Prijevod

Mario Jović

Za Tommyja i Lori Spruce

I s mislima upućenima Jamesu T. Farrellu

“Ovo su zabiti srca.”

John D. MacDonald

Poglavlje I

George je bio negdje u tami. Blaze ga nije mogao vidjeti, ali glas je dolazio jasno i glasno, hrapavo i pomalo promuklo. George je uvijek zvučao kao da je prehlađen. Imao je nesreću u djetinjstvu. Nikad nije rekao kakvu, ali na njegovoj Adamovoj jabučici primjećivao se sićušan ožiljak.

“Ne tog, glupsone jedan, na sebi ima gomilu naljepnica. Uzmi Chevyja ili Forda. Tamnoplavog ili zelenog. Starog dvije godine. Ni više, ni manje. Nitko ih se ne sjeća. I bez naljepnica.”

Blaze je došao do malog automobila s naljepnicama na braniku i nastavio hodati. Potmulo nabijanje basa do njega je dolazilo čak i ovdje, na udaljenom kraju parkirališta pivnice. Bila je subota navečer i birtija je bila prepuna. Zrak je bio opako hladan. Stopirao je do grada, ali sada je vani bio već četrdeset minuta i uši su mu se smrznule. Zaboravio je kapu. Uvijek je nešto zaboravljao. Počeo je izvlačiti ruke iz džepova jakne i stavljati ih preko ušiju, ali George je to sasjekao u korijenu. George je rekao da mu se uši smiju smrznuti, ali ruke ne. Uši ti nisu potrebne za krađu auta. Bilo je -16°C.

“Tamo”, rekao je George. “Desno.”

Blaze se okrenuo i ugledao Saab. S naljepnicom. Uopće nije izgledao kao odgovarajući automobil.

“To je lijevo”, rekao je George. “Desno, glupsone. Ruka kojom kopaš nos.”

“Žao mi je, George.”

Da, opet je bio glupson. Mogao je kopati nos objema rukama, ali znao je koja je desna ruka, ruka s kojom se piše. Pomislio je na tu ruku i pogledao na tu stranu. Tamo se nalazio tamno zeleni Ford.

Blaze je prišao Fordu savršeno nezainteresirano. Pogledao je preko ramena. Pivnica je bila studentska birtija po imenu Vreća. To je bilo glupo ime, vrećom ste zvali svoja muda. Bila je u rupi. Petkom i subotom navečer nastupao je glazbeni sastav. Unutra je sigurno gužva i toplo, puno mladih cura u kratkim suknjicama koje plešu kao lude. Bilo bi lijepo otići unutra, malo baciti pogled–

“Što ti to radiš?” pitao je George. “Šećeš se Avenijom Commonwealth? Ne bi zavarao ni moju slijepu babu. Samo obavi to, ha?”

“U redu, samo sam–”

“Aha, znam što si samo. Usredotoči se na posao.”

“U redu.”

“Što si ti, Blaze?”

Pognuo je glavu i ušmrknuo šmrklje. “Ja sam glupson.”

George je uvijek govorio kako u tome nema sramote, ali to je bila činjenica i trebali ste biti svjesni toga. Niste mogli nikoga zavarati da pomisli da ste pametni. Pogledali bi vas i vidjeli istinu: svjetla su gorjela, ali kod kuće nije bilo nikoga. Ako ste glupson, trebali ste samo obaviti svoj posao i otići. A ako vas uhvate, priznali ste sve osim tko su bili tipovi s vama, jer će na kraju ionako sve saznati. George je rekao kako su glupsoni usrani lažljivci.

Blaze je izvukao ruke iz džepova i dva puta rastegnuo prste. Zglobovi su kvrcnuli na mirnom hladnom zraku.

“Jesi li spreman, veliki čovječe?” pitao je George.

“Jesam.”

“Onda ja idem po pivo. Ti se pobrini za to.”

Blaze je osjetio navalu panike. Popela mu se u grlo. “Hej, ne, nikad prije nisam ovo radio. Samo sam gledao tebe.”

“Ovoga ćeš puta raditi puno više od gledanja.”

“Ali–”

Zastao je. Nije imalo smisla nastavljati, osim ako ne želi vikati. Mogao je čuti krckanje smrznutog snijega dok je George hodao prema pivnici. Njegovi su se koraci uskoro izgubili u nabijanju basa.

“Isuse”, rekao je Blaze. “Oh, Isuse Kriste.”

A prsti su mu se smrzavali. Na ovoj će temperaturi funkcionirati pet minuta. Možda i manje. Otišao je do vozačevih vrata misleći kako će biti zaključana. Ako vrata budu zaključana ovaj auto nije bio dobar jer nije imao polugu, George je imao polugu. Ali vrata su bila otključana. Otvorio je vrata, posegnuo unutra, pronašao ručicu za otvaranje haube i povukao ju. Onda je otišao ispred, potražio drugu polugu, pronašao ju i podigao haubu.

U džepu je imao malu baterijsku svjetiljku. Izvukao ju je. Upalio ju je i usmjerio zraku svjetlosti na motor.

Pronađi sajlu za paljenje.

Ali tu je bilo previše špageta. Akumulatorski kabeli, crijeva, kabeli svjećica, crijevo za gorivo –

Stajao je tamo dok mu se znoj cijedio niz lice i smrzavao na obrazima. Ovo nije bilo dobro. Ovo nikada neće biti dobro. I odjednom mu je sinula ideja. Nije to bila osobito dobra ideja, ali nije ih imao puno i kad mu je jedna od njih sinula trebao ju je ostvariti. Vratio se do vozačevih vrata i ponovno ih otvorio. Svjetlo se upalilo, ali tu nije bilo pomoći. Ako ga netko vidi kako petlja jednostavno će pomisliti kako ima problema s paljenjem. Naravno, hladna noć poput ove, to je imalo smisla, zar ne? Čak mu ni George ne bi prigovarao zbog toga. U stvari, ne bi prigovarao previše.

Spustio je štitnik za sunce iznad volana u uzaludnoj nadi kako bi rezervni ključ mogao kliznuti s njega, ljudi su ponekad tamo držali rezervni ključ, ali nije bilo ničega osim stare strugalice za led. To je kliznulo dolje. Zatim je pokušao pretinac za rukavice. Bio je pun papira. Istresao ih je na pod, pri tome je klečao na sjedalu, a iz usta mu je izlazila para. Bilo je papira, kutija pepermint bombona, ali ne i ključevi.

Eto, ti vražji glupsone, čuo je Georgeove riječi, jesi li sada zadovoljan? Jesi li sada spreman da ga barem pokušaš upaliti na žice?

Pretpostavio je da jest. Pretpostavio je kako bi barem mogao otkinuti nekoliko žica i spojiti ih kao što je George radio i vidjeti što će se dogoditi. Zatvorio je vrata i pognute glave ponovno krenuo prema prednjem dijelu Forda. Onda je stao. Sinula mu je nova ideja. Vratio se, otvorio vrata, sagnuo, podigao tepih i pronašao ga. Na ključu nije pisalo FORD, nije pisalo ništa jer je bio kopija, ali imao je pravilnu četvrtastu glavu i sve.

Blaze ga je podigao i poljubio hladni metal.

Otključani auto, pomislio je. Onda je pomislio: Otključani auto i ključ ispod tepiha. Onda je pomislio: Ja večeras ipak nisam najgluplji tip, George.

Smjestio se za volan, zalupio vrata, gurnuo ključ u bravu – ušao je glatko – a onda shvatio kako ne može vidjeti parkiralište jer je hauba još uvijek bila podignuta. Brzo je pogledao uokolo, najprije na jednu stranu, a onda na drugu, uvjerivši se kako se George nije odlučio vratiti i pomoći mu. Da je George vidio ovako podignutu haubu stalno bi ga podsjećao na to. Ali George nije bio ovdje. Ovdje nije bilo nikoga. Parkiralište je bilo tundra s automobilima.

Blaze je izašao i zalupio haubu. Onda se vratio unutra i zastao kad je pružio ruku prema vratima. Što s Georgeom? Treba li ga otići pozvati s farme piva? Blaze je sjedio pognute glave i mrštio se. Kupola je bacala žutu svjetlost na njegove krupne ruke.

Zamisli? pomislio je i napokon ponovno podigao glavu. Tko ga jebe.

“Jebi se, George”, rekao je. George ga je ostavio da stopira, samo mu je rekao da se ovdje nađe s njime, a onda ga je ponovno ostavio. Ostavio ga je da obavi prljavi posao, i Blaze je samo najglupljom od glupe sreće pronašao ključ, i onda tko jebe Georgea. Neka on stopira po ovoj cičoj zimi.

Blaze je zatvorio vrata, ubacio u brzinu i izašao s parkirališta. Kad je skrenuo na cestu žestoko je nagazio na gas i Ford je poskočio, stražnji je kraj zaplesao na utabanom snijegu. Stao je na kočnicu, ukočen od panike. Što to radi? Što je mislio? Otići bez Georgea? Pokupit će ga prije no što prijeđe deset kilometara. Najvjerojatnije će ga pokupiti na prvom semaforu. Nije mogao otići bez Georgea.

Ali George je mrtav.

To je sranje. George je maloprije bio tamo. Otišao je na pivo.

Mrtav je.

“Oh, George”, zajecao je Blaze. Pognuo se nad volan. “Oh, George, nemoj biti mrtav.”

Neko je vrijeme samo sjedio tamo. Fordov je motor zvučao dobro. Nije kašljucao ili slično, iako je bilo hladno. Kazaljka pokazivača goriva stajala je na tri četvrtine. U retrovizoru je vidio dim iz ispušne cijevi, bijel i smrznut.

George nije izašao iz pivnice. Nije mogao izaći jer nikad nije ni ušao. George je mrtav. Mrtav je tri mjeseca. Blaze je počeo drhtati.

Nakon nekog vremena došao je sebi. Počeo je voziti. Nitko ga nije zaustavio na prvom semaforu, ili na drugom. Nitko ga nije zaustavio cijelim putom kroz grad. U vrijeme kad je stigao do izlaza iz grada vozio je osamdeset. Auto bi ponekad proklizao na ledu, ali to ga nije brinulo. Samo je čvrsto držao volan. Vozio je po zaleđenim cestama od svojih tinejdžerskih godina.

Kad je izašao izvan grada ubrzao je na devedeset i opustio se. Visoki farovi dugim su prstima osvjetljavali cestu i zasljepljujuće se odbijali od snježnih nanosa s obje strane. Čovječe, jedan student će se jako iznenaditi kad odvede svoju curu studenticu na ono prazno parkirališno mjesto. Pogledat će ga i reći: Ti si glupson, više nećem izlaziti s tobom, niti ovdje niti negdje drugdje.

“Neću”, rekao je Blaze. “Ako je studentica, reći će neću.”

Nasmiješio se na to. Osmijeh mu je promijenio cijelo lice. Upalio je radio. Bio je na rock postaji. Blaze je okretao kotačić sve dok nije pronašao country. U vrijeme kad je stigao do kolibe iz sveg je glasa pjevao s radijem i u potpunosti je zaboravio na Georgea.  

Poglavlje II

Ali sjetio se idućeg jutra. To je bilo prokletstvo glupsona. Uvijek ste bili iznenađeni tugom, jer se nikad niste mogli sjetiti važnih stvari. Jedine stvari koje ste pamtili bile su gluposti. Poput one pjesme koju ih je gospođa Selig natjerala da nauče u petom razredu: Pod razgranatim kestenom, nalazi se seoska kovačnica. Koja korist od toga? Koja korist kad shvatite kako gulite krumpire za dvoje i saznanje kako ne trebate guliti nikakva dva krumpira neprestano vas pogađa, jer drugi tip više nikada neće pojesti niti jedan krumpir?

Pa, možda to nije bila tuga. Možda to nije odgovarajuća riječ. Ne ako je značila plač i nabijanje glavom u zid. To niste činili za tipove poput Georgea. Ali tu je bila usamljenost. Ali tu je bio strah.

George bi rekao: “Isuse, hoćeš li promijeniti svoje jebene gaće? Spremne su stajati same od sebe. Odvratne su.”

George bi rekao: “Zavezao si samo jednu, glupsone.”

George bi rekao: “Ah, jebote, okreni se i ja ću te pokriti. Kao da imam klinca.”

Kad je ustao jutro nakon što je ukrao Forda George je sjedio u drugoj sobi. Blaze ga nije mogao vidjeti, ali je znao kako sjedi u polomljenom naslonjaču kao i uvijek, pognute glave s bradom gotovo na prsima. Prva stvar koju je rekao bila je: “Opet si zajebao stvar, Kong. Jebene čestitke.”

Blaze je zasiktao kad su mu noge dodirnule hladni pod. Onda je obuo cipele. Gol, osim cipela, odjurio je i pogledao kroz prozor. Nema auta. S olakšanjem je uzdahnuo. Izašao je u malom oblaku pare koju je mogao vidjeti.

“Ne, nisam. Parkirao sam ga u šupu, baš kao što si mi i rekao.”

“Ipak, nisi uklonio jebene tragove, zar ne? Zašto ne postaviš natpis, Blaze? OVUDA DO UKRADENOG AUTA. Mogao bi naplaćivati ulaz. Zašto jednostavno ne učiniš tako?”

“Joj, George–”

“‘Joj, George, joj, George’ Izlazi van i pometi tragove.”

“U redu.” Krenuo je prema vratima.

“Blaze?”

“Molim?”

“Najprije odjeni jebene hlače, u redu?”

Blaze je osjetio kako mu lice gori od srama.

“Poput klinca”, rekao je George zvučeći rezignirano. “Klinca koji se brije.”

George je znao podjebavati, očito. Samo je naposljetku podjebavao krivog tipa, prečesto i previše. Tako završite mrtvi, i nemate ništa pametno za reći. George je sada bio samo mrtav, a Blaze je izmišljao njegov glas u svojoj glavi, dajući mu dobre rečenice. George je bio mrtav od onog kockanja u skladištu.

Lud sam što to čak i pokušavam izvesti, pomislio je Blaze. Glupson poput mene.

Ali navukao je gaće (pažljivo provjeravajući imaju li mrlja), onda debelu potkošulju, košulju od flanela i par teških hlača od samta. Njegove radne čizme iz Searsa bile su ispod kreveta. Vojna jakna visjela mu je na kvaki. Potražio je rukavice i naposljetku ih pronašao na polici iznad poluraspadnute peći na drva u kombinaciji kuhinje i dnevne sobe. Uzeo je kariranu kapu s poklopcima za uši i stavio ju na glavu, pazeći da šilt za sreću malo zavrne lijevo. Onda je izašao van i uzeo metlu naslonjenu na vrata.

Jutro je bilo vedro i hladno. Vlaga u njegovom nosu smjesta je zapucketala. Nalet vjetra bacio je na njegovo lice snijeg fin poput šećera od čega je zadrhtao. Za Georgea je bilo u redu da zapovijeda. George je bio unutra i pored peći pio kavu. Kao sinoć, skočio je na pivo i ostavio Blazea da se zabavlja s autom. A to bi i dalje radio da nije pukom srećom negdje pronašao ključeve, ili ispod tepiha na podu ili u pretincu za rukavice, zaboravio je gdje. Ponekad je pomislio kako mu George i nije baš dobar prijatelj.

Metlom je obrisao tragove, ali je nekoliko minuta čekao i divio im se prije no što je počeo. Kako su tragovi bili uzdignuti i kako su bacali sjene, uglavnom male savršene stvarčice. Bilo je smiješno kako male stvarčice mogu biti toliko savršene, a nitko ih nikad nije primjećivao. Gledao ih je sve dok se nije umorio od gledanja (nije bilo Georgea da mu kaže da se požuri) i onda niz kratki prilaz krenuo prema cesti brišući tragove. Tijekom noći prošla je ralica i odgurnula snježne dine koje je vjetar napravio na ovim cestama gdje su s njihove i jedne i druge strane bila otvorena polja i svi ostali tragovi su nestali.

Blaze je odtumarao natrag do kolibe. Ušao je unutra. Tu je sada bilo toplo. Kada je ustao iz kreveta bilo je hladno, ali sada je bilo toplo. To je također bilo čudno – kako se vaše poimanje stvari moglo promijeniti. Skinuo je jaknu i čizme i košulju od flanela i sjeo za stol u potkošulji i samtericama. Upalio je radio i iznenadio se kad nije zasvirao rock kojeg je George slušao, nego je odmah zasvirao country. Loretta Lynn je pjevala kako će vaša dobra djevojčica postati zločesta. George bi se nasmijao i rekao nešto poput: “Tako je, dušo – možeš biti zločesta iznad moje face.” Blaze bi se također nasmijao, ali negdje u dubini duše ta bi ga pjesma uvijek rastužila. Puno je country pjesama to činilo.

Kad se kava skuhala skočio je i napunio dvije šalice. U jednu je ulio mlijeko i viknuo: “George? Evo ti kava, kompa! Nemoj da se ohladi!”

Bez odgovora.

Pogledao je bijelu kavu. Nije pio kavu s mlijekom, i što s njom? Da, što s njom? Nešto mu je došlo u grlo i zamalo je bacio Georgeovu vražju bijelu kavu preko sobe. Umjesto toga odnio ju je do sudopera i prolio. To je bila kontrola naravi. Kad si krupan frajer to trebaš raditi ili ćeš imati problema.

Blaze je visio oko kolibe do poslije ručka. Onda je ukradeni automobil izvezao iz šupe, zastao uz kuhinjske stube dovoljno dugo da izađe i baci grude na registracijske pločice. To je bilo prilično pametno. Bit će ih teško pročitati.

“Što za ime božje radiš?” pitao je George iz kolibe.

“Zaboravi” rekao je Blaze. “Ti si mi ionako samo u glavi.” Ušao je u Ford i odvezao se na cestu.

“Ovo nije jako pametno”, rekao je George. Sada je bio na stražnjem sjedalu. “Vozikaš se u ukradenom autu. Nisi ga prelakirao, nisi promijenio tablice, ništa. Kamo ideš?”

Blaze nije ništa rekao.

“Ne ideš u Ocomu, zar ne?”

Blaze nije ništa rekao.

“Oh, jebote, ideš”, rekao je George. “Jebo te ja. Nije li jednom što si morao ići bilo dovoljno?”

Blaze nije ništa rekao. Začepio je usta.

“Slušaj me, Blaze. Vrati se. Uhvatit će te, sve je otišlo u vjetar. Sve. Cijeli posao.”

Blaze je znao da je u pravu, ali neće se okrenuti. Zašto bi mu George uvijek trebao zapovijedati? Čak i mrtav nije mu mogao prestati zapovijedati. Naravno, to je bio Georgeov plan, taj veliki zgoditak o kojem sanja svaki sitni muljator. “Samo što ga mi uistinu možemo ostvariti”, govorio bi, ali obično kad je bio pijan ili napušen i nikad kao da je uistinu vjerovao u to.

Većinu su vremena proveli izvodeći muljaže u paru i George je uglavnom izgledao zadovoljan time bez obzira što je govorio kad je bio pijan ili napušen. Možda je posao na Ocoma Heightsu za Georgea bio samo igra, ili ono što je ponekad nazivao mentalna mastrubacija kad je na televiziji vidio tipove u odijelima kako pričaju o politici. Blaze je znao da je George pametan. Ali nikad nije bio siguran ima li muda.

