratima gepeka. Želeo sam samo da ih zalupim i zbrišem (barem sam tako govorio sebi), ali sam ipak pogledao unutra i rekao jednu od onih stvari koje govoriš kad si iznenađen, ne sećam se tačno koja je bila u pitanju, možda nešto kao: Neka sam proklet. Jer… unutra se nalazilo nešto; ležalo je na običnom smeđem podu gepeka. Stvar je izgledala kao tranzistor iz kasnih pedesetih ili ranih šezdesetih. Čak je i blistavi patrljak nečega što je možda bila antena virio iz nje.

Posegnuo sam rukom u gepek i izvadio neidentifikovani objekat. Čak sam se i dobro nasmejao. Osećao sam se kao da sam u snu, ili kao da sam naduvan. I sve vreme sam znao da me polako hvata u klopku, sprema se da me zgrabi. Nisam znao da lije na taj način uzeo i Enisa, ali pretpostavljam da jeste. Stajao sam ispred otvorenog gepeka, bez konopca oko struka i nekoga da me povuče nazad, a nešto se spremalo da me usisa unutra, da me udahne kao dim od cigarete. A ja uopšte nisam mario za to. Jedino do čega mije bilo stalo bila je ta naprava koju sam našao u gepeku.

Možda je to bila neka vrsta sprave za komuniciranje - barem je tako izgledala, - ali je možda bila i nešto sasvim drugo: mesto gde je čudovište držalo svoju drogu, ili neka vrsta muzičkog instrumenta, a možda čak i oružje. Naprava je bila veličine paklice cigareta, samo mnogo teža. Teža od tranzistora ili vokmena. Na njoj nije bilo nikakvih dugmića, brojčanika ili poluga. Materijal od koga je bila napravljena nije podsećao ni na metal ni na plastiku. Bila je od nekog finog, glatkog materijala, skoro prijatnog na dodir, ali organskog porekla, kao Stavljena koža. Dodirnuo sam patrljak koji je virio iz nje i on se povukao u otvor na vrhu. Dodirnuo sam otvor i patrljak je ponovo izašao. Ponovo sam dodirnuo patrljak, ali se ovoga puta ništa nije desilo. Ni tada, niti ikada više; mada to ikada više - mi smo ga nazivali radijom- nije trajalo previše dugo. Nakon nekih nedelju dana, površina naprave počela je da se boginja i raspada. Nalazila se u hermetički zatvorenoj kesi za dokazni materijal, ali to nije imalo veze. Mesec dana kasnije, ’’radio” je izgledao kao nešto što je bilo ostavljeno na kiši i vetru preko osamdeset godina. Sledećeg proleća, nije bio ništa drugo do gomila sivih parčića koji su ležali na dnu kese. Antena, ako je ona to stvarno i bila, nikada se više nije pomerila. Čak ni za milimetar.

Setio sam se Širlijinih reči: Ubili smo stvorenje sposobno da razmišlja, a zatim i Džordžovih: To je sranje. Osim što to nije bilo sranje. Slepi miš i riba nisu se pojavili snabdeveni napravama nalik tranzistorima jer su oni bili životinje. Današnji posetilac - kojeg smo isekli na komade pomoću alatki iz garaže - bio je nešto sasvim drugo. Koliko god nam bio gadan i mrzak, koliko god smo mi instinktivno odbijali - kako bih rekao - da priznamo, Širli je bila u pravu: to biće je bilo sposobno da razmišlja. Uprkos tome, mi smo ga ubili tj. raskomadali dok je ležalo na betonskom podu; pružalo je u predaji svoj presečeni patrljak, moleći nas za milost za koju je verovatno znao da mu nećemo pružiti - da ne možemo da je pružimo. Ta činjenica me nije zgražavala. Ono što me jeste užasavalo bila je vizija nečega verovatno veoma sličnog. Bila je to vizija Enisa Rafertija koji se odjednom našao okružen drugim stvorenjima sličnim onom koje smo ubili, stvorenjima sa žutim izraslinama umesto glava i zamršenim rozikastim gajtanima koji su mogli biti kosa. Video sam ga kako umire pod njihovim kukastim kandžama i mlatarajućim surlama punim kiseline, kako izbezumljeno pokušava da moli za milost, daveći se od vazduha koji nije mogao da udiše; i kad je ležao mrtav ispred njih, mrtav i već u nekom stadijumu raspadanja, da li je jedan od njih izvukao Enisovo oružje iz futrole? Da li su tako stajali i posmatrali ga pod vanzemaljskim nebom neverovatnih boja? Zbunjeni pištoljem koliko sam ja bio zbunjen radiom! Da li je jedan od njih rekao: Upravo smo ubili biće sposobno da razmišlja, a drugi odgovorio: To je sranje? Dok sam razmišljao o tim stvarima, istovremeno sam razmišljao kako bih odmah morao da pobegnem odatle. Sem ukoliko nisam želeo da lično proverim svoja razmišljanja. Dakle, šta se sledeće dogodilo? To nikad nisam nikome rekao, ali nije zgoreg da sada kažem; besmisleno je da sada prekinem, kad sam ispričao već toliko toga.

Odlučio sam da uđem u gepek.

Mogao sam da zamislim sebe kako to činim. Bilo bi sasvim dovoljno prostora -svi znaju koliko su prostrani gepeci u tim starim automobilima. Kad sam bio dete, često smo se šalili da su bjuici, kadilaci i krajsleri mafijaška kola jer u njihovim gepecima ima dovoljno prostora da se smeste dva mrtva Poljaka ili tri Gvinejca. Sasvim dovoljno prostora za mene. Stari Hjudi Rojer učiniće sledeće: ući će unutra, smestiće se na bok, ispružiće ruku da bi nežno zatvorio vrata od gepeka, tako da se jedva čuje zatvaranje; onda će ležati tako u mraku, udišući ustajao vazduh puf-pak maske, i držaće ’’radio” na grudima. Neće biti bogzna koliko vazduha u maski, ali biće dovoljno za njega. Stari Hjudi će se jednostavno skupiti i mirovati, osmehujući se i dalje, i onda… ubrzo…

Nešto zanimljivo će se dogoditi.

Nisam već godinama razmišljao o tome, osim možda u onim snovima kojih se ne možeš setiti kad se probudiš, u onim za koje znaš da su bili loši samo po tome koliko ti srce snažno lupa i usta budu suva, a jezik ima ukus nagorelog fitilja. Poslednji put kad sam svesno razmišljao o trenutku kad sam stajao ispred otvorenog gepeka bjuika roudmastera bilo je kad sam čuo da je Džordž Morgan oduzeo sebi život. Zamislio sam ga kako sedi na podu svoje garaže, slušajući ciku dece koja su, nedaleko od njegove kuće, igrala bejzbol na terenu Meklerg; zamislio sam ga kako ispija konzervu piva i uzima svoj pištolj, ostajući dugo zagledan u njega. Možda smo do tada već prešli na berete, ali je Džordž zadržao svoj ruger. Rekao je da on savršeno odgovara njegovoj ruci. Zamislio sam ga kako okreće pištolj levo-desno, gledajući u njegovo oko (cev). Svaki pištolj ima oko. To zna svako ko se ikada dobro zagledao u neki primerak. Zamislio sam ga kako zavlači cev između zuba, osećajući ukus ulja i tvrdoću nišana na nepcima. Možda čak i kako jezikom opipava grlić pištolja, isto kao što muzičari opipavaju pisak trube kad se spremaju da dunu. Zamišljao sam kako tako sedi u ćošku svoje garaže, kako još uvek oseća ukus svoje poslednje limenke piva, oseća i ulje za oružje, i čelik, i liže otvor na grliću, otvor iz koga metak izleće dva puta brže od brzine zvuka, jašući na vrelim gasovima; tako sedi i udiše miris slepljene trave ispod kosilice i malo prosutog benzina; čuje i decu koja, nešto niže niz ulicu, navijaju; razmišlja o tome kakav je osećaj udariti ženu s dve tone teškim patrolnim vozilom; razmišlja o teškom, muklom udarcu koji ju je ubio; razmišlja o kapljicama krvi koje su poprskale vetrobran kao u nekoj biblijskoj kletvi; razmišlja o suvom, pucketavom klepetanju nečega što se zarobilo među točkove, a što se ispostavilo da je jedna od njenih patika. Razmišljao sam o svemu tome, i mislim da mu je bilo upravo tako, jer je tako bilo i meni. Znao sam da bi moglo da bude stravično, ali nisam mario za to jer bi ujedno moglo da bude i nekako smešno. Zato sam se i osmehivao. Nisam želeo da pobegnem. Mislim da ni Džordž nije želeo. Na kraju, kad se konačno odlučiš na takav korak, imaš utisak da se zaljubljuješ. To je kao tvoja prva bračna noć. I ja sam odlučio da to moram učiniti.

Spasilo me je zvono - tako kaže izreka, - ali me je, u stvari, spasio vrisak: Širlijin vrisak. U početku, bio je to samo glasni vrisak, ali sam onda čuo i reči: “Upomoć! Molim vas! Upomoć! Molim vas, molim vas, upomoć/”

Izašao sam iz transa kao da me je neko ošamario. Udaljio sam se dva koraka od bjuika, teturajući se kao pijanac, i nisam mogao da poverujem u ono što sam bio spreman da učinim. Onda je Širli ponovo vrisnula i čuo sam kako Edi viče: “Šta nije u redu s njim, Džordž? Šta mu se to događa?”

Okrenuo sam se i istrčao na bočna vrata garaže.

Da, spasio me je vrisak. Takav sam ti ja.

Prošlost

Edi

Bilo je bolje napolju, toliko bolje da sam gotovo osećao, dok sam žurio iza Džordža, da je ćela stvar u garaži B bila običan san. Svakako nisu postojala čudovišta s rože nitnama koje im rastu iz glava, sa surlama koje imaju bezbroj očiju i s kandžama iz kojih su rasle dlake. Stvarnost je predstavljao naš zatvorenik na zadnjem sedištu jedinice 6, taj doterani, nasilni kreten po imenu Brajan Lipi. Još uvek sam se plašio bjuika - više nego ikad u svom životu - i bio sam siguran da postoji savršeno dobar razlog za takvo osećanje, ali ga se više nisam mogao setiti. I to je bila neka vrsta olakšanja.

Potrčao sam kako bih sustigao Džordža. “Čoveče, možda sam se pomalo izgubio unutra. Ako jesam…”

“Sranje”, rekao je svojim tromim glasom, zaustavljajući se tako naglo da sam se skoro sudario s njim. Stajao je na ivici parkinga s rukama na kukovima, šaka stisnutih u pesnice. “Pogledaj ono.” Zatim je povikao: “Širli! Da li si dobro?”

“Dobro sam”, odgovorila je. “Ali Mister Dilon… sranje, neko me zove. Moram da se javim.”

“Zar ovo nije vrhunac“, tiho je rekao Džordž.

Pomerio sam se u stranu i shvatio zašto je toliko uznemiren. Zadnji desni prozor jedinice 6 bio je potpuno izvaljen iz okvira, nesumnjivo parom kaubojskih čizama s visokim potpeticama. Dva ili tri udarca nisu bila dovoljna za to, možda čak ni desetak, ali mi smo ostavili mom starom školskom drugaru Brajanu sasvim dovoljno vremena da izvede bekstvo. Sunčevi zraci odbijali su se o hiljadu komadića stakla koji su prekrivali tle. Nije bilo ni traga ni glasa gospodinu Brajanu Lipiju. “JEBI GA!”, viknuo sam i mahnuo pesnicama prema jedinici 6.

Imali smo zapaljenu cisternu s hemikalijama u poguskom okrugu, mrtvo čudovište koje je polako trulilo u garaži iza stanice, a sada smo takođe imali i neo-nacističkog govnavog begunca - i slomljeni prozor na patrolnim kolima. Dečko, mogao bi da pomisliš da slomljeni prozor nije ništa u poređenju s drugim stvarima, ali to je zato što nikad nisi morao da popunjavaš gomilu formulara, počevši od onog za oštećenu imovinu pensilvanijske državne policije pa do kompletnog izveštaja o incidentu. Stvarno bih voleo da znam zbog čega čovek nikad ne može da provede nekoliko lepih dana tokom kojih se dogodi samo jedna loša stvar. To se nikad ne dešava, barem ne u mom iskustvu. U mom iskustvu, sranja se nekako skladište i nagomilavaju, sve dok ne dođe dan kad istovremeno eksplodiraju. Taj dan bio je upravo takav. Najmoćniji dan od svih do tada.

Džordž se uputio ka jedinici 6, i ja sam išao pored njega. Nagnuo se, izvadio voki-toki iz futrole na svom opasaču, i počeo gumenom antenom da prebira po komadićima teškog stakla. Zatim je podigao nešto. Bila je to umetnička minđuša našeg drugara. Verovatno ju je izgubio dok se izvlačio kroz polomljeni prozor.

“Jebi ga”, rekao sam ponovo, ali tišim tonom. “Šta misliš, gde je otišao?”

“Pa, znamo da nije u stanici sa Širli… što je dobra stvar. U protivnom? Niz put, uz put, preko puta, preko polja, i u šumu. Mora da bude jedno od tih, pa ti izaberi.” Ispravio se i zagledao u prazno zadnje sedište. “Ovo bi moglo da bude stvarno loše, Edi. Prava pravcijata zajebancija. Svestan si toga, zar ne?”

Gubljenje zatvorenika nikad nije dobra stvar, ali Brajan Lipi nije bio baš Džon Dilindžer - tako sam i rekao.

Džordž je odmahnuo glavom kao da ne shvata šta govorim. “Ne znamo šta je video. Zar ne?”

“Molim?”

“Možda ništa”, nastavio je, prelazeći nogom preko slomljenog stakla. Mali komadići pucketali su i krčkali. Na nekim parčićima bila je po koja kapljica krvi. “Možda je odjurio u suprotnom pravcu od garaže. Međutim, budući da bi tako stigao do puta, verovatno je odustao od te ideje, bez obzira na to što baš i nije bio pri čistoj svesti. Možda mu je palo na pamet da će ga neki policajac opaziti - momka prekrivenog krvlju, s komadićima stakla u kosi - i ponovo uhapsiti.”

Bio sam sav usporen tog dana i to otvoreno priznajem, a možda sam i bio još uvek u šoku. “Ne vidim zašto to…”

Džordž je stajao sa spuštenom glavom i rukama prekrštenim preko grudi. Još uvek je prelazio nogom preko stakla, mešajući male komade kao paprikaš. “Da sam ja bio na njegovom mestu, uputio bih se ka zadnjem polju. Nameravao bih da zaobilaznim putem, i to kroz šumu, stignem do autoputa, možda čak i operem u jednom od potoka, a zatim stopiram nekoga. Međutim, šta ako bi mi nešto privuklo pažnju dok bih pokušavao da pobegnem? Šta ako bih čuo vrištanje i bacakanje koje dopire iz garaže?” “Ah”, rekao sam. “O, bože. Ne misliš li valjda da bi on stvarno zastao da proveri šta mi radimo?”

“Verovatno ne bi. Ali, moguće je, zar ne? Nažalost, jeste. Radoznalost je moćna karakteristika.”

To me je podsetilo na ono što je Kert često govorio o radoznaloj mački. “Da, ali ko bi mu, za ime božje, poverovao?”

“Ako bi njegovi navodi ikada završili u Amerikemi”, rekao je Džordž mračno, “Enisova sestra bi možda poverovala. I to bi bio početak. Zar ne bi?” “Sranje”, rekao sam. Razmislio sam ponovo o svemu. “Bilo bi pametno da kažemo Širli da izda nalog za hapšenje Brajana Lipija.”

“Hajde prvo da pustimo momke da srede stanje u Potinvilu. Onda ćemo sve ispričati naredniku - uključujući i ono što je Brajan možda video - i pokazati mu šta se nalazi u garaži B. Ako je Hjudi uspeo da napravi nekoliko dobrih fotografija…” Bacio je pogled preko ramena. “Kad smo već kod toga, gde je Hjudi? Trebalo je da već izađe odande. Sranje, nadam se da nije…”

Nije stigao da dovrši misao. U tom trenutku, Širli je počela da vrišti. “E/ pomoć! Molim vas! Pomozite mi! Molim vas, pomozite mir

Pre nego što je ijedan od nas mogao da potrči ka stanici, Mister Dilon je izašao kroz otvor koji je ranije napravio na zadnjim vratima. Teturao se kao pijanac, spuštene glave. Dim je izlazio iz njegovog krzna. Činilo se da još više dima izlazi iz njegove glave, i mada se u početku nije moglo jasno videti odakle dolazi, ja sam imao utisak da pristiže iz svih pravaca. Spustio je prednje šape na prvi od tri stepenika koji su vodili od vrata do parkinga, zatim je izgubio ravnotežu i pao na bok. Kad je pao, nekoliko puta je naglo trznuo glavom. To me je podsetilo na glumce u onim starim nemim filmovima. Video sam kako dim u dva jednaka mlaza izlazi iz njegovih nozdrva. To me je podsetilo na ženu koja je sedela u Lipijevom pik-apu, i na dim od cigarete koji je ispuštala kroz nos. Još više dima izlazilo mu je iz očiju koje su u međuvremenu postale čudno beličaste. Ispovraćao je nadimljenu krv, neko polu-rastopljeno tkivo i male bele stvarčice u obliku trouglića. Nakon nekoliko trenutaka, shvatio sam da su to njegovi zubi.

Prošlost

Širli

Preko radio-stanice brujali su neki nerazumljivi glasovi, ali nijedan od njih nije bio upućen stanici. Zašto bi i bili kad je sva akcija bila ili kod potinvilske osnovne škole, ili na putu ka njoj? Ono što sam uspela da razumem to je obaveštenje da je Džordž Stankovski uspešno udaljio decu od dima. Dobrovoljna vatrogasna služba iz Potinvila, potomognuta svojim kolegama iz statlerskog okruga, gušila je požare oko škole. Požare je zaista prouzrokovala zapaljena nafta, a ne neka zapaljiva hemikalija. Sada je već bilo potvrđeno da se u cisterni nalazi hlorna tečnost. To nije bilo dobro, ali nije bilo ni približno loše koliko je moglo da bude.

Džordž mi je doviknuo s parkinga, želeći da zna da li sam dobro. Pomislila sam kako je to veoma pažljivo od njega, i viknula sam mu da je sve u redu. Sekund ili dva kasnije, Edi je glasno opsovao, besan kao ris. Tokom svega toga, osećala sam se čudno, kao da sam neka druga osoba koja obavlja svakodnevne, rutinske poslove nakon neverovatnih promena.

Mister Dilon je stajao spuštene glave kod vrata dispečerske kabine, i cvileo. Pretpostavila sam da mu opekotine na krznu verovatno prouzrokuju bol. Imao je još nekoliko na obema stranama njuške. Podsetila sam sebe da ga neko - Orvil Geret je bio logičan izbor - mora odvesti kod veterinara kad se stvari konačno smire. To je povlačilo za sobom i izmišljanje priče o načinu na koji se opekao - kako smisliti dovoljno uverljivu priču?

“Hoćeš malo vode, dečko?” upitala sam. “Kladim se da hoćeš, zar ne?”

Ponovo je zacvileo, kao da mi je želeo reći da je voda sjajna zamisao. Otišla sam u kuhinjicu, uzela njegovu posudu i napunila je na česmi. Mogla sam da čujem kako ide za mnom, tapkajući svojim šapama po linoleumu, ali se nisam okrenula sve dok nisam napunila posudu.

“Evo malo vodice…”

Nisam stigla da dovršim rečenicu jer sam se okrenula i pogledala ga. Istog trena, ispustila sam posudu na pod, prosipajući vodu na sve strane. Stravično je drhtao: to nije bilo drhtanje kao da mu je hladno, već kao da mu je neko propustio struju kroz telo. Pena mu je kapljala iz usta s obe strane njuške.

Besan je, pomislila sam. Šta god da je ona stvar imala, pretvorila je Mister Dilona u besnu zver.

Međutim, on nije izgledao besno, već samo zbunjeno i očajno. Činilo mi se kao da me očima moli da mu pomognem. Ja sam bila ljudsko biće, ja sam bila glavna, pa sam kao takva morala biti sposobna da sve vratim u normalu.

“Di?” rekla sam. Spustila sam se na jedno koleno i pružila ruku prema njemu. Znam da to zvuči glupo i opasno, ali mi se u tom trenutku činilo da je to jedini ispravni potez. “Di, šta ti je? Šta nije u redu? Jadničku mali, šta nije u redu?”

Polako mi je prilazio, cvileći i drhteći sa svakim korakom. Kad mi se dovoljno približio, videla sam nešto stravično: dim se lagano vijorio iz sitnih opekotina na njegovoj njušci. Još više dima isparavalo je iz velikih rana na krznu i ćoškova njegovih očiju. Videla sam kako mu oči postaju sve svetlije, kao da ih prekriva neka unutrašnja izmaglica.

Ispružila sam ruku još više i dodimula vrh njegove glave. Kad sam osetila koliko je vruć, jauknula sam i brzo povukla ruku - kao kad pipneš ringlu za koju si mislio da je isključena. Mister Di je škljocnuo vilicom kao da je želeo da me ugrize, ali mislim da to nije bilo u zloj nameri: jednostavno nije znao šta drugo da učini. Zatim se okrenuo i isteturao iz kuhinjice.

Pridigla sam se, i na trenutak mi se strašno zavrtelo u glavi. Da se nisam uhvatila za kredenac, mislim da bih verovatno pala. Onda sam krenula za njim – i sama se pomalo teturajući - i doviknula mu: “Di? Vrati se, slatkišu.”

Već se nalazio na sredini glavne prostorije. Okrenuo se prema meni - zapravo, prema zvuku mog glasa, - i ja sam videla… bože, videla sam kako dim izbija iz njegovih usta, ušiju, iz njegovog nosa. Povukao je kožu njuške unazad i na trenutak mi se učinilo kao da pokušava da se osmehne, onako kako se psi osmehuju kad su srećni. Zatim je povratio; i to ne nešto što je prethodno pojeo, već sopstvene organe. I oni su se pušili.

Tada sam vrisnula. “U pomoć! Molim vas! Pomozite mi! Molim vas, pomozite mir

Mister Dilon se okrenuo na drugu stranu kao da to vrištanje pričinjava bol njegovim jadnim užarenim ušima, i nastavio da se tetura ka zadnjim vratima. Verovatno je ugledao otvor na njima - izgleda da je mogao još samo toliko da vidi - jer se uputio pravo ka njemu i provukao napolje.

Pošla sam za njim, i dalje vrišteći.

Prošlost

Edi

“Šta nije u redu s njim, Džordže?”, viknuo sam. Mister Dilon je uspeo da se ponovo pridigne na noge. Polako se okretao oko sebe dok mu je iz krzna i usta isparavao dim u velikim sivim talasima. “Šta mu se događa?”