Ali sada kada je bio mrtav, kakav je izbor imao? Blaze nije bio dobar nasamo. Jedini put kad je nakon Georgeove smrti pokušao muljažu s muškom oblekom morao je jebeno brzo bježati kako ga ne bi pokupili. Ženino je ime saznao iz osmrtnica upravo poput Georgea, počeo s Georgeovom šprehom, pokazao je čekovne izvode (u kolibi ih je imao punu vreću, i iz najboljih trgovina). Rekao joj je koliko mu je žao što je došao u vrijeme velike žalosti, ali posao je posao i bio je siguran kako će ona razumjeti. Rekla je da razumije. Pozvala ga je da pričeka u predvorju dok donese čekovnu knjižicu. Nikad nije ni posumnjao da je pozvala policiju. Da se nije vratila i u njega uperila pištolj, najvjerojatnije bi i dalje stajao tamo i čekao sve dok se policija ne bi pojavila. Njegov osjećaj za vrijeme nikad nije bio dobar.

Ali vratila se s pištoljem i uperila ga u njega. Bio je to srebrni ženski pištolj s malim krivuljama na cijevi i bisernom drškom. “Policija stiže”, rekla je, “ali prije no što stignu, želim objašnjenje. Želim znati kakva to gamad vreba ženu čiji se suprug još uvijek nije dobro ohladio u svome grobu.”

Blaze nije mario za ono što je željela saznati. Okrenuo se, izjurio kroz vrata, preko trijema i niz stube do pločnika. Mogao je trčati prilično brzo kad se zalaufao, ali trebalo mu je da se zalaufa, i panika ga je tog dana usporila. Da je pritisnula okidač mogla je smjestiti metak u potiljak njegove velike glave ili mu otkinuti uho ili ga u potpunosti promašiti. S tako malim pištoljem kratke cijevi nikad niste mogli biti sigurni. Ali nije opalila.

Kad se vratio u kolibu napola je jaukao od straha i želudac mu je bio vezan u čvor. Nije se bojao zatvora ili kaznionice, čak ni policije – iako je znao da će ga zbuniti sa svojim pitanjima, uvijek je bilo tako – nego se prestrašio koliko ga je lako pročitala. Kao da je to nekakva sitnica. Georgea su jako teško čitali, a kad su uspjeli, uvijek je znao što se događa i isparili bi.

A sada ovo. Neće mu uspjeti, znao je, ali je ipak pokušao. Možda se želio vratiti u buksu. Možda to i ne bi bilo toliko loše, sada kada je George mrtav. Neka netko drugi razmišlja i hrani ga.

Možda je i u ovom trenutku davao sve od sebe kako bi ga uhvatili, vozio se u ukradenom autu usred Ocoma Heightsa. Točno pored kuće Gerardovih.

Usred zime New Englanda sličila je smrznutoj palači. Ocoma Heights su bili stari novac (tako je George rekao), i posjedi su uistinu bili prava imanja. Ljeti su kuće bile okružene velikim travnjacima, ali sada su travnjaci bili blistava snježna bespuća. Zima je bila opaka.

Kuća Gerardovih bila je najbolja od svih. George ju je zvao rano američko sranje, ali Blaze je mislio da je prekrasna. George je rekao kako su se Gerardovi obogatili transportom, Prvi svjetski rat ih je obogatio, Drugi je od njih učinio svece. Sunce i snijeg na brojnim su prozorima stvarali hladnu vatru. George je rekao kako kuća ima više od trideset soba. Obavio je preliminarno izviđanje kao zaposlenik Central Valley Powera. To je bilo u rujnu. Blaze je vozio kamionet, koji je bio posuđen, a ne ukraden, iako je pretpostavio kako bi ga policija nazvala ukradenim da ih je uhvatila. Ljudi su na travnjaku igrali kriket. Neke su bile djevojke, srednjoškolke ili možda studentice, zgodne. Blaze ih je gledao i počeo se napaljivati. Kad se George vratio i rekao mu da krene, Blaze mu je spomenuo zgodne djevojke, koje su do tada otišle iza kuće.

“Vidio sam ih”, rekao je George. “Misle da su bolje od svih. Misle da njihova govna ne smrde.”

“Ipak, zgodne su.”

“Koga boli kita?” pitao je George smrknuto i prekrižio ruke na prsima.

“Jesi li se ikad napalio, George?”

“Radi onakvih balavica? Šališ se. A sada začepi i vozi.”

Blaze se sada, sjetivši se toga, nasmiješio. George je bio poput lisice koja ne može do grožđa i svima priča da je kiselo. Gospođica Jolison im je čitala tu basnu u drugom razredu.

Bila je to velika obitelj. Tu su bili stari gospodin i gospođa Gerard – on je imao osamdeset i još je uvijek uspijevao popiti pintu Jacka dnevno, tako je George rekao. Onda su tamo bili srednji gospodin i gospođa Gerard. I onda mladi gospodin i gospođa Gerard. Mladi gospodin Gerard bio je Joseph Gerard III., i uistinu je bio mlad, imao je tek dvadeset i pet. Njegova supruga bila je Armenka. George je rekao kako je zbog toga spic¹. Blaze je mislio kako samo Talijani mogu biti spic.

Okrenuo se u obližnjoj ulici i još jednom prošao pored kuće pitajući se kakav je osjećaj oženiti se u dvadeset drugoj. Nastavio je voziti prema kući. Kad je dosta, dosta je.

Srednji Gerardi su imali još djece uz Josepha Gerarda III., ali ona nisu bila važna. Važna je bila beba. Joseph Gerard IV. Veliko ime za toliko malu bebu. Bio je star tek dva mjeseca kad su Blaze i George očitali brojilo u rujnu. A to je značilo kako sada – uh, između rujna i siječnja bila su jedan-dva-tri-četiri mjeseca – ima šest mjeseci. On je bio jedini praunuk originalnog Joea.

“Ako namjeravaš nekoga oteti, moraš oteti bebu”, rekao je George. “Beba te ne može identificirati, pa ju možeš vratiti živu. Ne može te sjebati pokušajima bijega ili slanjem poruka ili nekakvim sranjem. Sve što beba može činiti je ležati. Čak ni ne zna da je oteta.”

Bili su u kolibi, sjedili ispred televizora i pili pivo.

“Što misliš koliko će platiti?” pitao je Blaze.

“Dovoljno da više nećeš trebati ni jedan zimski dan provesti smrzavajući se i prodajući lažne pretplate za časopise ili sakupljati donacije za Crveni križ”, rekao je George. “Kako ti to zvuči?”

“Ali koliko ćeš tražiti?”

“Dva milijuna”, rekao je George. “Jednog za tebe i jednog za mene. Čemu pohlepa?”

“Pohlepne uhvate”, rekao je Blaze.

“Pohlepne uhvate”, složio se George. “Tako sam te naučio. Ali koliko vrijedi radnik, Blaze-blento? Što sam te naučio o tome?”

“Svoju plaću”, rekao je Blaze.

“Tako je”, rekao je George i popio pivo. “Radnik vrijedi svoju jebenu plaću.”

I eto ga, vozio se natrag u bijednu kolibu u kojoj su on i George živjeli otkad su iz Bostona dolutali na sjever. Mislio je kako će ga uhvatiti, ali... dva milijuna dolara! Mogli ste otići nekamo i nikad više ne biti na hladnoći. A ako te uhvate? Najgore što su mogli učiniti bilo je smjestiti vas u zatvor do kraja života.

A ako se to dogodi, ipak ti više nikada neće biti hladno.

Kad je ukradenog Forda smjestio natrag u šupu sjetio se pomesti tragove. George bi bio sretan zbog toga.

Za ručak si je ispržio nekoliko hamburgera.

“Uistinu ideš dalje s planom?” pitao je George iz druge sobe.

“Ležiš, George?”

“Ne, stojim na glavi i drkam. Pitao sam te nešto.”

“Pokušat ću. Hoćeš li mi pomoći?”

George je uzdahnuo. “Pretpostavljam kako moram. Sada sam zaglavio s tobom. Ali Blaze?”

“Što, George?”

“Traži samo milijun. Pohlepne uhvate.”

“U redu, samo milijun. Želiš hamburger?”

Bez odgovora. George je opet bio mrtav.  

Poglavlje III

Spremao se te večeri obaviti otmicu, što prije to bolje. George ga je zaustavio.

“Što radiš, glupsone?”

Blaze se spremao upaliti Ford. Sada je zastao. “Spremam se za posao, George.”

“Koji posao?”

“Oteti klinca.”

George se nasmijao.

“Što je smiješno, George?” Kao da ja ne znam, pomislio je.

“Ti.”

“Zašto?”

“Kako ćeš ga oteti? Reci mi.”

Blaze se namrštio. To mu je lice, koje je već bilo ružno, pretvorilo u lice trola. “Onako kako smo planirali, pretpostavljam. Iz njegove sobe.”

“Koje sobe?”

“Pa–”

“Kako ćeš ući?”

Tog se dijela sjećao. “Jedan od prozora na katu. Na sebi imaju one jednostavne brave. To si vidio, George. Kad smo bili u Elektri. Sjećaš se?”

“Imaš ljestve?”

“Pa–”

“Kad otmeš klinca kamo ćeš s njim?”

“U auto, George.”

“Oh, jebote ja.” George je to govorio samo kad bi se izgubio i u potpunosti ostao bez teksta.

“George–”

“Znam da ćeš ga staviti u jebeni auto, nikad nisam ni pomislio da ćeš ga kući donijeti na ramenima. Mislio sam kad se vratiš ovamo. Što ćeš onda učiniti? Kamo ćeš ga staviti?”

Blaze je pomislio na šupu. Pogledao je oko sebe. “Pa–”

“Što je s dudama? Što je s bočicama? I dječjom hranom! Ili si mislio kako će za jebenu večeru pojesti hamburger i popiti pivo?”

“Pa–”

“Začepi! Reci to još jednom i povratit ću!”

Blaze je sjeo u kuhinju i pognuo glavu. Lice mu je bilo rumeno.

“I ugasi tu usranu muziku! Ta žena zvuči kao da će odletjeti u vlastitu pičku!”

“U redu, George.”

Blaze je ugasio radio. Televizor, stara japanska stvar koju je George kupio na dvorišnoj rasprodaji, bio je pokvaren.

“George?”

Bez odgovora.

“George, ma daj, nemoj ići. Žao mi je.” Mogao je čuti koliko je prestrašen. Gotovo je frfljao.

“U redu”, rekao je George baš kad je Blaze namjeravao odustati. “Evo što trebaš učiniti. Moraš obaviti mali posao. Ne veliki. Samo mali. Ona trgovina u blizini Autoceste broj 1 u koju smo znali navratiti najvjerojatnije će biti u redu.”

“Aha?”

“Još uvijek imaš Colt?”

“Pod krevetom, u kutiji od cipela.”

“Upotrijebi ga. I nosi čarapu preko glave. Inače će te tip koji radi noćnu prepoznati.”

“Aha.”

“Idi u subotu navečer, prije zatvaranja. Recimo deset minuta do jedan. Ne primaju čekove pa bi trebao dobiti dvjesto, tristo dolara.”

“Naravno! To je super!”

“Blaze, još jedna stvar.”

“Koja, George?”

“Izvadi metke iz pištolja, u redu?”

“Naravno, George, znam to, tako mi radimo.”

“Tako mi radimo, da. Udari tipa ako moraš, ali pobrini se da to ne završi ispred treće stranice u državnim i lokalnim novinama.”

“U redu.”

“Ti si seronja, Blaze. Znaš to, zar ne? Ovo nikad nećeš uspjeti izvesti. Možda bi bilo bolje da te ulove kad obavljaš mali posao.”

“Neće, George.”

Bez odgovora.

“George?”

Bez odgovora. Blaze je ustao i upalio radio. Prije večere je zaboravio i postavio dva tanjura.  

Poglavlje IV

Clayton Blaisdell ml. rođenje u Freeportu, Maine. Njegovu je majku tri godine kasnije udario kamion dok je prelazila Main Street noseći špeceraj. Bila je na mjestu mrtva. Vozač je bio pijan i vozio je bez dozvole. Na sudu je rekao kako mu je žao. Plakao je. Rekao je da će se vratiti u udrugu liječenih alkoholičara. Sudac mu je naplatio kaznu i osudio ga na šezdeset dana. Mali Clay osuđen je na život s ocem koji je znao puno o alkoholizmu i ništa o udruzi liječenih alkoholičara. Clayton stariji je radio za Superior Mills u Topshamu, gdje je vozio beračicu i sortirku. Kolege su pričale kako su ga vidjele kako ponekad radi trijezan.

Kad je krenuo u prvi razred Clay je već znao čitati i bez problema je shvatio koncept dvije jabuke plus tri jabuke. Čak je i onda bio krupan za svoje godine, i iako je Freeport bio opak grad, nije imao problema na igralištu iako su ga tamo rijetko viđali bez knjige u ruci ili pod pazuhom. Ipak, njegov je otac bio još krupniji i drugoj je djeci bilo jako zanimljivo vidjeti što će biti zamotano zavojem i gdje će biti modrica kad Clay Blaisdell ponedjeljkom dođe u školu.

“Bit će čudo ako odraste bez neke ozbiljnije ozljede ili ne bude ubijen”, rekla je Sarah Johnson jednog dana u zbornici.

Čudo se nije dogodilo. Jednog glavoboljnog subotnjeg jutra kad se ništa naročito nije događalo Clayton stariji je isteturao iz spavaće sobe stana na drugom katu kojeg su on i njegov sin dijelili dok je Clay prekriženih nogu sjedio na podu dnevne sobe i gledao crtiće i jeo smoki. “Koliko sam ti puta rekao da ovdje ne jedeš to sranje?” pitao je stariji mlađeg i onda ga podigao i bacio niz stube. Clay je pao na glavu.

Njegov je otac sišao dolje, podigao ga, odnio ga gore i ponovno bacio dolje. Clay je prvi puta ostao pri svijesti. Drugi se puta onesvijestio. Njegov je otac sišao, podigao ga, odnio gore i pogledao ga. “Jebeni kurvin sin”, rekao je i ponovno ga bacio dolje.

“Eto”, rekao je nepomičnom tijelu u podnožju stuba koje je sada bilo njegov komatozni sin. “Možda ćeš sada razmisliti prije no što opet doneseš to jebeno sranje u dnevnu sobu.”

Clay više nikad nije razmislio ni o čemu. Tri je tjedna ležao je u nesvijesti portlandskoj općoj bolnici. Liječnik zadužen za njegov slučaj rekao je kako misli da će takav ostati do smrti, ljudska mrkva. Ali dječak se probudio. Bio je, na nesreću, kratke pameti. Njegovi dani nošenja knjiga pod rukom bili su prošlost.

Vlasti nisu povjerovale Clayevom ocu kad im je rekao kako je dječak svu onu štetu doživio prigodom jednog pada niz stube. Niti su mu povjerovali kad je rekao kako su četiri napola zacijeljela ožiljka od cigareta na dječakovim prsima rezultat “neke vrste kožne bolesti”.

Dječak nije više nikad vidio stan na drugom katu. Postao je štićenik države i iz bolnice je otišao ravno u dom gdje je njegov život bez roditelja počeo time što su mu dva dječaka na igralištu izbila štake i odjurila cereći se poput trolova. Clay je ustao i uzeo štake. Nije zaplakao.

Njegov je otac malo prosvjedovao u freeportskoj policijskoj postaji, a više u freeportskim krčmama. Prijetio je kako će podići tužbu da bi vratio svog sina, ali to nikad nije učinio. Tvrdio je kako voli Claya, i možda ga i jest volio, malo, ali ako je i bilo tako, njegova je ljubav bila ljubav koja boli i žari. Dječaku je bilo bolje izvan njegovog dosega.

Ali ne puno bolje. Hetton House u South Freepotu nije bila ništa više od sirotinjske farme za djecu, i Clayevo je djetinjstvo tamo bilo užasno, ali ipak malo bolje kad mu je tijelo zaliječeno. Onda je, napokon, mogao natjerati najgore nasilnike da se na igralištu drže podalje od njega; njega i nekolicine mlađe djece koja su mu se okrenula radi zaštite. Nasilnici su ga zvali Lunk, Trol i Kong, ali ta ga imena nisu vrijeđala i puštao ih je na miru ako su oni njega puštali na miru. Uglavnom jesu, nakon što je razbio najgoreg od njih. Nije bio zao, ali mogao je biti opasan kad ga isprovociraju.

Klinci koji ga se nisu bojali zvali su ga Blaze, i tako je počeo misliti o sebi.

Jednom je dobio očevo pismo. Dragi sine, pisalo je. Pa, kakosi. Ja sam dobro. Ovih dana radim u Lincolnu u pilani. Bilo bi dobro kad k*****i sinovi ne bi krali sve prekovremene, HA! Kupit ću malu kućicu i onda ću poslati po tebe. Pa, napiši mi malo pisamce i reci svom starom ocu kako ide. Možeš li poslati fotku. Bilo je potpisano S ljubavlju, Clayton Blaisdell.

Blaze nije imao fotografiju koju bi poslao ocu, ali bi pisao – učiteljica glazbenog koja je dolazila utorkom bi mu pomogla, bio je prilično siguran – ali na koverti koja je bila prljava i jednostavno adresirana na Clayton Blaisdell ml “Sirotište”, FREEPORT MAINE, nije bilo povratne adrese.

Blaze više nikad nije čuo za njega.

Tijekom svog boravka u Hetton Houseu poslan je u nekoliko raznih obitelji, svaki put u jesen. Držale su ga dovoljno dugo da pomogne pobrati ljetinu i pomogne lopatati snijeg s krovova i ispred praga. Onda, kad bi na proljeće zatoplilo, odlučili bi kako nije baš ono pravo i poslale ga natrag. Ponekad nije bilo previše loše. A ponekad je – kao kod Bowiejevih na njihovoj stravičnoj farmi za pse – bilo uistinu gadno.

Kad su se on i Hetton House razišli, Blaze se sam potucao New Englandom. Ponekad je bio sretan, ali ne onako kako je želio biti sretan, ne onako kako je viđao ljude koji su bili sretni. Kad se naposljetku smjestio u Bostonu (više ili manje; nikad nije pustio korijenje), to je bilo zato što je na selu bio usamljen. Ponekad kad je bio na selu spavao bi na sjeniku i probudio se usred noći i izašao i gledao zvijezde, bilo ih je bezbroj, i znao je kako su bile tamo prije njega, i bit će tamo poslije njega. To je nekako bilo stravično i nekako prekrasno. Ponekad, kad je stopirao, dolazio je studeni vjetar i puhao oko njega, nadimao mu hlače, Blaze bi žalio za nečim što je izgubljeno, poput pisma koje je došlo bez povratne adrese. Ponekad bi u proljeće gledao nebo i vidio pticu, i to ga je moglo usrećiti, ali češće je imao osjećaj kako se nešto u njemu smanjuje i sprema se raspuknuti.

Nije se dobro osjećati tako, pomislio bi, a i ako se osjećam tako, ne bih trebao gledati nekakve ptice. Ali ponekad bi unatoč tome pogledao u nebo.

Boston je bio u redu, ali ponekad bi se još uvijek preplašio. U gradu je bilo milijun ljudi, možda i više, i nikoga nije bilo briga za Claya Blaisdella. Ako su ga i pogledali, to je bilo samo zato što je krupan i imao je ožiljak na čelu. Ponekad bi se malo zabavljao, a ponekad bi se jednostavno prestrašio. Pokušavao se malo zabavljati u Bostonu kad je upoznao Georgea Rackleyja. Nakon što je upoznao Georgea, bilo je bolje.  

Poglavlje V

Mala trgovina bila je Tim &Janet’s Quik-Pik. Većina njihovih stražnjih polica bile su prepune vina i piva u kartonskim kutijama. Ogroman hladnjak protezao se cijelom dužinom stražnjeg zida. Dvije od četiri police bile su namijenjene klopi. Pored blagajne je stajala tegla ukiseljenih jaja velika poput malog djeteta. Tim &Janet’s je također imao potrepštine poput cigareta, toaletnog papira, hot doga i knjiga o srčanom udaru.

Tip koji je radio noćnu bio je prištavi lik koji je nekoć pohađao portlandski odsjek Sveučilišta Maine. Zvao se Harry Nason i diplomirao je stočarstvo. Kad je krupni čovjek s ožiljkom na čelu ušao u deset minuta do jedan Nason je čitao knjige s police s džepnjacima. Knjiga se zvala Velik i čvrst. Ponoćna gužva je prestala. Nason je odlučio kako će, kad krupni tip kupi svoje vino ili pivo, zatvoriti i otići kući. Možda će sa sobom ponijeti knjigu i drkati. Pomislio je kako bi dio o putujućem svećeniku i dvije napaljene udovice mogao biti dobar za to kad mu je krupni tip gurnuo pištolj pod nos i rekao: “Isprazni blagajnu.”

Nason je ispustio knjigu. Misli o drkanju napustile su njegovu glavu. Zurio je u pištolj. Zaustio je reći nešto inteligentno. Stvar kakvu bi u frci mogao reći tip na televiziji, ako je tip u frci junak serije. Ono što je izašlo iz usta bilo je: “Aaaa.”

“Isprazni blagajnu”, ponovio je krupni tip. Ožiljak na njegovom čelu bio je zastrašujući. Izgledao je dovoljno dubok za brčkanje žaba.

Harry Nelson se sjetio – na nekakav smrznuti način – što mu je šef rekao ako ikad dođe do pljačke: bez pogovora sve daj pljačkašu. Bio je u potpunosti osiguran. Nasonovo je tijelo odjednom postalo vrlo nježno i ranjivo. Mjehur mu je popustio. I odjednom mu se učinilo da mu je šupak apsolutno pun govana.

“Jesi li me čuo, čovječe?”

“Aaaa”, složio se Harry Nason i pritisnuo tipku za otvaranje blagajne.

“Stavi novac u vreću.”

“U redu. Da. Nema problema.” Prtljao je po vrećicama ispod pulta i većinu srušio na pod. Naposljetku je uspio uzeti jednu. Podigao je graničnike i počeo ubacivati novac u vrećicu.

Vrata su se otvorila i mladić i djevojka, najvjerojatnije studenti, su ušli unutra. Ugledali su pištolj i zastali. “Što je ovo?” pitao je tip. Pušio je cigaru i nosio bedž na kojem je pisalo TRAVA JE ZAKON.

“Ovo je pljačka”, rekao je Nason. “Molim vas, nemojte, uh, naljutiti ovog gospodina.”

“Previše”, rekao je tip s bedžom TRAVA JE ZAKON. Počeo se ceriti. Pokazao je Nasona. Nokat mu je bio prljav. “Tip te pljačka, čovječe.”

Pljačkaš se okrenuo prema TRAVA JE ZAKON. “Novčanik”, rekao je.

“Kompa”, rekao je TRAVA JE ZAKON ne prestajući se ceriti. “Ja sam na tvojoj strani. Cijene na ovom mjestu... i svi znaju da su Tim i Janet Quarles, ono znaš, najveći desničari nakon Adolfa–”

“Daj mi novčanik ili ću ti raznijeti glavu.”

TRAVA JE ZAKON odjednom je shvatio kako bi mogao imati frku; jer ovo definitivno nije bio film. Osmijeh je rekao do viđenja i zašutio je. Nekoliko prišteva blistalo je na njegovim obrazima koji su odjednom pobijelili. Iz džepa traperica izvukao je crni Lord Buxton.

“Nikad nigdje murjaka kad ti treba”, rekla je hladno njegova djevojka. Nosila je dugi smeđi kaput i crne kožne čizme. Boja njezine kose slagala se s bojom njezinih čizama, barem ovaj tjedan.

“Ubaci novčanik u vrećicu”, rekao je pljačkaš. Pružio je vrećicu. Harry Nason oduvijek je mislio kako je u tom trenutku mogao postati junak da je ogromnom teglom ukiseljenih jaja zveknuo pljačkaša u glavu. Ali pljačkaš je izgledao kao da ima tvrdu glavu. Jako tvrdu.

Novčanik je upao u vrećicu.

Pljačkaš ih je obišao i krenuo prema vratima. Dobro se kretao za čovjeka svoje veličine.

“Svinjo jedna”, rekla je djevojka.

Pljačkaš se ukopao u mjestu. Djevojka je na trenutak bila sigurna (tako je kasnije rekla policiji) kako će se okrenuti, zapucati i sve ih pobiti. Kasnije, u policiji, neće biti usuglašeni oko boje pljačkaševe kose (smeđa, crvenkasta ili plava), njegovog tena (normalan, rumen ili blijed) i njegove odjeće (mornarski kaput, vjetrovka, vunena šumarska košulja), ali svi su se slagali u njegovoj veličini – krupan – i njegovih posljednjih riječi prije odlaska. One su navodno bile upućene praznim, mračnim vratima, gotovo kao jecaj:

“Isuuse, George, zaboravio sam čarapu!”

Onda je nestao. Nakratko su ga ugledali na hladnoj bijeloj svjetlosti velikog Schlitz znaka koji je visio iznad ulaza u trgovinu i onda je vani zagrmio motor. Trenutak kasnije izašao je s parkirališta. Auto je bio limuzina, ali ni jedno nije moglo identificirati marku ili model. Počelo je sniježiti.

“Toliko o pivu”, rekao je TRAVA JE ZAKON.

“Otiđi iza do hladnjaka i uzmi jednu na račun kuće”, rekao je Harry Nason.

“Ma da? Siguran si?”

“Naravno da sam siguran. Ti također, djevojko. Tko ga jebe, osigurani smo.” Počeo se smijati.

Kad ga je policija pitala, rekao je kako nikada do tada nije vidio pljačkaša. Tek se kasnije imao razloga zapitati je li prošle jeseni vidio pljačkaša u društvu mršavog malog tipa štakorske face koji je kupovao vino i mrmljao.  

Poglavlje VI

Kad je Blaze idućeg jutra ustao vjetar je nanio snijeg sve do strehe i vatra se ugasila. Mjehur mu je proradio čim su mu noge dodirnule pod. Na prstima je odjurio do kupaonice, drhteći i ispuhujući male oblačiće bijele pare. Urin mu je izlazio u jakom mlazu možda trideset sekundi, a onda je polagano prestao. Uzdahnuo je, otresao ga, ispustio vjetar.

Puno je jači vjetar urlao i šibao oko kolibe. Borovi pored kuhinjskog prozora su se naginjali i ljuljali. Blazeu su sličili na mršave žene na sahrani.

Odjenuo se, otvorio stražnja vrata i probio se do gomile drva ispod južne strehe. Prilaz je u potpunosti nestao. Vidljivost je bila metar i pol, možda i manje. To ga je ushitilo. Hladno pljuskanje snijega u njegovo lice ga je ushitilo.

Drvo je bila čvrsta hrastovina. Sakupio je povelik naramak i zastao samo kako bi otresao noge prije no što se vratio unutra. Zapalio je vatru odjeven u kaput. Onda je napunio posudu za kavu. Do stola je donio dvije šalice.

Zastao je i namrštio se. Nešto je zaboravio.

Novac! Uopće nije prebrojio novac.

Krenuo je prema drugoj sobi. Skamenio se na Georgeov glas. George je bio u kupaonici.

“Seronjo.”

“George, ja–”

“George, ja sam seronja. Možeš li to reći?”

“Ja–”

“Ne. Reci George, ja sam seronja koji je zaboravio nositi čarapu.”

“Uzeo sam no–”

“Reci.”

“George, ja sam seronja. Zaboravio sam.”

“Što si zaboravio?”

“Zaboravio sam nositi čarapu.”

“Sada reci sve zajedno.”

“George, ja sam seronja koji je zaboravio nositi čarapu.”

“A sada reci ovo. Reci George, ja sam seronja koji želi biti. uhvaćen.”

“Ne! To nije istina! To je laž, George!”

“To je istina, eto što je. Želiš da te uhvate i da završiš u Shawshanku i radiš u praonici rublja. To je istina, prava istina i ništa drugo osim istine. Ti si jednostavno glup. To je istina.”

“Ne, George. Nije. Obećavam.”

“Ja odlazim.”

“Ne!” Činilo se kako mu je panika zaustavila dah. Poput rukava košulje od flanela koju mu je njegov stari znao gurati u usta kako bi prestao plakati. “Nemoj, zaboravio sam, ja sam glupson, bez tebe se nikad neću sjetiti što da kupim–”

“Dobro se provedi, Blazer”, rekao je George i iako mu je glas još uvijek dolazio iz kupaonice, činilo se kako blijedi. “Dobro se zabavi kad te uhvate. Dobro se zabavi kad budeš glačao plahte.”

“Učinit ću sve što mi kažeš. Neću opet zajebati.”

Uslijedila je duga pauza. Blaze je pomislio kako je George otišao. “Možda se vratim. Ali mislim da neću.”

“George! George?”

Kava je proključala. Napunio je jednu šalicu i otišao u spavaću sobu. Smeđa vrećica s novcem bila je ispod Georgeove strane madraca. Izvukao ju je na plahtu koju je zaboravljao promijeniti. Na krevetu je bila puna tri mjeseca kako je George mrtav.

U maloj trgovini bilo je dvjesto šezdeset dolara. Još osamdeset iz studentovog novčanika. Više nego dovoljno za kupovinu...

Čega? Što je trebao kupiti?

Pelene. To je najglavnije. Ako namjeravaš oteti bebu moraš imati pelene. A također i druge stvari. Ali nije se mogao sjetiti drugih stvari.

“Što je ono bilo osim pelena, George?” Rekao je to onako bezbrižno nadajući se kako će George od iznenađenja odgovoriti. Ali George nije popušio foru.

Možda se vratim. Ali mislim da neću.

Vratio je novac u smeđu vrećicu i zamijenio svoj novčanik, koji je bio izlizan, otrcan, izgreben, studentovim. U njegovom su novčaniku bile dvije masne novčanice od jednog dolara, izblijedjela fotografija njegovog oca i starice u zagrljaju, fotografija iz supermarketa njega i njegovog jedinog pravog prijatelja iz Hetton Housea, Johna Cheltzmana. Unutra je također bila i njegova sretna kovanica od pola dolara s Kennedyjevim likom, stari račun za ispušnu cijev (to je bilo onda kad su on i George vozili onaj veliki opaki Pontiac Bonneville) i na pola savinuta fotografija.

George je gledao u fotoaparat i smiješio se. Malo je zaškiljio jer mu je sunce išlo u oči. Nosio je traperice i radne čizme. Šešir mu je bio nakrenut na lijevu stranu, kako ga je uvijek i nosio. George je rekao kako je to sretna strana.

Obavili su puno poslova, i većina – oni najbolji – je bila lagana. Neki su ovisili o pogrešnim informacijama, neki o pohlepi i neki o strahu. To su bile sitne muljaže kako ih je George zvao. A muljaže koje su ovisile o strahu nazivao je “sitne muljaže da te strefi herc”.

“Volim jednostavna sranja”, rekao je George. “Zašto volim jednostavna sranja, Blaze?”

“Nema puno pokretnih dijelova”, rekao je Blaze.

“To te ja pitam! Nema puno pokretnih dijelova.”

U najboljim sitnim muljažama da te srefi herc George bi se odjenuo u odjeću koju je nazivao “skoro pa otmjena” i onda bi obilazio neke od bostonskih barova koje je znao. To nisu bili pederski barovi i nisu bili hetero barovi. George ih je zvao “sivi barovi”. I meta je uvijek pokupila Georgea. George nikad nije trebao nešto raditi. Blaze je jednom ili dvaput razmišljao o tome (na svoj nezgrapan način), ali nikada u vezi toga nije došao do nekog zaključka.

George je imao nos za prikrivene pedere i svingere koji su jednom ili dva puta mjesečno izlazili s burmama skrivenima u novčanicima. Trgovci koji su napredovali, prodavači osiguranja, školski administratori, pametni mladi direktori banaka. George je rekao kako su svi zaudarali. A on je prema njima bio uljudan. Pomagao im je dok su bili stidljivi i nisu mogli pronaći odgovarajuće riječi. Onda bi rekao kako boravi u dobrom hotelu. Ne odličnom hotelu, ali dobrom. Sigurnom.

Bio je to Imperial, nedaleko Kineske četvrti. George i Blaze su imali dogovor s recepcionarom u drugoj smjeni i poslužiteljem. Soba koju su koristili mogla se promijeniti, ali uvijek je bila na kraju hodnika, i nikad preblizu drugoj zauzetoj sobi.

Blaze bi sjedio u predvorju od petnaest sati do dvadeset tri sata, u odjeći u kojoj ga na ulici ne bi vidjeli ni mrtvog. Kosa mu je uvijek blistala od ulja. Čitao je stripove dok je čekao Georgea. Nikad nije bio svjestan prolaska vremena.

Pravi pokazatelj Georgeove genijalnosti bilo je to što je, kad su on i meta ušli, meta jedva izgledala nervozno. Željno, ali ne i nervozno. Blaze im je davao petnaest minuta, a onda bi otišao gore.

“Nikad nemoj razmišljati o tome dok ulaziš u sobu”, rekao je George. “Smatraj to izlaskom na pozornicu. Jedini koji nema pojma da je sve to predstava je meta.”

Blaze je uvijek koristio svoj ključ i na pozornicu je izlazio izgovarajući svoju prvu rečenicu. “Hank, dragi, drago mi je što sam se vratio.” Onda bi poludio, što je činilo solidno, iako najvjerojatnije nedovoljno za hollywoodske standarde: “Isuse, ne! Ubit ću ga! Ubiti!”

U tom bi trenutku njegovo masivno sto trideset šest kilograma teško tijelo završilo na krevetu gdje je meta prestravljeno drhtala, do tog vremena obično odjevena samo u svoje čarape. George bi se u posljednjem trenutku bacio između mete i svog pobješnjelog “dečka”. U najboljem slučaju slaba barijera, pomislila bi meta. Ako je bila sposobna za razmišljanje. I sapunica je počela.

George: “Dana, slušaj me – nije ono što se čini.”

Blaze: “Ubit ću ga! Miči mi se puta i pusti me da ga ubijem! Bacit ću ga kroz prozor!”

(Prestravljeno jaukanje mete – bilo ih je ukupno osam ili deset.)

George: “Molim te, dopusti mi da ti objasnim.”

Blaze: “Otkinut ću mu jaja!”

(Meta je počela preklinjati za život i svoju opremu za seks, ne nužno tim redoslijedom.)

George: “Ne, nećeš. Smirit ćeš se i pričekat ćeš me u predvorju.”

U tom bi trenutku Blaze ponovno skočio prema meti. George bi ga zadržao – jedva. Blaze bi onda izvukao novčanik iz metinih hlača.

Blaze: “Imam tvoje ime i adresu, kučko! Nazvat ću ti suprugu!”

U ovom je trenutku većina meta zaboravila na svoje živote i seksualnu opremu i umjesto toga se usredotočila na svoju svetu čast i položaj u susjedstvu. Blaze je to smatrao čudnim, ali činilo se kako je to uvijek istina. Još se više istine moglo pronaći u metinom novčaniku. Meta bi Georgeu rekla kako se zove Bill Smith, iz New Rochellea. U stvari bila je, naravno, Dan Donahue, iz Brooklinea.

Predstava se, u međuvremenu, nastavila; zabava je trebala ići dalje.

George: “Idi dolje, Dana – budi dušica i otiđi dolje.”

Blaze: “Ne!”

George: “Otiđi dolje ili više nikad neću razgovarati s tobom. Zlo mi je od tvojih ispada i tvoje posesivnosti. Ne šalim se!”

U tom bi trenutku Blaze otišao, držeći novčanik na prsima, mrmljajući prijetnje i smrknuto gledajući metu.

Čim bi se vrata zatvorila meta bi se bacila na Georgea. Mora natrag dobiti svoj novčanik. Učinit će sve kako bi dobio svoj novčanik. Novac nije bio važan, ali dokumenti jesu. Ako Sally sazna... i mali! Oh Bože, kad pomisli na malog...

George je utješio metu. U tome je bio dobar. Možda bi, rekao bi, mogao urazumiti Danu. U stvari, sigurno je mogao urazumiti Danu. Trebalo mu je samo nekoliko minuta da se ohladi i onda će George nasamo popričati s njim. Kako bi ga urazumio. I malo pomazio, krupnog tupana.

Blaze, naravno, nije bio u predvorju. Blaze je bio u sobi na drugom katu. Kad bi George došao tamo, prebrojili bi plijen. Njihov najgori rezultat bila su četrdeset tri dolara. Njihov najbolji, uzet direktoru velikog prehrambenog lanca, bio je petsto pedeset.  

Poglavlje VII

Bio je izgubljen na dječjem odjelu Hager’sovog mamutskog dućana poput gromade kamena u dnevnoj sobi. Nosio je traperice i radne čizme s kožnim vezicama, košulju od flanela i crni kožni remen s kopčom pomaknutom na lijevu stranu – sretnu stranu. Ovoga puta nije zaboravio kapu, onu sa štitnicima za uši, i nosio ju je u jednoj ruci. Stajao je na sredini uglavnom ružičaste sobe koja je bila ispunjena svjetlošću. Pogledao je lijevo i tamo su bili ormarići za presvlačenje pelena. Pogledao je desno i tamo su bile nosiljke. Imao je osjećaj kao da je sletio na Planet beba.

Unutra je bilo puno žena. Neke su imale velike trbuhe, a neke su imale male bebe. Mnoge su bebe plakale i sve su žene ispod oka promatrale Blazea, kao da bi u svakom trenutku mogao poludjeti i počeo pustošiti Planet beba, parati plahte i trgati medvjediće na komade. Prodavačica mu je prišla. Blaze je bio zahvalan. Bojao se razgovarati s bilo kime. Znao je kad se ljudi boje, i znao je kamo nije pripadao. Bio je glup, ali ne toliko glup.

Prodavačica ga je pitala treba li pomoć. Blaze je rekao da treba. Nije se mogao sjetiti svega što mu je trebalo koliko se god trudio, pa je pribjegao jedinom obliku izgovora koji mu je bio poznat: muljarenju.

“Bio sam vani”, rekao je i pokazao zube prodavačici u osmijehu koji bi prestravio pumu. Prodavačica je hrabro uzvratila osmijeh. Vrh njezine glave gotovo je došao do polovice njegovih rebara. “Upravo sam saznao kako je moja šogorica rodila klinca... dijete... dok me nije bilo, znate, i želim mu nešto kupiti. Ono, sve što ide.” Ozarila se. “Shvaćam. Jako velikodušno od vas. Jako lijepo. Želite li nešto određeno?”

“Ne znam. Ne znam ništa... baš ništa... o bebama.”