Širli je izašla napolje, s obrazima mokrim od suza. “Pomozite mu!” viknula je. “Izgoreće!”

Tada nam se pridružio Hjudi, koji je bio zadihan kao da je trčao maraton. “Šta se, kog đavola, događa?”

Onda je video o čemu se radi. Mister Dilon je, zatim, ponovo pao. Pažljivo smo mu prišli s jedne strane, a Širli je sišla niz stepenice i prišla mu s druge. Bila mu je bliže i brže je stigla.

“Ne dodiruj ga!” rekao je Džordž.

Širli ga je ignorisala i spustila ruku na Dilonov vrat, ali nije mogla dugo da je zadrži na tom mestu. Pogledala je u nas, očiju prepunih suza. “Gori iznutra”, rekla je.

Cvileći, Mister Dilon je ponovo pokušao da se uspravi. Delimično je uspeo, podigavši samo prednji deo tela; zatim je polako počeo da se kreće ka zadnjem delu parkinga, ka mestu na kome je Kertisov bel er bio parkiran pored toj ote Dikija — Đaka Eliota. Do tada je morao da bude potpuno šlep: oči mu nisu bile ništa drugo do uzavreli želatin u dupljama. S teškom mukom, nastavio je da se kreće na svojim prednjim šapama, vukući zadnji deo tela po zemlji.

“Isuse”, rekao je Hjudi.

Širli je do tada već glasno plakala, a glas joj je bio toliko promukao da smo jedva mogli da razumemo ono što je govorila. “Molim vas, za ime božje, zar niko od vas ne može da mu pomogne?”

U tom trenutku, imao sam sasvim jasno priviđenje: video sam sebe kako uzimam crevo koje je Arki uvek držao pored zgrade, sklupčano ispod česme; zatim sam video kako okrećem slavinu, trčim do Mister Dilona i guram to hladno crevo u njegova usta, sipajući ledenu vodu niz njegovo užareno grlo; video sam sebe kako mu prekraćujem muke.

Međutim, Džordž je već prilazio umirućem jadniku, nekadašnjoj maskoti naše stanice, usput vadeći pištolj iz futrole na opasaču. Di je, u međuvremenu, još uvek nesvesno tumarao ka praznom prostoru između Kertisovog bel era i Dikij eve toj ote, krećući se u oblaku gustog dima. Pitao sam se koliko će još vremena proći pre nego što vatra u njemu bukne i on nestane u plamenu, kao jedan od onih budističkih monaha samoubica koji su se mogli videti preko televizije tokom Vijetnamskog rata?

Džordž je zastao i podigao pištolj kako bi Širli mogla da ga vidi. “Ovo je jedino što mogu da učinim, dušo. Slažeš li se sa mnom?”

“Da, samo požuri”, rekla je brzim glasom.

Sadašnjost

Širli

Okrenula sam se prema Nedu, koji je sedeo s pognutom glavom, prekrivši kosom svoje lice. Uhvatila sam ga za bradu i pridigla je, pa je morao da me pogleda u oči. “Učinili smo sve što smo mogli”, rekla sam. “Shvataš to, zar ne?”

Ćutao je nekoliko trenutaka, i ja sam se uplašila. Zatim je klimnuo glavom.

Bacila sam pogled na Sendija Dirboma, ali on nije gledao u mene. Posmatrao je Kertisovog sina, a na licu je imao zabrinut izraz koji sam retko viđala.

Zatim je Edi ponovo počeo da govori i ja sam se prepustila njegovoj priči. Čudno je kako ti je prošlost ponekad bliska - toliko bliska da ti se čini da jednostavno možeš da ispružiš ruku i dotakneš je. Samo…

Samo, ko to stvarno želi?

Prošlost

Edi

Na kraju više nije bilo melodrame. Tu je bio samo državni policajac u sivoj uniformi i s velikim šeširom čija je senka skrivala njegove oči dok se saginjao i pružao ruku, kao što bi pružio ruku uplakanom detetu da bi ga utešio. Prislonio je svoj ruger uz Dilonovo vrelo uvo i povukao obarač. Odjeknuo je jak pucanj i Di je pao mrtav. Dim se još uvek vijorio iz njegovog krzna.

Džordž je vratio oružje u futrolu i napravio korak unazad. Zatim je lice prekrio šakama i nešto uzviknuo. Ne znam šta je rekao: glas mu je bio previše prigušen da bih ga razumeo. Prišli smo mu, Hjudi i ja. Prišla je i Širli. Zagrlili smo ga, sve troje. Stajali smo na sredini parkinga s jedinicom 6 iza nas, s garažom B desno od nas, a ispred nas je bio naš divni ali mrtvi stanični pas. Mogli smo da osetimo kako prokuvava, pa smo se nečujno pomerili nešto udesno, dalje od smrada, tumarajući kao pijanci jer još uvek nismo bili spremni da se odvojimo iz zajedničkog zagrljaja. Nismo razgovarali. Čekali smo da vidimo da li će se stvarno zapaliti kao što smo pretpostavljali, ali se činilo kao da ga vatra ne želi, ili joj mrtav pas nije bio ni od kakve koristi. Pomalo se naduo, a onda se začuo jezivi prigušeni zvuk unutar njegovog tela, sličan zvuku koji se čuje kad pukneš naduvani tetrapak. Možda je to bila eksplozija nekog plućnog krila. Bilo kako bilo, dim je nakon toga počeo da jenjava.

“Otrovalo ga je ono čudovište u garaži, zar ne?” upitao je Hjudi. “Otrovalo ga je kad ga je zagrizao.”

“Đavola ga je otrovao”, rekao sam. “Taj prokleti govnar ga je minirao.” Onda sam se setio da je Širli prisutna i da nikad nije imala sluha za takve reči. “Izvini, Širli”, rekao sam.

Delovala je kao da me nije čula. Još uvek je netremice posmatrala Mister Dilona. “Šta ćemo sad da radimo?” upitala je. “Imate li nekakvu ideju?”

“Ja nemam”, rekao sam. “Ova situacija se potpuno otela kontroli.”

“Možda i nije”, rekao je Džordž. “Hjudi, da li se prekrio onu spodobu u garaži?”

“Jesam.”

“Dobro, i to je nešto. Kako stoje stvari u Potinvilu, Širli?”

“Deca su van opasnosti. Imaju mrtvog vozača autobusa, ali s obzirom na to koliko su stvari u prvi mah izgledale loše, rekla bih da…” Zastala je i stisnula usne dok nisu pobelele, pokušavajući da ne zaplače. Zatim je rekla: “Izvinite me, momci.”

Ukočeno je zašla iza ćoška stanice sa šakom pritisnutom preko usta. Uspela je da izdrži dok nije nestala s vidika - videla se samo njena senka, - a zatim su se začula tri glasna, vlažna jecaja. Nas trojica smo i dalje stajali pored psećeg leša, ćuteći sve vreme. Posle nekoliko minuta, Širli se vratila bleda kao mrtvak, držeći klineks maramicu u ruci. Nastavila je tamo gde je stala. Na trenutak mi se učinilo da uopšte nije ni odlazila, već da je samo zastala kako bi pročistila grlo ili oterala dosadnu muvu. “Rekla bih da smo u Potinvilu prošli prilično dobro, s obzirom na sve. Pitanje je samo kako ovde stoje stvari?”

“Pozovi Kerta ili narednika”, rekao je Džordž. “Kert bi verovatno znao šta treba uraditi, ali bolje je da prvo pozoveš Tonija: on je prisebniji kad je bjuik u pitanju, zar ne momci?”

Hjudi i ja smo klimnuli glavama. Klimnula je i Širli. “Reci mu da imaš šifru D i da želimo da dođe u stanicu čim bude mogao. Trebalo bi mu dati do znanja da nije u pitanju ništa hitno, ali mu isto tako moraš reći da je vrlo blizu hitnog slučaja. Takođe mu prenesi da možda imamo i Kjubrika.” Koliko ja znam, to je bila još jedna reč iz našeg staničnog rečnika. Kjubrik je 2001, a 2001 jeste šifra pensilvanijske državne policije za ’’odbeglog zatvorenika”. Čuo sam kako ljudi pričaju o toj šifri, ali je nikad nisam naglas čuo.

“Kjubrik, primljeno”, rekla je Širli. Izgledala je pribranije kad je primila naređenje. “Da li…”

Začuo se glasan udarac. Širli je vrisnula, a nas trojica smo se okrenuli prema garaži, istovremeno posežući za pištoljima. Zatim se Hjudi nasmejao. Povetarac je zalupio bočna vrata na garaži B.

“Idi da radiš svoj posao, Širli” rekao je Džordž. “Nazovi narednika. Hajde da barem nešto uradimo.”

“A Brajan Lipi?” upitao sam. “Neće biti naloga?”

Hjudi je uzdahnuo. Skinuo je svoj šešir i obrisao znoj s vrata. Bacio je pogled na nebo, a zatim vratio šešir na glavu. “Ne znam”, rekao je. “Ako i bude naloga za hapšenje, neće ga dati niko od nas. Neka narednik odluči. Zato i prima toliku platu.”

“Pametno”, rekao je Džordž. Pomalo se opustio, svestan da odgovornost lagano prelazi u druge ruke.

Širli se okrenula, nameravajući da krene ka stanici, zatim je bacila pogled preko ramena. “Neće vam biti teško da ga prekrijete?” rekla je. “Jadan stari Mister Di. Prekrijte ga nečim. Srce mi se čepa kad ga vidim u tom stanju.”

“Važi”, rekao sam i krenuo ka garaži.

“Edi?” rekao je Hjudi.

“Šta je?”

“U kolibi ćeš naći dovoljno veliki komad cirade: iskoristi ga. Nemoj da ulaziš u garažu.”

“Zašto?”

“Zato što se još uvek nešto dešava s tim bjuikom. Ne znam tačno šta je, ali, ako uđeš unutra, možda nikad više nećeš izaći.”

“Jasno kao dan”, rekao sam. “Ne moraš dvaput da mi kažeš.”

Uzeo sam ciradu iz kolibe - tj. samo komad tanke plave tkanine, ali je i to bilo dovoljno. Dok sam se vraćao s namerom da prekrijem Dilonovo telo, zastao sam pored velikih vrata garaže i bacio pogled unutra, zaklanjajući svetio jednom rukom. Želeo sam da pročitam stanje na termometru. Takođe sam želeo da se uverim da moj stari školski drugar Brajan ne čuči u jednom od ćoškova. Nije ga bilo, a temperatura u garaži kao da se popela za stepen ili dva. Samo je jedna stvar bila drugačija: gepek je bio zatvoren.

Krokodil je zatvorio svoju čeljust.

Sadašnjost

Sendi

Širli, Hjudi, Edi - bilo mi je posebno zadovoljstvo da čujem zvuk njihovih isprepletanih glasova. Imao sam utisak kao da slušam glasove likova koji izgovaraju tekst u nekoj neobičnoj predstavi. Edi je rekao da je krokodil zatvorio svoju čeljust, a onda mu je glas utihnuo. Čekao sam da se oglasi neki drugi glas, ali to se nije desilo, niti je Edi nastavio da govori. Znao sam da je priči došao kraj. Znao sam, ali Ned Vilkoks nije znao. Ili možda jeste, ali jednostavno nije želeo da prizna.

“Pa?” rekao je, s jedva prikrivenim nestrpljenjem u glasu.

Šta se desilo kada ste secirali stvorenje slično šlepom mišu? Ispričajte mi o ribi. Ispričajte mi sve. Ali - ovo je veoma važno - ispričajte mi priču, onu koja ima i početak, i sredinu, i kraj u kome je sve objašnjeno. Zaslužujem to. Nemojte da mi blebećete dvosmislenu priču. Ja odbijam njeno postojanje. Ja ne priznajem njene tvrdnje. Ja želim priču.

Bio je mlad i ta činjenica je delimično objašnjavala njegovo ponašanje. Bio je suočen s nečim što je, blago rečeno, bilo vanzemaljsko, i to je bilo dodatno objašnjenje… Međutim, bilo je tu još nečega što nije bilo baš lepo: neko sebično, tvrdoglavo potcenjivanje. I mislio je da ima pravo na to. Mi često razmazimo ljude koji pate i tuguju, zar ne? A oni se onda naviknu na takav tretman.

“Šta pa?” upitao sam. Govorio sam glasom koji nije trebalo da zvuči ohrabrujuće. Mada to nije moglo biti od velike pomoći.

“Šta se desilo kada su se narednik Šundist i moj otac vratili s terena? Da li ste uhvatili Brajana Lipija? Da lije video nešto? Da lije nekome rekao? Isuse, ne možete sada da prekinete!”

Pogrešio je, mogli smo da prekinemo gde god smo želeli, ali sam ipak zadržao tu misao za sebe (barem neko vreme) i rekao mu da nikad nismo uhvatili Brajana Lipija. Brajan Lipi ostao je Kjubrik do današnjeg dana.

“Koje napisao izveštaj?” upitao je Ned. “Ti si, Edi? Ili možda policajac Morgan?”

“Džordž”, rekao je Edi s blagim osmehom. “Što se tih stvari tiče, uvek je bio bolji od mene. Dok je studirao, išao je na kurs kreativnog pisanja. Cesto je govorio da svaki policajac koji drži do sebe mora znati osnove kreativnog pisanja. Kada smo tog dana počeli da se raspadamo, Džordž nas je sve održao na okupu. Zar ne, Hjudi?”

Hjudi je klimnuo glavom.

Edi je ustao, prekrstio ruke na leđima, i protezao svoje telo sve dok nismo čuli kako mu pucketaju kosti u kičmi. “Moram kući, društvo. Možda ću svratiti u Tep na pivo. Možda na dva. Nakon ovolikog pričanja, potpuno sam presušio, a sok baš i nije neko rešenje.”

Ned ga je iznenađeno pogledao, i to prekornim i ljutitim pogledom. “Ne možeš tek tako da odeš!” uzviknuo je. “Hoću da čujem priču do kraja!”

Edi, koji je polako gubio bitku i ponovo postajao debeli Edi, rekao je ono što sam ja znao, ono što smo svi mi znali. Rekao je to posmatrajući Neda ne baš prijateljskim pogledom. “Već si je čuo, dečko. Samo što toga još nisi svestan.”

Ned ga je posmatrao kako odlazi, a onda se okrenuo prema nama. Samo mu je Širli uzvratila pogled iskrene naklonosti, ali mislim da je to više bio pogled sažaljenja.

“Šta je mislio pod tim Već si je čuo?”

“Nije ostalo ništa drugo osim par anegdota”, rekao sam, “a i one su samo varijacije na istu temu. Interesantne su koliko i kukuruzna zrna na dnu posude s kokicama.

“Što se tiče Brajana Lipija, u izveštaju koji je Džordž Morgan napisao stajalo je: Policajci Morgan i Zakuha razgovarali su sa subjektom i utvrdili da je trezan. Subjekat je poricao napad na svoju devojku i policajac Zakuba je utvrdio da ga devojka podržava u tom navodu. Subjekat je zatim pušten na slobodu.”

“Ali Lipi je razbio prozor na patrolnim kolima!”

“Tako je, i, s obzirom na okolnosti, Džordž i Edi nisu mogli da naplate odštetu.”

“Dakle?”

“Dakle, novac za zamenu stakla verovatno je izašao iz našeg malog fonda za hitne slučajeve. Iz fonda za bjuik 8, ako ti je tako draže. Držimo ga na istom mestu na kome smo ga i tada držali: u kuhinjici, u kutiji za kafu.”

“Da, odatle smo uzeli novac”, rekao je Arki. “Jadna stara kutija za kafu često je bila predmet napada tokom svih ovih godina.” I on je onda ustao i protegnuo se. “Odoh ja, momci i devojke. Za razliku od vas, ja imam prijatelje - ono što nazivaju privatnim životom. Ali pre nego što odem, Nede, jel’ bi hteo još nešto da čuješ o tom danu?”

“Sve što mi možeš reći.”

“Sahranili su Mister Dilona.” Glas mu je čudno podrhtavao. “Odmah pored njega, zakopali su i alatke koje su koristili da bi ubili ono čudovište koje ga je otrovalo. Jedna od tih alatki bio je i moj pijuk, i niko nije zloupotrebio kutiju za kafu kako bi meni isplatio odštetu!”

“Da si popunio SSD formular, dobio bi odštetu”, rekla je Širli. “Znam da je papirologija prava gnjavaža, ali…” Slegnula je ramenima, kao da želi reći Tako ti je to, drugar.

Arki se sumnjičavo namrštio. “Da sam popunio SSD formular?! Kakva je to vrsta formulara?”

“To je tvoj sranja se događaju spisak”, rekla mu je Širli potpuno ozbiljnog lica. “Onaj spisak koji praviš svakog meseca i šalješ bogu. Zaboga, nikad nisam videla takvog luđaka. Zar te ničemu nisu naučili u vojsci?”

Arki je odmahnuo rukom, osmehujući se. Tokom svih ovih godina, pretrpeo je mnogo zadirkivanja - jednostavno, pripadao je onoj vrsti ljudi koji prosto traže da se neko sprda s njima. “Opet me zezate!”

“Ušetao si pravo u njenu zamku, Arki”, rekao sam. I ja sam se osmehivao. Ned nije. Ned je izgledao kao da ga šala i zadirkivanje - naš način vraćanja stvari u ravnotežu - uopšte nisu dotakli.

“Gde si ti bio, Arki”, upitao je. “Gde si ti bio kad se sve to događalo?” Preko puta nas, Edi Žakuba je upalio svoj pik-ap i uključio farove.

“Na odmoru”, rekao je Arki. “Na bratovljevoj farmi u Viskonsinu. Barem sam se spasao od čišćenja tog sranja.” Rekao je ovo poslednje s očiglednim zadovoljstvom.

Edi je prošao kolima pored nas i mahnuo nam. Uzvratili smo mu, i Ned je učinio isto. Ipak, i dalje je delovao zabrinuto.

“I ja bih morao da krenem”, rekao je Fil. Bacio je opušak od cigarete, ustao, i navukao kaiš na pantalonama. “Dečko, neka ostane na ovome: tvoj tata je bio sjajan policajac i prava dika čete D statlerske policijske stanice.”

“Ali ja hoću da znam…”

“Nije važno to što ti hoćeš da znaš”, rekao mu je Fil nežno. “On je mrtav, ti nisi. To su činjenice, kao što je Džo Petak imao običaj da kaže Laku noć, naredniče.”

“Laku noć”, rekao sam. Posmatrao samo kako on i Arki zajedno odlaze preko parkinga. Mesečina je već bila dovoljno jaka da bih video kako se nijedan od njih dvojice nije okrenuo da baci pogled na garažu B.

Ostali smo Hjudi, Širli i ja. Naravno, ostao je i dečko, sin Kertisa Vilkoksa, koji se svojevremeno pojavio, pokosio travu, skupio lišće i očistio snežne nanose kad je napolju bilo previše hladno za Arkija; Kertisov sin, koji je napustio fudbalsku ekipu i došao ovamo kako bi barem na neko vreme oživeo sećanje na svog oca. Setio sam se kako je u ruci držao svoje prijemno pismo na koledž, kao što sudija na Olimpijadi drži rezultat, i bilo me je sramota što se ljutim na njega, s obzirom na sve kroz šta je prošao i koliko je toga izgubio. Međutim, on nije bio ni prvi ni poslednji dečak koji je izgubio oca, i ako ništa, barem je mogao da ga sahrani, a ime njegovog oca bilo je uklesano i u mermerni spomenik ispred stanice, zajedno s imenima vodnika Brejdija Pola, policajca Alberta Riza i policajca Semjuela Stemsona, koji je poginuo tokom sedamdesetih i koga su policajci ponekad spominjali pod nadimkom Policajac Puška. Sve do Stemsonove smrti, držali smo puške u patrolnim kolima, u držaču iznad glave. Ako ti je puška bila potrebna, sve što si morao da uradiš bilo je da posegneš rukom iznad glave i izvučeš je. Policajca Stemsona udarila su kola dok je bio parkiran u žutoj traci, zauzet ispisivanjem kazne za neki saobraćajni prekršaj. Momak koji se zabio u njega bio je pijan i vozio je brzinom od nekih sto četrdeset na sat. Patrolna kola skupila su se kao harmonika. Rezervoar s gorivom nije eksplodirao, ali je policajcu Stemsonu sopstvena puška raznela glavu. Od 1974. godine držimo svoje puške ispod table s instrumentima, a od 1973. ime policajca Sema Stemsona nalazi se na spomeniku - ili na kamenu, kako najčešće kažemo. Enis Raferti zaveden je u knjigu nestalih osoba, tako da njegovo ime nije uklesano u kamen. Zvanična priča o smrti policajca Džordža Morgana jeste da je poginuo tokom čišćenja svog pištolja (istog onog rugera koji je prekratio Mister Dilonove muke), i budući da nije nastradao na radnom mestu, ni njegovo ime nije na spomeniku. Ime ti se ne može naći na kamenu zbog smrti usled nezvaničnog posla - to mi je jednom prilikom rekao Toni Šundist kad me je ugledao kako posmatram imena. “Verovatno je bolje tako”, rekao je. “U protivnom, ispred stanice bi bilo barem desetak spomenika.”

Poslednje uklesano ime na spomeniku jeste: Kertis K. Vilkoks. Jul 2001. Poginuo obavljajući svoju dužnost. Nije bilo baš prijatno videti očevo ime u komadu mermera kad je ono što si stvarno želeo - ono što ti je trebalo - bio baš taj otac, ali, i to je bilo nešto. Trebalo je uklesati i Enisovo ime kako bi ga ona kučka od njegove sestre mogla s vremena na vreme posećivati, ali njegovog imena nije bilo. Šta je ona imala? Imala je reputaciju grozne matore babe, eto šta, reputaciju osobe koja kad bi te videla zapaljenog na ulici, ne bi stala da se popiša na tu vatru i tako te spase. Godinama je bila trn u našem oku i nismo je voleli, ali smo je ipak sažaljevali. Dečku je ipak ostalo više nego njoj: on je barem znao da je njegov otac završio svoje, da se nikad neće vratiti, da neće jednog dana jednostavno ušetati i s posramljenim osmehom ispričati neku luđačku priču o pljački, kidnapovanju, odlasku u Tihuanu i bolesti koju je tamo zaradio.