“Koliko je vaš nećak star?”

“Ha?”

“Dijete vaše šogorice?”

“Oh! Kužim! Šest mjeseci.”

“Nije li to slatko.” Profesionalno je zalepršala. “Kako se zove?” Blaze je na trenutak bio izgubljen. Onda je izlanuo: “George.”

“Lijepo ime! Iz grčkog. To znači ‘raditi na zemlji’.”

“Aha. To je prilično daleko.”

Nastavila se smiješiti. “Tako je. Pa, što trenutno ima za njega?” Blaze je bio spreman za ovo. “Ništa od stvari koje sada imaju nisu dobre, u tome je stvar. Baš i nemaju novca.”

“Shvaćam. Znači želite... krenuti od poda, kako bi se reklo.”

“Aha, skužili ste.”

“Jako velikodušno od vas. Pa, mjesto na kojem trebate početi nalazi se na kraju Avenije Pooh, u Kutu za kolijevke. Imamo jako lijepih drvenih kolijevki...”

* * *

Blaze se zapanjio koliko je toga bilo potrebno da bi jedno sićušno ljudsko biće funkcioniralo kako treba. Svoj je plijen iz trgovine smatrao prilično respektabilnim, ali napustio je Planet beba gotovo praznog novčanika.

Kupio je Dreamlandova kolica, Seth Hameyjevu zipku, stolicu Happy Hippo, E-Z Foldov ormarić za prematanje, plastičnu kadu, osam pidžama, osam parova Dri-Day gumenih gaćica, osam Hagerovih dječjih bodija s kopčama koje nije mogao shvatiti, tri gumirane plahte koje su izgledale poput stolnjaka, tri dekice, komplet gumenih štitnika za zipku koje su trebale spriječiti da si dijete razbije glavu ako se uznemiri, vestu, kapu, čizmice, crvene cipelice sa zvončićima na vrhovima, dva para hlača i dvije košulje, četiri para čarapa koje nisu bile dovoljno velike da stanu na njegove prste, Playtexov komplet za bebe (plastične vrećice izgledale su poput onih u kojima je George kupovao drogu), kutiju stvari po imenu Similac, kutiju voćnih kašica, kutiju mesnih kašica, kutiju kašica od povrća i komplet za jelo sa Štrumpfovima.

Dječja hrana imala je okus po govnu. Kušao ju je kad je došao kući.

Dok su se paketi gomilali u kutu dječjeg odjela pogledi sramežljivih mladih mama postali su duži i puno spekulativniji. To je preraslo u događaj, nešto za pamćenje – ogromni, pognuti čovjek u odjeći drvosječe pratio je krhku prodavačicu od police do police, slušao i onda kupovao ono što mu je rekla da kupi. Prodavačica se zvala Nancy Moldow. Radila je na proviziju, i kako je poslijepodne prolazilo, njezine su oči počele blistati gotovo nadnaravno. Naposljetku, sve je zbrojeno i kad je Blaze izbrojio novac Nancy Moldow je ubacila četiri kutije Pampersica. “Uljepšali ste mi dan”, rekla je. “U stvari, omogućili ste mi karijeru u prodaji dječjih potrepština.”

“Hvala vam, gospođice”, rekao je Blaze. Bilo mu je jako drago radi Pampersica. Nakon svega zaboravio je pelene.

I dok je punio svoja dvoja kolica (skladištar je imao kutije sa stolcem i zipkom), Nancy Moldow je viknula: “Nemojte zaboraviti donijeti bebu na slikanje!”

“Da, gospođice”, promrmljao je Blaze. Iz nekog razloga sjećanje na njegovo prvo slikanje u murji pojavilo se u njegovoj glavi i murjak je rekao: Sada se okreni u stranu i ponovno savini koljena, Visoki – Isuse, tko te napravio toliko jebeno velikog? “Fotografiranje u Hagersu je gratis!”

“Da, gospođice.”

“Puno stvari, čovječe”, rekao je skladištar. Imao je možda dvadeset, i pubertetske akne tek su mu počele prolaziti. Nosio je malu crvenu leptir mašnu. “Gdje ste parkirali auto?”

“Parkiralište straga”, rekao je Blaze.

Pratio je skladištara koji je ustrajao na tome da gura jedna kolica i onda se počeo žaliti koliko proklizavaju na ugaženom snijegu. “Ovdje ne bacaju dovoljno soli, i snijeg se zalijepi na kotače. I onda vražja kolica proklizavaju. Možete si opako povrijediti zglobove ako niste dovoljno oprezni. Stvarno opako. Ne žalim se, ali...”

A što onda radiš, kompa? Blaze je mogao čuti Georgeovo pitanje. Jedeš mačju hranu iz pseće posude?

“Evo ga”, rekao je Blaze. “Ovaj je moj.”

“Aha, dobro. Što želite staviti u prtljažnik? Stolac, zipku ili oboje?”

Blazeu je iznenada sinulo kako nema ključ od prtljažnika. “Sve ćemo staviti na stražnje sjedalo.”

Skladištar je razrogačio oči. “Ma daj, ideš čovječe, mislim kako neće stati. U stvari, siguran sam–”

“Nešto također možemo staviti naprijed. Možemo staviti onu kutiju sa zipkom ispred suvozačkog sjedala. Pomaknut ću sjedalo unatrag.”

“Zašto ne u prtljažnik? Ne bi li to bilo, ono, jednostavnije?”

Blaze je pomislio, u magli, kako će započeti s nekakvom pričom o punom prtljažniku, ali problem s lažima je taj da jedna uvijek vodi u drugu. I onda se ubrzo nađete na putovima koji su vam nepoznati. Izgubite se. Kad god mogu ja uvijek govorim istinu, običavao je reći George. To je kao da se voziš blizu kuće.

Pokazao je rezervni ključ. “Izgubio sam ključeve od auta”, rekao je. “Dok ih ne pronađem imam samo ovo.”

“Oh”, rekao je skladištar. Pogledao je Blazea kao da je ovaj glup, ali to je bilo u redu; tako su ga već gledali. “Smola.”

Na kraju su sve uspjeli smjestiti unutra. Trebalo im je malo mašte, i bilo je gusto, ali uspjeli su. Kad je Blaze pogledao u retrovizor čak je i mogao vidjeti malo svijeta kroz stražnje staklo. Kutija koja je sadržavala rastavljeni ormarić za prematanje zaklanjala je ostatak pogleda.

“Lijep auto”, rekao je skladištar. “Star, ali dobar.”

“Tako je”, rekao je Blaze. I zato što je to bilo nešto što je George ponekad znao reći, dodao je: “Daleko od očiju, ali ne i od srca.” Zapitao se čeka li skladištar nešto. Činilo se kao da čeka. “Što ima, 302?”

“342”, rekao je Blaze automatski.

Skladištar je kimnuo. Još je uvijek stajao tamo.

Sa stražnjeg sjedala Forda, gdje nije bilo mjesta za njega, ali je ipak bio tamo – nekako – George je rekao: “Ako ne želiš da ostatak stoljeća provede stojeći tamo, daj seronji napojnicu i riješi ga se.”

Napojnica. Aha. Tako je.

Blaze je izvukao novčanik, pogledao ograničen izbor novčanica i nevoljko izabrao onu od pet dolara. Dao ju je skladištaru. Istog je trena nestala. “U redu, čovječe, mir s tobom.”

“Nebitno”, rekao je Blaze. Ušao je u Ford i upalio ga. Skladištar je gurao kolica natrag u trgovinu. Na pola je puta zastao i zagledao se u Blazea. Blazeu se taj pogled nije sviđao. Bio je to pogled koji pamti.

“Trebao sam se sjetiti i prije mu dati napojnicu. Je li tako, George?”

George nije odgovorio.

Kad se vratio kući parkirao je Ford u šupu i odnio sva dječja sranja u kuću. U spavaćoj je sobi sastavio zipku i pored nje postavio ormarić za prematanje. Nije bilo potrebe za gledanje u upute; samo je pogledao slike na kutijama i njegove su ruke obavile ostalo. Kolica je smjestio u kuhinju, pored peći na drva... ali ne preblizu. Ostatak stvari natrpao je u ormar u spavaćoj sobi, na sigurno.

Kad je završio s time, spavaću je sobu preplavila promjena koja je bila veća od dodanog namještaja. Dodano je još nešto. Atmosfera se promijenila. Kao da je duh slobodno šetao. Ne duh nekoga tko je otišao, nekoga tko je umro, nego duh nekoga tko tek treba doći.

Blaze se radi toga osjećao čudno.  

Poglavlje VIII

Iduće večeri Blaze je odlučio nabaviti guba tablice za svog Forda pa je ukrao par s Volkswagena na parkiralištu trgovine u Portlandu. Zamijenio je tablice s VW-a Fordovima. Proći će tjedni ili mjeseci prije no što vlasnik VW-a shvati da ima pogrešne tablice, jer je broj na maloj naljepnici bio 7, što znači da tip nije trebao registrirati auto sve do srpnja. Uvijek provjeri naljepnicu na registraciji. George ga je to naučio.

Odvezao se do diskonta, osjećajući se sigurno sa svojim novim tablicama, znajući kako će se osjećati još sigurnije kad Ford bude imao drugu boju. Kupio je četiri kantice ševa plavog auto laka i pištolj za lakiranje. Kući se vratio švorc, ali sretan.

Pojeo je večeru sjedeći pored peći, lupajući nogama po izlizanom linoleumu dok je Merle Haggard pjevao “Okie from Muskogee”. Stari Merle je uistinu znao potrefiti ritam za razliku od onih jebenih hipija.

Nakon što je oprao posuđe razmotao je produžni kabel do šupe i preko grede objesio žarulju. Blaze je obožavao slikati. A ševa plava bila je jedna od njegovih omiljenih boja. To vam se ime jednostavno moralo sviđati. Značilo je plava poput ptice. Poput ševe.

Vratio se u kuću i uzeo gomilu starih novina. George je svakoga dana čitao novine, i ne samo viceve. Ponekad je Blazeu čitao članke i bjesnio radi republikanskih seljačina. Rekao je da republikanci mrze siromašne ljude. O predsjedniku je govorio kao o Onom Prokletom Slabiću u Bijeloj Kući. George je bio demokrat i prije dvije godine zalijepili su naljepnice demokratskih kandidata na tri različita ukradena automobila.

Sve su novine bile jako stare, i to bi inače Blazea učinilo tužnim, ali večeras je bio odveć uzbuđen radi lakiranja automobila. Papirom je prekrio prozore i kotače. Selotejpom je zalijepio još komada za kromirane dijelove.

Do devet navečer prodorni miris laka ispunio je šupu, a do jedanaest je posao bio završen. Blaze je skinuo novine i popravio nekoliko mjesta, a onda se počeo diviti svom djelu. Smatrao ga je dobrim.

Otišao je u krevet, malo nasnifan od laka i probudio se idućeg jutra s glavoboljom. “George?” pitao je s nadom.

Bez odgovora.

“Švorc sam, George. Nemam ni prebijenog centa.”

Bez odgovora.

Blaze je cijeli dan tumarao po kući pitajući se što da radi.

* * *

Tip u noćnoj smjeni čitao je džepni ep pod naslovom Nabildane balerine kad mu je pod nos gurnut Colt revolver. Isti Colt. Isti je glas smrknuto rekao: “Isprazni kasu.”

“Oh ne”, rekao je Harry Nason. “Oh Isuse.”

Podigao je pogled. Pred njim je stajala kineska strava spljoštenog nosa sa ženskom čarapom na glavi koja joj je padala niz leđa poput repa skijaške kape.

“Ne ti. Ne opet.”

“Isprazni kasu. Stavi u vrećicu.”

U ovo doba nitko nije dolazio, i zato što je bio tjedan u blagajni je bilo manje.

Pljačkaš se zaustavio tijekom izlaska i okrenuo. Sada će me, pomislio je Harry Nason, upucati. Ali umjesto da ga upuca, pljačkaš je rekao: “Ovoga puta nisam zaboravio čarapu.”

Činilo se kako se ceri iza najlona.

Onda je nestao.  

Poglavlje IX

Kad je Clayton Blaisdell ml. došao u Hetton House tamo je bila ravnateljica. Nije joj se sjećao imena, samo sijede kose, velikih sivih očiju iza naočala i da im je čitala Bibliju i svako jutarnje okupljanje završavala riječima Budite dobra djeca i dobrota će vam se vratiti. Onda jednog dana više nije bila u uredu, jer je imala moždani. Blaze je u početku pomislio kako ljudi govore mozgani, ali naposljetku je shvatio kako treba: moždani. Bila je to neka vrsta glavobolje koja nije prestajala. Njezina zamjena bio je Martin Coslaw. Blaze nikad nije zaboravio njegovo ime, i to ne samo zato što su ga djeca nazivala Zakon. Blaze ga nikad nije zaboravio jer je Zakon predavao matematiku.

Matematika se održavala u sobi broj 7 na trećem katu, gdje je bilo dovoljno hladno da se mjedenom majmunu usred zime smrznu jaja. Tamo su na zidovima bile slike Georgea Washingtona, Abrahama Lincolna i sestre Mary Hetton. Sestra Hetton imala je blijedu put i crnu kosu uklonjenu s lica i izgužvanu u neku vrstu kvake na potiljku. Imala je crne oči koje su ponekad nakon gašenja svjetala oživjele kako bi Blazea optužile za neke stvari. Uglavnom zato što je glup. Najvjerojatnije preglup za srednju školu, baš kako je Zakon i govorio.

Soba 7 imala je stara žuta vrata i uvijek je zaudarala na sredstvo za čišćenje podova, zadah od kojeg se Blazeu počelo spavati čak i ako je bio u potpunosti budan kad je ušao. Bilo je devet svjetlosnih kugli umrljanih muhama koje su tijekom kišnih dana dolje slale tanku, tužnu svjetlost. Na prednjem kraju sobe nalazila se stara ploča, a preko nje su se nalazile zelene kartonske ploče po kojima je marširala abeceda slovima Palmerove metode – i velika slova i ona mala. Nakon abecede dolazili su brojevi od 0 do 9, toliko lijepi i krasni da su vas činili glupljima i nespretnijima samo kad ste ih gledali. Stolovi su bili prekriveni brojnim preklopljenim sloganima i inicijalima, uglavnom izribanim neprekidnim brušenjem i lakiranjem, ali nikad u potpunosti izbrisanima. Bili su zakucani u pod na željeznim diskovima. Svaki je stol imao tintarnicu. Tintarnice su bile napunjene Carterovom tintom. Prolivena tinta značila je ribanje u praonici. Crni otisci peta na žutom podu značili su ribanje. Glupiranje pod satom značilo je ribanje, samo što je glupiranje pod satom nazivano Loše vladanje. Bilo je još stvari koje su značile ribanje; Martin Coslaw vjerovao je u ribanje i Palicu. Zakonova palica bila je najstrašnija stvar Hetton Housea, strašnija čak i od Babe Roge koja se krila pod krevetima klinčadije. Palica je bila brezova lopatica, prilično tanka. Zakon je izbušio četiri rupe u njoj kako bi smanjio otpor zraka. Bio je kuglač u timu koji se zvao The Falmouth Rockers, i petkom bi u školu ponekad nosio svoju kuglačku košulju. Bila je tamno plava i imala je njegovo ime – Martin – izvezeno zlatnim slovima iznad džepa na prsima. Blazeu su ta slova izgledala gotovo kao (ali ne baš u potpunosti) slova Palmerove metode. Zakon je rekao kako u kuglanju i životu, ako osoba sredi usamljene čunjeve, čišćenja će se pobrinuti sama za sebe. Imao je jaku desnu ruku od konstantnog sređivanja usamljenih čunjeva i čišćenja, i kad je nekoga izribao Palicom, to je jako boljelo. Bio je poznat po tome što je grizao jezik dok je koristio Palicu na nekom dječaku osobito Lošeg vladanja. Ponekad je zagrizao dovoljno jako da prokrvari, i u Hetton Houseu je neko vrijeme bio dječak koji ga je uz Zakon zvao i Dracula, ali taj je dječak uspio i nikad ga više nisu vidjeli. Uspjeti se govorilo kad je netko poslan u obitelj i ostao je u njoj, možda je čak i usvojen.

Svi dječaci Hetton Housea mrzili su i bojali se Martina Coslawa, ali nitko ga nije više mrzio i bojao ga se od Blazea. Blaze je bio jako loš u artimetici. Uspio je shvatiti zbrajanje dvije jabuke i tri jabuke, ali uz dosta muke, ali nikad neće uspjeti shvatiti četvrtinu jabuke plus polovicu jabuke. Koliko je on znao, jabuke su dolazile samo u zalogajima.

Blaze je svoju prvu muljažu obavio na aritmetici, uz pomoć svog prijatelja Johna Cheltzmana. John je bio mršav, ružan, krakat i prepun mržnje. Mržnja je rijetko bila vidljiva. Većinom je bila skrivena iza njegovih debelih selotejpom zalijepljenih naočala i idiotskog, farmerskog huh-huh-huh što je predstavljalo njegov česti smijeh. Bio je prirodna meta starijih, snažnijih dječaka. Tukli su ga gotovo svakodnevno. Lice su mu gurali u blato (proljeće ili jesen) ili u snijeg (zima). Košulje su mu često bile poderane. Rijetko je kad izlazio iz zajedničkog tuša bez da ga netko nije ošinuo po guzici mokrim ručnikom. Uvijek je sa sebe brisao blato ili snijeg, gurao krajeve poderane košulje u hlače ili išao huh-huh-huh dok je trljao svoju crvenu guzicu, a mržnja je rijetko kada bila vidljiva. Ili njegova pamet. Bio je dobar na nastavi – prilično dobar, nije si mogao pomoći – ali bilo što iznad 4 bilo je rijetko. I ne odveć dobrodošlo. U Hetton Houseu 5 je značilo seronja. Da ne spominjemo maltretiranje.

Blaze je tada počeo rasti. Nije još narastao, ne u jedanaestoj ili dvanaestoj, ali počeo je rasti. Bio je velik poput nekih starijih dječaka. I nije sudjelovao u premlaćivanjima na igralištu ili šibanju ručnicima. John Cheltzman mu je jednog dana prišao dok je Blaze stajao pored ograde na udaljenom dijelu igrališta i nije radio ništa osim promatrao kako vrane slijeću na drveće i onda ponovno odlijeću. Ponudio je Blazeu dogovor.

“Ovo polugodište opet ćeš imati Zakona iz matke”, rekao je John. “Razlomci se nastavljaju.”

“Mrzim razlomke”, rekao je Blaze.

“Pisat ću ti zadaće ako spriječiš one divljake da me i dalje tuku. Neće biti dovoljno dobre da posumnja – neće biti dovoljno dobre da te uhvati – ali bit će dovoljno dobre da prođeš. Također nećeš morati ni stajati.” Stajati i nije bilo toliko loše kao ribanje. Trebali ste stajati u kutu sobe 7, licem prema zidu. Niste mogli pogledati na sat.

Blaze je razmislio o ideji Johna Cheltzmana, a onda odmahnuo glavom. “Znat će. Prozvat će me na ploču i onda će skužiti.”

“Samo pogledaj po sobi kao da razmišljaš”, rekao je John. “Ja ću se pobrinuti za tebe.”

I John se pobrinuo za njega. Pisao je domaće zadaće i Blaze bi ih prepisivao vlastitim rukopisom i trudio se da taj rukopis izgleda poput slova Palmerove metode na ploči, ali mu nikad nije uspjelo. Zakon bi ga ponekad prozvao i Blaze bi ustao i pogledao uokolo – bilo kamo samo ne u Martina Coslawa, i to je bilo u redu, tako su se baš svi ponašali kad bi ih prozvao. Tijekom razgledavanja pogledao bi Johnnyja Cheltzmana, zavaljenog u stolac pored ormara s knjigama, s rukama na stolu. Ako je broj kojeg je Zakon želio bio deset ili manji, broj prstiju pokazivao bi odgovor. Ako se radilo o razlomku John bi stisnuo šake. Onda bi ih otvorio. Bio je jako brz u tome. Lijeva ruka bila je gornja polovica razlomka. Desna ruka donja. Ako je donji broj bio veći od pet Johnny bi stisnuo šake i upotrijebio obje ruke. Blaze uopće nije imao problema s ovim znakovima koji bi mnogima bili kompliciraniji od razlomaka koje su predstavljali.

“I, Claytone?” rekao bi Zakon. “Čekamo.”

A Blaze bi rekao: “Jedna šestina.”

Nije uvijek trebao biti točan. Kad je ispričao Georgeu, George je s odobravanjem kimnuo. “Dobra mala muljaža. Kad vas je skužio?”

Skužio ih je tri tjedna nakon početka polugodišta i kad je Blaze razmislio o tome – mogao je razmišljati, samo mu je trebalo vremena i bilo je naporno – shvatio je kako je Zakon sigurno cijelo vrijeme sumnjao u Blazeovo čudesno i iznenadno znanje matematike. Samo to nije pokazao. Samo je otpuštao konopac koji je Blazeu trebao da se objesi.

Pisali su blic test. Blaze je zveknuo s ocjenom nula. I to zato što su na testu bili samo razlomci. Test je imao jedan jedini cilj, a to je bilo uhvatiti Claytona Blaisdella ml. Ispod nule bila je poruka napisana jarkim crvenim slovima. Blaze ju nije mogao shvatiti, pa ju je odnio Johnu.

John ju je pročitao. U početku nije ništa rekao. Onda je rekao Blazeu: “U poruci piše: ‘Johna Cheltzmana će nastaviti tući.’”

“Što? Ha?”

“Piše: ‘Javi se u moj ured u šesnaest sati.’”

“Zašto?”

“Jer smo zaboravili na testove”, rekao je John. Onda je rekao: “Ne, ti nisi zaboravio. Ja sam zaboravio. Jer jedino o čemu sam mogao misliti bilo je da spriječim one šugave seljačine da me tuku. Sada ćeš me ti istući i onda će me Zakon izribati i onda će me seljačine opet početi mlatiti. Isuse Kriste, da sam barem mrtav.” A i izgledao je kao da to uistinu želi.

“Ja te neću istući.”

“Ne?” John ga je pogledao očima nekoga tko želi vjerovati, ali baš i ne može.

“Nisi umjesto mene mogao pisati test, zar ne?”

Ured Martina Coslawa bio je prilično velika prostorija s natpisom RAVNATELJ na vratima. U njemu se nalazila mala ploča, nasuprot prozora. Prozor je gledao na bijedno dvorište Hetton Housea. Ploča je bila prepuna prašine od krede i – Blaizeove propasti – razlomaka. Coslaw je sjedio za svojim stolom kad je Blaze ušao. Mrštio se na ništa. Blaze mu je dao nešto za mrštenje. “Pokucaj”, rekao je.

“Ha?”

“Izađite i pokucajte”, rekao je Zakon.

“Oh.” Blaze se okrenuo, izašao, pokucao i vratio unutra.

“Hvala vam.”

“Nema problema.”

Coslaw se namrštio na Blazea. Podigao je kemijsku i počeo njome lupkati po stolu. Bila je to crvena kemijska za ocjenjivanje. “Clayton Blaisdell ml.”, rekao je. Zamislio se. “Toliko dugo ime za toliko kratku pamet.”

“Drugi klinci me zovu–”

“Baš me briga kako vas drugi klinci zovu, klinac je kozlić, sleng koji koriste idioti, nije me briga za njega ili one koji ga upotrebljavaju. Ja sam učitelj aritmetike, moj je zadatak pripremiti mladiće poput vas za srednju školu – ako ih se može pripremiti – i također ih naučiti razlikovati dobro i zlo. Ako moje odgovornosti prestaju s predavanjem aritmetike – a ponekad i poželim da prestaju, često poželim da prestaju – to ne bi bio slučaj, ali ja sam također ravnatelj, zbog toga učenje o razlikovanju dobra i zla, quod erat demonstrandum. Znate li što znači quod erat demonstrandum, gospodine Blaisdell?”

“Nemam pojma”, rekao je Blaze. Gubio je samopouzdanje i mogao je osjetiti kako mu suze naviru. Bio je krupan za svoje godine, ali sada se osjećao malen. Malen i sve se više smanjivao. Saznanje kako je Zakon želio da se tako osjeća nije promijenilo njegov osjećaj.

“Ne, i nikad nećete jer čak i da dođete do završne godine u srednjoj školi – u što sumnjam – nikada se nećete približiti geometriji bliže od slavine na kraju hodnika.” Zakon je rastegnuo prste i zaljuljao se u svom stolcu. Njegova kuglačka košulja visjela je preko naslona stolca, i ljuljala se s njim. “To znači, ‘što je trebalo dokazati’, gospodine Blaisdell, a ono što sam demonstrirao svojim malim testom je činjenica da ste prevarant. Prevarant je osoba koja ne zna razliku između dobra i zla. QED, quod erat demonstrandum. Naravno, kazna slijedi.”

Blaze je pogledao pod. Čuo je otvaranje ladice. Nešto je izvađeno i ladica je zatvorena. Nije trebao podizati pogled kako bi znao što je Zakon sada držao u ruci.

“Prezirem prevarante”, rekao je Coslaw, “ali shvaćam vaša mentalna ograničenja, gospodine Blaisdell, i zbog toga mi je jasno kako u vašoj maloj varci postoji jedan gori od vas. To je onaj koji je stavio ideju u vašu očito glupu glavu i onda vas nagovorio. Shvaćate li me?”

“Ne”, rekao je Blaze.

Coslawov je jezik lagano izvirio iz usta, a zubi su ga čvrsto zagrizli. Jednakom je ili još većom čvrstinom uhvatio Palicu.

“Tko vam je radio zadaću?”

Blaze je šutio. Niste cinkali. To se spominjalo u svim stripovima, televizijskim serijama i filmovima. Niste cinkali. Osobito ne prijatelja. A tu je bilo još nešto. Nešto što se trudilo izraziti.

“Ne trebate me ribati”, rekao je naposljetku.

“Oh?” Coslaw je izgledao zapanjeno. “Ma nemojte mi reći? A zašto, gospodine Blaisdell? Objasnite. Fasciniran sam.”

Blaze nije poznavao te velike riječi, ali znao je taj pogled. Viđao ga je cijelog života.

“Nije vas briga o onom što me učite. Samo želite da se osjećam malen, i povrijediti onog koji vas je na kratko vrijeme u tome spriječio. To je pogrešno. Ne biste me trebali ribati kad ste vi taj koji je pogriješio.”

Zakon više nije izgledao začuđeno. Sada je izgledao poludjelo. Toliko poludjelo da mu je posred čela iskočila vena. “Tko vam je pisao zadaću?”

Blaze je šutio.

“Kako ste odgovarali na satu? Kako je taj dio funkcionirao?”

Blaze je šutio.

“Je li to bio Cheltzman? Mislim da se radi o Cheltzmanu.”

Blaze je šutio. Stisnuo je šake i drhtao. Suze su mu tekle, ali nije mislio kako su to sada osjećam-se-maleno suze.

Coslaw je zamahnuo Palicom i udario Blazea po jednoj ruci. Prasnula je poput malog pištolja. Bio je to prvi put što je Blazea učitelj udario bilo gdje osim po guzici, iako su ga ponekad, kad je bio manji, povukli za uho (i jednom ili dva puta za nos). “Odgovori mi ti, ti glupa živino!”

“Jebi se!” viknuo je Blaze i bezimena je stvar napokon slobodno poletjela. “Jebi se, jebi se!”

“Dođi ovamo”, rekao je Zakon. Oči su mu bile ogromne, razrogačene. Ruka kojom je držao Palicu je pobijelila. “Dođi ovamo, ti smrdljiva gomilo smeća.”

I kad je bezimena stvar koja je bila bijes sada bila izvan njega, i zato što je nakon svega bio dijete, Blaze je došao.

Kad je dvadeset minuta kasnije izašao iz Zakonovog ureda grlo mu je bilo suho od ubrzanog disanja i nos mu je krvario – ali još uvijek suhih očiju i zatvorenih usta – postao je legenda Hetton Housea.

Završio je s aritmetikom. Tijekom listopada i većinu studenog, umjesto odlaska u sobu 7, išao je u sobu 19. Blazeu je to odgovaralo. Trebalo mu je dva tjedna prije no što je mogao normalno leći na leđa, a onda je i to također bilo u redu.

Jednog dana krajem studenog ponovno je pozvan u ured ravnatelja Coslawa. Ispred ploče su sjedili sredovječni muškarac i žena. Blazeu su izgledali suhonjavo. Kao da bi ih u kasnu jesen vjetar mogao otpuhati poput lišća.

Zakon je sjedio za svojim stolom. Njegove kuglačke košulje nije bilo nigdje na vidiku. U uredu je bilo prohladno jer je prozor bio otvoren kako bi unutra ušlo blistavo, zubato zimsko sunce. Osim što je bio lud za kuglanjem, Zakon je obožavao svježi zrak. Činilo se kako to ne smeta ni paru koji je sjedio. Suhonjavi muškarac nosio je sivi sako s podstavljenim ramenima i kravatu. Suhonjava žena nosila je karirani kaput i ispod njega bijelu bluzu. Oboje su imali kvrgave ruke prošarane venama. Njegove su bile žuljevite. Njezine ispucale i crvene.

“Gospodine i gospođo Bowie, ovo je dječak o kojem sam pričao. Skini kapu, mladi Blaisdelle.”

Blaze je skinuo kapu Red Soxa.

Gospodin Bowie kritički ga je pogledao. “Krupan je. Samo jedanaest, kažete?”

“Idućeg mjeseca će napuniti dvanaest. Bit će vam od pomoći.”

“Nema ništa, zar ne?” pitala je gospođa Bowie. Glas joj je bio piskutav i slabašan. Zvučao je neobično dolazeći iz ogromnih grudi koji su se podizale ispod njezinog kariranog kaputa poput valova na plaži Higgins. “Nema tuberkulozu ili nešto?”

“Testiran je”, rekao je Coslaw. “Svi naši dječaci redovno se testiraju. Tako država zahtijeva.”

“Može li cijepati drva, to je sve što trebam znati”, rekao je gospodin Bowie. Lice mu je bilo usko i ispijeno, lice neuspješnog televizijskog propovjednika.

“Siguran sam da može”, rekao je Coslaw. “Siguran sam kako je sposoban za težak posao. Težak fizički posao, hoću reći. Slab je u aritmetici.”

Gospođa Bowie se nasmiješila. Osmijeh se sastojao samo od usana, bez zuba. “Ja računam.” Okrenula se prema suprugu. “Huberte?”

Bowie je razmislio, a onda kimnuo. “Aha.”

“Izađi van, molim te, mladi Blaisdelle”, rekao je Zakon. “S tobom ću razgovarati kasnije.”

I tako je, bez da ga je itko pitao, Blaze postao štićenik Bowiejevih.

“Ne želim da ideš”, rekao je John. Sjedio je na ležaju pored Blazeovog i gledao kako Blaze ubacuje ono malo osobnih stvari u torbu. Većinu je, kao i torbu, dobio u Hetton Houseu.

“Žao mi je”, rekao je Blaze, ali nije mu bilo žao, ili ne u potpunosti – samo je želio da i Johnny može poći s njim.

“Počet će me tući čim odeš. Svi.” Johnnyjeve su oči nervozno strijeljale lijevo i desno, i stisnuo je novi prišt na nosu.

“Ne, neće.”

“Hoće, i to ti je jasno.”

Blazeu je to bilo jasno. Također mu je bilo jasno kako u vezi toga ne može ništa učiniti. “Moram ići. Ja sam maloljetan.” Nasmiješio se Johnu. “Eci peci pec, ti si mali zec.”

Za Blazea je ovo bilo gotovo odrasla brojalica, ali John se nije nasmijao. Posegnuo je i snažno stisnuo Blazeovu ruku, kao da u njoj zauvijek želi utisnuti teksturu svoje. “Nikad se nećeš vratiti.”

Ali Blaze se vratio.

* * *

Bowiejevi su po njega došli starim Fordovim kamionetom prije nekoliko godina groteskno obojanim i s bijelim mrljama na sebi. U kabini je bilo mjesta za troje, ali Blaze se vozio odostraga. Nije mu smetalo. Prizor Hetton Housea kako iščezava u daljini, a onda potpuno nestaje ispunio ga je veseljem.

Živjeli su na velikom, trošnom imanju u Cumberlandu koji s jedne strane graniči s Falmouthom i Yarmouthom na drugoj. Kuća je bila na neasfaltiranoj cesti i na sebi je imala tisuće slojeva prašine. Nije bila obojana. Ispred se nalazio znak na kojem je pisalo BOWIEJEVI ŠKOTSKI OVČARI. S lijeve se strane kuće nalazila ogromna štenara u kojoj je dvadeset osam škotskih ovčara neprestano trčalo, lajalo i režalo. Neki su imali šugu. Dlaka im je otpadala u velikim čupercima i otkrivala delikatnu ružičastu kožu nekolicini preostalih ovosezonskih buha. S desne strane kuće nalazio se zarasli pašnjak. Iza njega se nalazila divovska stara štala u kojoj su Bowiejevi držali krave. Zemljište je imalo šesnaest hektara. Većinu su zauzimali pašnjaci, ali također su imali oko sedam hektara šume.

Kad su stigli Blaze je skočio s kamiona sa svojom torbom u ruci. Bowie ju je uzeo. “Spremit ću ti to. Trebaš se primiti cijepanja drva.”

Blaze ga je tupo pogledao.

Bowie mu je pokazao štalu. Niz koliba povezivao ju je s kućom, u cik-cak, tvoreći nešto nalik dvorišnim vratima. Gomila cjepanica stajala je uz jedan zid štale. Neke su bile javor, neke obična borovina, sa smolom koja se u kuglicama sakupljala na kori. Ispred gomile je stajao stari panj sa sjekirom zabodenom u njega.

“Trebaš se primiti cijepanja drva”, ponovno je rekao Hubert Bowie.

“Oh”, rekao je Blaze. Bila je to prva riječ koju je rekao ijednom od njih.

Bowiejevi su ga gledali kako prilazi panju i iz njega vadi sjekiru. Pogledao ju je i onda odložio u prašinu pored panja. Psi su neprekidno trčali i lajali. Najmanji škotski ovčari bili su i najglasniji.

“I?” pitao je Bowie.

“Gospodine, nikad prije nisam cijepao drva.”

Bowie je bacio torbu u prašinu. Prišao je i stavio komad javora na panj. Pljunuo je u jedan dlan, pljesnuo rukama i podigao sjekiru. Blaze ga je pozorno promatrao. Bowie je zamahnuo sjekirom. Komad se raspao na dva dijela.

“Eto”, rekao je. “Sada mogu stati u peć.” Pružio je sjekiru. “Ti.”

Blaze je naslonio sjekiru na nogu, onda pljunuo u jedan dlan i pljesnuo rukama. Krenuo je podići sjekiru, a onda zaboravio da na panj nije stavio cjepanicu. Stavio je jednu, uzeo sjekiru i zamahnuo njome. Njegov se komad raspao na dva dijela gotovo identična Bowiejevim. Blaze je bio očaran. U idućem je trenutku ležao u prašini, u desnom mu je uhu zvonilo od Bowiejevog udarca nadlanicom suhe, žuljevite ruke.

“Čemu to?” pitao je Blaze i podigao pogled.

“Ne znaš kako cijepati drva”, rekao je Bowie. “I prije no što kažeš kako nisi ti kriv – dečko, nisam ni ja također. A sada prioni na cijepanje.”

Njegova soba bila je mala prostorija na trećem katu trošne kuće. Unutra je bio krevet i ormarić, ništa više. Imala je jedan prozor. Sve što ste vidjeli kroz njega bilo je valovito i iskrivljeno. U sobi je noću bilo hladno, ujutro još hladnije. Hladnoća nije smetala Blazeu, ali smetali su mu Bowiejevi. Smetali su mu sve više i više. Smetanje je preraslo u odbojnost i odbojnost je naposljetku prerasla u mržnju. Mržnja je rasla polagano. Kod njega je to tako jedino moglo i biti. Rasla je svojim tempom, i rasla je u potpunosti, i stvarala je crveno cvijeće. Bila je to vrsta mržnje kakvu inteligentna osoba nikad ne upozna. Bila je samostalna sama po sebi. Nije bila iskvarena razmišljanjem.

Te jeseni i zime nacijepao je dosta drva. Bowie ga je pokušao naučiti musti krave, ali Blaze to nije mogao. Imao je, kako je Bowie rekao, tvrde ruke. Krave su bile nervozne koliko god bi nježno pokušao omotati prste oko njihovih vimena. Njihova je nervoza prelazila na njega i zatvarala krug. Mlijeko bi počelo kapati, a onda bi u potpunosti stalo. Bowie ga nikad nije vukao za uši ili udarao po glavi zbog toga. Nije želio imati strojeve za mužnju, nije vjerovao u strojeve za mužnju, rekao je kako su ti DeLavalovi uništavali krave u njihovom naponu snage, ali priznao bi kako je ručna mužnja talent. A pošto je bilo tako niste mogli kazniti nekoga što ga nije imao isto kao što niste mogli kazniti nekoga ako nije mogao pisati ono što je zvao pjesmuljcima.

“Ipak, možeš cijepati drva”, rekao je bez osmijeha. “Za to imaš talent.”

Blaze je cijepao i nosio, punio kuhinju drvima četiri ili pet puta dnevno. Imali su i peć na ulje, ali Hubert Bowie ju je odbijao koristiti sve do veljače, jer je cijena ulja bila jako visoka. Kad je počeo padati snijeg Blaze je također lopatao trideset metarski prilaz, donosio sijeno, čistio štalu i ribao podove gospođe Bowie.

Tijekom tjedna ustajao bi u pet kako bi nahranio krave (četiri ako je pao snijeg) i kako bi doručkovao prije no što bi žuti školski autobus br. 106 došao i odvezao ga u školu. Bowiejevi bi mogli preživjeti i bez škole da su mogli, ali nisu.

U Hetton Houseu Blaze je čuo i dobre i loše priče o “vanjskoj školi”. Loše uglavnom od velikih dečki, koji su išli u freeportsku srednju školu. Ipak, Blaze je još uvijek bio premlad za to. Tijekom svog boravka kod Bowiejevih išao je u osnovnu školu Cumberland, i sviđalo mu se. Sviđala mu se njegova učiteljica. Volio je pamtiti pjesme, stajati u razredu i recitirati ih: “Pored kamenog mosta iznad bujice...” Recitirao je te pjesme u svojoj crveno-crnoj kariranoj lovačkoj jakni (koju nikad nije skidao, jer ju je zaboravio tijekom protupožarnih vježbi), zelenim hlačama od flanela i zelenim gumenim čizmama. Bio je visok sto sedamdeset dva i pol centimetra i bio viši od ostatka svog šestog razreda, a na vrhu se nalazilo njegovo nacereno lice i ožiljak na čelu. Nitko se nikad nije smijao Blazeu kad je recitirao pjesme.