Nisam imao nadu da ću uspešno završiti posao za danas. Nadao sam se da će istina učiniti stvari boljim {ona će te osloboditi, rekao je neko, verovatno neka budala), ali sam stekao utisak da ih je učinila još gorim. Satisfakcija je možda povratila mačku iz mrtvih, ali ja nisam mogao da primetim ni trunku satisfakcije na licu Neda Vilkoksa. Sve što sam video na njemu bila je neka vrsta tvrdoglave, umorne radoznalosti. Povremeno sam viđao sličan izraz na Kertisovom licu, naročito kad bi stajao u onom čuvenom položaju - raširenih nogu, čela pritisnutog uz staklo, razrokog pogleda i zamišljenog izraza lica - ispred jednih od velikih vrata na garaži B. Prema tome, nasleđe u krvi jeste najjača karika u lancu, zar ne? Ono što se prenosi s jedne generacije na drugu, dobre stvari ovde, loše stvari tamo, potpuna katastrofa nešto dalje…

Rekao sam: “Koliko mi znamo, Brajan Lipi je jednostavno otišao u potragu za boljim životom. To bi nekako moglo da bude najbliže istini, i niko ne može biti toliko siguran da tvrdi suprotno. U svakom slučaju, loše uvek ide ruku pod ruku s dobrim. Možda je njegov nestanak tog dana spasio život njegovoj devojci.”

“Sumnjam u to”, promrmljao je Hjudi. “Kladim se da je njen sledeći momak bio isti kao Brajan Lipi, samo s drugačijom frizurom. Takve biraju momke koji ih tuku sve dok im ne izmene lični opis. Kao da jedino mogu videti sebe s masnicama po licu i rukama.”

“Nikada nije podnela prijavu za njegov nestanak, ako ti to nešto znači”, rekla je Sirli. “Barem nije prošla kroz moje ruke, a ja pregledavam i gradske i okružne prijave. Niti je to učinio bilo ko iz njegove porodice. Ne znam šta se dogodilo s njom, ali je imala sreće što se tako lako izvukla.”

“Ti ne veruješ da se on jednostavno provukao kroz slomljeni prozor na patrolnim kolima i pobegao, zar ne?” Ned je upitao Hjudija. “Mislim, bio si prisutan.”

“Ne”, rekao je Hjudi. “Stvarno ne verujem da je pobegao, ali moje mišljenje nije važno. Upravo je to ono što narednik čitavo veče pokušava da utuvi u tu tvoju tvrdoglavu glavu: mi ne znamo.”

Činilo se kao da ga dečko uopšte nije čuo. Okrenuo se prema meni. “Šta je s mojim ocem, Sendi? U šta je on verovao kad je Brajan Lipi bio u pitanju?”

“On i Toni su verovali da je Brajan Lipi završio na istom mestu gde su završili Enis Raferti i voluharica Džimi. Što se tiče leša onog stvorenja koje su ubili tog dana…”

“Prokletnik je brzo istrulio”, rekla je Širli oštrim glasom. “Postoje fotografije, ali to su, uglavnom, snimci nečega što bi moglo da bude bilo šta, uključujući i prevaru. Možeš da ih gledaš koliko god hoćeš, ali one ti ne pokazuju taj momenat kad je stvorenje pokušavalo da pobegne od Mister Dilona - koliko se brzo kretalo ili koliko je vrištalo. Zapravo, ne pokazuju ti ništa. Niti mi možemo to ispričati na način na koji bi razumeo. To se jasno vidi na tvom licu. Znaš li zašto je prošlost zaista prošlost, dušo?”

Ned je odmahnuo glavom.

“Zato što se ne može promeniti.” Bacila je pogled na svoju paklu cigareta. Šta god da je u njoj videla, zadovoljno je klimnula glavom, vratila ju je u tašnu i ustala. “Idem kući. Imam dve mačke koje je trebalo da nahranim pre tri sata.”

I to je bila Širli - ili prava američka riba, kako ju je Kertis oslovljavao kad joj se želeo dodvoriti. Bez muža (nekada ga je imala, odmah po završetku srednje škole), bez dece, samo sa dve mačke. Kao i ja, bila je u braku s četom D. Drugim rečima, bila je kliše na dve noge: kome se ne sviđa, ne mora da gleda.

“Širi?”

Okrenula se prema molećivom zvuku Nedovog glasa. “Šta je, srce?”

“Da li ti se sviđao moj otac?”

Spustila je ruke na njegova ramena, sagnula se, i poljubila ga u čelo. “Volela sam ga, dečko. A volim i tebe. Rekli smo ti sve što smo mogli i to nije bilo lako. Nadam se da smo ti bili od pomoći.” Zastala je. “Nadam se da je dovoljno.”

“I ja se nadam”, rekao je Ned.

Širli mu je na trenutak stisnula ramena, kao da ga ohrabruje. Onda je povukla ruke i uspravila se. “Hadsone Rojere, da li bi otpratio damu do kola?”

“Sa zadovoljstvom”, rekao je Hjudi i prihvatio njenu ispruženu ruku. “Vidimo se sutra, Sendi? Još uvek si u dnevnoj smeni?”

“Čim svane”, rekao sam. “Sve ćemo ponoviti.”

“Onda bi bilo bolje da odeš kući i naspavaš se.”

“To ću i učiniti.”

Hjudi i Širli su otišli. Ned i ja smo ostali da sedimo na klupi, odakle smo ih posmatrali kako odlaze. Mahnuli smo im dok su prolazili kolima - Hjudi u svom ogromnom starom njujorkeru, a Širli u svojoj maloj šubari s nalepnicom MOJA KARMA PREGAZILA JE MOJU DOGMU. Kada su skrenuli iza ćoška stanice i nestali s vidika, uzeo sam svoju paklicu cigareta i bacio pogled unutra: bila je samo jedna. Još samo ova i preŠta jem s pušenjem. Da, da, to govorim već deset godina.

“Stvarno mi više ništa ne možeš reći?” upitao je Ned tihim, razočaranim glasom.

“Ne. Nikad ne bi mogao da od ovoga napraviš predstavu, zar ne? Nema trećeg čina. Narednih pet godina, Toni i tvoj otac su eksperimentisali još nekoliko puta, i konačno upoznali Bibija Rota s našom malom tajnom. Tvoj otac je ubeđivao Tonija, a ja sam, kao i obično, bio zarobljen između njih. Moram ti reći istinu: nakon što je Brajan Lipi nestao i Mister Dilon umro, bio sam protiv svakog eksperimentisanja s bjuikom. Smatrao sam da ga samo moramo držati na oku, i ponekad moliti boga da se raspadne sam od sebe, ili da se vrati tamo odakle je došao. Naravno, smatrao sam i da moramo ubiti sve ono što bi izašlo iz njega i počelo da trči po garaži tražeći način da pobegne.”

“Da li se to ikad dogodilo?”

“Misliš na još jednog rozikastog ET-ja? Nije.”

“A Bibi? Šta je on imao da kaže?”

“Saslušao je Tonija i tvog oca, bacio još jedan pogled, i otišao. Rekao je da je suviše star da bi se hvatao u koštac s nečim što je toliko van njegovog poimanja sveta i načina na koji taj svet funkcioniše. Rekao im je da namerava da izbriše bjuik iz svog sećanja, i molio je i Tonija i Kertisa da učine to isto.”

“Zaboga! Taj tip je bio naučnik? Isuse, pa trebalo je da bude opčinjeni” “Tvoj otac je bio naučnik!” rekao sam. “Amater, svakako, ali dobar amater. Stvari koje su izlazile iz bjuika i njegovo neverovatno interesovanje za sam bjuik jesu stvari koje su ga učinile naučnikom. Na primer: seciranje one spodobe slične šlepom mišu. Koliko god to izgledalo ludo, bilo je i nečeg plemenitog u tom činu, kao poletanje braće Rajt u njihovom malom papirnom avionu. S druge strane, Bibi Rot… Bibi je bio mikroskopski mehaničar. Ponekad je predstavljao sebe upravo tako, i to s ponosom. On je bio osoba koja se pažljivo i savesno usredsredila na samo jednu vrstu saznanja, osoba koja je želela da razotkrije samo jednu malu površinu. Mehaničari mrze misterije. Naučnici - naročito naučnici amateri - obožavaju misterije. Tvoj otac je imao dve ličnosti u sebi: policajca koji je mrzeo misterije i poznavaoca roudmastera koji je… pa, dovoljno je reći da je tvoj otac bio potpuno drugačiji kad je bio ova druga ličnost.”

“Koja ti se verzija više sviđala?”

Razmišljao sam šta da mu odgovorim. “To je kao kad dete pita svoje roditelje da li više vole njega ili njegovu sestru. Pitanje nije fer. Ipak, plašio sam se amatera Kertisa. Pomalo je plašio i Tonija.”

Dečko se zamislio nad mojim odgovorom.

“Pojavilo se još nekoliko stvari”, rekao sam. “Godine 1991, pojavila se ptica s četvoro krila.”

“Četvoro…”

“Tako je. Nakratko je poletela, udarila u jedan od zidova, i pala mrtva na beton. U jesen 1993, odmah nakon jednog od onih svetlotresa, otvorila su se vrata od gepeka koji je bio do pola napunjen zemljom. Kert nije želeo ništa da dira kako bi video šta će se desiti, i Toni se u prvi mah složio s njim, ali je onda sve počelo jezivo da smrdi. Nisam znao da se zemlja može sagraditi, ali pretpostavljam da može, ako potiče s izvesnog mesta. I tako… ovo će ti zvučati potpuno ludo, ali mi smo zakopali zemlju. Je’l možeš da veruješ?”

Klimnuo je glavom. “I da li je moj otac neprekidno motrio na mesto gde ste je zakopali? Naravno da jeste. Samo da bi video hoće li nešto da nikne iz nje.”

“Mislim da se nadao onim čudnim ljiljanima.”

“Je l’ imao sreće?”

“Pretpostavljam da to zavisi od onoga šta podrazumevaš pod srećom. Ništa nije niklo, toliko ti mogu reći. Zemlja iz gepeka otišla je pod zemlju nedaleko od mesta gde smo zakopali Mister Dilona i alatke. Što se tiče čudovišta, ono što se nije pretvorilo u kašu završilo je u aparatu za spaljivanje. Zemlja pod koju smo zakopali zemlju iz gepeka i dalje je gola.

Svakog proleća po neka biljka pokušava da se probije, ali su do sada sve uginule. Pretpostavljam da će se to s vremenom ipak promeniti.”

Stavio sam poslednju cigaretu u usta i pripalio je.

“Nekih godinu i po dana nakon pojavljivanja zemlje, izašao je još jedan crveni gušter - mrtav. On je bio poslednji. Unutra je još uvek trusno područje, ali ovih dana zemlja ne podrhtava onako snažno kao nekada. Ne bi valjalo da čovek bude previše opušten u blizini bjuika, kao što ne valja biti opušten pored stare puške samo zato što je zarđala i prašnjava, ali je verovatno sasvim dovoljno preduzeti razumne mere bezbednosti. Jednog dana - tvoj otac je verovao u to, Toni je verovao, a i ja verujem - taj stari automobil će stvarno da se raspadne. I to odjednom, kao u bajkama za decu.”

Pogledao me je zbunjeno, kao da nema pojma o čemu govorim. Živimo u izopačenim vremenima. Zatim je rekao: “Mogu da ga osetim.”

Nešto što je bilo u tonu njegovog glasa žestoko me je uzdrmalo, i ja sam ga oštro pogledao. Pomislio sam kako još uvek izgleda mlađe nego što bi trebalo sa svojih osamnaest godina. Samo običan dečak, ništa više od toga, s prekrštenim nogama i licem obasjanim mesečinom. “Jel’ možeš?” upitao sam.

“Da. Zar ti ne možeš?”

Pretpostavljao sam da su svi državni policajci čete D koji su godinama prolazili pored garaže B osećali moć koja je ležala unutra. Kao što ljudi koji žive na obali ponekad osećaju pokrete mora, i doživljavaju plimu i oseku kao neku vrstu sata koji određuje kucanje njihovih srca. On je toliko postao naša svakodnevnica da smo ga primećivali koliko i svoje noseve i oblike koji leže na dnu naših vidnih polja. Međutim, ponekad je privlačenje bilo snažnije, i nekako ti je stvaralo bol.

“Dobro”, rekao sam, “hajde da kažemo da osećam. Hjudi je sigurno osećao. Šta misliš, šta bi mu se dogodilo onog dana da Širli nije vrisnula baš u pravom trenutku? Šta bi mu se desilo da se uvukao u gepek kao što je rekao da je nameravao?”

“Stvarno si tek večeras čuo tu priču, Sendi?”

Klimnuo sam glavom.

“Bez obzira na to, nisi izgledao uopšte iznenađeno.”

“Više me ništa ne iznenađuje kad je bjuik u pitanju.”

“Misliš da je stvarno nameravao to da uradi? Da se uvuče u gepek i zalupi vrata za sobom?”

“Da. Samo što mislim da on nije imao ništa s tim. Nešto ga je vuklo - privlačilo. Bilo je jače u to vreme, ali je i dalje prisutno.”

Nije odgovorio na to. Samo je nastavio da posmatra garažu B.

“Nisi mi odgovorio na pitanje, Nede. Šta misliš šta bi mu se dogodilo da je ušao u gepek?”

“Ne znam.”

Pretpostavljam da je to bio sasvim razuman odgovor - detinjasti odgovor, svakako, deca to stalno govore, - ali mi je svejedno bio mrzak. Odbacio je fudbalsku ekipu, ali se činilo da nije zaboravio sve što je tamo naučio o izvrdavanju i izbegavanju. Povukao sam dim i osetio ukus vrelog sena: brzo sam ga izduvao. “Ne znaš.”

“Ne”

“Nakon Enisa, Džimija i, verovatno, Brajana Lipija - ti ne znaš.”

“Ne odlazi baš sve na neko drugo mesto, Sendi. Uzmimo za primer drugu voluharicu. Rozali ili Rozalin, ili kako se već zvala.”

Uzdahnuo sam. “Neka ti bude. Idem do Kantri Veja da večeram. Možeš sa mnom, ali samo ako mi obećaš da je s ovom pričom završeno i da možemo razgovarati o nečemu drugom.”

Nakratko je promislio, zatim odmahnuo glavom. “Mislim da ću poći kući. Moram da razmislim o svemu.”

“Važi, samo nemoj da deliš svoja razmišljanja s majkom.”

Izgledao je tako šokirano da sam se jedva suzdržao da se ne osmehnem. “Zaboga, ne!”

Ipak sam se nasmejao i potapšao ga po ramenu. Senke su nestale s njegovog lica, i odjednom je bilo moguće ponovo zavoleti tog dečka. Što se tiče njegovih pitanja i detinjastog insistiranja da priča mora imati kraj i da kraj mora pružiti nekakav odgovor, znao sam da će se vreme pobrinuti za to. Možda sam i ja očekivao previše sopstvenih odgovora. Imitacije života koje gledamo u filmovima ulivaju nam ideju da se ljudsko postojanje sastoji od otkrovenja i naglih promena u duši. Mislim da prihvatamo - barem donekle - tu ideju onda kad se konačno dočepamo odraslog doba. Možda se takve stvari povremeno i događaju, ali mislim da je veći deo toga čista laž. Životne promene dolaze postepeno i polako. Dolaze onako kako moj najmlađi nećak diše kad je u najdubljem snu; ponekad osetim nagon da spustim ruku na njegove grudi samo da bih se uverio da je još uvek živ. Posmatrano s tog stanovišta, ćela ideja o radoznalim mačkama koje dobijaju satisfakciju izgleda pomalo besmislena. Svet retko završava svoje priče Ako su me dvadeset tri godine zajedničkog života s bjuikom naučile nečemu, onda su me naučile upravo tome. U tom trenutku, Kertisov sin izgledao je kao osoba koja je možda napravila korak ka ozdravljenju. Možda i dva. I kao da to nije bilo dovoljno zajedno veče, imao sam još i svoje lične probleme.

“Dolaziš sutra, zar ne?” upitao sam.

“Čim svane, naredniče. Sve ćemo ponoviti.”

“Onda bi možda bilo bolje da otkažeš svoje razmišljanje i pokušaš da se, umesto toga, malo naspavaš.”

“Pretpostavljam da mogu pokušati.” Nakratko mi je dodirnuo ruku. “Hvala, Sendi.”

“Nema problema.”

“Ako sam se poneo kao budala…”

“Nisi”, rekao sam. Jeste se poneo kao budala, i to u više navrata, ali mislim da nije bio u stanju da se odupre tome. U njegovim godinama, mislim da bih se ja poneo kao još veća budala. Posmatrao sam ga dok je odlazio do automobila koji je nekada pripadao njegovom ocu, do očuvanog bel era koji je otprilike bio isto godište kao i onaj u našoj garaži, ali svakako manje živahan. Zastao je na sredini parkinga i bacio pogled na garažu B, a ja sam zastao u prinošenju skoro dogorele cigarete do svojih usana kako bih video šta će učiniti.

Nastavio je dalje, ne prilazeći garaži. Dobro. Odlično. Povukao sam poslednji smrtonosni dim, pomislio da cipelom ugasim opušak, ali sam je umesto toga ubacio u konzervu gde se nalazilo barem još dvesta takvih opušaka. Drugi su mogli da gase svoje cigarete na betonu ako im je to bila volja - Arki bi ih svejedno očistio, - ali je bilo bolje da ja to ne radim. Na kraju krajeva, ja sam bio narednik, momak koji je sedeo u velikoj fotelji.

Ušao sam u stanicu. Stefani Koluči sedela je u dispečerskoj kabini, zauzeta ispijanjem koka-kole i listanjem časopisa. Kada me je ugledala, spustila je konzervu i poravnala suknju preko kolena.

“Šta ima, dušo?” upitao sam.

“Ništa značajno. Veza se poboljšava, mada ne onom brzinom kojom se to obično događa nakon… jednog od onih. Dovoljno je dobra da sve držim pod kontrolom.”

“A šta to držiš pod kontrolom?”

“Jedinica 9 odgovara na zapaljeni automobil na izlazu 1-87. Mek kaže da se zapalio kao neonski znak; vozač je prodavač koji se uputio u Klivlend, i odbija da se podvrgne testu na alkohol. Jedinica 16 je na mestu mogućeg obijanja u Statler Fordu. Džef Katler ispituje divljaštvo u statlerskoj osnovnoj školi, ali on samo pomaže: lokalna policija je zadužena za taj slučaj.”

“To je sve?”

“Pol Laving je pošao kući svojim patrolnim kolima: sin mu ima napad astme.”

“Možda zaboraviš da staviš to u svoj izveštaj.”

Stefi me je prekorno pogledala, kao da nije bilo potrebe da joj to govorim. “Šta se dešava u garaži B?”

“Ništa”, rekao sam. “Pa, ništa značajno. Stanje se stabilizuje. Ja odlazim. Ako se bilo šta dogodi, samo…” Zastao sam, nekako sav prestravljen.

“Sendi?” upitala je. “Je V nešto nije u redu?”

Malo je falilo da kažem Ako se bilo šta dogodi, samo pozovi Tonija Šundista, kao da nije prošlo dvadeset godina i kao da stari narednik nije bezumno balavio ispred televizora u statlerskom staračkom domu. “Sve je u redu”, rekao sam. “Ako se bilo šta dogodi, pozovi Frenka Soderberga. Njegov je red u velikoj fotelji.”

“Nema problema, gospodine. Prijatno veče.”

“Hvala, Stef, i tebi takođe.”

Dok sam izlazio iz stanice, bel er je polako skliznuo na prilaz dok je jedna od grupa koje je Ned voleo - Vilko, ili možda Džejhoks - treštala iz specijalno ugrađenih zvučnika. Mahnuo sam mu, i on mi je uzvratio s osmehom na licu. I to baš slatkim osmehom. Još jednom mije bilo teško da poverujem da sam bio tako ljut na njega.

Prišao sam garaži i zauzeo položaj raširenih nogu. Iz nekog razloga, taj položaj čini da se osećaš kao republikanac koji je spreman da pokaže svoj prezir prema domaćim dobrostojećim drznicima, ili strancima koji pale svoje zastave negde s druge strane okeana. Bacio sam pogled unutra. Nemo je stajao ispod svetla, bacajući senku kao da je običan, debeo i luksuzan automobil s belim trakama na gumama, s prevelikim volanom i s kožom koja je odbijala prašinu i lečila svoje ogrebotine - to se sada događalo znatno sporije, ali se ipak događalo. Ulje je u redu, rekao je čovek pre nego što je zašao za ćošak; to su bile njegove poslednje reči, a kola su i dalje bila tu, kao umetnički predmet nekako zaboravljen u zatvorenoj galeriji. Ruke su mi se naježile i osetio sam kako mi se stežu jaja. Imao sam onaj suvi ukus u ustima koji obično imam kad znam da sam u opasnosti. Nije brujao niti je svetleo, temperatura je ponovo bila normalna, ali sam svejedno osećao kako me privlači, kako mi šapuće da uđem i bacim pogled. Mogu ti pokazati razne stvari, šaputao je, naročito sad kad smo ostali sami. Posmatrajuči ga na taj način, osećajući negde duboko u sebi njegovo dozivanje koje je odzvanjalo u mom stomaku i srcu, konačno sam nešto shvatio: ljutio sam se na Neda jer sam se plašio za njega - naravno. Bjuik je rađao čudovišta, jeste, ali ponekad si ipak imao želju da uđeš unutra, kao kad poželiš da baciš pogled preko ivice dok stojiš na uzvišenju, ili se zagledaš u otvor na svom pištolju i vidiš kako se šupljina na kraju cevi pretvara u oko. Jedna stvar te je posmatrala, samo tebe i nikog više. U tim trenucima, bilo je besmisleno pokušavati da razmišljaš razumno, ili pokušavati da razumeš neurotično privlačenje; bilo je najbolje da se jednostavno udaljiš od ivice, vratiš pištolj u futrolu, odvezeš se daleko od garaže - daleko od garaže B. Sve dok se ne nađeš van dometa tog tihog šaputanja. Ponekad je bežanje sasvim prihvatljiv odgovor.

Ipak, ostao sam pored prozora još koji trenutak, osećajući udaljeno odzvanjanje u glavi i srcu, i posmatrao ponoćno plavi bjuik roudmaster. Onda sam se udaljio, duboko udahnuo noćni vazduh, i gledao u mesec sve dok nisam došao k sebi. Kada sam se konačno pribrao, otišao sam do svojih kola, ušao unutra, i odvezao se.

Nije bilo gužve u Kantri Veju. Uopšte tih dana nije bilo mnogo ljudi, čak ni petkom i subotom uveče. Restorani pored Volmarta i novog statlerskog tržnog centra uništavaju privatne restorančiće isto kao što novi bioskop na putu 32 uništava stari bioskop Dragulj.

Kad sam ušetao, ljudi su pogledali, kao i uvek, u mom pravcu. Samo što oni, zapravo, gledaju u moju uniformu. Dvojica momaka - jedan zamenik šerifa, drugi okružni tužilac - pozdravili su se sa mnom i rukovali. Tužilac je upitao da li bih se pridružio njemu i njegovoj ženi, ali ja sam se zahvalio i odbio pod izgovorom da imam sastanak. Sama ideja da budem s ljudima, da ponovo pričam priče (koliko god te priče bile bezazlene) činila je da osećam mučninu.

Seo sam za jedan zasebni sto pri dnu glavne prostorije, i Sintija Geris je prišla da zapiše moju narudžbinu. Bila je to lepa plavuša s krupnim i prelepim očima. Kad sam ušao, primetio sam je dok je nekome spremala porciju sladoleda, i bio sam dirnut kad sam video da je, između isporučivanja sladoleda i donošenja mog jelovnika, našla vremena da otkopča gornje dugme na svojoj uniformi kako bi se videlo malo srebrno srce u udubljenju ispod vrata. Nisam znao da li je to učinila zbog mene ili je to bio samo odgovor na moju uniformu. Nadao sam se da je zbog mene.

“Hej, Sendi, gde si išao u poslednje vreme? U Oliv Garden? Autbekl Makaroni Grill Neko od njih?” Šmrcnula je prezrivo.

“Nipošto, samo sam večerao kod kuće. Šta je večerašnji specijalitet kuće?”

“Piletina i sos, punjene školjke s mesom - po mom skromnom mišljenju, i jedno i drugo je prilično teško za ovakvu noć - i prženi bakalar. Sve što možeš pojesti košta dolar više. Znaš i sam.”

“Mislim da ću ipak uzeti samo čizburger, i pivo da ga sperem.”

Zapisala je narudžbinu u svoj notes i zamišljeno se zagledala u mene. “Da li ti je dobro? Izgledaš umorno.”

“I jesam umoran. Inače sam dobro. Je P dolazio večeras neko iz čete D?”

“Džordž Stankovski je svratio nešto ranije. Osim njega, samo ti, srce. Mislim, što se tiče policajaca. Pa, oni momci tamo, ali…” Slegnula je ramenima kao da želi reći da oni nisu pravi policajci. Ispostavilo se da se slažem s njom.

“Pa, ako pljačkaši ulete, sam ću se pozabaviti njima.”

“Ako ostave dobru napojnicu, heroju, pusti ih da pljačkaju”, rekla je. “Doneću ti pivo.” Brzo je otišla, vrckajući zadnjicom ispod bele najlonske uniforme.

Pit Kvinlend, pravi vlasnik restorana, odavno je preminuo, ali su mali džu-boks aparati koje je instalirao još uvek bili poređani duž zidova zasebnih odeljaka. Spisak pesama nalazio se u nekoj vrsti providne knjižice, a na vrhu su se nalazile male hromirane poluge pomoću kojih si okretao strane. Te prastare naprave nisu više radile, ali je bilo teško odupreti se vrtenju poluga, okretanju strana, i čitanju naziva pesama koji su bili ispisani na malim nalepnicama rože boje. Barem polovina pesama pripadala je Pitovom obožavanom pevaču, brze numere poput Veštice i Večeras je sreća biti dama. FRENK SINATRA, pisalo je na malim rože nalepnicama i, odmah ispod, manjim slovima: NELSON ZAGONETKA. Druge pesme bile su one stare rokenrol balade koje potpuno zaboraviš istog trenutka kad nestanu s top-lista, one koje nikada ne puštaju na stanicama specijalizovanim za stare pesme, iako bi čovek pomislio da i za njih ima mesta. Uostalom, koliko puta možeš čuti Brendi (ti si fina devojka) pre nego što počneš da vrištiš? Listao sam stranice džu-boksa, posmatrajući melodije koje ubačeni novčić više ne može da oživi. Vreme neumitno prolazi. Ako si dovoljno tih, možeš da čuješ kako se sporo i bolno vuče uz tebe.

Ako se iko bude raspitivao o bjuiku 8, recite im da je zaplenjen. Bile su to reči starog narednika koje je izgovorio one noći kad smo se sastali u zadnjoj sobi ovog restorana. Do tada su kelnerice već otišle kući i mi smo se sami posluživali pivom, sami svodili račune, ali smo ih kasnije izmirili do poslednje pare. Častan sistem, zašto da ne? Bili smo časni ljudi, vršili smo svoju dužnost onako kako smo najbolje umeli. Još uvek to činimo. Mi smo državna policija Pensilvanije, shvatate li? Pravi ratnici s asfalta. Kao što je Edi umeo da kaže - dok je bio mlađi i znatno mršaviji - Ovo nije samo posao, ovo je jebena avantura.

Okrenuo sam stranu. Ugledao sam Srce od stakla od BLONDI.

Što se ovoga tiče, nezvanično ne možeš daleko da doguraš. Još mudrih reči iz usta Tonija Sundista, izgovorenih dok su plavi oblaci dima od cigareta polako lebdeli ka tavanici. U to vreme, svi su pušili, osim možda Kertisa, i pogledaj samo šta se njemu dogodilo. Iz velikih zvučnika čula se Sinatrina pesma Jedan za moju dušu, a iz kuhinje je dopirao slatkasti miris roštiljskog mesa. Stari narednik čvrsto je verovao u to ’’nezvanično” sranje, barem kad je bjuik bio u pitanju, sve dok mu nije popustio um - u prvi mah, nekoliko ćelija tokom noći, onda čitave skupine ćelija, i na kraju sve ćelije. Ono što nije zvanično ne može ti naškoditi, rekao mi je jednom prilikom, i to onda kad je postalo jasno da ću ja uskočiti na Tonijevo mesto i zavaliti se u njegovu veliku fotelju. Ipak, večeras je sve bilo zvanično, zar ne? Da, baš sve. Otvorio sam usta i sve ispričao. S malom pomoći svojih prijatelja, kaže ona pesma. Sve smo ispričali tom momku koji je još uvek bio izgubljen u svom bolu, ali i potpuno sluđen od radoznalosti, uprkos tom bolu. Izgubljen momak? Možda. Na TV-u, priče poput Nedove imaju srećan završetak, ali vam mogu reći da život u Statleru, u Pensilvaniji, imaju veoma malo sličnosti sa srceparajućim ekranizovanim lažima. Rekao sam sebi da sam svestan rizika, ali sam se sada pitao da li je to zaista bila istina. Činjenica je da nikad ne jurišamo napred uvereni u neuspeh, zar ne? Činimo to jer smatramo da ćemo postati heroji, ali u većini slučajeva stanemo na grabulje sakrivene u travi i završimo s drškom među očima.

Ispričaj mi šta se dogodilo kada ste secirali slepog miša. Ispričaj mi o ribi.

Evo je i Zaklinjem svoju ljubav od DŽONIJA EJSA.

Odbacujem u stranu svaki napor koji sam učinio - koji je bilo ko od nas učinio - da bih ukazao na to da ova lekcija nema veze s učenjem, već s oslobađanjem - s nastavljanjem. Čudi me da nam nije pročitao naša prava; pa zar nije čitavo veče proteklo u ispitivanju koliko i u pripovedanju o dobrim starim vremenima kada je njegov otac još bio živ? Mlad i živ?

Još uvek sam osećao mučninu. Mogao bih da popijem pivo koje će Sintija doneti, možda će mehurići biti od neke pomoći, ali da pojedem čizburger? Bolje ne. Godine su prošle od one noći kad je Kert secirao stvorenje slično šlepom mišu, ali ja sam se baš sada setio kako je rekao Znatiželjni umovi žele znati i zatim zario skalpel u spodobino oko. Začuo se praskajući zvuk i oko se potom izduvalo, cureći iz očne duplje kao crna suza. Toni i ja smo vrisnuh. I kako sam sada mogao da jedem čizburger, prisećajući se svega toga? Prestani, nema svrhe, rekao sam tada, ali se on nije zaustavio. Otac je bio jednako uporan koliko i sin. Hajde da bacimo pogled u donji stomak i onda smo završili, rekao je, samo što on nikada nije završavao. Bockao je, pipao, istraživao, proučavao, a bjuik ga je ubio zbog njegovog truda.

Pitao sam se da li je dečko svestan toga. Pitao sam se da li je razumeo da je bjuik roudmaster 8 ubio njegovog oca nesumnjivo isto kao što su Hjudi, Džordž, Edi, Širli i Mister Dilon ubili vrišteću nakazu koja je izašla iz bjuikovog gepeka 1988. godine.

Evo je i Bili ne budi heroj od BOA DONALDSONA I HEJVUDSA - nestala s top-lista, nestala iz naših srca.

Pričajte mi o šlepom mišu, pričajte mi o ribi, pričajte mi o ET.-u s rože gajtanima umesto kose, o biću koje je bilo sposobno da razmišlja, o biću koje se pojavilo opremljeno radio-aparatom. Pričajte mi i o mom ocu, jer se moram suočiti s njim. Naravno da moram, vidim njegov život na svom licu i njegov duh u svojim očima svaki put kad se ujutro brijem ispred ogledala. Ispričajte mi sve… ali mi nemojte reći da nema odgovora. Nemojte se usuditi da mi to kažete. Odbijam to. Ja to ne priznajem.

“Ulje je u redu”, promrmljao sam i počeo nešto brže da okrećem hromirane poluge na malenom džu-boksu. Čelo mi je bilo vlažno od znoja. Osećaj mučnine bio je još naglašeniji. Želeo sam da ubedim sebe da je u pitanju prehlada, ili možda trovanje hranom, ali nije bilo ni jedno ni drugo, i ja sam to znao. “Prokleto ulje je u redu.”

Evo je i Indijana me želi, i Moja zelenooka dama, i Ljubav je plava. Pesme koje su nekako nestale s lica zemlje. Surfer Džo od SURFARISA.

Ispričajte mi sve, dajte mi odgovore, dajte mi jedan odgovor.

Dečko nam je sasvim jasno stavio do znanja šta želi, morao sam da mu odam priznanje za to. Tražio je to s nevinom, iskrenom sebičnošću izgubljenih i bolom uzdrmanih osoba.

Osim jednom.

Počeo je da se raspituje o jednom delu prošlosti… a onda je promenio mišljenje. Koji je deo bio u pitanju? Pokušao sam da ga iščeprkam iz sećanja, da ga izvučem na površinu, ali mi je on klizio iz ruku. Kad se to dogodi, nema svrhe nastavljati poteru. Moraš se povući i pustiti da se sećanje samo po sebi vrati u tvoju svest.

Listao sam stranice beskorisnog džu-boksa, od početka do kraja, i tako u krug. Male rože nalepnice slične jezicima.

Folk salata Eni od TONI JA DŽOA VAJTA i Pričajte mi o godini ribe.

Kada od BLIZANACA KALIN i Pričajte mi o sastanku koji ste održali, ispričajte mi sve, ispričajte mi sve osim jedne stvari koja može pritisnuti crvenu lampicu u vašim sumnjičavim policijskim umovima…

“Evo ga tvoje pivo…” počela je Sintija Geris i tiho se štrecnula.

Odvojio sam pogled od zanimljivih hromiranih poluga (do tada sam već bio skoro hipnotisan od stranica koje sam stalno prelistavao). Posmatrala me je s neskrivenim strahom na licu. “Sendi, imaš li temperaturu, dušo? Potpuno si mokar od znoja.”

I onda mi je sinulo. Priča o pikniku povodom Dana rada davne 1979. godine. Što smo više pričali, to smo više pili, rekao je Fil Kandleton. Imao sam glavobolju sledeća dva dana.

“Sendi?” Sintija je stajala pored stola s flašom piva i čašom. Sintija s otkopčanim gornjim dugmetom na uniformi kako bi mi pokazala svoje srce - da tako kažem. Bila je prisutna, ali i nije. Bila je godinama udaljena od mesta gde sam ja bio u tom trenutku.

Sva ta priča i nikakav zaključak, rekao sam, i priča se nastavila: dan na farmi Odejevih, između ostalog… i onda je dečko odjednom pitao… počeo da pita…

Sendi, tog dana na pikniku, da li je iko od vas pričao o…

I tu je zastao.

“Da li je iko od vas pričao o mogućnosti da ga uništite”, rekao sam. “To je pitanje koje nije dovršio.” Zagledao sam se u Sintijino uplašeno i zabrinuto lice. “Počeo je da pita i zatim stao.”

Da li sam stvarno pomislio da je priča za laku noć završena i da je Kertisov sin pošao kući? Da li sam stvarno pomislio da će s takvom lakoćom prihvatiti sve? Milju ili dve niz put, jedan automobil mimoišao se s mojim. Vraćao se u stanicu prilično brzo, skoro zabranjenom brzinom. Da li je to bio Kertisov bel er i da li je sin Kerta Vilkoksa bio za volanom? Da li se vratio nazad čim se uverio da smo svi otišli?

Bio sam siguran da je odgovor potvrdan.

Uzeo sam flašu piva sa Sintijinog poslužavnika, posmatrajući kako mi se ruka pruža i šaka sklapa oko grla flaše, kao što čovek ponekad vidi sebe u snovima. Osetio sam hladno grlo flaše među svojim zubima i pomislio na Džordža Morgana kako sedi na podu svoje garaže i udiše miris sveže pokošene trave. Taj divan zeleni miris. Popio sam pivo na iskap. Zatim sam ustao i spustio deset dolara na Silvijin poslužavnik.

“Sendi?”

“Nemam vremena za večeru”, rekao sam. “Zaboravio sam nešto u stanici.”

U pregradi svog ličnog automobila, držao sam kojakovo rotaciono svetio (na baterije). Stavio sam ga na krov čim sam izašao iz grada, i vozio preko sto dvadeset kilometara na sat, nadajući se da će crvena rotacija skloniti svakoga s mog puta. Nije bilo mnogo saobraćaja. Stanovnici zapadnog dela Pensilvanije uglavnom rano ležu tokom radnih dana. Bio sam samo četiri milje udaljen od stanice, ali mi se činilo da vožnja traje više od sat vremena. Stalno sam razmišljao o tome kako mi se srce stezalo svaki put kad bi Enisova sestra - Zmaj - ušetala u stanicu sa svojom razbarušenom crvenkastom kosom. Stalno sam razmišljao: Izlazi odavde, previše si blizu. A nije mi se čak ni sviđala. Koliko bi strašnije bilo suočiti se s Mišel Vilkoks, naročito ako bi bliznakinje, male Džejs, bile s njom?

Prebrzo sam skrenuo na prilaz, isto kao što su Edi i Džordž to učinili desetak godina ranije, želeći da se reše svog neprijatnog zatvorenika kako bi mogli da odu u Potinvil, gde se činilo da pola sveta neŠta je u dimu i vatri. Nazivi starih pesama - Srela sam ga u nedelju, Balski blic, Šećer šećer - vrteli su mi se bez ikakvog smisla po glavi. Budalasto, ali bolje i to nego da stalno zapitkujem sebe šta ću učiniti ako se ispostavi da je bel er stvarno u stanici, ali bez vozača; šta ću učiniti ako je Ned Vilkoks nestao s lica zemlje.

Bel er jeste bio u stanici, kao što sam znao da će biti. Parkirao ga je na mestu na kome je ranije stajao Arkijev pik-ap. I bio je prazan. To sam jasno video kad su moji farovi osvetlili drugi automobil. Nazivi pesama isparili su mi iz glave. Zamenila ih je hladnokrvna gotovost - ona koja nastupi sama po sebi, praznih ruku i bez plana, spremna na improvizaciju.

Bjuik je upotrebio svoju moć na Kertisovom sinu. Čak i dok smo sedeli s njim i sprovodili neku čudnu vrstu bdenja za njegovog oca, pokušavajući da mu budemo prijatelji, bjuik je pružio pipke ka njemu i zarobio ga. Ako je još uvek postojala šansa da ga povratim, bolje bi bilo da ne razmišljam toliko o svemu i svačemu.

Stef je, verovatno zabrinuta zbog crvenog rotacionog svetla umesto standardnih patrolnih svetala, provirila kroz zadnja vrata. “Ko je to? Ko je tamo?”

“Ja sam, Stef.” Izašao sam iz kola, ostavljajući ih parkirana na tom mestu, sa sve upaljenom crvenom rotacijom na krovu iznad vozačevog sedišta. Ako bi iko pojurio prilazom iza mene, to bi ih barem sprečilo da se zabiju u zadnji deo mog automobila. “Vrati se unutra.”

“Šta nije u redu?”

“Sve je u redu.”

“To je i on rekao.” Pokazala je prema bel eru, a zatim se vratila unutra.

Pod treperavom svetlošću rotacije, potrčao sam prema velikim vratima garaže B - toliko stresnih trenutaka u mom životu bilo je osvetljeno upravo takvim svetlima. Zaustavljenog pripadnika javnosti uvek plaše ta svetla. Nemaju predstavu kako se svetla odražavaju na nas i šta smo sve videli uz njihovu pomoć.

Uvek smo ostavljali upaljeno svetio u garaži, ali sada je unutra bilo svetlije nego obično, a i bočna vrata su zjapila otvorena. Pomislio sam da pođem ka njima, ali sam ipak nastavio svojim putem. Želeo sam da bacim pogled na borbeno polje pre nego što uradim bilo šta drugo.

Ono čega sam se najviše plašio bilo je da ću ugledati samo bjuik. Pogledavši unutra, ugledao sam nešto mnogo strašnije. Dečko je sedeo kod roudmasterovog ogromnog volana - sa smrskanim grudima. Na mestu gde mu se nalazila majica nije bilo ničega osim svetlokrvave krpe. Kolena su počela da mi klecaju, a onda sam shvatio da ono što sam video zapravo nije krv. Verovatno nije krv. Oblik je bio previše pravilan: prava crvena linija koja se protezala odmah ispod okrugle kragne njegove plave majice… a bilo je i ćoškova… pravilnih ćoškova pod uglom od devedeset stepeni.

Ne, nije bila u pitanju krv.

Konzerva benzina koju je Arki čuvao za svoju kosilicu.

Ned se pomerio, ijedna ruka mu se pojavila u vidnom polju. Kretala se sporo, sanjalački. Držao je beretu u njoj . Da li se on vozio naokolo s očevim oružjem u gepeku? Možda čak i u odeljku ispred suvozačevog sedišta?

Odlučio sam da to i nije od neke važnosti. Sedeo je u toj smrtonosnoj klopci s benzinom i pištoljem. Ubiti ili izlečiti, razmišljao sam. Nije mi palo na pamet da će možda u isto vreme pokušati i jedno i drugo.

Nije me video. Trebalo je da me vidi. Moje bledo, prestrašeno lice koje je ispunjavalo jedan od tih mračnih prozora trebalo je biti savršeno vidljivo s mesta gde je sedeo, kao i pulsiranje crvenog rotacionog svetla koje sam nabio na krov svog automobila. Nije video ništa od toga. Bio je isto onoliko hipnotisan koliko je to bio Hjudi Rojer kad je odlučio da se uvuče u roudmasterov gepek i zatvori vrata za sobom. Mogao sam to da osetim čak i napolju. To pulsiranje plime i oseke. Tu živahnost. Čak je bilo i reči u njoj. Pretpostavljam da sam ih možda izmislio kako bih ohrabrio sebe, ali skoro da to i nema veze jer ih je puls privlačio, puls koji smo svi mi, od samog početka, osećali u blizini bjuika. Bio je to puls koji je neko od nas - dečakov otac, na primer - osećao mnogo jače nego drugi.

Uđi unutra ili ostani napolju, govorio je glas u mojoj glavi, zvučeći savršeno nezainteresovano. Uzeću jednog ili dvojicu, a onda malo odspavati. Toliko ću još napraviti belaja pre nego što završim za sva vremena. Jednog ili dvojicu, nije mi važno koliko.

Bacio sam pogled na okrugli termometar okačen o tavanicu. Pre nego što sam krenuo u Kantri Vej, crvena igla je pokazivala šesnaest stepeni, ali sada je već pala na četrnaest. Dok sam je posmatrao, skoro da sam mogao da vidim kako pada još niže, i odjednom me je obuzelo toliko kristalno jasno sećanje da sam se stresao od straha.

Desilo se to na pušačkoj klupi. Ja sam pušio, a Kert je samo sedeo. Od kad je sama stanica proglašena nepušačkom zonom, pušačka klupa postala je, tokom dugih šest godina, mesto od čudnog značaja. Tamo smo išli kako bismo se dogovarali oko rasporeda dežurstava, kako bismo upoređivali beleške o našim slučajevima, ili raspredali o planovima za penziju i životno osiguranje. Karl Brundadž mi je upravo na pušačkoj klupi saopštio da ga žena napušta i da odvodi decu sa sobom. Dok je pričao, glas mu nije podrhtavao, ali suze su se nemilice slivale niz njegove obraze. Na klupi pored mene, Toni je sedeo s jedne, a Kert s druge strane (Isus i dva lopova, rekao je kroz svoj zlobni osmeh). Tad nam je Kert saopštio da će mene predložiti za narednika kad to mesto ostane upražnjeno usled njegovog odlaska u penziju. To jest, ako ja to želim. Njegove svetlucave oči jasno su govorile da zna da ja to želim. Kertis i ja smo klimnuli glavama, uglavnom bez reči. I upravo smo na pušačkoj klupi Kertis i ja vodili naš zadnji razgovor o bjuiku 8. Koliko je to bilo pre njegove smrti? Shvatio sam s nelagodnošću da se sve to izgleda dogodilo istog dana. To bi svakako objasnilo zašto je to živopisno sećanje budilo tako užasna osećanja u meni.

Da li razmišlja? upitao je Kertis. Sećam se jarkog jutarnjeg sunca na njegovom licu i - mislim, ali nisam siguran - kartonske šolje s kafom u njegovoj ruci. Da li posmatra i razmišlja, čeka povoljnu priliku, bira trenutak?

Skoro da sam siguran da nije tako, odgovorio sam tada, ali bio sam uznemiren. Skoro može imati raznorazna značenja, zar ne? Jedina reč koja verovatno ima još više značenja jeste reč ako.

Ali sačuvao je svoju najveću horor predstavu baš za trenutak kad je ovo mesto ostalo skoro potpuno prazno, rekao je Nedov otac s nekim brižnim tonom u glasu. Spustio je šolju s kafom kako bi mogao da se igra sa svojim stetson šeširom, što je inače bila njegova navika. Ako sam bio u pravu što se tiče toga dana, onda je samo pet sati delilo taj trenutak od odletanja tog istog šešira s njegove glave i krvavog leta u obližnju travu, gde će kasnije biti nađen okružen zgužvanim mekdonaldsovim omotačima i praznim limenkama koka-kole. Kao da je automobil znao. Kao da je sposoban da razmišlja, da posmatra, da čeka.

Tad sam se nasmejao. Bio je to onaj grubi ha-ha smeh koji nema mnogo veze s radošću. Rekao sam mu da načisto poludi kad se načne ta tema. Rekao sam: Sledeće što ćeš mi reći jeste da je bjuik poslao neki zrak, ili nešto slično, na onu norko cisternu koja se sudarila sa školskim autobusom.