Imao je puno prijatelja iako je bio državno dijete, ali nije bio bahat i nasilan. Niti je bio mrgud. Na školskom igralištu bio je svačiji medo. Jednom je na ramenima nosio čak tri prvašića. Nikad nije iskorištavao svoju veličinu tijekom igre. Rušila bi ga petorica, šestorica, sedmorica igrača odjednom, ljuljao se, ljuljao, obično naceren, njegovo čelo s ožiljkom podignuto prema nebu, dok se naposljetku nije srušio poput zgrade, na neizbježno veselje svih ostalih. Gospođa Waslewski, koja je bila katolkinja, jednog ga je dana tijekom dežurstva na igralištu vidjela kako na ramenima nosi prvašiće i počela ga zvati Sveti Franjo Malih Ljudi.

Gospođa Cheney učila ga je čitati, pisati i povijest. Rano je shvatila kako je matematika za Blazea (koju je uvijek zvao aritmetika) izgubljen slučaj. Jedan jedini put kad je pokušala s karticama, poblijedio je, a onda je bila uvjerena kako se dječak gotovo onesvijestio.

Bio je spor, ali ne i retardiran. Do prosinca je s pustolovina Dicka i Jane za prvi razred prešao na Putovi svugdje, knjigu za treći razred. Dala mu je gomilu klasičnih stripova koje je uvezala u tvrde korice kako bi ih odnio kod Bowiejevih s porukom kako mu je to domaća zadaća. Njegov omiljeni, naravno, bio je Oliver Twist, kojeg je neprekidno čitao sve dok nije zapamtio svaku riječ.

I sve je ovo trajalo do siječnja i možda bi se nastavilo do proljeća da nije bilo dva nesretna događaja. Ubio je psa i zaljubio se.

* * *

Mrzio je škotske ovčare, ali jedan od njegovih poslova bio je da ih hrani. Bili su čistokrvni, ali loša ishrana i život proveden samo u štenari činili su ih ružnim i neurotičnim. Većina su bili kukavice i bojali su se dodira. Skakali bi na vas, lajali i režali, samo da bi pobjegli i prišli s druge strane. Ponekad bi vam se prikrali s leđa. Onda su vas mogli gricnuti za nogu ili guzicu prije no što su pobjegli. Buka tijekom hranjenja bila je paklenska. Bili su izvan nadležnosti Huberta Bowieja. Gospođa Bowie je bila jedina kojoj su prilazili. Tepala im je svojim piskutavim glasom. Kad je bila s psima uvijek je nosila crvenu jaknu, i bila je prekrivena crvenkastom dlakom.

Bowieji su prodavali jako malo odraslih životinja, ali štenci su u proljeće po glavi donosili dvjesto dolara. Gospođa Bowie je natuknula Blazeu važnost dobrog hranjenja pasa – hranjenju “dobrom mješavinom” kako ju je ona zvala. A ipak, ona ih nikad nije hranila, a ono što je Blaze stavljao u njihove posude bila je klopa na sniženju iz trgovine u Falmouthu. Ta se hrana zvala Pseća vrijednost. Hubert Bowie ju je ponekad zvao Jeftina klopa, a ponekad Pseći prdež. Ali nikad kad mu je supruga bila u blizini.

Psi su znali da ih Blaze ne voli, da ih se boji, i svakog su dana bili sve agresivniji prema njemu. U vrijeme kad je uistinu zahladilo njihovi juriši ponekad su ih doveli dovoljno blizu da ga gricnu sprijeda. Noću bi se ponekad probudio iz snova u kojima su se udružili, srušili ga i počeli živog jesti. Nakon tih snova ležao bi u krevetu, izdisao hladnu paru u tamu i pipao se kako bi se uvjerio da je još uvijek cijeli. Znao je da jest, znao je razliku između snova i stvarnosti, ali ta je razlika u tami izgledala sićušna.

Nekoliko je puta radi njihovih naleta i juriša prosuo hranu. Onda ju je, najbolje što je mogao, morao pokupiti s ugaženog, urinom umrljanog snijega dok su oni režali i borili se za hranu pored njega.

Postupno, jedan je postao vođa u njihovom neobjavljenom ratu protiv njega. Zvao se Randy. Imao je jedanaest godina i samo jedno mutno oko. Blaze ga se stravično bojao. Zubi su mu bili poput starih žutih koljača. Na sredini glave imao je bijelu crtu. Prišao bi Blazeu izravno, jurnuo bi sprijeda, mišići su se napinjali ispod olinjale dlake. Izgledalo je kao da Randyjevo dobro oko gori dok je loše ostalo nezainteresirano za sve, ugašena svjetiljka. Njegove pandže podizale su male oblačiće žuto-bijelog ugaženog snijega s poda štenare. Ubrzao bi sve dok se ne bi učinilo nemogućim da može učiniti išta drugo osim skočiti prema Blazeovom grlu. Drugi bi psi pomahnitali, skakali bi, okretali se i režali. U posljednji trenutak Randy bi ukopao šape i bacio snijeg na Blazeove zelene hlače i odjurio bi u velikom luku, samo kako bi ponovio manevar. Ali kočio je sve kasnije i kasnije, sve dok nije bio dovoljno blizu da je Blaze mogao osjetiti njegovu toplinu i čak i namirisati dah.

Onda je jedne večeri krajem siječnja jednostavno znao kako pas neće zakočiti. Nije znao kako je ovaj nalet drugačiji, ili zašto, ali bio je. Randy je ovoga puta mislio ozbiljno. Skočit će. A kad to učini, drugi će mu se psi brzo pridružiti. Onda će biti kao u njegovim snovima.

Pas je došao, sve je više i više ubrzavao, nečujno. Ovoga puta nije ukopao šape. Nije bilo kočenja ili okretanja. Napeo je stražnje noge, a onda se odgurnuo. Trenutak kasnije Randy je poletio zrakom.

Blaze je nosio dvije čelične kante napunjene Psećom vrijednosti. Kad je vidio da je Randy ovoga puta ozbiljan, sav njegov strah je iščezao. Ispustio je kante u istom trenutku kad je Randy skočio. Nosio je radne rukavice s odrezanim prstima. Desnom je šakom pogodio psa u letu ispod duguljaste njuške. Trzaj mu se proširio rukom sve do ramena. Ruka mu je istog trena u potpunosti utrnula. Čuo se kratki, oštri prasak. Randy je izveo savršen salto u hladnom zraku i uz tresak pao na leđa.

Blaze je shvatio kako su svi ostali psi ušutjeli tek kad su ponovno počeli lajati. Podigao je jednu kantu, otišao do posude i usuo hranu. Psi su prije uvijek smjesta navalili i počeli jesti, režali su i gurali se za najbolja mjesta prije no što je mogao dodati vodu. U vezi toga nije mogao učiniti ništa; bio je nesposoban. A sada, kad je jedan od manjih škotskih ovčara dojurio do posude s blistavim glupim očima i glupim jezikom koji mu je visio iz glupih usta, Blaze je zamahnuo prema njemu rukama u rukavicama i skrenuo je u stranu toliko brzo da se poskliznuo i završio na boku. Ostali su ustuknuli.

Blaze je iz slavine dodao dvije kante vode. “Eto”, rekao je. “Sada je smočena. Jedite.”

Vratio se pogledati Randyja dok su ostali psi odjurili do posude.

Buhe su već napuštale Randyjevo tijelo koje se hladilo kako bi uginule u popišanom snijegu. Dobro je oko sada bilo gotovo jednako mutno kao loše. To je u Blazeu probudilo osjećaj sažaljenja i tuge. Možda se pas ipak samo igrao. Samo ga je pokušavao prestrašiti.

A bio je prestrašen. Zbilja. Za ovo će nadrapati.

Pognute se glave s praznim kantama vratio do kuće. Gospođa Bowie bila je u kuhinji. U sudoperu je imala dasku za ribanje i na njoj je prala zavjese. Dok je radila svojim je piskutavim glasom pjevala himnu.

“Ah, nemoj mi sada zaprljati pod!” viknula je kad ga je ugledala. Bio je to njezin pod, ali on ga je prao. Na koljenima. Mrzovolja se pojavila u njegovim grudima.

“Randy je mrtav. Zaskočio me. Udario sam ga. Ubio sam ga.”

Ruke su joj izletjele iz zapjenjene vode i vrisnula je: “Randy? Randy! Randy!”

Počela je trčati u krug, zgrabila je vestu s kuke pored peći i onda jurnula prema vratima.

“Huberte!” pozvala je supruga. “Huberte, oh, Huberte! Jako zločest dječak!” A onda, kao da i dalje pjeva: “OoooooOOOOOO–”

Gurnula je Blazea s puta i odjurila van. Gospodin Bowie pojavio se na jednim od brojnih vrata šupe, njegovo ispijeno lice bilo je izduženo od iznenađenja. Prišao je Blazeu i zgrabio ga za ramena. “Što se dogodilo?”

“Randy je mrtav”, rekao je Blaze ravnodušno. “Skočio je na mene i sredio sam ga.”

“Čekaj”, rekao je Hubert Bowie i krenuo za suprugom.

Blaze je skinuo svoju crveno-crnu jaknu i sjeo na stolac u kutu. Snijeg se otopio s njegovih čizama i napravio lokvu. Nije mario. Lice mu je pulsiralo od vrućine peći. On je nacijepao drva. Nije mario.

Bowie je morao suprugu dovesti natrag unutra, jer je preko lica imala pregaču. Glasno je jaukala. Zbog piskutavog glasa zvučala je poput šivaćeg stroja.

“Idi u šupu”, rekao mu je Bowie.

Blaze je otvorio vrata. Bowie ga je ubrzao vrhom čizme u stražnjicu. Blaze je pao niz dvije stube trijema, ustao i otišao u šupu. U njoj je bilo alata – sjekire, maljevi, radni stol, brusno kolo, blanjalica, brusilica i druge stvari kojima nije znao ime. Bilo je automobilskih dijelova i kutija sa starim časopisima. I široka aluminijska lopata za snijeg. Njegova lopata. Blaze ju je pogledao i nešto u vezi lopate upotpunilo je njegovu mržnju prema Bowiejevima, dovelo ju je do vrhunca. Dobivali su sto šezdeset dolara mjesečno zato što je bio kod njih i što je obavljao njihove poslove. Jeo je loše. Bolje je jeo u Hetton Houseu. To nije bilo fer.

Hubert Bowie je otvorio vrata šupe i ušao unutra. “Sada ću te išibati”, rekao je.

“Taj pas je skočio na mene. Krenuo je na moje grlo.”

“Nemoj više govoriti. Samo pogoršavaš stvari.”

Svakog proljeća Bowie je pario jednu od svojih krava s bikom Franklina Marstellara, Freddyjem. Na zidu šupe visio je povodac kojeg je nazivao “ljubavni povodac” i žvale. Bowie ga je skinuo s kuke i uhvatio za žvale, čvrsto stisnuvši prste. Teške kožne trake pale su na pod.

“Sagni se preko onog radnog stola.”

“Randy mi je namjeravao skočiti za vrat. Kažem da je bilo ili on ili ja.”

“Sagni se preko onog radnog stola.”

Blaze je oklijevao, ali nije razmišljao. Razmišljanje je za njega bilo dug proces. Umjesto toga savjetovao se s otkucavanjem instinkta.

Još uvijek nije bilo vrijeme.

Sagnuo se preko radnog stola. Bilo je to dugo i snažno šibanje, ali nije zaplakao. To je učinio kasnije, u svojoj sobi.

Djevojčica u koju se zaljubio išla je u sedmi razred škole Cumberland po imenu Marjorie Thurlow. Imala je plavu kosu i plave oči i nije imala grudi. Imala je ljupki osmijeh od kojeg su joj se kutovi očiju podizali. Na igralištu, Blaze ju je pratio vlastitim pogledom. Zbog nje se osjećao prazno u dnu želuca, ali na način koji je bio dobar. Zamišljao se kako nosi njezine knjige i štiti ju od razbojnika. Od tih bi mu se misli lice uvijek zarumenilo.

Jednog dana nedugo nakon incidenta s Randyjem i šibanja, okružna medicinska sestra došla je u školu kako bi podijelila injekcije. Djeca su tjedan prije dobila formulare; roditelji koji su željeli cijepiti dijete trebali su se potpisati. Sada su djeca s potpisanim formularima nervozno čekala u redu koji je vodio u garderobu. Blaze je bio jedan od njih. Bowie je nazvao Georgea Hendersona, koji je bio u školskom odboru, i pitao košta li cijepljenje. Nije koštalo, pa se Bowie potpisao.

Margie Thurlow također je bila u redu. Izgledala je vrlo blijedo. Blazeu je bilo žao zbog toga. Želio je da se može vratiti i držati ju za ruku. Od te pomisli se zacrvenio. Pognuo je glavu i promeškoljio se.

Blaze je bio prvi na redu. Kad ga je sestra pozvala u garderobu skinuo je svoju crveno-crnu kariranu jaknu i otkopčao rukav košulje. Sestra je izvadila iglu iz neke vrste kuhala, pogledala formular i onda rekla: “Bolje bi ti bilo da otkopčaš i drugi rukav, veliki dečko. Dobit ćeš obje.”

“Hoće li boljeti?” pitao je Blaze dok je otkopčavao drugi rukav.

“Samo na sekundu.”

“U redu”, rekao je Blaze i dopustio joj da zabije iglu iz kuhala u njegovu lijevu ruku.

“U redu. Sada druga ruka i gotov si.”

Blaze se okrenuo na drugu stranu. U desnu mu je ruku ubrizgala još stvari iz druge igle. Onda je napustio garderobu, vratio se na svoje mjesto i počeo razmišljati o priči u svom udžbeniku.

Kad je Margie izašla u očima je imala suze, i još više na obrazima, ali nije jecala. Blaze je bio ponosan na nju. Kad je prošla pored njegove klupe na putu prema vratima (sedmi razred je bio u drugoj učionici) nasmiješio joj se. A ona mu je uzvratila osmijeh. Blaze je uhvatio taj osmijeh, spremio ga i godinama čuvao.

Na odmoru, baš kad je Blaze izlazio na igralište, Margie je jecajući projurila pored njega. Okrenuo se kako bi pogledao za njom, a onda polagano izašao na igralište, namršten, nesretnog lica. Prišao je Peteru Lavoieu koji je jednom rukom u rukavici bacao loptu i pitao zna li Peter što se dogodilo Margie.

“Glen ju je pogodio loptom”, rekao je Peter Lavoie. Pokazao mu je na dječaku kojeg je ugledao dok je prolazio, stisnuo šaku i tri ga puta na brzinu udario, tup-tup-tup. Blaze je sve ovo namršteno promatrao. Sestra je lagala. Obje ruke su ga sada boljele od injekcija. Veliki mišići bili su ukočeni i bolni. Bilo ih je teško čak i napeti bez drhtanja. A Margie je bila djevojka. Pogledom je potražio Glena.

Glen Hardy je bio ogroman tip iz osmog razreda, tip kakav će igrati američki nogomet i onda se udebljati. Imao je crvenu kosu koju je u velikim valovima začešljavao s čela. Njegov je otac bio farmer na zapadnom kraju grada, a Glenove su ruke bile jako mišićave.

Netko je Blazeu dobacio rezervnu loptu. Bacio ju je na zemlju bez da ju je pogledao i krenuo prema Glenu Hardyju.

“Oh, čovječe”, rekao je Peter Lavoie. “Blaze će se potući s Glenom.”

Ova se vijest brzo proširila. Skupine dječaka počele su se nehajno kretati prema mjestu na kojem su Glen i skupina starijih dječaka igrali nespretnu, trolovsku verziju baseballa. Glen je bacao. Zakotrljao je loptu brzo i snažno od čega je poskakivala i klizala po zamrznutom tlu.

Gospođa Foster, koja je tog dana bila dežurna na igralištu, bila je s druge strane zgrade i pazila na djecu na ljuljačkama. Neće biti bitna, barem ne u početku.

Glen je podigao pogled i ugledao Blazeov dolazak. Bacio je loptu. Stavio je ruke na bokove. Oba su tima formirala polukrug oko njega. Svi su išli u sedmi ili osmi razred. Nitko nije bio krupan poput Blazea. Samo je Glen bio krupniji.

Četvrti, peti i šesti razredi sakupili su se iza Blazea. Meškoljili su se, namještali remene, nesvjesno namještali rukavice i međusobno mrmljali. Dječaci s obje strane na licima su imali izraze apsolutne nezainteresiranosti. Tuča još uvijek nije počela.

“Što hoćeš, majmune jebeni?” pitao je Glen Hardy. Glas mu je bio flegmatično šmrkljav. Bio je to glas mladog prehlađenog boga.

“Zašto si loptom pogodio Margie Thurlow?” pitao je Blaze.

“Bio mi je gušt.”

“U redu”, rekao je Blaze i krenuo.

Glen ga je dva puta udario u lice – tup-tup – prije no što se približio, i krv je počela curiti iz Blazeova nosa. Onda je Glen ustuknuo u želji da iskoristi svoje duže ruke. Ljudi su vikali.

Blaze je odmahnuo glavom. Kapi krvi su poletjele i zamrljale snijeg ispred njega i s obje njegove strane.

Glen se cerio. “Državni klinac”, rekao je. “Državni klinac, glupavi državni klinac.” Udario je Blazea posred čela s ožiljkom i njegov je osmijeh nestao kad mu je bol eksplodirala u ruci. Blazeovo je čelo bilo jako tvrdo, bez obzira na ožiljak.

Na trenutak je zaboravio ustuknuti i Blaze je zamahnuo. Nije upotrijebio tijelo; samo je poput klipa upotrijebio svoju ruku. Njegova je šaka pogodila Glenova usta. Glen je vrisnuo i usne su mu se razrezale na zubima i počele krvariti. Vika se pojačala.

Glen je okusio vlastitu krv i zaboravio na uzmicanje. Zaboravio je na ruganje ružnom klincu s ožiljkom na čelu. Samo je uletio i mahnito zamahivao i lijevom i desnom.

Blaze se ukopao i dočekao ga. Iz daljine je čuo viku i navijanje svog razreda. Podsjetili su ga na lajave škotske ovčare u štenari na dan kad je shvatio kako se Randy neće zaustaviti.

Glen je zadao barem tri dobra udarca, i Blazeova se glava zaljuljala od njih. Uzdahnuo je i udahnuo krv. Čuo je zvonjavu u ušima. Zamahnuo je i osjetio udar sve do ramena. Krv iz Glenovih usta odjednom je također poprskala njegovu bradu i obraze. Glen je ispljunuo zub. Blaze je opet udario, u isto mjesto. Glen je urliknuo. Zvučao je poput klinca kojem su vrata uhvatila prste. Prestao je zamahivati. Usta su mu bila razvaljena. Gospođa Foster trčala je prema njima. Suknja joj je lepršala, koljena su se podizala i spuštala, i puhala je u svoju malu srebrnu zviždaljku.