Nije mi odgovorio rečima, ali mije očima postavio pitanje: Kako znaš da se to nije desilo?

I onda sam ja postavio dečakovo pitanje. Pitao sam…

Veoma duboko i prigušeno, začuo sam zvono za uzbunu u svojoj glavi. Udaljio sam se od prozora i prekrio lice šakama, kao da uklanjanjem bjuika s vidika mogu ukloniti i to privlačenje koje osećaš kao bol. Nisam želeo ni Neda da gledam, bledog i izgubljenog iza prevelikog volana. Uzeo ga je pod svoje i upravo sada je, nakratko, uzeo i mene. Pokušao je da me zbirni mnogobrojnim, starim i beskorisnim sećanjima. Nije bilo važno da li je, svesno ili nesvesno, čekao na priliku da ščepa Neda. Ono što je bilo važno jeste to da se temperatura u garaži brzo spuštala, skoro ponirala, i da je sada, baš sada, bio pravi trenutak da nešto preduzmem.

Možda bi trebalo da tražiš pojačanje, šapnuo je glas u mojoj glavi. Zvučao je kao moj glas, osim što to nije bio. Možda ima nekoga u stanici. Da sam na tvom mestu, proverio bih. Meni to nije ni od kakvog značaja. Uradiću još jednu pakost pre nego što zaspim, samo to mi je značajno. To je jedina stvar koja mi je važna. Zašto? Zato što mogu, šefe - samo zato što mogu.

Pojačanje mi se činilo kao dobra ideja. Sam bog zna da sam bio prestrašen pri samoj pomisli da ušetam sam u garažu B i priđem bjuiku u njegovom sadašnjem stanju. Ono što me je nateralo da se pokrenem bilo je saznanje da sam ja bio taj koji je sve to prouzrokovao. Ja sam bio taj koji je otvorio Pandorinu kutiju.

Otrčao sam do kolibe, ne zaustavljajući se ispred bočnih vrata iako sam osetio snažan i težak miris benzina. Znao sam Šta je uradio. Bilo je samo pitanje koliko je benzina prosuo pod automobil, a koliko je sačuvao u konzervi.

Vrata na kolibi bila su obezbeđena katancem. Koliba je godinama bila otvorena, kriva čelična ručica jednostavno proturena kroz rezu kako se vrata ne bi sama od sebe otvorila. I večeras je bila otključana. Kunem se da je to istina. Nije baš bilo dovoljno svetlosti napolju, ali sam uz pomoć svetla koje je dopiralo kroz bočna vrata garaže ipak uspeo jasno da vidim bravu. Kad sam posegnuo rukom ka njoj, čelična ručica je ušla u otvor na bravi i tiho škljocnula. Video sam kako se to događa… i osetio sam. Za samo jedan jedini trenutak, to pulsiranje se u mojoj glavi izoštrilo i usredsredilo. Kao da se moj mozak trudio da ostane u svesnom stanju.

Imam dva priveska za ključeve: najednom su policijski, a na drugom privatni. Bilo je nekih dvadeset ključeva na ’’zvaničnom privesku”, i ja sam upotrebio trik koji sam davno naučio, i to od Tonija Šundista. Pustio sam da mi ključevi padnu na dlan, kao čačkalice, a onda sam jednostavno počeo da ih opipavam, ne gledajući u njih. To ne uspeva svaki put, ali ovog puta jeste verovatno zato što je ključ za bravu na kolibi bio manji od ostalih, osim od onog koji je pripadao mom ormanu, a taj ključ ima kockastu glavu.

Onda sam čuo slabašno početno brujanje. Bilo je prigušeno, kao zvuk motora zakopanog ispod zemlje, ali se svejedno čuo.

Uzeo sam ključ koji su moji prsti pronašli i ugurao ga u bravu. Čelična ručica se ponovo podigla. Iščupao sam je iz reze i bacio na zemlju. Zatim sam otvorio vrata od kolibe i ušao unutra.

U tom malom skladišnom prostoru osećala se ona nepomična i razorna vrelina koja se obično sreće na tavanima i u barakama dugo zaključanim na visokim temperaturama. Niko više nije zalazio u nju, barem ne često, ali stvari koje su se nakupile tokom godina (osim boje, razređivača i drugih zapaljivih stvari koje su savesno uklonjene) još uvek su se nalazile unutra i mogao sam da ih vidim na blagoj svetlosti: gomile časopisa, i to uglavnom muških (žene misle da mi volimo da gledamo gole žene, ali mislim da nam se više sviđaju alati), kuhinjska stolica s polomljenim sedištem, jeftini policijski radio iz Radio Šeka, video-kamera - sa nesumnjivo mrtvom baterijom - na svojoj polici pored stare kutije s neiskorišćenim kasetama. Nalepnica za kola bila je zalepljena na jedan od zidova: PRUŽITE PODRŠKU MENTALNO HENDIKEPIRANIM - IZVEDITE AGENTA FBI NA RUČAK. Osećala se prašina. Taj puls, koji je ujedno bio i bjuikov glas, odzvanjao je u mojoj glavi sve jače i jače.

S tavanice je visila sijalica i prekidač se nalazio na zidu, ali ja nisam ni pokušao da upalim svetio. Palo mi je na pamet da je sijalica verovatno gotova, ili da je prekidač dovoljno živahan da me udari struja.

Vrata su se snažno zalupila iza mene, zaklanjajući mesečinu koja je osvetljavala prostor unutar kolibe. To je bilo nemoguće, jer uvek su se naglo širila na drugu stranu kad su se ostavljala otvorena. Svi smo to znali. Zato smo i ostavljali bravu delimično zaključanom. Međutim, večeras je to nemoguće postalo stvarnost. Sila koja je živela u bjuiku želela je da ostanem u mraku. Možda je mislila da će me mrak nekako usporiti.

Ali nije. Do tada sam već bio ugledao ono što mije trebalo: kotur žutog konopca, još uvek okačen na zidu pored nekih starih kablova i traka. Video sam još nešto. Nešto što je Kertis Vilkoks stavio na policu blizu video- kamere nedugo posle pojavljivanja ET-ja s rože gajtanima.

Uzeo sam tu stvar, gurnuo je u zadnji džep od pantalona, zgrabio žuti konopac sa zida, i ponovo izleteo napolje. Odjednom se ispred mene stvorila mračna prilika i malo je falilo da vrisnem. U jednom trenutku bio sam siguran da je to onaj čovek u crnom kišnom mantilu s crnim šeširom na glavi, isti onaj s nakaznim uvetom i ruskim akcentom. Međutim, kad je strašilo progovorilo, akcenat je bio čisto švedski.

“Prokleti dečko se vratio”, šapnuo je Arki. “Bio sam na pola puta do kuće, a onda sam samo okrenuo kola i vratio se. Nekako sam znao. Jednostavno sam…”

Prekinuo sam ga tada, rekao mu da se skloni u stranu, i otrčao iza ćoška garaže B s žutim konopcem obmotanim oko ruke.

“Ne ulazi unutra, naredniče!” rekao je Arki. Mislim da je možda pokušavao da vikne, ali je bio previše uplašen da bi uneo dovoljno snage u svoj glas. “Prosuo je benzin i ima pištolj, video sam svojim očima.”

Zaustavio sam se kod vrata, skinuo konopac s ruke, i počeo da vezujem jedan kraj za jaku kuku koja je tu bila ukucana, a onda sam, umesto toga, predao konopac Arkiju.

“Sendi, jel’ ga osećaš?” upitao je. “I radio je potpuno poludeo, sama statika, kroz prozor sam čuo kako Stef proklinje sve živo.”

“Nema veze. Zaveži kraj tog konopca. Upotrebi kuku.”

“Molim?”

“Čuo si me.”

Držao sam drugi kraj konopca, onda sam ga vezao oko struka i nekoliko puta čvrsto stegnuo u čvor. Bio je to čvor za vešala - rekao mi je Kert jednom prilikom - i nije bilo šanse da popusti.

“Naredniče, ne možeš to da radiš.” Arki je pokušao da me uhvati za rame, ali bez stvarne snage.

“Zaveži taj kraj i čvrsto drži konopac”, rekao sam. “Šta god da se desi, ne ulazi unutra. Ako mi…” Ipak nisam hteo da kažem Ako mi nestanemo, jer nisam želeo da čujem sebe kako izgovaram te reči. “Ako se bilo šta dogodi, reci Stef da pusti šifru D čim radio proradi.”

“Isuse!” Arki je zvučao stvarno prestravljeno. “Jesi li poludeo? Zar ne možeš da ga osetiš?”

“Osećam ga”, rekao sam i ušao unutra. Dok sam hodao, neprekidno sam drmao konopac, moleći boga da se ne zakači o nešto. Osećao sam se kao ronilac koji kreće u neku neistraženu dubinu i provera dovod vazduha ne zato što misli da će mu to pomoći već zato što mora barem nešto da radi, nešto što će mu skrenuti misli sa bića koja plivaju u crnilu, gde nema svetlosti sunčevih zraka.

Veliki i raskošni bjuik 8 stajao je na svojim lepim gumama - naša mala tajna, — zauzet brojanjem negde duboko u svojim šupljinama. Puls je bio jači od brujanja, i sada, kad sam se stvarno našao unutra, osetio sam kako zaustavlja svoje mlitave napore da me drži podalje. Umesto da svojom nevidljivom rukom gura, on je privlačio.

Dečak je sedeo kod volana s konzervom benzina u krilu. Lice mu je bilo belo, a koža zategnuta i vlažna. Dok sam mu prilazio, glava mu se kao u robota lagano okrenula na vratu i zagledala u mene. Pogled mu je bio dalek i tajanstven. Bio je to glupavo spokojan pogled veoma drogiranih ili smrtno ranjenih ljudi. Jedina sačuvana emocija u njegovim očima bila je neka strašna i iscrpljena tvrdoglavost, ono mladalačko zahtevanje da mora postojati odgovor i da ga on mora saznati. Imao je pravo na to. I bjuik je to iskoristio, naravno. Iskoristio je to protiv njega.

“Ned.”

“Izašao bih odavde da sam na vašem mestu, naredniče.” Govorio je sporo, savršeno artikulisanim slogovima. “Nema još mnogo vremena. Dolazi. Zvuči kao bat koraka.”

I bio je u pravu. Osetio sam iznenadnu navalu užasa. Brujanje je možda bilo neka vrsta mašinerije. Puls je skoro sigurno bio neka vrsta telepatije. Međutim, ovo je bilo nešto drugo, ili bolje, nešto sasvim treće.

Nešto je dolazilo.

“Nede, molim te. Ti ne možeš razumeti šta je ovo i svakako ga ne možeš ubiti. Jedino što možeš da uradiš jeste da dozvoliš da te usisa kao prašinu u usisivač. To će ostaviti tvoju majku i sestre bez tebe. Zar to želiš, da ih ostaviš same s hiljadama pitanja na koje im niko ne može odgovoriti? Teško mije da poverujem da momak koji je došao ovde u potrazi za svojim ocem može biti toliko sebičan.”

Nešto mu je zaiskrilo u očima kad je čuo te reči. Bilo je to kao kad ljudske oči zatrepere od iznenadnog glasnog zvuka u susednoj ulici. Onda mu je pogled ponovo postao spokojan. “Ovaj prokleti automobil ubio je mog oca”, rekao je veoma smireno. Čak strpljivo.

Svakako nisam nameravao da mu protivrečim. “Dobro, možda i jeste. Možda ga na neki način treba kriviti podjednako kao i Bredlija Rouča. Da li to znači da i tebe može ubiti? Šta je ovo, Nede? Kupiš jedan, jedan dobiješ za džabe?”

“Ja ću ga ubiti”, rekao je, i konačno se nešto pojavilo u njegovim očima, nešto što je uznemirilo onaj spokoj. Bilo je to nešto više od gneva. Meni se činilo kao vrsta ludila. Podigao je ruke: u jednoj je držao pištolj, a u drugoj butansku šibicu. “Pre nego što me usisa, zapaliću mu prokleti transporter. To će zauvek zatvoriti vrata na ovoj strani. I to je prvi korak.” Izgovorio je to nekom zastrašujućom, nesvesnom arogancijom koja priliči mladom čoveku, siguran da je on prvi kome je takva ideja pala na pamet. “I ako preživim to iskustvo, ubiću i ono, šta god to bilo, što me čeka s druge strane. To je drugi korak.”

“Šta god da te čeka? Shvatio sam veličinu njegovih pretpostavki i bio zapanjen njima. “O, Nede! O, Isuse!”

Puls je sada bio još jači. Kao i brujanje. Mogao sam da osetim kako se neprirodna hladnoća, koja je bila znak bjuikovih perioda nestabilnosti, polako spušta na moju kožu. Video sam kako se ljubičasta svetlost polako širi odmah iznad ogromnog volana, a zatim kako prelazi preko njegove površine. Dolazi. Dolazilo je. Ako gledamo kako je bilo pre deset godina, trebalo bi da je odavno već stigao. Možda i pre pet. Sada mu je trebalo malo više vremena.

“Da li misliš da će te tamo sačekati odbor za doček? Da li očekuješ da oni pošalju uzvišenog predsednika žutih ljudi s rože kosom ili možda cara alternativnog univerzuma da ti kaže: Ej, šta ima, i uruči ti ključ grada? Da li misliš da bi se toliko potrudili? Za koga? Za dečka koji ne može da se pomiri s činjenicom da mu je otac mrtav i koji ne može jednostavno da nastavi sa svojim životom?”

“Umukni!”

“Zna| šta ja mislim?”

“Briga me šta ti misliš!”

“Mislim da će poslednja stvar koju ćeš videti biti jedno veliko ništavilo pre nego što se ugušiš od onoga što oni tamo nazivaju kiseonikom.”

Nesigurnost se ponovo uvukla u njegove oči. Deo njega želeo je da odradi posao, kao Džordž Morgan, i svrši sa svime. Međutim, bio je tu i drugi deo, deo kome možda nije bilo toliko stalo do koledža, ali kome je i dalje bilo stalo do života. A iznad svega toga - iznad, ispod i svuda naokolo - nalazio se puls i tihi dozivajući glas. Nije bio čak ni zavodljiv. Jednostavno, privlačio je.

“Naredniče, izlazi odatle!” viknuo je Arki.

Ignorisao sam ga i nastavio da posmatram Kertisovog sina. “Nede, upotrebi mozak koji te je dovde doveo. Molim te” Nisam vikao na njega, ali mije glas ipak bio jači kako bi se čuo iznad sve snažnijeg brujanja. U isto vreme, dodirnuo sam stvar koju sam stavio u zadnji džep od pantalona.

“Taj automobil u kom sediš možda jeste živ, ali ga to i dalje ne čini vrednim tvog vremena. Ne razlikuje se mnogo od lepljive trake za muve ili biljke mesožderke, zar ti to nije jasno? Ne postoji način da se osvetiš. Potpuno je suludo.”

Usne su počele da mu podrhtavaju. I to je bio početak, ali sam svejedno molio boga da baci pištolj, ili da ga barem spusti. Bila je tu i butanska šibica.

Ne toliko opasna kao automatska, ali dovoljno loša. Dok sam stajao pored vozačevih vrata na bjuiku, cipele su mi se natopile prosutim benzinom, a isparenja su bila toliko jaka da su mi oči zasuzile. Sada je ljubičasta svetlost počela da plete male lenje linije preko lažne table s instrumentima, i da puni brzinomer, čineći da izgleda kao mehur.

“Ubio mi je tatu!” po vikao je dečjim glasom, ali nije vikao na mene. Nije mogao da nađe ono na šta je želeo vikati, i upravo ga je to ubijalo.

“Ne, Nede, Slušaj me. Da se ovo čudo može smejati, sada bi se smejalo. Nije uzelo oca onako kako je želelo - ne onako kako je uzelo Enisa ili Brajana Lipija, - ali sada ima sjajnu šansu da uzme sina. Ako Kert zna, ako vidi ono što se ovde događa, onda verovatno vrišti u svom grobu. Sve ono čega se plašio, sve ono što je pokušavao da spreči, sve se to sada ponovo događa - njegovom rođenom sinu.”

“… prestani, prestani!” Suze su mu neobuzdano tekle niz obraze.

Nagnuo sam se, puštajući da mi lice uroni u rastuću ljubičastu svetlost, u nadiruću hladnoću. Približio sam svoje lice Nedovom, i video sam da je onaj otpor na njegovom licu konačno gubio bitku. Bio je potreban samo još jedan udarac. Izvukao sam iz svog zadnjeg džepa konzervu koju sam našao u kolibi, prineo je svojoj nozi, i rekao: “Verovatno ga čuje kako se smeje, Nede, verovatno zna da je prekasno,..”

“Ne!”

“… da ne može ništa da učini. Ništa pod milim bogom.”

Podigao je ruke kako bi prekrio uši, s pištoljem u levoj i butanskom šibicom u desnoj ruci. Konzerva s benzinom ležala mu je krilu dok su mu noge postajale sve sablasnije u izmaglici boje lavande. Svetlost se dizala kao voda u bunaru, i situacija nije bila baš sjajna - nisam uspeo da ga zbunim onoliko koliko sam želeo, - ali moralo je biti dovoljno. Palcem sam gurnuo kapicu s osveživača vazduha, na trenutak sam se zapitao da li u njemu ima dovoljno pritiska nakon svih ovih godina preležanih na polici u kolibi, i zatim sam ga poprskao.

Ned je urliknuo od iznenađenja i bola kad su mu kapljice dospele u oči i nos. Njegov prst nehotice je pritisnuo okidač na Kertisovoj bereti. Zvuk je zaglušujuće odzvonio u garaži.

“Prokletstvo!” čuo sam Arkijev povik iznad brujanja u mojim ušima.

Zgrabio sam kvaku na vratima, i u istom trenutku, vrata su se sama od sebe zaključala, kao brava na vratima kolibe. Pružio sam ruku kroz otvoren prozor, stisnuo pesnicu, i udario u konzervu s benzinom. Odletela je s dečakovog krila, kotrljajući se kroz svetloljubičastu izmaglicu koja se dizala s poda automobila, i nestala, Osetio sam kako se kotrlja, kao kad čovek nešto baci s prilične visine. Pištolj je ponovo opalio i ja sam osetio fijuk metka. Nije prošao baš blizu - momak je još uvek pucao naslepo u krov bjuika, verovatno nesvestan da puca, - ali kad god čovek oseti povetarac od proletelog metka, zna da je ipak prošao previše blizu.

Opipao sam unutrašnju stranu bjuikovih vrata, konačno našao unutrašnju kvaku, i povukao je. Ako se ne budu otključala, nisam bio siguran šta mi je sledeće činiti - bio je previše težak i glomazan da bih ga izvlačio kroz prozor, - ali vrata su se ipak otključala i otvorila. Dok su se otvarala, blistavi ljubičasti blesak izdigao se s mesta gde se ranije nalazio bjuikov pod, gepek se otvorio s treskom, i tada je započelo pravo privlačenje. Usisan kao prašina u usisivač, rekao sam nešto ranije, ali to je bio tek deo. Ono vanvremensko pulsiranje odjednom se ubrzalo u divlje, aritmično udaranje, kao talasi koji prethode cunamiju pre nego on uništi sve pred sobom. Imao sam osećaj obrnutog vetra koji kao da je vukao umesto gurao, koji je želeo da mi isisa oči iz duplji i zatim oljušti kožu s lica, a ipak mi se ni pramen kose nije pomerila.

Ned je vrisnuo. Ruke su mu iznenada pale, kao da je neko počeo nadole da vuče nevidljive konopce koji su mu prethodno bili svezani oko zglobova. Počeo je da tone u sedište, osim što scdišta više i nije bilo. Nestajalo je, topeći se u olujnom mehuru rastuće ljubičaste svetlosti. Zgrabio sam ga ispod mišica, povukao, i odmah posrnuo unazad. Borio sam se protiv neverovatnog privlačenja sile koja je pokušavala da me uvuče u ljubičasto grlo, tj. nekadašnju bjuikovu unutrašnjost. Pao sam na leđa i Ned je pao na mene. Benzin je počeo da probija kroz platno mojih pantalona.

“…povuci nas!” doviknuo sam Arkiju. Veslao sam nogama, pokušavajući da nas odvučem od bjuika i svetlosti koja je kuljala iz njega. Noge su mi bile bez oslonca. Stalno su se klizale po benzinu.

Neda je nešto cimnulo, povuklo ka otvorenim vozačevim vratima s takvom snagom da mije skoro izleteo iz zagrljaja. Istovremeno, osetio sam kako se konopac steže oko mog struka. Povuklo nas je unazad dok sam jačao svoj stisak oko Nedovih grudi. Još uvek je držao pištolj, ali najednom mu se ruka naglo ispružila napred, i pištolj je izleteo iz nje. Pulsirajuća ljubičasta svetlost u kabini automobila jednostavno ga je povukla iz Nedove ruke i progutala, i mislim da sam čuo kako je još dvaput opalio, sam od sebe, verovatno dok je nestajao. Istovremeno mi se učinilo da privlačenje oko nas nekako popušta. Taman toliko da odmah pobegnemo, da munjevitom brzinom napustimo pozornicu.

” Vuci!” vrisnuo sam na Arkija.

“Šefe, vučem najjače što…”

“Vuci jače!”

Osetio sam još jedno ljutito cimanje koje mi je oduzelo dah dok se Kertisov konopac bolno stezao oko mog struka. Onda sam uspeo da se pridignem na noge, ali sam posrtao unatraške, istovremeno čvrsto stežući dečka ispred sebe. Dahtao je, očiju otečenih i zatvorenih kao u boksera koji je grozno prošao u svih dvanaest rundi. Mislim da nije video ono što se sledeće dogodilo.

Unutrašnjost bjuika potpuno je nestala, pojedena od strane ljubičaste svetlosti. Otvorila se neka nepojmljiva, nepoznata cev. Gledao sam kroz zaraženo grlo u neki drugi svet. Možda bih se sledio u mestu i ostao taman toliko dugo da me privlačenje opet obujmi i povuče k sebi - povuče nas obojicu - da nisam začuo Arkija kako vrišti najglasnije što je mogao: “Pomozi mi, Stef! Zaboga! Dovući se ovamo i pomozi mi!” Mora da ga je poslušala jer smo, sekund ili dva kasnije, Ned i ja snažno povučeni unazad kao dobro upecane ribe.

Ponovo sam pao i udario glavom, svestan da su se brujanje i pulsiranje stopili u jedno, pretvorili u zavijanje koje kao da je bušilo rupu u mom mozgu. Bjuik je počeo da svetli kao neonski znak, i jato buba sa zelenim leđima izletelo je iz širom otvorenog gepeka. Bube su udarile o zemlju, protresle se nekoliko puta, i umrle. Uvlačenje je ponovo ojačalo i mi smo ponovo počeli da se vraćamo ka bjuiku. Bilo je to kao da si zahvaćen jakom strujom. Napred-nazad, napred i nazad.

“Pomozi mi!” viknuo sam Nedu na uvo. “Moraš mi pomoći ili ćemo obojica nastradati!” Ono što sam stvarno mislio u tom trenutku bilo je da ćemo uleteti unutra, pomogao on meni ili ne.

Bio je šlep, ali ne i gluv, i odlučio je da želi živeti. Spustio je noge na betonski pod i gurnuo unazad koliko god je mogao, usput podižući male talase u prosutom benzinu. Arki i Stefani Koluči istovremeno su snažno povukli konopac. Jurnuli smo unazad skoro pet stopa ka vratima, ali onda nas je struja ponovo uhvatila. Uspeo sam da obavijem deo olabavljenog konopca oko Nedovih grudi, vezujući ga za sebe i u dobru i u zlu. Onda smo ponovo krenuli. Bjuik nas je sve više i više privlačio k sebi. Kretanje je išlo polako, ali s nekom strahovitom nepopustljivošću. Osećao sam se kao bez daha, grudi ispunjenih nekim klaustrofobičnim pritiskom. Konopac je delimično bio kriv za to, a delom je bilo krivo i osećanje štipanja, maženja i cimanja od strane ogromne nevidljive ruke. Nisam želeo da zađem u mesto koje sam nakratko video, ali ako se budemo još više približili automobilu, znao sam da bi to bilo neizbežno - za obojicu. Što smo se više približavali, snaga koja nas je privlačila postajala je sve snažnija. Uskoro je pretila da pokida žuti konopac od najlona. Obojica bismo odleteli, još uvek svezani jedan za drugog, pravo u to bolesno ljubičasto grlo i u ono što se nalazilo odmah s druge strane.

“Poslednja prilika!” vrisnuo sam. povucite kad izbrojim do tri! Jedan… dva… TRI!”

Odmah ispred bočnih vrata na garaži, Arki i Stefani su zajedničkim snagama vukli najjače što su mogli. Ned i ja smo se odupirali nogama. Odleteli smo unazad, ovog puta do samih vrata pre nego što je sila ponovo uspela da nas zgrabi. A ona je nastavila da nas neumoljivo privlači kao što magnet privlači metal.

Napravio sam kolut u stranu. “Nede, okvir vrata! Uhvati se za okvir vrata!”

Naslepo je posegnuo napred, pružajući samo svoju levu ruku. Šaka mu je izbezumljeno tragala za osloncem.

“Nadesno, dečko!” vrisnula je Stef. “Prekasno!”

Napipao je ram od vrata i snažno ga uhvatio. Još jedan ljubičasti blesak izleteo je iz bjuika iza nas, i mogao sam da osetim kako se sila privlačenja još više pojačava. Bila je to kao neka strahovita nova vrsta sile teže. Konopac oko mojih grudi pretvorio se u čelični okvir i nisam mogao da udahnem ni trunku vazduha. Mogao sam da osetim kako mi oči izbezumljeno kolutaju, a zubi pulsiraju u desnima. Puls je ispunjavao moj mozak, uništavajući svaku razumnu misao. Počeo sam ponovo da se krećem ka bjuiku; pete na mojim cipelama klizale su se po betonskom podu. U sledećem trenutku, počeću da se klizam, a trenutak kasnije, poleteću kao ptica usisana u motor aviona. I kad nestanem, dečak će nestati sa mnom, verovatno sa zarivenim trnom od drvenog rama ispod noktiju. Moraće da pođe sa mnom. Moja metafora o lancima postala je suva realnost.

“Sendi, uhvati me za ruku!”

Izvio sam vrat kako bih bacio pogled iza sebe. Nisam se previše iznenadio kad sam ugledao Hjudija Rojera i - Edija. Vratili su se. Trebalo im je više vremena nego što je Arkiju bilo potrebno, ali su svejedno došli. I to ne zato što ih je Stefi obavestila o šifri D - tada su se nalazili u svojim privatnim kolima, a radio-veza u stanici je ionako bila očajna, barem poslednjih pola sata - već zato što su se jednostavno… vratili.

Hjudi je klečao kod vrata, držeći se jednom rukom kako sila ne bi i njega povukla. Kosa mu se nije vijorila na glavi, niti mu se majica talasala od strujanja, ali se svejedno klatio napred-nazad kao čovek na snažnom vetru. Edi se nalazio odmah iza njega: čučao je i sve posmatrao preko Hjudijevog levog ramena. Verovatno se držao za Hjudijev kaiš, mada to nisam mogao videti. Hjudijeva slobodna ruka bila je ispružena prema meni, i ja sam je uhvatio kao davljenik spasioca. Osećao sam se kao davljenik.

“Sada povucite, prokleti bili”, zarežao je Hjudi na Arkija, Edija i Stefi Koluči. Bjuikova ljubičasta svetost sevala mu je u očima. “Povucite najsnažnije što možete!”

Možda se nisu baš toliko napeli, ali su ipak snažno cimnuli konopac i mi smo se otkotrljali kroz vrata kao čep iščupan iz boce, padajući jedan preko drugog s Hjudijem na dnu. Ned je dahtao, lica okrenutog u stranu, tik uz moj vrat. Koža na njegovim obrazima i čelu gorela je poput žeravice. Osetio sam i suze.

“Naredniče, o bože, sklanjaj svoj lakat s mog nosa!” viknuo je Hjudi prigušenim, ljutitim glasom.

“Zatvorite vrata!” povikala je Stef. “Požurite pre nego što nešto loše pobegne napolje!”

Nije bilo ničega, osim nekoliko bezopasnih buba sa zelenim leđima, ali je ona svejedno bila u pravu. I sama svetlost je bila dovoljno loša. Ta bleštava, treperava ljubičasta svetlost.

Još uvek smo ležali zamršeni na trotoaru, ruku prignječenih kolenima, nogu zarobljenih ispod stomaka. Edi je nekako uspeo da se umrsi u konopac, kao i Ned, i sada je vikao na Arkija da mu se isti obmotao oko vrata i da ga davi. Stef je klečala pored njega, pokušavajući da zavuče prste ispod jedne od jarkožutih omči, dok je Ned dahtao i mlatarao rukama i nogama po meni. Nije bilo nikoga da zatvori vrata, ali ona su se ipak zalupila. Okrenuo sam vrat pod uglom koji bi, da nisam bio uspaničen, bio izuzetno bolan. Odjednom sam bio siguran da je to učinio jedan od njih, da je bez našeg znanja prešao na našu stranu, i sada izašao napolje, možda sa željom da nam se osveti za onog koga smo ubili ko zna koliko godina ranije. I video sam ga, kao senku naspram belog zida garaže. Zatim se senka pomerila i njen vlasnik nam je prišao. Pod prigušenom svetlosti, mogao sam jasno da vidim obline ženskih grudi i kuka.

“Bila sam na pola puta do kuće i odjednom me je obuzeo loš osećaj”, rekla je Širli drhtavim glasom. “Stvarno loš osećaj. Odlučila sam da mačke mogu još malo pričekati. Prestani da se bacakaš, Nede. Samo pogoršavaš situaciju.”

Ned se istog trenutka primirio. Širli se sagnula i jednim veštim potezom uspela da oslobodi Edija od omče koja mu se obmotala oko vrata. “Eto, bebo jedna”, rekla je, i onda su je noge izdale. Širli Pasternak se ispružila na trotoar i počela da jeca.

Uneli smo Neda u stanicu i isprali mu oči u kuhinjici. Koža oko njegovih očiju bila je otečena i crvena, beonjače užasno zakrvavljene, ali je on rekao da mu je vid uglavnom u redu. Kad je Hjudi pridigao dva prsta, momak je toliko i izbrojao. Isto je učinio kad je Hjudi podigao četiri prsta.

“Žao mije”, rekao je promuklim, prigušenim glasom. “Ne znam zašto sam to učinio. Mislim, znam zašto sam to učinio, nameravao sam to da učinim, ali ne sada… ne večeras …”

“Ššš…”, rekla je Širli. Uzela je još vode s česme i ponovo mu isprala oči. “Ne moraš da govoriš.”

Međutim, on nije želeo da stane. “Nameravao sam da odem kući. Hteo sam da razmislim o svemu, kao što sam i obećao.” Njegove natečene, zakrvavljene oči netremice su me posmatrale. Širli je prinela još jednu šaku mlake vode. “Odjednom sam se opet našao ovde, i jedino čega se sećam jeste da sam pomislio: Moram to večeras obaviti, moram to okončati jednom za svagda. I onda…”

Međutim, on nije znao šta se dalje dogodilo: ostatak priče bio je za njega samo nejasna slika. Nije nam to otvoreno rekao, ali nije ni morao. Znao bih to i da nisam pogledao u njegove zakrvavljene oči u kojima je sve jasno pisalo. Video sam ga kako sedi kod prevelikog volana roudmastera s konzervom benzina u krilu, izgledajući sasvim bledo, naduvano, i potpuno izgubljeno.

“Bjuik te je uzeo pod svoje”, rekao sam. “Oduvek je posedovao neku silu privlačenja, samo što nikad nije imao prilike da je upotrebi na nekome kao što je sada na tebi. Ipak, onog trenutka kad te je pozvao, i mi smo ga čuli - svako na svoj način. U svakom slučaju, krivica nije tvoja, Nede. Ako je neko kriv, onda sam to ja.”

Uspravio se i odgurnuo od sudopere, hvatajući me za nadlaktice. Lice mu je bilo vlažno, a kosa slepljena za čelo. Iskreno govoreći, izgledao je komično. Kao ljudi koji se krste u poznim godinama.

Stef nam je prišla, udaljivši se nakratko od svog stražarskog mesta pored zadnjih vrata na stanici odakle je pomno motrila na garažu B. “Ponovo se smiruje. To je bilo brzo.”

Klimnuo sam glavom. “Propustio je svoju priliku. Možda svoju poslednju šansu.”

“… da se grubo našali”, dodao je Ned. “To je i želeo. Sve sam čuo u svojoj glavi. Ili sam, ne znam, možda sam izmislio taj deo.”

“Ako jesi”, rekao sam, “onda sam i ja. Ipak, mislim da je večeras bilo u pitanju nešto mnogo gore od grube šale.”

Pre nego što sam mogao da nastavim, Hjudi je izašao iz kupatila s kutijom pribora za prvu pomoć. Spustio ju je na kredenac, otvorio, i izvadio mast za opekotine. “Namaži ovo svuda oko očiju, Nede. Ne brini ako ti uđe u oči. Nećeš ni primetiti.”

Stajali smo tako i posmatrali ga kako maže mast u krugovima koji su prosto svetleli na bleštavom kuhinjskom svetlu. Kad je završio, Širli ga je pitala da li se oseća nešto bolje. Klimnuo je glavom.

“Onda ponovo izađi napolje”, rekao sam. “Moram da ti ispričam još nešto. Učinio bih to i ranije, ali, istinu govoreći, nije mi ni palo na pamet dok te nisam video kako sediš u tom prokletom automobilu. Verovatno mi je šok osvežio pamćenje.”

Širli se namrštila i prostrelila me pogledom. Nikad nije postala majka, ali sam u tom trenutku video majčinsku strogoću na njenom licu. “Ne večeras”, rekla je. “Zar ne vidiš da je dečko dovoljno propatio? Jedan od vas ga mora odvesti kući i ispričati neku laž njegovoj majci - uvek je verovala Kertisovim lažima, pretpostavljam da će poverovati i u vašu ako uspete da usaglasite sve detalje, - a zatim ga strpati u krevet.”

“Žao mije, ali mislim da ovo ne može da čeka”, rekao sam.

Netremice se zagledala u mene. Verovatno je uvidela da barem mislim da govorim istinu, te smo se svi vratili do pušačke klupe i, dok smo posmatrali kako vatromet postepeno jenjava u garaži - druga predstava te večeri, iako nije bila ni približno jeziva kao prethodna, - ispričao sam Nedu još jednu priču iz dobrih starih vremena. Ovu priču sam video kao što čovek posmatra scenu iz pozorišne predstave: dva lika na skoro potpuno praznoj pozornici; ispod jednog reflektora, dva čoveka sede…

Prošlost

Kertis

Na nežnom letnjem suncu, dva čoveka sede na pušačkoj klupi; jedan od njih uskoro će biti mrtav. Kad su u pitanju naši ljudski životi, kraj svakog lanca obeležen je omčom, a Kertis Vilkoks stigao je do kraja svog lanca. Ručak će biti njegov poslednji obrok, ali nijedan od njih nije svestan toga. Ovaj osuđeni čovek posmatra drugog čoveka kako pali cigaretu. Želi i on, ali se odavno odrekao te loše navike. Loša je njihova cena, stalno ga je podsećala Mišel, ali je uglavnom bio razlog to što je želeo da gleda odrastanje svoje dece, da prisustvuje njihovim maturama, da vidi boju kose njihove dece. Imao je i planove za penziju; on i Mišel su često razgovarali o tome, o odlasku na zapad gde će se konačno skrasiti, ali će on ipak otići u penziju mnogo ranije, i to sam. Što se tiče pušenja, nikad nije ni morao da uskrati sebi to zadovoljstvo, ali čovek to ne može da predvidi. U međuvremenu, letnje sunce prijatno greje. Kasnije će dan postati vreo, previše vreo za umiranje, ali je za sada prijatan, a automobil preko puta spokojan i miran. Sada je u takvom stanju sve duže i duže. Svetlotresi, kad nastupe, znatno su blaži. Usporava: to je mišljenje osuđenog državnog policajca. Međutim, Kertis još uvek može osetiti - doduše, ponekad - kucanje njegovog srca i njegov tihi zov. On zna da se na automobil mora motriti. To je njegov posao. Odbio je svaku šansu za napredovanje kako bi nastavio s radom. Svestan je da je bjuik 8 uzeo njegovog partnera, ali je uzeo i sve što je ikad želeo od Kertisa Vilkoksa. Nikad se nije zaključao u njegov gepek, kao što je Hjudi Rojer to zamalo učinio ‘88, i nikad ga nije pojeo kao što je verovatno pojeo Brajana Upija, ali ga je svejedno zgrabio. To mu je uvek u mislima. Čuje njegov šapat kao što ribar koji spava u svojoj kući čuje šapat mora, čak i u snu. A šapat je isto što i glas, a stvar s glasom može da…

Okreće se prema Sendiju Dirbornu i pita: “Da li razmišlja? Da li posmatra, razmišlja, čeka na svoju šansu? “

Dirborn - veterani ga još uvek iza leđa nazivaju novim narednikom

- ne mora da pita o čemu njegov prijatelj priča. Kad je u pitanju automobil u garaži B, oni su istog mišljenja, svi oni, a ponekad Kertis misli da auto doziva i one koji su napustili četu D ili prestali da rade u pensilvanijskoj državnoj policiji i prešli na neki drugi, bezbedniji posao. Kertis ponekad misli da su oni obeleženi ovim automobilom kao što su Amiši obeleženi svojom crnom odećom i crnim zaprežnim kolima, ili kao kad sveštenik za vreme nekog praznika namaže pepeo na tvoje čelo, ili kao zatvorenici povezani lancima i zauzeti kopanjem nepregledno dugačkog jarka.

” Skoro sam siguran da to ne čini “, kaže novi narednik.

“Ipak, sačuvao je svoju najveću predstavu za trenutak kad je ovo mesto bilo skoro sasvim prazno”, kaže čovek koji se odrekao cigareta kako bi mogao da uživa u odrastanju svoje dece koja će mu podariti unučiće. “Kao da je znao. Kao da može da razmišlja. 1 posmatra. I čeka. “

Novi narednik se smeje - zvuk koji čine mešavina zabave i male doze prezira. ” Ti si potpuno lud po tom pitanju, Kert. Sledeće što ćeš mi reći jeste da je ispalio zrak ili nešto slično na onu norko cisternu koja se tog dana sudarila sa školskim autobusom. “

Policajac Vilkoks spušta na klupu svoju kartonsku šolju s kafom kako bi skinuo svoj veliki šešir - svoj stetson. Počinje da ga vrti u rukama - još jedna stara navika. Nedaleko od mesta na kome sede, Diki - Dak Eliot zaustavlja se pored pumpe i počinje da toči gorivo, nešto što neće još zadugo moći da čine. Baca pogled na klupu i maše im. Oni ga otpozdravljaju, ali čovek sa šeširom - sivim policijskim stetsonom koji će završiti svoju karijeru u korovu s praznim limenkama i omotačima od hamburgera - ne skida pogled s novog narednika. Očima ga pita da li mogu da odbace tu ideju, da li mogu bilo šta da odbace.

Izazvan time, narednik kaže: ” Zašto ga onda jednostavno ne dokrajčimo? Lepo ga dokrajčimo i već jednom završimo s tim? Odvučemo ga u polje iza stanice, napunimo ga benzinom sve dok ne počne da se preliva preko prozora, i zapalimo ga? “

Kertis ga posmatra s jedva prikrivenim šokom: “To je verovatno najopasnija stvar koju možemo učiniti s njim “, kaže on. ” Možda upravo to i želi da učinimo. Možda su ga i poslali da bi nas izazvao. Koliko je dece ostalo bez prstiju jer su našla nešto u korovu za šta nisu znala da je upaljač za bombe i zatim počela da ga udaraju kamenjem? “

” Ovo nije isto. “

“Kako znaš da nije? Kako znaš? “

1 novi narednik, koji će kasnije pomisliti: Trebalo je da ja poginem tog dana, ne može ništa da kaže. Čini se skoro grešnim ne složiti se s njim; uostalom, ko zna? Možda je i u pravu. Deca zaista ostaju bez prstiju zbog onih upaljača, ili ubijaju svoju mlađu braću pištoljima koje nađu u fiokama svojih roditelja, ili pale kuću nekim starim upaljačima koje nađu u garaži. I to sve zato što ne znaju čime da se igraju.

“Pretpostavimo”, kaže čovek koji vrti stetson šešir u rukama, “da je bjuik 8 neka vrsta ventila. Kao onaj u roniočevom regulatoru vazduha. Ponekad udiše, ponekad izdiše, dajući ili primajući u skladu s voljom svog korisnika. Ali ono što učini uvek je ograničeno ventilom. “

“Da, ali…”

“Ili, razmišljaj o tome na ovaj način: pretpostavimo da diše kao čovek koji leži na dnu močvare i koristi šuplju trsku kako bi udisao vazduh, a sve u cilju da ga niko ne opazi. “

“Dobro, ali… “

” Bilo kako bilo, sve ulazi ili izlazi u malim udisajima odnosno izdisajima; moraju biti mali jer je kanal kroz koji prolaze takođe mali. Možda je ta stvar koja koristi ventil ili trsku stavila sebe u neku vrstu lebdećeg stanja, kao san ili hipnoza, kako bi mogla da preživi s tako malo vazduha. A zatim pretpostavimo da naiđe neka neotesana budala, baci u močvaru dovoljno dinamita da je presuši, i time učini trsku potpuno nepotrebnom. Ili jednostavno raznese, ako pričamo o ventilu. Da li želiš to da rizikuješ? Da rizikuješ da joj pružiš sav vazduh koji joj je potreban? “

“Ne”, tihim glasom odgovara novi narednik.

Kertis kaže: ” Jednom prilikom, Bak Flanders i Endi Koluči odlučili su da urade upravo to. “

” Nemoj da me zezaš! “

” Ne zezam te “, kaže Kertis. ” Endi je rekao da dvojica državnih policajaca koja ne mogu da izađu na kraj s paljenjem automobila, moraju odmah da predaju svoje značke. Cak su skovali i plan. Hteli su da za sve okrive farbu i razređivač koji se nalaze u kolibi. Spontano sagorevanje, i puf, sve ode u vazduh. Uostalom, rekao je Bak, ko će uopšte pozvati vatrogasce? To je samo stara garaža sa starim zaplenjenim bjuikom. “

Novi narednik ne zna kako da odgovori na to. Previše je zapanjen. “Mislim da im je automobil možda pričao “, kaže Kert.

“Pričao. ” Novi narednik pokušava da razume značenje te reči. “Pričao im. “

“Da. ” Kertis stavlja svoj šešir — ono što uvek nazivaju velikim šeširom - na glavu i baca traku iza vrata, kao što to policajci stalno čine kad je toplo. Podešava obod. Zatim se ponovo obraća svom starom prijatelju: “Možeš li reći da tebi nikada nije pričao, Sendi? “

Novi narednik otvara usta kako bi rekao naravno da nije, ali ga drugi čovek netremice posmatra, ozbiljnim i prodornim pogledom. Na kraju, novi narednik nema odgovor na to pitanje.

“Ne možeš, jer on priča. Tebi, meni, svima nama. Onog dana kada se čudovište pojavilo, najglasnije je pričao Hjudiju, ali mi ga čujemo čak i kad šapuće. Zar ne? 1 on stalno priča. Čak i kad spava. Zato je važno da ga ne slušamo. “

Kertis uŠta je.

“Samo treba da posmatramo. To je naš posao i ja to sad znam. Ako mora dovoljno dugo da diše kroz taj ventil, ili trsku, ili šta god, ugušiće se pre ili kasnije. Odustaće. 1 možda mu neće ni biti žao zbog toga. Možda će umreti u snu. To jest, ako ga niko ne naljuti. Što uglavnom znači da mu se ne smemo previše približavati. Moramo ga ostaviti na miru. “

Kertis počinje da se udaljava. Život mu curi kroz prste kao pesak, ali nijedan od njih nije svestan toga. Zatim zaŠta je i baca još jedan pogled na svog starog prijatelja. Nisu baš istovremeno bili novajlije, ali su na tom poslu zajedno odrasli, i sada im taj posao priŠta je kao nikad do tad. Jednom prilikom stari narednik je, pod gasom, rekao da je policija u stvari organizacija dobrih ljudi koji obavljaju loše zadatke.

“Sendi. “

Sendi mu dobacuje svoj šta-je-sad pogled.

” Jesam li ti rekao da moj dečko ove godine igra u ligi? “

“Samo dvadesetak puta. “

” Trener ima malog sina od otprilike tri godine. Otišao sam prošle nedelje na drugi kraj grada da pokupim Neda i ugledao ga kako, na levom terenu, kleči na jednom kolenu i dobacuje se s mališanom. Odjednom sam bio ponovo zaljubljen u svog sina, Sendi. Zaljubljen isto onoliko koliko sam bio i kada sam ga prvi put uzeo u naručje, umotanog u ćebence. Zar to nije čudno? ” Sendi ne misli da je to čudno. Smatra da je to jedina istina o čoveku koja je potrebna svetu.