Blazea je ruka uistinu gadno boljela tamo gdje mu je sestra dala injekcije, i šaka ga je boljela, i glava ga je boljela, ali ponovno je udario, očajnički snažno, s rukom koja je bila utrnula i umrtvljena. Bila je to ista ruka koju je upotrijebio na Randyju i udario je snažno kao i onog dana u štenari. Udarac je Glena pogodio u vrh brade. Proizveo je glasan krc koji je ušutkao ostalu djecu. Glen je zateturao i zakolutao očima. Onda su mu koljena popustila i srušio se poput klade.

Ubio sam ga, pomislio je Blaze. Oh čovječe, ubio sam ga poput Randyja.

Ali Glen se počeo meškoljiti i mrmljati u dnu grla, kao što ljudi rade u snu. A gospođa Foster urlala je na Blazea da ide unutra. Dok je išao Blaze je čuo kako je Peteru Lavoieu rekla da ode u ured i donese prvu pomoć, i to pod hitno.

Poslan je kući. Suspendiran je. Zaustavili su mu krvarenje iz nosa ledom, stavili flaster na uho i onda ga poslali pješice šest kilometara do pseće farme. Krenuo je, a onda se sjetio svojeg ručka. Gospođa Bowie uvijek ga je slala u školu s kriškom kruha namazanom maslacem od kikirikija i jabukom. To nije bilo puno, ali šetnja će biti duga, i kao što je John Cheltzman znao reći, nešto je uvijek bolje od ničega.

Nisu ga htjeli pustiti unutra kad se vratio, ali Margie Thurlow mu ga je donijela. Oči su joj još uvijek bile crvene od plača. Izgledala je kao da nešto želi reći, ali nije znala kako. Blaze je poznavao taj osjećaj i nasmiješio joj se kako bi pokazao da je sve u redu. Uzvratila mu je osmijeh. Jedno oko mu je bilo gotovo zatvoreno, pa ju je gledao s drugim.

Kad je stigao do ruba školskog dvorišta okrenuo se kako bi ju ponovno pogledao, ali ona je već otišla.

“Idi u šupu”, rekao je Bowie.

“Neću.”

Bowie je razrogačio oči. Malo je zatresao glavom, kao da ju razbistri. “Što si rekao?”

“Ne želite me išibati.”

“Ja ću to odlučiti. Izlazi i idi u šupu.”

“Neću.”

Bowie je krenuo prema njemu. Blaze je ustuknuo dva koraka i stisnuo svoju natečenu šaku. Ukopao se u mjestu. Bowie je stao. Sjetio se Randyja. Randyjev je vrat slomljen poput grane cedra na jakoj smrzavici.

“Idi u svoju sobu, glupi kučkin sine”, rekao je.

Blaze je otišao. Sjeo je na rub kreveta. Otuda je mogao čuti Bowieja kako urla u telefon. Pretpostavio je kako zna na koga Bowie urla.

Nije mario. Nije zaplakao. Ali kad je pomislio na Margie Thurlow, mario je. Kad je pomislio na Margie Thurlow želio je zaplakati, kao što je ponekad želio zaplakati kad je vidio usamljenu pticu kako sjedi na telefonskoj žici. Ali nije. Umjesto toga čitao je Olivera Twista. Znao ga je napamet; mogao je čak i izgovoriti nepoznate riječi. Vani su lajali psi. Bili su gladni. Bilo je vrijeme za njihovo hranjenje. Nitko ga nije pozvao da ih nahrani, iako bi to učinio da su mu rekli.

Čitao je Olivera Twista sve dok karavan iz HH nije došao po njega. Zakon je vozio. Oči su mu bile crvene od bijesa. Usta su mu bila samo crta između brade i nosa. Bowiejevi su zajedno stajali u dugim sjenama siječanjskog sumraka i gledali ih kako odlaze.

Kad su se vratili u Hetton House Blaze je osjetio kako ga preplavljuje val poznatih osjećaja. Bili su poput mokre košulje. Morao se ugristi za jezik kako ne bi zaplakao. Tri mjeseca i ništa se nije promijenilo. HH je bio ista gomila crvenih, vječnih usranih cigli. Isti prozori bacali su istu žutu svjetlost na tlo, samo je sada tlo bilo prekriveno snijegom. Snijeg će nestati u proljeće, ali će svjetlost ostati ista.

U svom uredu, Zakon je uzeo Palicu. Blaze mu ju je mogao oteti, ali bio je umoran od tuče. I pretpostavio je kako uvijek postoji netko veći, s većom palicom.

Nakon što je Zakon završio vježbanje ruke Blaze je poslan u zajedničku spavaonicu u Fuller Hall. John Cheltzman stajao je pred vratima. Jedno oko bilo mu je natečeno i ljubičasto.

“Hej, Blaze”, rekao je.

“Hej, Johnny. Gdje su ti cvikse?”

“Razbijene”, rekao je. A onda je zaplakao: “Blaze, razbili su mi naočale! Sada ne mogu ništa čitati!”

Blaze se zamislio o tome. Bio je tužan što je ovdje, ali puno mu je značilo što ga je Johnny dočekao. “Popravit ćemo ih.” Nešto mu je sinulo. “Ili ćemo nakon iduće oluje ići u grad lopatati snijeg i uštedjeti za nove.”

“Misliš da ćemo moći to učiniti?”

“Naravno. Moraš vidjeti kako bi mi pomagao sa zadaćom, zar ne?”

“Naravno, Blaze, naravno.”

Zajedno su ušli unutra.  

Poglavlje X

Apex Centar bio je široko mjesto uz cestu s brijačnicom, dvoranom ratnih veterana, željezarijom, crkvom Duha svetoga, prodavaonicom piva i žutim treperavim svjetlom. Bio je nedaleko kolibe, i Blaze je tamo otišao jutro nakon što je po drugi put opljačkao Tim &Janet’s Quik-Pik. Njegov je cilj bila Apex željezarija, mala trgovina u kojoj je kupio sklopive aluminijske ljestve za trideset dolara, plus porez. Na sebi su imale crvenu naljepnicu s tekstom AKCIJSKA CIJENA.

Nosio ih je cestom i postojano gazio po očišćenom puteljku. Nije gledao ni lijevo ni desno. Nije mu palo na pamet kako bi njegova kupovina mogla biti upamćena. George bi pomislio na to, ali Georgea još uvijek nije bilo.

Ljestve su bile predugačke za prtljažnik ili stražnje sjedalo ukradenog Forda, ali smjestio ih je kad je jedan kraj stavio iza vozačkog sjedala, dok je drugi stršio preko prednjeg dijela suvozačkog sjedala. Kad se pobrinuo za to, vratio se u kuću i upalio radio na WJAB i slušao sve do zalaska sunca.

“George?”

Bez odgovora. Skuhao je kavu, popio šalicu i legao. Zaspao je dok je radio svirao “Phantom 409”. Kad se probudio bio je mrak i radio je samo krčao. Bilo je devetnaest i petnaest.

Blaze je ustao i pripremio si večeru – sendvič sa salamom i konzervu kompota od breskvi. Obožavao je kompot od breskvi. Mogao ga je jesti tri puta dnevno i nikad se ne zasititi. Popio je sok u tri velika gutljaja i onda pogledao oko sebe. “George?”

Bez odgovora.

Nervozno se šetao. Nedostajao mu je televizor. Radio nije bio noćno društvo. Da je George ovdje mogli bi kartati cribbage. George je uvijek pobjeđivao jer Blaze je propuštao neke nizove i većinu petnaestica i parova (to je bila aritmetika), ali bilo je zabavno igrati. Kao i biti na konjskim trkama. A ako George to nije želio raditi, uvijek su mogli pomiješati četiri špila karata i igrati Rat. George bi pola noći igrao Rat, pio pivo i pričao o republikancima i kako su jebali siromašne. (“Zašto? Reći ću ti zašto. Iz istog razloga iz kojeg pas liže jaja – jer mogu.”) Ali sada nije imao što raditi. George mu je pokazao pasijans, ali Blaze se nije mogao sjetiti kako to ide. Bilo je prerano za otmicu. Nije se sjetio ukrasti stripove ili časopise s golotinjom kad je bio u onoj trgovini.

Naposljetku je uzeo stari broj X-Mena. George je X-Mene zvao Homo Jezgra, kao da su dolazili iz jabuke, Blaze nije znao zašto.

Ponovno je zadrijemao u devetnaest i četrdeset pet. Kad se probudio u dvadeset tri sata osjećao je vrtoglavicu i samo je napola bio svjestan svijeta oko sebe. Mogao je krenuti sada ako želi – u vrijeme kad stigne do Ocoma Heightsa proći će ponoć – ali odjednom nije znao želi li. Sve je odjednom počelo zvučati izuzetno zastrašujuće. Jako komplicirano. Morao je razmisliti o svemu. Planirati. Možda bi i sam mogao smisliti način za ulazak u kuću. Pregledati ju. Pretvarati se kako je iz Vodovoda ili Elektre. Nacrtati kartu.

Prazna kolica pored peći su ga zadirkivala.

Ponovno je zaspao i sanjao neugodan san o trčanju. Proganjao je nekoga kroz napuštene ulice uz obalu dok su kreštava jata galebova letjela iznad molova i skladišta. Nije znao koga proganja, Georgea ili Johna Cheltzmana. A kad se počeo malo približavati i kad se silueta okrenula preko jednog ramena i podrugljivo mu se nacerila, vidio je kako se ne radi o ni jednom. Bila je to Margie Thurlow.

Kad se probudio još je uvijek sjedio u stolcu, još uvijek odjeven, ali noć je prošla. WJAB je opet radio. Henson Cargill je pjevao “Skip A Rope”.

Iduće se noći opet pripremio krenuti, ali nije. Dan poslije izašao je van i lopatao dugu i nepotrebnu stazu prema šumi. Lopatao je sve dok se nije zapuhao i u ustima imao okus krvi.

Noćas idem, pomislio je, ali jedino mjesto na koje je otišao bila je lokalna trgovina pivom kako bi provjerio jesu li stigli novi stripovi. Jesu i Blaze je kupio tri. Nakon večere zaspao je uz prvi, a kad se probudio bila je ponoć. Ustajao je kako bi otišao u kupaonicu na pišanje – a onda se udario u krevet kad je George progovorio.

“George?”

“Nemaš muda, Blaze?”

“Ne! Ja–”

“Visiš ovdje poput cucka kojem su jaja zapela u vratima kokošinjca.”

“Ne! Ne visim! Napravio sam puno stvari. Imam ljestve–”

“Aha, i stripove. Dobro si se provodio ovdje, slušao onu usranu muziku i čitao o pederčinama sa super moćima, Blazeru?”

Blaze je promrmljao nešto.

“Što si rekao?”

“Ništa.”

“I ja mislim, ako nemaš muda reći na glas.”

“U redu – rekao sam, nitko te nije tražio da se vratiš.”

“Ideš, ti nezahvalni šugavi kurvin sine.”

“Slušaj, George, ja–”

“Brinuo sam se za tebe, Blaze. Priznajem da to nije bila milostinja, bio si dobar kad te se pravilno koristilo, ali ja sam bio taj koji je to znao. Zaboravio si? Nismo uvijek imali tri obroka dnevno, ali uvijek smo imali barem jedan. Brinuo sam se da mijenjaš odjeću i kupaš se. Tko ti je govorio da pereš jebene zube?”

“Ti, George.”

“Što si sada, inače, zanemario i opet u ustima dobivaš onaj smrad crknutog štakora.”

Blaze se nasmiješio. Nije si mogao pomoći. George je stvari govorio na simpatičan način.

“Kad si trebao kurve, ja sam ti ih također nabavljao.”

“Aha, i jedna mi je dala triper.” Šest tjedana pišanje ga je doslovno ubijalo.

“Odveo sam te liječniku, zar ne?”

“Jesi”, priznao je Blaze.

“Dužan si mi ovo, Blaze.”

“Nisi želio da to učinim!”

“Aha, pa, promijenio sam mišljenje. To je bio moj plan i dužan si mi.”

Blaze je razmislio o tome. Kao i uvijek, razmišljanje je bilo dugo i naporno. Onda je ispalio: “Kako možeš biti dužan mrtvacu? Da ljudi prolaze pored mene čuli bi kako razgovaram sam sa sobom i odgovaram samome sebi i pomislili bi da sam lud! Najvjerojatnije i jesam lud!” Sinula mu je nova ideja. “Ne možeš ništa učiniti sa svojim dijelom! Mrtav si!”

“A ti si živ? Sjediš ovdje, slušaš radio na kojem sviraju one jebeno glupe kaubojske pjesme? Čitaš stripove i bacaš drkicu?”

Blaze se zarumenio i pogledao u pod.

“Zaboravi i opljačkaj onu istu trgovinu svaki treći ili četvrti tjedan sve dok ne postave zasjedu i ćope te? Sjedi ovdje i gledaj ta jebena kolica i usranu zipku u jebenom međuvremenu?”

“Zipku ću sasjeći i baciti u peć.”

“Pogledaj se”, rekao je George, i ono što je bilo u njegovom glasu zvučalo je gore od tuge. Zvučalo je poput jada. “Iste hlače svaki dan već dva tjedna? Popišano donje rublje? Trebaš se obrijati i definitivno trebaš jebeno šišanje... sjediš ovdje u ovoj kolibi usred jebene šume. Tako nismo radili. Shvaćaš?”

“Otišao si”, rekao je Blaze.

“Zato što si se glupirao. Ali ovo je gluplje. Moraš riskirati ili si gotov. Dobit ćeš pet godina ovdje, šest godina ondje, a onda će te uhvatiti treći put i sjedit ćeš u Shanku do kraja života. Obični glupson koji nije znao oprati zube ili promijeniti čarape. Samo još jedna mrva na podu.”

“Onda mi reci što da učinim, George.”

“Nastaviti s planom, to ćeš učiniti.”

“Ali ako me uhvate, to je duga bomba. Doživotna.” To mu se motalo po glavi više no što je želio priznati.

“To će ti se ionako dogoditi, kako se sada ponašaš – zar me nisi slušao? I hej! Učinit ćeš mu uslugu. Čak i ako se ne bude mogao sjetiti – a neće – imat će nešto zbog čega će do kraja života biti najveća faca u golf klubu. A ljudi koje ćeš ucijeniti, i oni su ukrali novac, ali kako Woody Guthrie kaže, nalivperom umjesto pištolja.”

“Što ako me uhvate?”

“Neće. Ako uletiš u probleme s novcem – ako ga označe – otići ćeš u Boston i pronaći Billyja O’Sheu. Ali glavna je stvar da se probudiš.”

“Kad da to učinim, George? Kada?”

“Kad se probudiš. Kad se probudiš. Probudi se. Probudi se!”

Blaze se probudio. Bio je u stolici. Svi stripovi su bili na podu, a cipele su mu bile na nogama. Oh George.

Ustao je, pogledao na jeftini sat na vrhu hladnjaka. Bilo je jedan i petnaest. Na zidu se nalazilo sapunicom umrljano ogledalo, pa se sagnuo kako bi se pogledao. Lice mu je izgledalo sablasno.

Odjenuo je kaput, stavio kapu, navukao rukavice i izašao do šupe. Ljestve su i dalje bile u autu, ali auto nije vožen tri dana i dugo je štektao dok se nije upalio.

Sjeo je za volan. “Evo idem, George. Krećem.”

Nije bilo odgovora. Blaze je pomaknuo kapu na sretnu stranu i izvezao auto iz šupe. Okrenuo je auto i odvezao se prema cesti. Krenuo je.  

Poglavlje XI

U Ocoma Heightsu nije bilo problema s parkiranjem, iako je murja tuda konstantno patrolirala. George je taj dio plana razradio mjesecima prije no što je umro. Taj je dio bio početak.

Nasuprot imanja Gerardovih i oko petsto metara uz cestu nalazila se velika stambena zgrada. Oakwood je imala devet katova, njezini su stanari bili zaposleni dobrostojeći – dobro dobrostojeći – ljudi koji su radili u Portlandu, Portsmouthu i Bostonu. S jedne se strane nalazilo ograđeno parkiralište za goste. Kad je Blaze stao na rampi čovjek je izašao iz male kabine i zakopčao parku.

“Kod koga ste došli, gospodine?”

“Gospodina Josepha Carltona”, rekao je Blaze.

“Da, gospodine”, rekao je čuvar. Izgledao je kao da ga ne smeta činjenica što su sada bila skoro dva sata ujutro. “Treba li vas najaviti?”

Blaze je odmahnuo glavom i pokazao čuvaru parkirališta crvenu plastičnu karticu. Georgeovu. Da je čuvar rekao da treba javiti gore – da je izgledao sumnjičavo – Blaze bi znao da kartica više ne vrijedi, da su promijenili boje ili nešto, i maknuo bi dupe odande.

Ipak, čuvar je samo kimnuo i vratio se u svoju kabinu. Trenutak kasnije rampa se podignula i Blaze je ušao na parkiralište.

Joseph Carlton nije postojao, barem je Blaze tako mislio. George je rekao kako su stan na osmom katu unajmili neki tipovi iz Bostona, tipovi koje je zvao irski pametnjakovići. Irski pametnjakovići su se ponekad sastajali tamo. Ponekad su se nalazili s djevojkama koje su se “bavile varijacijama”, po Georgeovim riječima. Većinom su kartali poker. George je bio na desetak takvih partija. Upao je jer je odrastao s jednim od pametnjakovića, prerano osijedjelim mafijašem po imenu Billy O’Shea žabljih očiju i plavičastih usana. Billy O’Shea Georgea je zvao Hrapavi zbog njegovog glasa, ili ponekad samo Hrap. George i Billy O’Shea ponekad su razgovarali o opaticama i habitima.

Blaze je s Georgeom bio na dvije partije pokera i jedva je mogao vjerovati u količinu novca na stolu. George je u jednoj zaradio pet tisuća dolara. U drugoj je izgubio dvije. Oakwoodova blizina imanju Gerardovih nagnala je Georgea da ozbiljno razmisli o novcu Gerardovih i malom nasljedniku Gerardovih.

Parkiralište za goste bilo je mračno i napušteno. Očišćeni snijeg blistao je pod usamljenom svjetiljkom. Snijeg je bio nabacan visoko uz ogradu koja je dijelila parkiralište od samotnog parka na drugoj strani.

Blaze je izašao iz Forda, otišao do stražnjih vrata i izvukao svoje ljestve. Bio je u akciji, i to je bilo bolje. Kad se kretao, njegove su sumnje bile zaboravljene.

Prebacio je ljestve preko ograde. Nečujno su se prizemljile u nanosu snijega. Popeo se, hlačama zakačio za komad žice i naglavce pao u metar duboku gomilu snijega. To je bilo zapanjujuće, čudesno. Na trenutak se koprcao i nesvjesno napravio snježnog anđela dok je ustajao.

Uzeo je ljestve i krenuo prema glavnoj cesti. Želio je izaći nasuprot imanja Gerardovih, i usredotočio se na to. Nije razmišljao o tragovima koje je ostavljao – prepoznatljiv izbrazdani trag njegovih vojnih čizama. George bi možda pomislio na to, ali George nije bio ovdje.

Zastao je kod ceste i pogledao na obje strane. Ništa nije dolazilo. S druge strane, snijegom prekrivena živica stajala je između njega i mračne kuće.