” Trener im je dao njihove uniforme i Ned je nosio svoju. Klečao je na jednom kolenu, igrajući se s klincem, i mogu da se zakunem da je to bio najčistiji, najneviniji prizor pod kapom nebeskom. ” I zatim je rekao…

SADAŠNJOST

Sendi

U garaži je zasvetleo žućkasti blesak, toliko bled da je bio skoro svetloljubičast. Zatim je nastupio mrak… pa još jedan blesak… zatim opet mrak… ovog puta neprekidni mrak.

“Jel’ gotovo?” upitao je Hjudi i odmah odgovorio na sopstveno pitanje: “Da, mislim da jeste.”

Ned ga je ignorisao. “Šta?” upitao me je. “Šta je zatim rekao?”

“Ono što svaki čovek kaže kad je kod kuće sve u redu”, rekao sam mu. “Rekao je da je pravi srećnik.”

Stef je otišla da se pozabavi svojom motorolom i kompjuterskim monitorom, ali su ostali i dalje bili prisutni. Ned ih uopšte nije primećivao. Njegove natečene, crvenkaste oči, netremice su me posmatrale. “Da li je rekao još nešto?”

“Rekao je da si samo nedelju dana ranije postigao dva pogotka protiv Roksburg Železnice, i da si mu mahnuo posle drugog dok si se pripremao za treći. To mu se svidelo. Smejao se dok mije pričao. Rekao je da ti bolje vidiš loptu i kad ti je loš dan, nego što ju je on ikad video u svojim najboljim danima. Takođe je rekao da bi trebalo da počneš sa žešćim treninzima ako misliš da uđeš u jaču ligu.”

Momak je spustio glavu i počeo da se bori sam sa sobom. Svi smo skrenuli poglede, i pustili ga da se izbori sa svojim osećanjima. Konačno je rekao: “Rekao mi je da ne oduŠta jem, ali je upravo on to učinio s automobilom. S tim jebenim bjuikom. Odustao je. Digao je ruke od njega.”

Rekao sam: “To je bio njegov izbor. U tome je razlika.”

Nakratko je razmislio o tome, zatim klimnuo glavom. “U redu.”

Arki je rekao: “Ovog puta stvarno idem kući.” Međutim, pre nego što je pošao, učinio je nešto što nikad neću zaboraviti: nagnuo se i poljubio Nedov otečeni obraz. Bio sam šokiran nežnim gestom. “Laku noć, momče.”

“Laku noć, Arki.”

Posmatrali smo ga kako se odvozi svojim starim pik-apom i onda je Hjudi rekao: “Odvešću Neda kući njegovom ševijom. Ko želi da nas prati i posle me vrati ovde da uzmem svoja kola?”

“Ja ću”, rekao je Edi. “Ali čekaću te napolju dok ga budeš uvodio u kuću. Ako Mišel Vilkoks poludi, želim da budem na bezbednoj razdaljini.”

“Sve će biti u redu”, rekao je Ned. “Reći ću da sam video konzervu na polici, uzeo je da vidim Šta je unutra, i tako isprskao sam sebe.”

Svidela mi se njegova laž. Njena vrlina bila je jednostavnost. Bila je to laž kakvu bi i Nedov otac smislio u trenutku.

Ned je uzdahnuo. “Loša strana je to što ću sutra ujutro morati da odem do očnog lekara u selo Statler.”

“Neće te boleti”, rekla je Širli. I ona ga je nežno poljubila, pravo u usta. “Laku noć, momci. Ovog puta svi idemo kući i niko se neće vratiti.”

“Hvala bogu”, rekao je Hjudi dok smo je posmatrali kako odlazi. Imala je nekih četrdeset pet godina, ali se još dosta toga moglo videti na njoj, naročito kad bi okrenula svoju pozadinu. Čak i na mesečini. {Naročito na mesečini.)

Krenula je, mahnula nam, projurila kolima pored nas, i ubrzo smo mogli videti samo zadnje farove na njenim kolima.

Mrak u garaži B. Tamo nije bilo nikakvih farova. A ni vatrometa. Za večeras je sve bilo gotovo, a jednog dana biće gotovo zauvek. Ali ne još. Još uvek sam negde u podsvesti mogao da osetim pospano kucanje, strujni šapat koji bi se mogao pretvoriti u reči ukoliko bi to poželeo.

Ono što sam video.

Ono što sam video kada sam držao dečaka u zagrljaju, dečaka oslepljenog osveživačem za vazduh.

“Hoćeš da pođeš s nama, Sendi?” upitao je Hjudi.

“Ne, mislim da neću. Sedeću ovde još neko vreme, a zatim ću poći kući. Ako budete imali problema s Mišel, recite joj da me pozove. Ovde ili na kuću, svejedno.”

“Neće biti nikakvih problema s mamom”, rekao je Ned.

“Šta je s tobom?” upitao sam ga. “Hoće li biti bilo kakvih problema s tobom?”

Zastao je neodlučno, zatim rekao: “Ne znam.”

Na neki način sam smatrao da je to najbolji mogući odgovor. Čovek mu je morao odati priznanje na iskrenosti.

Hjudi i Ned su otišli ruku pod ruku, kao zaljubljeni par, pravo ka bel eru. Edi se odvojio od njih, gegajući se ka svom automobilu. Na trenutak se zaustavio pored mojih kola kako bi skinuo crveno rotaciono svetio s krova i ubacio ga unutra.

Ned je zastao pored zadnjeg branika na bel eru i okrenuo se prema meni. “Sendi.”

“Šta je sada?”

“Zar nije imao nikakvu ideju o mestu odakle je došao bjuik? Šta je on u stvari? Ko je bio čovek u crnom kišnom mantilu? Zar niko od vas nije imao nikakvu ideju?”

“Ne. S vremena na vreme smo nagađali, ali niko se nije dosetio nečega što bi zvučalo logično, ili čak približno istini. Džeki O’Hara je verovatno bio najbolji u svojoj proceni da je bjuik deo slagalice koji se nikako ne može uklopiti u nju. Razmišljaš i razmišljaš, okrećeš ga čas ovako, čas onako, pokušavaš svuda da ga uglaviš, i jednog dana ga okreneš i vidiš da mu je poleđina crvena, a da su poleđine ostalih delova zelene boje. Razumeš šta ti govorim?”

“Ne”, odgovorio je.

“Pa razmisli o tome”, rekao sam, “jer ćeš morati da živiš s tim.”

“Kako misliš da to uradim?” Nije bilo gneva u njegovom glasu. Sav bes je ispario. Jedino što mu je sada trebalo bilo je uputstvo. I to dobro uputstvo.

“77 sam ne znaš odakle si došao ili gde ideš, zar ne?” upitao sam ga. “Ali svejedno živiš s tim. Nemoj toliko da razmišljaš o tome. Nemoj da provodiš vreme tako što ćeš besno mahati pesnicama prema nebu, psujući boga.”

“Ali…”

“Bjuika ima na sve strane”, rekao sam.

Stef je izašla nakon što su oni otišli i ponudila mi šolju kafe. Zahvalio sam joj se, ali sam odbio. Pitao sam je da li ima cigaretu. Strogo me je pogledala - skoro šokirano - i podsetila da ne puši. Kao da je to bila njena kućica za putarinu koja je imala jedan od onih velikih znakova gde piše: SVI BJUIK ROUDMASTERI MORAJU SKRENUTI KOD OVE TAČKE. Čoveče, kad bismo samo živeli u takvom svetu. Eh, kad bismo.

“Ideš li kući?” upitala me je.

“Ubrzo.”

Ušla je u stanicu. Ostao sam sam na pušačkoj klupi. Bilo je cigareta u mojim kolima, barem pola pakle u odeljku, ali mi se činilo previše napornim da ustanem, naročito u tom trenutku. Kad jednom budem ustao, onda će biti bolje da ostanem u pokretu. Zapaliću cigaretu na putu ka kući, a kad budem stigao, poješću večeru iz mikrotalasne. Kantri Vej je svakako već bio zatvoren i sumnjao sam da bi Sintija Geris poskočila od sreće kad bi ponovo videla moje lice. Dobro sam je preplašio, ali njen strah nije bio ništa u poređenju s mojim kad sam konačno shvatio šta Ned namerava da učini. Čak je i moj tadašnji strah bio samo senka užasa koji sam osetio kad sam pogledao u rastuće ljubičasto svetio sa sve slepim dečkom na rukama i onim neprekidnim pulsiranjem u ušima koje je zvučalo kao bat koraka. Gledao sam nadole, kao u bunar, ali i na brdski predeo… kao da je moj vid bio podeljen nekom prizmatičnom napravom. Bilo je to kao da gledam kroz periskop izbrazdan munjama. Ono što sam video bilo je veoma živopisno - nikad to neću zaboraviti - i neverovatno čudno. Žuta trava, smeđkasta na vrhovima, prekrivala je kamenitu padinu koja se dizala ispred mene i završavala na ivici ponora. Bube sa zelenim leđima komešale su se u travi, a s jedne strane rasla je skupina onih voskastih ljiljana. Nisam bio u mogućnosti da vidim dno ponora, ali sam mogao da vidim nebo. Bilo je strahovite ljubičaste boje, s pregršt oblaka i sevajućih munja. Pravo praistorijsko nebo. Po njemu, kružeći u nepravilnim jatima, nalazila su se leteća bića. Ptice, možda; ili čak slepi miševi slični onom koji je Kertis pokušao da secira. Bili su predaleko da bih bio potpuno siguran. Ne zaboravi, sve se to desilo veoma brzo. Mislim da se u podnožju ponora nalazio okean, ali ne znam zašto tako mislim; možda samo zbog ribe koja je svojevremeno izletela iz bjuikovog gepeka; ili zbog mirisa soli - okolina roudmastera uvek je bila ispunjena neodređenim, suznim mirisom soli.

Ležeći na žutoj travi blizu donje ivice mog prozora - ako to uopšte mogu nazvati prozorom - nalazio se srebrni ukras na finom lancu: svastika Brajana Lipija. Srebro je potamnelo od raznih vremenskih prilika i neprilika kojima je bilo godinama izloženo. Nešto dalje nalazila se kaubojska čizma, lepo izvezeni tip s visokom potpeticom. Veći deo kože prekrila je crno- siva mahovina nalik na paukovu mrežu. Čizma je bila pocepana duž jedne strane, stvarajući iskrzana usta kroz koja sam mogao da vidim žuti blesak kosti - bez mesa. Dvadeset godina provedenih na zajedljivom vazduhu tog mesta učinile su da potpuno istruli, mada sumnjam da je samo puko truljenje bilo krivo za nestanak mesa. Ono što mislim jeste da je neko pojeo starog školskog drugara Edija Žakube. Verovatno dok je još bio živ. I dok je vrištao, ako je uopšte mogao da udahne dovoljno vazduha da vrisne.

Video sam još dve stvari, blizu vrha mog trenutnog prozora u drugi svet. Prva stvar bila je šešir, takođe prekriven crno-sivom mahovinom koja je izrasla svuda oko oboda i u naboru na vrhu. Šešir nije bio baš onakav kakav danas nosimo, uniforma se delimično promenila od 70-tih, ali je to svejedno bio stetson pensilvanijske državne policije. Veliki šešir. Nije odleteo jer je neko ili nešto zabio drveni kolac kroz sredinu kako bi ostao u mestu. Kao da je ubica Enisa Rafertija bio u strahu od svog vanzemaljskog uljeza, čak i nakon uljezove smrti. Zarobio je verovatno najčudniji deo Enisove odeće kako bi se osigurao da uljez neće ustati i krenuti u noć kao gladan vampir.

Blizu šešira, skoro potpuno skriveno u žutoj travi, nalazilo se zarđalo Enisovo oružje. Nije bila automatska bereta koju sada nosimo, već ruger; isti kakav je Džordž Morgan koristio. Da li je i Enis upotrebio svoj kako bi izvršio samoubistvo? Ili je video kako mu se nešto približava i umro pucajući na to? Da li je uopšte ispalio neki metak?

Nije bilo načina da to utvrdim, i pre nego što sam uspeo bliže da pogledam, Arki je vrisnuo na Stef da mu pomogne, i onda su me povukli zajedno s Nedom koji mi je visio na rukama kao velika lutka. Nisam više ništa video, ali je barem jedno pitanje dobilo odgovor: tamo su završili i Enis Raferti, i Brajan Lipi.

Gde god to tamo bilo.

Ustao sam s klupe i još jednom se prošetao do garaže. I tamo se nalazio on, tamnoplav kao ponoćno nebo i prilično nenormalan, bacajući senku kao da je pravi automobil. Ulje je u redu, rekao je čoveku crnom mantilu Bredliju Rouču, i onda je nestao, ostavljajući za sobom svoju čudnu čeličnu posetnicu.

U nekom trenutku tokom poslednje mlitave svetlosne oluje, gepek se ponovo zatvorio. Nekih desetak mrtvih buba ležalo je razbacano po betonskom podu. Očistićemo ih sutra. Nema više svrhe da ih čuvamo i fotografišemo; nismo se više trudili oko tih stvari. Dvojica momaka spaliće ih u aparatu za spaljivanje iza stanice. Ja ću izdati naređenje da se to izvrši. Naređivanje takođe ide uz sedenje u velikoj fotelji, i to se postepeno svidi čoveku. Jednom policajcu daš neki usrani posao, drugom neki fini. Jel’ mogu da se žalim? Ne. Jel’ mogu da stavim to na svoj sranje-se-dešava spisak? Da, ako to uopšte ima nekog smisla.

“Pobedićemo te u igri čekanja”, rekao sam čudovištu u garaži. “Mi to možemo da učinimo.”

Jednostavno je stajao na svojim lepim gumama, i negde u mojoj podsvesti puls je šapnuo: Možda.

…a možda i ne.

KASNIJE

Čitulje su skromne, zar ne? Da. Majica uvek upasana, suknja do ispod kolena. Iznenadna smrt. Može biti bilo šta: od srčanog udara dok čovek sedi na WC šolji, do hladnokrvnog ubistva od strane provalnika u spavaćoj sobi. Ipak, policajci uglavnom znaju istinu. Ne želiš svaki put da znaš, naročito ako se radi o nekoj bliskoj osobi, ali svejedno znaš. To je tako jer smo mi, u većini slučajeva, oni koji se prvi pojave na licu mesta, s crvenim rotacionim svetlima i s voki-tokijima koji pucketaju i krče i čiji jezik samo mi razumemo. Za većinu ljudi koji iznenada umru mi smo prva lica koja njihove izbečene oči ne mogu videti.

Kad nam je Toni Sundist rekao da namerava da se penzioniše, sećam se da sam pomislio: Dobro je, to je dobro, već je pomalo ostario za ovaj posao. Da ne spominjem gubljenje pamćenja. Sada, 2006. godine, i sam se spremam da predam značku, i verovatno neki od mojih mlađih momaka imaju isto mišljenje o meni: ostareo i senilan. Ali i to je čudno, jer ja se uglavnom osećam isto kao i ranije, pun poleta i života, spreman da odradim duplu smenu skoro svakog dana u nedelji. Najčešće pomislim - kad primetim sede pramenove koji sada dominiraju nad crnim, ili koliko mi se čelo povećalo za razliku od prethodnih godina - da je to neka greška, činovnički propust koji će se ispraviti kad se oglase zvaničnici. Mislim da je nemoguće da čovek koji je duhom dvadesetpetogodišnjak može da izgleda kao šezdesetogodišnjak. Ali da li je u mom životu postojao gori trenutak od onog kad sam ugledao Neda za ogromnim volanom bjuika 8?

Jeste. Postojao je jedan.

Širli je bila dežurna kada je stigao poziv: saobraćajna nesreća na putu SR 32, blizu raskrsnice s hamboltskim putem. Drugim rečima, tamo gde se nekad nalazila stara benzinska stanica Dženi. Širlijino lice bilo je bledo kao kreč kad je provirila u moju kancelariju.

“Šta je bilo?” upitao sam. ,^ta kog đavola nije u redu s tobom?”

“Sendi… čovek koji je prijavio nesreću rekao je da je u pitanju stari crveno-beli ševrolet. Kaže da je vozač mrtav.” Progutala je pljuvačku. “Raskomadan je. Tako je rekao.”

Nije me bilo briga za to, mada kasnije neće biti tako kad budem morao da ga pogledam - njega da pogledam. “Taj ševrolet - da li si saznala koji je model u pitanju?”

“Nisam pitala. Sendi, nisam mogla da pitam.” Oči su joj bile pune suza. “Nisam se usudila. Ali šta misliš, koliko starih crveno-belih ševroleta uopšte ima u statlerskom okrugu?”

Otišao sam s Filom Kandletonom na lice mesta, moleći boga da je slupani ševi u stvari model malibu ili biskejn, sve sem bel era s tablicom MY 57. Svejedno, molitve su bile uzaludne.

“Jebi ga”, rekao je Fil tihim i potištenim glasom.

Udario je o stranu betonskog mosta koji se prostire preko potoka Redfem, na samo pet minuta udaljenosti od mesta gde se bjuik 8 prvi put pojavio i gde je Kertis ubijen. Bel er je imao sigurnosne pojaseve, ali ih on nije upotrebio. Niti je bilo tragova kočenja.

“Dobri bože”, rekao je Fil. “Ovde nešto nije u redu.”

Nešto nije bilo u redu i nije bio u pitanju nesrećan slučaj, iako će u čitulji, u kojoj su suknje uvek pristojne dužine i majice uvek uredno upasane u pantalone, samo pisati da je smrt nastupila iznenada, što i jeste bila istina, nažalost.

Počeli su da se okupljaju i znatiželjnici; ljudi su usporavali kako bi bacili pogled na ono što je naopačke ležalo na uskom trotoaru mosta. Mislim da je jedan govnar čak i škljocnuo fotoaparatom. Hteo sam da pojurim za njim i nabijem mu posrani mali aparat u grlo.

“Postavi znakove za obilaženje”, rekao sam Filu. “Ti i Karl. Neka se saobraćaj usmeri na okružni put. Ja ću ga prekriti. Isuse, kakva strahota! Isusel Ko će reći njegovoj majci?”

Fil nije želeo ni da me pogleda. Obojica smo znali čija je dužnost da obavesti njegovu majku. Kasnije u toku dana, smogao sam snage i obavio najgori posao vezan za veliku fotelju. Posle toga, otišao sam u Kantri Vej sa Širli, Hjudijem, Filom i Džordžom Stankovskim. Ne znam za njih, ali ja nisam prošao kroz start niti sam pokupio svojih dvesta jebenih dolara{13}. Napio sam se kao majka.

Imam samo dva jasna sećanja vezana za tu noć. Prvo sećanje tiče se pokušaja da objasnim Širli koliko su čudni ti mali džu-boksovi u Kantri Veju, kako su sve pesme bile one kojih se više niko nije sećao sve dok im ne bi video nazive. Nije me razumela.

Drugo sećanje vezano je za odlazak u kupatilo i povraćanje. Posle toga, dok sam se umivao hladnom vodom, bacio sam pogled na sebe u jedno od onih vodnjikavih ogledala. I tada sam zasigurno znao da ostarelo lice koje me je netremice posmatralo nije nikakva greška. Izgleda da je greška bila u meni, u mom verovanju da je dvadesetpetogodišnjak u mom mozgu stvarnost, a ne obmana.

Sećam se Hjudijevog povika Sendi, uhvati me za ruku! i načina na koji smo se Ned i ja prosuli po trotoaru oko garaže, konačno sigurni u zagrljaju svojih kolega. Kad god pomislim na to, plačem kao dete.

Iznenadna smrt: to sranje je sasvim okej za lokalne novine, ali policajci znaju istinu. Mi sve to čistimo i uvek znamo istinu.

Svi koji nisu bili na dužnosti prisustvovali su sahrani. On je bio jedan od nas. Kad se sve završilo, Džordž Stankovski je povezao njegovu majku i sestre, a ja sam se vratio nazad u stanicu sa Širli. Pitao sam je da li će ići na sedeljku - pretpostavljam da se to drugačije zove bdenje, - ali je ona odmahnula glavom. “Mrzim te stvari.”

I tako smo popušili još po jednu cigaretu na pušačkoj klupi, zaludno posmatrajući mladog državnog policajca koji se šetkao oko garaže B i povremeno bacao pogled na bjuik 8. Kad bi zastao, zauzeo bi onaj dobro poznati stav: raširene noge, ruke iza leđa. Isto kao što smo svi mi činili tokom godina dok smo buljili u unutrašnjost garaže B. Došao je novi vek, ali je sve ostalo manje-više isto.

“To je nepravda”, rekla je Širli. “Mlad čovek poput njega…”

“O čemu to govoriš?” upitao sam je. “Edi Žakuba je bio u kasnim četrdesetim, zaboga… možda je već i napunio pedeset. Mislim da njegove sestre imaju i preko šezdeset. Majka mu je nedavno napunila osamdeset godina!”

“Znaš na šta mislim. Bio je previše mlad da učini tako nešto.”

“To važi i za Džordža Morgana”, rekao sam.

“Da li je…?” Klimnula je glavom prema garaži B.

“Mislim da nije. Kriv je njegov život. Stvarno se trudio da ostane trezan, dao je sve od sebe. To se desilo odmah pošto je kupio od Neda Kertisov stari bel er. Znaš da je Edi oduvek voleo taj automobil, a Ned ionako nije mogao da ga drži na univerzitetu, barem ne kao brucoš. Samo bi stajao ispred njegove kuće…”

“… a i Nedu je novac bio potreban.”

“Za odlazak na koledž iz porodice sa samo jednim roditeljem? Svaki peni. Kad ga je Edi pitao, dečko se odmah složio. Edi je platio tri i po hiljade dolara…”

“Tri i dvesta”, rekla je Širli sa sigurnošću osobe koja zna sve detalje.

“Tri i dvesta, tri i po, šta bilo. Ono što hoću da kažem jeste da je Edi to smatrao novim početkom, novom šansom. Prestao je da posećuje Tep\ mislim da je umesto toga krenuo na sastanke AA. To je bio dobar period. Mislim da je, za Edija, taj dobar period trajao nekih dve godine.”

Preko puta parkinga, policajac koji se zanimao za garažu B iznenada se okrenuo, ugledao nas, i pošao u našem pravcu. Osetio sam kako mi se koža ježi. U toj sivoj uniformi, dečko je - samo što to više nije bio dečko, ne zapravo — izgledao zapanjujuće slično svom pokojnom ocu. Pretpostavljam da nema ničeg čudnog u tome: to je samo genetika, jednačina koja teče venama. Ono što je činilo ćelu sliku sablasnom bio je veliki šešir. Držao ga je rukama i neprekidno okretao.

“Edi je digao ruke od trezvenosti nekako u isto vreme kad je onaj tamo odlučio da nije stvoren za koledž”, rekao sam.

Ned Vilkoks je napustio univerzitet Pit i vratio se kući u Statler. Obavljao je Arkijev posao nekih godinu dana, jer se Arki do tada već penzionisao i odselio u Mičigen, gde su svi, bez sumnje, imali isti akcenat kao i on (užasna pomisao). Kad je napunio dvadeset jednu godinu, Ned je popunio formulare i položio testove. I sada je, s nepune dvadeset dve godine, bio jedan od nas. Zdravo, novajlijo.

Na pola puta preko parkinga, Kertisov sin se zaustavio i preko ramena bacio pogled na garažu B, još uvek okrećući stetson u svojim rukama.

“Izgleda dobro, zar ne?” promrmljala je Širli.

Namestio sam svoj stari narednik izraz lica - pomalo ravnodušan, pomalo prezriv. “Relativno normalno. Širli, imaš li predstavu kakvu je galamu njegova majka podigla kad je konačno saznala šta on ima u planu?”

Širli se nasmejala i ugasila cigaretu. “Bilo je još gore kad je saznala da Ned namerava da proda očev bel er Ediju Žakubi - barem mi je Ned tako rekao. Ma daj, Sendi, morala je da zna šta se sprema. Morala je. Bila je udata za jednog, zaboga. I verovatno je znala da on pripada ovde. A

Edi? Gde je on pripadao? Zašto jednostavno nije mogao da ostavi alkohol? Jednom zauvek?”

“To je pitanje koje vekovima muči čovečanstvo”, rekao sam. “Ljudi kažu da je to bolest, kao rak ili dijabetes. Možda su u pravu.”

Edi je počeo da se pojavljuje na poslu obavijen mirisom alkohola, i niko ga nije dugo pokrivao: situacija je bila previše ozbiljna. Kad je odbio da ode u savetovalište i provede četiri nedelje u instituciji za odvikavanje od alkohola, koja je činila izvesne ustupke posrnulim članovima pensilvanijske državne policije, dato mu je da bira: da da otkaz bez mnogo buke, ili da mu bučno damo otkaz. Edi je dao otkaz s otprilike polovinom penzionog paketa koji bi dobio da je uspeo da zadrži posao još tri godine - na kraju se beneficije stvarno namnože. Zbog toga nisam mogao da razumem ishod ništa bolje od Širli - zašto jednostavno nije prestao da pije? Kad je već imao takvu motivaciju, zašto jednostavno nije rekao sebi: Biču žedan tri godine, ali ću onda baciti značku i okupati se u alkoholu? Nisam znao.

Kafana Tep stvarno jeste postala Edijev dom daleko od doma. To jest, zajedno s bel erom. Držao ga je u besprekornom stanju, spolja i iznutra, sve do dana kad se zabio u betonski zid mosta preko potoka Redfem pri brzini od sto trideset kilometara na sat. Do tada je već imao dovoljno razloga za takav čin — nije bio srećan čovek, - ali sam se ipak morao zapitati da li se i nešto drugo krilo iza toga. Naročito sam se morao zapitati da lije možda, kako mu se približavao kraj, čuo onaj strahoviti puls, onaj strujni šapat koji zvuči kao glas unutar naših glava.

Učini to, Edi, učini to, zašto da ne? Šta ti je još preostalo ? Sve je sjebano. Samo malo jače pritisni gas i okreni volan udesno. Učini to. Hajde, učini. Zaposli malo svoje drugare. Nateraj ih da rade.

Setio sam se noći koju smo proveli na ovoj istoj klupi: mladić koga sam trenutno posmatrao bio je četiri godine mlađi nego sada i zaneseno je slušao Edijevu priču o zaustavljanju Brajana Lipija u njegovom nabudženom pik- apu. Momak je slušao dok mu je Edi pričao o svojim pokušajima da natera Lipijevu devojku da nešto preduzme pre nego što joj momak potpuno izmeni lični opis ili čak ubije. Naravno, ispostavilo se da je Edi izvukao deblji kraj. Koliko sam ja znao, od onog kvarteta pored puta samo je devojka s krvavim licem još uvek bila živa. Da, ona je tu negde. Više ne idem tako često u patrolu, ali se njeno ime i fotografija povremeno pojavljuju na mom stolu. Svaki put kad gledam tu fotografiju vidim ženu sve bližu stanju potpunog raspadanja. Mnogo puta je privođena zbog vožnje u pijanom stanju, zbog korišćenja lakih droga, čak je jednom završila u bolnici zbog prelomljene ruke i slomljenog kuka, i te prelome je navodno bila zadobila pri padu niz stepenice. Pretpostavljam da joj neko poput Brajana Lipija pomogao da ’’siđe”. Takve žene zaista uvek biraju slične tipove. Ima možda dvoje ili troje dece koja su u hraniteljskim porodicama. Dakle, ona je tu negde, ali da li je živa? Ako kažete da jeste, onda vam moram reći da su Džordž Morgan i Edi Žakuba možda našli jedino pravo rešenje.

“Pretvoriću se u pčelu i lepo ću odzujati”, rekla je Širli, ustajući s klupe. “Dosta mije veselja za jedan dan. Slažeš se?”

“Da.”

“Hej, on se vratio one noći, zar ne? I to je nešto.”

Nije morala da bude određenija. Klimnuo sam glavom, osmehujući se. “Edi je bio dobar momak”, rekla je Širli. “Možda nije mogao da se odrekne pića, ali je imao veliko srce.”

Ne, Siri, mislim da ti imaš veliko srce, pomislio sam, posmatrajući je kako prilazi Nedu i upušta se u razgovor s njim.

Pridižući se na prste, poljubila je Neda u obraz, stavljajući mu ruku na rame, i zatim se uputila ka svojim kolima. Ned je prišao mestu gde sam sedeo. “Dobro si?” upitao me je.

“Da, dobro.”

“A sahrana…?”

“Obična sahrana. Bio sam i na gorim i na boljim. Drago mi je što je kovčeg bio zatvoren.”

“Sendi, jel’ mogu nešto da ti pokažem? Tamo?” Klimnuo je glavom prema garaži B.

“Naravno.” Ustao sam. “Nemoj mi reći da se temperatura ponovo spušta?” Ako je to bila istina, to je svakako bila vest dana. Prošlo je dve godine od kad se temperatura u garaži spustila za više od dva stepena ispod spoljašnje temperature, i šesnaest meseci od poslednjeg svetlotresa, a i taj se sastojao od samo osam ili devet bledunjavih blesaka.

“Ne”, rekao je.

“Gepek je otvoren?”

“Čvrsto zatvoren.”

“Šta je, onda?”

“Radije bih ti pokazao.”

Oštro sam ga pogledao, uviđajući po prvi put koliko momak deluje uzbuđeno. Onda sam s pomešanim osećanjima - pretpostavljam da su radoznalost i strepnja bili dominantni - i sa sinom svog starog prijatelja prošetao do garaže B. Zauzeo je onaj čuveni stav ispred prozora na velikim vratima, i ja sam zauzeo svoj odmah pored njega.

U prvi mah nisam video ništa neobično: bjuik se odmarao na betonu isto kao što je to činio prethodnih četvrt veka. Nije bilo ni bleštave svetlosti niti egzotičnih predstava. Crvena igla na termometru označavala je neverovatnih dvadeset pet stepeni.

“Dakle?” upitao sam.

Ned se radosno nasmejao. “Gledaš pravo u nju i ne vidiš je! Savršeno! Ni ja je u prvi mah nisam video. Znao sam da se nešto promenilo, ali nisam mogao da dokučim šta je u pitanju.”

“O čemu pričaš?”

Odmahnuo je glavom, još uvek se osmehujući. “Ne, ne, naredniče. Nećemo tako. Ti si šef; ti si takođe jedan od samo trojice policajaca koji su tada bili prisutni i koji je i sada ovde. Odmah je ispred tebe. Nađi je.”

Ponovo sam se zagledao unutra, prvo čkiljeći, a zatim stavljajući šake pored lica kako bih zaklonio sunčevu svetlost. Pomoglo je, ali u šta sam ja to gledao? U nešto, svakako, bio je u pravu što se toga tiče, ali u šta? Šta se promenilo?

Setio sam se one večeri u Kantri Veju kad sam neprekidno prelistavao stranice na mrtvom džu-boksu, pokušavajući da izdvojim najvažnije pitanje - pitanje koje je Ed odlučio da ne postavi. Skoro da sam ga našao, ali mi je onda ponovo iskliznuo iz šaka. Kad se to dogodi, nema svrhe davati se u poteru. To sam pomislio tada, a to mislim i sada.

I tako, umesto da nastavim s pandurskim buljenjem u bjuik 8, pustio sam da mi pamet i pogled odlutaju. Razmišljao sam o nazivima pesama, i to onih koje se više i ne puštaju, čak ni na specijalnim radio-stanicama, a naročito ih nema nakon što njihova kratka popularnost prođe. Dete društva, Slike šibicara, Brzi mali Džoi i…

…i bingo - video sam. Kao što je rekao, nalazila mi se pred očima. Na trenutak sam prestao da dišem.

Ugledao sam naprslinu na vetrobranu.

Tanka srebrna naprslina u obliku munje prostirala se od vrha do dna stakla na vozačevoj strani.

Ned me je potapšao po ramenu. “Eto je, Šerlok, znao sam da ćeš je naći. Na kraju krajeva, ne možeš da je promašiš.”

Okrenuo sam se prema njemu, pokušao nešto da kažem, zatim se ponovo okrenuo prema bjuiku kako bih se uverio da sam zaista video ono što sam pomislio da sam video. Jesam. Pukotina je izgledala kao smrznuti trag srebra.

“Kad se to dogodilo?” upitao sam ga. “Znaš li?”

“Fotografišem ga svakih četrdeset osam sati, otprilike”, rekao je. “Proveriću da bih bio sto posto siguran, ali se mogu kladiti s tobom u šta god hoćeš da te pukotine nema na poslednjoj fotografiji. Znači, ovo se dogodilo između srede uveče i petka popodne u…” Bacio je pogled na svoj sat i široko mi se osmehnuo. “Četiri sata i petnaest minuta.”

“Možda se dogodilo i tokom Edijeve sahrane”, rekao sam.

“Moguće.”

Ostali smo neko vreme zagledani u automobil, ne progovarajući ni reč. Zatim je Ned rekao: “Pročitao sam pesmu koju si spomenuo.”

“Zaista?”

“Da. Nije loša. Prilično smešna, ako mene pitaš.”

Udaljio sam se od prozora i pogledao ga.

“Odsad će se sve brzo odvijati, baš kao u pesmi”, rekao je. “Prvo će pući guma… ili će branik otpasti… ili će se neki od hromiranih ukrasa odvaliti. Znaš ono kad krajem marta ili početkom aprila stojiš pored smrznutog jezera i slušaš kako led puca?”

Klimnuo sam glavom.

“Ovo će biti slično tome.” Oči su mu se caklile, i meni je palo na pamet neobično zapažanje: prvi put posle smrti njegovog oca video sam Neda Vilkoksa zaista srećnog.

“Misliš?”

“Da. Samo što ćemo umesto zvuka leda koji puca čuti pucanje vijaka i krckanje stakla. Policajci će se poređati duž ovih prozora kao u stara vremena… samo što će sada posmatrati kako se stvari savijaju, lome, razglavljuju i otpadaju. Sve dok se ćela stvar konačno ne raspadne. Pitaće se da li će se na samom kraju oglasiti još jedan blesak svetlosti, kao poslednja raketa u predstavi vatrometa za Četvrti juli.”

“Šta misliš, hoće li ga biti?”

“Mislim da je završeno s vatrometima. Mislim da ćemo samo čuti poslednje bučno čelično zvrndanje, i onda ćemo moći da odnesemo delove na deponiju.”

“Siguran si?”

“Jok”, rekao je i osmehnuo se. “Ne možeš biti siguran. Naučio sam to od tebe, ali i od Širli i Fila, i od Arkija i Hjudija.” Zastao je. “I od Edija Žakube. Ali posmatraću ga. I pre ili kasnije…” Podigao je jednu ruku, bacio pogled na nju, zatim je stisnuo pesnicu i okrenuo se prema prozoru. “Pre ili kasnije.”

I ja sam se okrenuo prema prozoru, stavljajući ruke pored lica kako bih bolje video. Zagledao sam se u stvar unutar garaže B koja je izgledala kao bjuik roudmaster 8. Momak je bio potpuno u pravu.

Pre ili kasnije.

Beleška Autora

S vremena na vreme, dešavalo mi se da mi ideje same padnu u krilo - pretpostavljam da to važi za svakog pisca, - ali se upravo suprotno dogodilo za Bjuik 8: ja sam bio taj koji je pao u krilo toj ideji. Mislim da je to vredno pomena.

Moja supruga i ja proveli smo zimu 1999.godine u mestu Longbout Ki na Floridi, gde sam dovršavao konačnu verziju kratke priče Devojka koja je volela Toma Gordona i pisao malo šta drugo. Nisam čak ni planirao da pišem nešto novo u proleće te godine.

Nekako krajem marta, Tabi je napustila Floridu i odletela nazad u Mejn. Ja sam izabrao da se vratim kolima. Mrzim da letim, a volim da vozim. Uostalom, bio sam pretrpan raznim stvarima: knjigama, gitarama, kompjuterskim komponentama, odećom i papirima. Tokom mog drugog ili trećeg dana na putu, zadesio sam se u zapadnoj Pensilvaniji. Bio mi je potreban benzin, te sam se isključio s autoputa i nastavio seoskim putem. Blizu rampe našao sam benzinsku stanicu Konoko, gde je bio pravi pumpađžija - od krvi i mesa - koji je lično točio gorivo. Čak smo razmenili i nekoliko reči prijatnog razgovora koji mi nije dodatno naplatio.

Ostavio sam ga njegovom poslu i otišao u WC da obavim svoj. Kad sam završio, odšetao sam se iza stanice. Tamo sam naišao na prilično strmu padinu u čijem podnožju je besno jurišao potok, a na samoj padini zapazio sam pregršt automobilskih delova. Još uvek je bilo nešto snega na tlu, doduše u trakastim, prljavim skupinama. Dok sam se lagano spuštao niz padinu kako bih bacio bolji pogled na vodu, noge su mi načisto otkazale. Skliznuo sam nekih deset stopa pre nego što sam uspeo da se uhvatim za neki zarđali predmet i zaustavim. Da sam ga promašio, verovatno bih završio u vodi. I šta onda? Pa, nikad se ne zna.

Platio sam pumpadžiji (koliko ja znam, nije imao pojma o mojoj nezgodi) i vratio se na autoput. Dok sam vozio, razmišljao sam o svom padu, pitajući se šta bi se desilo da sam upao u potok (koji je, s obzirom na prolećno otopavanje, privremeno postao manja reka). Koliko dugo bi moj automobil, pun jarko obojene floridine odeće i raznoraznih drugih stvarčica, ostao da stoji na pumpi pre nego što bi se pumpađžija unervozio? Koga bi pozvao? Koliko bi im trebalo da me nađu u slučaju da sam se udavio?

Taj mali incident dogodio se oko deset sati ujutro. Popodne sam već bio u Njujorku. Do tada sam uglavnom uspeo da uobličim priču koju ste upravo pročitali. Napisao sam u svojoj knjizi O umetnosti pisanja da je prva skica nečega vezana samo za priču; ako ima nekog značenja, ono će doći kasnije i samo se izdignuti iz priče. Pretpostavljam da je ova priča postala neka vrsta meditacije o zagonetnoj suštini životnih događaja, ukazujući i na to koliko je nemoguće naći razumna značenja u njima. Prvu skicu napisao sam za dva meseca. Do tada sam shvatio da sam stvorio sebi čitav niz problema pišući o dve stvari o kojima nisam imao nikakvo predznanje: o zapadnoj Pensilvaniji i o pensilvanijskoj državnoj policiji. Pre nego što sam mogao da se pozabavim tim problemima, doživeo sam sopstvenu saobraćajnu nesreću koja mi je radikalno izmenila život. U stvari, u leto ‘99. bio sam srećan što sam uopšte živ. Trebalo je da prođe godinu dana pre nego što sam i pomislio na ovu priču, a kamoli seo da je završim.

Nisam ostao šlep na slučajnost pisanja knjige o automobilskim nezgodama neposredno pre lične nesreće, ali sam pokušavao da ne razmišljam o tome. Svakako ne mislim da je bilo nečeg proročkog kad je reč o onome što se dogodilo Kertisu Vilkoksu u knjizi Bjuik 8 i onome što se dogodilo meni u stvarnom životu (kao prvo, ja sam preživeo). Međutim, mogu da svedočim da je veći deo priče bio plod moje mašte: kao i Kertisu, i menije odeća odletela na sve strane; kao i Kertisov šešir, i moj kačket je kasnije nađen u šumi, barem deset metara dalje od mesta sudara. Ipak, nisam ništa promenio u priči kako bih se osvrnuo na ono što se meni dogodilo; veći deo onoga što sam želeo u knjizi već se nalazilo u prvoj skici. Mašta je moćan alat.

Nikad mi nije palo na pamet da radnju knjige Bjuik 8 smestim u Mejn iako je Mejn mesto koje poznajem i volim najviše na svetu. Zaustavio sam se na benzinskoj pumpi u Pensilvaniji, pao na dupe u Pensilvaniji, dobio ideju u Pensilvaniji. Mislio sam da ishod priče mora ostati u Pensilvaniji, uprkos otežavajućim okolnostima. Ne mogu reći da nije bilo nagrada, na primer: mogao sam da smestim svoj izmišljeni grad Statler odmah niz put od Roksburga, gradića koji služi kao osnova za K. C. - Konstantinovu sjajnu seriju romana o malograđanskom policijskom naredniku Mariu Balziku. Ako nikad niste pročitali neku od tih priča, učinite sebi uslugu. Priča u nastavcima o naredniku Balziku i njegovoj porodici jeste kao serija Soprani izvrnuta naopačke i pripovedana iz perspektive zakona. Takođe, u zapadnoj Pensilvaniji žive Amiši, čiji sam način života želeo nešto detaljnije da proučim.

Ova knjiga nikad ne bi mogla biti završena bez pomoći državnog policajca Lušijena Sautharda i pensilvanijske državne policije. Lu je pročitao rukopis, uspeo da na određenim mestima iskontroliše napad smeha, i napisao mi osam strana beleški i ispravki koje bi se bez dvoumljenja mogle dodati bilo kojem priručniku za pisce (kao prvo, policajac Sauthard naučen je da piše krupnim slovima, lakim za čitanje). Odveo me je u nekoliko stanica pensilvanijske državne policije, upoznao me se nekolicinom narednika koji su bili dovoljno ljubazni da mi pokažu šta rade i kako rade (kao prvo, proverili su moje tablice na dodžovom pik-apu - laknulo mi je kad su utvrdili da su ’’čiste”, bez naloga za hapšenje ili oduzimanje vozila), i demonstrirali mi svakakvu policijsku opremu. Najpredusretljiviji i najstrpljiviji među njima bio je narednik Teresa M. Mejker - Tereza, hvala ti na izuzetnoj ljubaznosti.

Još važnije, Lu i njegovi drugari odveli su me na ručak u restoran u zemlji Amiša, gde smo pojeli ogromne količine sendviča i popili više bokala ledenog čaja. Sat vremena su me zabavljali pričama o životu državnih policajaca. Neke su bile smešne, neke stravične, a neke su uspevale da budu i jedno i drugo. Nisu sve završile u knjizi Bjuik 8, ali izvesni broj jeste, u odgovarajućoj fiktivnoj formi. Tretirali su me kao prijatelja, i niko nije žurio, što je bila dobra stvar. U to vreme sam još uvek cupkao okolo na štakama.

Hvala ti, Lu, i hvala svim državnim policajcima koji rade u batlerskim policijskim stanicama što ste mi pomogli da zadržim svoju pensilvanijsku knjigu u Pensilvaniji. Najvažnije od svega, hvala vam što ste mi pomogli da razumem posao državne policije, i cenu koju plaćaju da bi ga dobro obavljali.

Hoder i Stouton mi nisu dozvolili da završim ovu belešku a da ne spomenem da su uzete izvesne, hm, slobode po pitanju slike bjuika na prednjoj korici. Poznavaoci automobila svakako će primetiti da je bjuik na slici nekoliko godina mlađi od bjuika u priči. Pitali su me da li mi smeta ta mala prevara, i ja sam odgovorio da mi ne smeta. Ono što mi zaista smeta, naročito kasno u noć kad ne mogu da zaspim, jeste onaj zlobni osmeh-maska. Izgleda kao da je spremna da nekog proguta, zar ne? Možda mene. Ili možda vas, dragi moji čitaoci.

Možda baš vas.

Stiven King
29. maj. 2002

1)

OPEC - Organization of Petroleum Exporting Countries - Organizacija zemalja koje izvoze naftu - globalna ogranizacija posvećena stabilnosti i združenoj kontroli nad tržištima nafte. 

  ⇒

2)

Roki i Bulvinkl šou - The Rocky and Bullwinkle show - animirana serija koja je doživcla veliku popularnost u SAD tokom šezdesetih godina i koja se do današnjih dana reprizira.  ⇒

3)

AA - Anonimni alkoholičari - Alchoholics Anonymous - udruženje u SAD za ljude koji se lece od alkoholizma  ⇒

4)

res - lat. - stvar, predmet  ⇒

5)

Aluzija na Mrtvački pokrov iz Torina koji se smatra pokrovom kojim je Isus bio pokriven nakon smrti i na kome se, po Katoličkoj crkvi, vide tragovi njegovog uskmuća.  ⇒

6)

Pjureks staklo - Purex glass - staklo od mešavine plutonijuma i uranijuma  ⇒

7)

U Americi se, u većini slučajeva, slike nestalih osoba (dece i odraslih) štampaju na tetrapak pakovanjima mleka koje se prodaju po celoj zemlji, u nadi da će neko prepoznati osobu i moći da o njima da podatke policiji. 

  ⇒

8)

Nuklearno postrojenje Tri Milje - odnosi se na najveću nesreću u istoriji koja je zadesila neko od američkih nuklearnih postrojenja (iako nije bilo ljudskih žrtava). Dogodila se 1979. godine blizu gradića Midletaun u Pensilvaniji.  ⇒

9)

Lizi Borden - Lizzie Borden (1860-1927) - Amerikanka optužena za brutalno ubistvo oca i maćehe. Kasnije oslobođena optužbe.  ⇒

10)

IRS - Internal Revenue Service - Poreska služba SAD-a  ⇒

11)

DEA - Drug Enforsement Administration - Služba za borbu protiv narkotika u SAD  ⇒

12)

OSHA - Occupational Health and Safety Administration - Organizacija za zaštitu zdravlja i bezbednost na radnom mestu  ⇒

13)

Aluzija na igru Monopol  ⇒