Pretrčao je cestu, pognut kao da bi ga to moglo sakriti i prebacio ljestve preko živice. I sam se spremao prijeći živicu, jednostavno proći kroz nju, kad se neka svjetlost – od najbliže ulične svjetiljke ili možda samo blistanje zvijezda – srebrno reflektirala iz ogoljenih grana. Zagledao se bolje i osjetio kako mu je srce poskočilo.

Bila je to žica napeta na malim metalnim motkama. Na tri četvrtine visine svake motke žica je prolazila kroz porculanski vodič. Znači žica pod naponom, baš kao na pašnjaku Bowiejevih. Najvjerojatnije bi svakog tko bi došao u kontakt s njom stresla dovoljno jako da se upiša u gaće i istovremeno aktivirala alarm. Vozač ili sluga ili tko god bi nazvao policiju i to bi bilo to. Gotova priča.

“George?” prošaptao je.

Negdje – uz cestu? – prošaptao je glas: “Preskoči jebeno sranje.”

Odmaknuo se – cestom iz oba smjera još uvijek nije dolazilo ništa – i potrčao prema živici. Sekundu prije no što je stigao do nje noge su mu se napele i odbacile ga prema gore u nezgrapnom, nespretnom skoku. Zakačio je vrh živice i sletio u snijeg pored ljestava. Iz njegove noge, lagano ogrebene tijekom prelaska ograde parkirališta iscurilo je nekoliko kapi krvi grupe AB- i poprskalo snijeg i nekoliko grana živice.

Blaze je ustao i pogledao oko sebe. Kuća je bila udaljena stotinjak metara. Iza nje se nalazila manja građevina. Možda garaža ili gostinjska kuća. Možda čak i odaje za poslugu. Između se nalazila snježna praznina. Na njoj će ga lako primijetiti, ako je netko budan. Blaze je slegnuo ramenima. Ako su budni, budni su. Nije mogao ništa učiniti u vezi toga.

Zgrabio je ljestve i potrčao u zaštitu sjene kuće. Kad je stigao čučnuo je, ispuhao se i tražio bilo kakve znakove uzbune. Nije našao ni jednog. Kuća je zaspala.

Gore su bile desetine prozora. Koji? Ako su on i George to skužili – ako je znao – zaboravio je. Blaze je položio ruku na ciglu kao da je očekivao da diše. Zavirio je kroz najbliži prozor i ugledao veliku, blistavu kuhinju. Izgledala je poput zapovjednog mosta zvjezdanog broda Enterprise. Noćna svjetiljka iznad štednjaka lagano je osvjetljavala laminate i pločice. Blaze je dlanom ruke prešao preko usta. Neodlučnost se pokušavala uvući u njega, i vratio se po ljestve kako bi ju usporio. Bilo kakva akcija, čak i najtrivijalnija. Drhtao je.

Ovo je život! vrištao je glas u njegovoj glavi. Za ovo ti daju dugu bombu! Još uvijek ima vremena, još uvijek možeš–

“Blaze!”

Zamalo je vrisnuo.

“Bilo koji prozor. Ako se ne sjećaš, morat ćeš se šuljati kroz kuću.”

“Ne mogu, George. Nešto ću srušiti... čut će i doći i upucati me... ili...”

“Blaze, moraš. To ti jedino preostaje.”

“Bojim se, George. Želim kući.”

Bez odgovora. Ali na neki način, to je bio odgovor.

Disao je brzo i prigušeno i ispuštao oblake pare, otkopčao je otponce koji su držali produžetak ljestava i maksimalno ih razvukao. Njegovi prsti, nespretni u rukavicama, morali su dva puta prtljati po otponcima kako bi ih ponovno zatvorio. Do sada je već dosta prtljao po snijegu i sada je bio bijel od glave do pete – snjegović, Jeti. Čak je i na šiltu kape, još uvijek nakrenute na sretnu stranu, imao malo snijega. Ipak, uz izuzetak zvec-zvec otponaca i njegovog tihog disanja sve je bilo tiho. Snijeg je sve prigušio.

Ljestve su bile aluminijske i lagane. Lako ih je podigao. Vrh je došao točno do podnožja prozora iznad kuhinje. Moći će dosegnuti zapor tog prozora čak i dvije, tri prečke od vrha.

Počeo se penjati, putom otresajući snijeg. Ljestve su se jedanput pomaknule zbog čega se skamenio i zadržao dah, ali onda su se smirile. Nastavio je. Gledao je cigle kako prolaze ispred njega, a onda ugledao prozorski okvir. Ubrzo je gledao kroz prozor spavaće sobe.

Unutra se nalazio bračni krevet. U njemu je spavalo dvoje ljudi. Lica im nisu bila ništa drugo osim bijeli krugova. U stvari, bila su samo mrlje.

Blaze je zurio u njih, zapanjen. Njegov je strah bio zaboravljen. Iz nekog neshvatljivog razloga – nije se osjećao napaljeno, ili je barem tako mislio – počeo mu se dizati. Nije sumnjao kako promatra Josepha Gerarda III. i njegovu suprugu. Zurio je u njih, a oni to nisu znali. Gledao je ravno u njihov svijet. Mogao je vidjeti njihove ormare, noćne ormariće, njihov veliki bračni krevet. Promatrao ih je, a oni to nisu znali. Tijelo mu je drhtalo od uzbuđenja.

Maknuo je pogled i zagledao se u unutarnji zapor prozora. Bio je to jednostavan klizni zapor kojeg je bilo lako otvoriti uz upotrebu odgovarajućeg alata, nešto što bi George nazvao pljuga. Naravno, Blaze nije imao odgovarajući alat, ali neće mu ni trebati. Zapor nije bio spušten.

Debeli su, pomislio je Blaze. Oni su debeli, budalasti republikanci. Ja sam možda glupson, ali oni su budale.

Blaze je na ljestvama raširio noge najviše što je mogao kako bi poboljšao oslonac i onda počeo podizati prozor, postupno pojačavajući pritisak. Muškarac u krevetu u snu se okrenuo s jedne na drugu stranu i Blaze je zastao sve dok Gerard nije nastavio mirno spavati. Onda je nastavio podizati.

Počeo je misliti kako je prozor na neki način zaključan – kako je to razlog zašto zapor nije spušten – kad se malo otvorio. Drvo je tiho krenulo. Blaze je smjesta maknuo ruku.

Zamislio se.

Trebat će biti brz: otvoriti prozor, ući unutra i ponovno ga zatvoriti. Inače će ih nalet hladnog siječanjskog zraka sigurno probuditi. Ali ako klizni prozor uistinu zaškripi po okviru, to će ih također probuditi.

“Nastavi”, rekao je George s podnožja ljestava. “Daj sve od sebe.”

Blaze je ugurao prste u pukotinu između dna prozora i okvira, a onda podigao. Prozor se podigao bez ikakvog zvuka. Ubacio je nogu unutra, zatim ostatak tijela, okrenuo se i zatvorio prozor. Zaškripao je tijekom spuštanja, i bubnuo na mjesto. Skamenio se u čučnju, bojeći se okrenuti i pogledati krevet, ušiju spremnih za hvatanje i najmanjeg zvuka.

Ništa.

Ali, oh da, bilo ih je. Da, i to mnoštvo. Disanje, na primjer. Dvoje ljudi koji su disali gotovo u suglasju, kao da su vozili bicikl za dvoje. Tiha škripa madraca. Kucanje sata. Tihi šum zraka – to će biti peć. I sama kuća koja je izdisala. Smirivala se kao što je činila pedeset ili sedamdeset pet godina. Do vraga, možda i sto. Slijegala se na svoje kosti od cigle i drveta.

Blaze se okrenuo i pogledao ih. Žena je bila otkrivena do struka. Gornji dio njezine spavaćice se pomaknuo u stranu i vidjela se jedna dojka. Blaze ju je pogledao, opčinjen podizanjem i spuštanjem, načinom kako se bradavica ukrutila na kratkoj hladnoći–

“Miči se, Blaze! Isuse!”

Izašao je iz spavaće sobe poput karikature ljubavnika koji se sakrio ispod kreveta, zadržao je dah i prsa su mu se nadimala poput lika u crtanom filmu.

Zlato je zablistalo.

Na jednom od ormarića nalazio se mali triptih, tri fotografije uokvirene zlatom u obliku piramide. Na dnu je bio Joe Gerard III. i njegova preplanula armenska supruga. Iznad njih je bio IV., ćelava beba s dječjom dekicom navučenom do vrata. Njezine crne oči bile su otvorene kako bi gledale svijet na koji je toliko nedavno došla.

Blaze je stigao do vrata, pritisnuo kvaku i zastao kako bi pogledao krevet. Prebacila je jednu ruku preko svoje otkrivene sise i sakrila ju. Njezin je suprug spavao na leđima, otvorenih usta i na trenutak je, prije no što je snažno zahrkao i šmrknuo, izgledao mrtav. Blaze je radi toga pomislio na Randyja, i kako je Randy ležao na smrznutoj zemlji dok su buhe i krpelji napuštali njegovo tijelo.

Iza kreveta, na rubu prozora i na podu bilo je malo snijega. Ali na oba se mjesta već počeo otapati.

Blaze je otvorio vrata, spreman zaustaviti se na prvi znak škripe, ali nije bilo škripe. Kliznuo je kroz vrata čim je otvor bio dovoljno širok. Vani se nalazila kombinacija hodnika i galerije. Pod njegovim se nogama nalazio debeli, lijepi sag. Za sobom je zatvorio vrata spavaće sobe, prišao tamnijem obrisu ograde koja je išla oko galerije i pogledao dolje.

Vidio je stubište koje se u dva elegantna zavoja uzdizalo iz širokog predvorja koje je nestajalo u tmini. Polirani pod blago je blistao. Na suprotnoj se strani nalazio kip mlade žene. Nasuprot nje, na ovoj strani balkona, bio je kip mladog čovjeka.

“Zaboravi na kipove, Blaze, pronađi klinca. One ljestve stoje tamo–”

Jedno od dva stubišta vodilo je dolje do prvog kata na njegovoj desnoj strani, pa je Blaze skrenuo lijevo i krenuo niz hodnik. Ovdje nije bilo zvukova osim tihog šapta njegovih koraka na sagu. Mogao je čak i čuti peć. Bilo je sablasno.

Odškrinuo je iduća vrata i zavirio u sobu sa stolom na sredini i knjigama na zidovima – policama i policama knjiga. Na stolu se nalazio pisaći stroj i gomila papira koju je na okupu držao komad crnog staklastog kamena. Na zidu se nalazio portret. Blaze je mogao vidjeti čovjeka sijede kose i namrštenog lica koji kao da je govorio Lopove jedan. Zatvorio je vrata i nastavio.

Iduća vrata vodila su u praznu spavaću sobu s krevetom s baldahinom. Baldahin je izgledao dovoljno debelo da odbije kovanice.

Nastavio je i osjetio kako se počinje znojiti. Rijetko je kada bio svjestan protjecanja vremena, ali sada je bio. Koliko je dugo bio u ovoj bogatoj i usnuloj kući? Petnaest minuta? Dvadeset?

U trećoj je sobi pronašao još jednog usnulog muškarca i ženu. Ona je uzdisala u snu, i Blaze je brzo zatvorio ta vrata.

Skrenuo je na uglu hodnika. Što ako će trebati ići gore, na treći kat? Pomisao ga je ispunila stravom kakvu je osjećao u svojim rijetkim noćnim morama (obično o Hetton Houseu ili Bowiejevima). Što će reći ako se sada upale svjetla i bude uhvaćen? Što bi mogao reći? Da je došao ukrasti srebrninu? Na drugom katu nije bilo srebrnine, čak su i glupsoni to znali.

Na kratkom dijelu hodnika bila su jedna vrata. Otvorio ih je i zavirio u dječju sobu.

Dugo je zurio, jedva vjerujući kako je stigao toliko daleko. To nije bio pusti san. Mogao je to učiniti. Pomisao ga je tjerala na bijeg.

Zipka je bila gotovo iste veličine kao ona koju je kupio. Na zidovima su bili likovi Walta Disneyja. Ormarić za premotavanje, polica prepuna krema i masti, mali dječji ormarić obojan u neku svijetlu boju. Možda crvenu, možda plavu. Blaze nije mogao reći u mraku. U zipki je bila beba.

To je bila njegova posljednja šansa za bijeg, i to mu je bilo jasno. Do sada je još uvijek mogao nestati nečujno kao što je i došao. Nikad neće ni pomisliti što se gotovo dogodilo. Ali on će znati. Možda uđe unutra i položi jednu svoju veliku ruku na bebino malo čelo i onda ode. Odjednom se zamislio dvadeset godina u budućnosti, kako je pročitao ime Josepha Gerarda IV. u rubrici o otmjenim ljudima, ono što je George zvao vijesti o bogatim kučkama i cviljavim konjinama. Tamo će biti fotografija mladića u sakou koji stoji pored djevojke u bijeloj haljini. Djevojka će držati buket cvijeća. Pisat će da su se vjenčali i da odlaze na medeni mjesec. Pogledat će fotografiju i pomislit će: Oh čovječe. Oh čovječe, nisi imao pojma.

Ali kad je ušao, znao je da je to za ozbiljno.

Ovako radimo, George, pomislio je.

Beba je spavala na trbuhu, glave okrenute u stranu. Jedna mala ruka bila je gurnuta ispod obraza. Njegovo disanje pomicalo je pokrivače gore dolje u malim ciklusima. Lubanja mu je bila prekrivena malim čuperkom rijetke kose. Crveni prsten za zube ležao je na jastuku pored njega.

Blaze je posegnuo prema njemu, a onda se odmaknuo.

Što ako zaplače?

U istom je trenutku primijetio nešto zbog čega mu je srce skočilo do grla. Bio je to mali interkom. Drugi kraj je najvjerojatnije u majčinoj sobi, ili dadiljinoj. Ako beba zaplače–

Nježno, nježno, Blaze je pružio ruku i pritisnuo dugme za gašenje. Crvena lampica iznad njega se ugasila. Kad je to učinio zapitao se postoji li zujalo ili nešto što se oglasilo kad se uređaj ugasio. Kao upozorenje.

Pozor, majko. Pozor, dadiljo. Svjetlo interkoma treperi jer ga je veliki glupi otmičar ugasio. U kući je glupi otmičar. Dođi i pogledaj. Ponesi pištolj.

Nastavi, Blaze. Daj sve od sebe.

Blaze je duboko udahnuo i onda ispustio zrak. Pomaknuo je pokrivače i omotao ih oko djeteta dok ga je podizao. Nježno ga je smjestio u naručje. Dijete je zajecalo i protegnulo se. Oči su mu zablistale. Ispustilo je mačji mmmmmm zvuk. Onda je ponovno zatvorio oči i tijelo mu se opustilo.

Blaze je izdahnuo.

Okrenuo se, prišao vratima i vratio se natrag na hodnik, shvativši kako čini više od samog napuštanja dječje sobe. Prešao je granicu. Više ne može tvrditi da je obični provalnik. Njegov mu je zločin bio u naručju.

Silazak ljestvama s uspavanim djetetom bio je nemoguć i Blaze nije čak ni pomislio na njega. Krenuo je prema stubištu. Hodnik je imao sag, ali stube ne. Njegov prvi korak na poliranoj drvenoj stubi bio je glasan, očit i neprigušen. Zastao je, osluhnuo, ukočen od svoje nervoze, ali kuća je nastavila spavati.

Ipak, sada su mu živci počeli popuštati. Činilo mu se kako je dijete u njegovom naručju otežalo. Panika mu je počela grickati volju. Krajičkom oka gotovo je mogao primijetiti kretanje – najprije s jedne strane, a onda s druge. Sa svakim je korakom očekivao da se dijete promeškolji i zaplače. A kad zaplače, probudit će cijelu kuću.

“George–” promrmljao je.

“Hodaj”, rekao je George ispod njega. “Kao u staroj šali. Hodaj, nemoj trčati. Prema zvuku mog glasa, Blazeru.”

Blaze je počeo silaziti niz stube. Bilo je nemoguće biti nečujan, ali njegovi koraci barem nisu bili toliko bučni poput onog prvog. Dijete se promeškoljilo. Nije ga mogao držati savršeno mirno, bez obzira koliko pokušavao. Dijete je za sada još uvijek spavalo, ali svaku minutu, svaku sekundu–

Brojao je. Pet stuba. Šest. Sedam. Osam. Bilo je to jako dugo stubište. Izgrađeno kako bi šareno odjevene pičke mogle plesati uz i niz njega kao u Zameo ih vjetar. Sedamnaest. Osamnaest. Devet–

Bila je to posljednja stuba i njegova nepripremljena noga ponovno se s treskom spustila: tup! Dijete je trznulo glavom. Jednom je zajecalo. Zvuk je u tišini bio jako glasan.

Gore se upalilo svjetlo.

Blaze je razrogačio oči. Adrenalin mu je ispunio prsa i trbuh, ukočio se i priljubio dijete uz sebe. Uspio se opustiti – malo – i stao je u sjenu stubišta. Tamo je mirno stajao, lica izobličenog od straha i strave.

“Mike?” pozvao je pospani glas.

Papuče su uz šuštanje došle do ograde točno iznad njega.

“Mikey – Mike, jesi li to ti? Jesi li to ti, ti zloćko?” Glas je bio točno iznad, govorio je ostali spavaju tonom. Bio je to starački glas, gunđav. “Otiđi u kuhinju i pogledaj lijepi tanjurić mlijeka kojeg ti je mama ostavila.” Stanka. “Ako prevrneš vazu mama će ti dati po guzici.”

Ako dijete sada zaplače–

Glas iznad Blazea promrmljao je nešto odveć puno pljuvačke da bi jasno čuo, a onda su se papuče uz šuštanje udaljile. Uslijedila je stanka – činila se duga sto godina – vrata su se tiho zatvorila i svjetlost je nestala.

Blaze je mirno stajao, pokušavajući kontrolirati svoju potrebu za drhtanjem. Drhtanje bi vrlo lako moglo probuditi maloga. Najvjerojatnije bi probudilo malog. Gdje je kuhinja? Kako će nositi i ljestve i malog? Što s električnom ogradom? Što – kako – gdje–

Krenuo je kako bi rastjerao pitanja, šuljao se hodnikom, pognut iznad zamotanog djeteta poput vještice s vrećom. Vidio je odškrinuta dvostruka staklena vrata. Iza su blistale polirane pločice. Blaze je ušao i našao se u blagovaonici.

Bila je to bogata prostorija, stol od mahagonija značio je purice od deset kilograma za Dan zahvalnosti i ukusna pečenja nedjeljom. Posuđe od kineskog porculana blistalo je iza staklenih vrata visokog, šminkerskog ormara. Blaze je prošao poput duha, nije zastao, ali ipak, prizor velikog stola i stolica s njihovim vojnički visokim naslonima u njegovim je grudima probudio usijani prezir. Jednom kad je na koljenima ribao kuhinjski pod, George je rekao kako ih poput njega ima jako puno. I to ne samo u Africi. George je rekao kako se ljudi poput Gerardovih pretvaraju kako ljudi poput njega nisu tamo. Neka u onu zipku gore stave lutku i pretvaraju se kako je to pravo dijete. Neka se to pretvaraju, ako su toliko dobri u pretvaranju.

Na drugom kraju blagovaonice nalazila su se okretna vrata. Prošao je kroz njih. Onda se našao u kuhinji. Gledajući kroz mrazom prekriveni prozor pored štednjaka mogao je vidjeti noge svojih ljestava.

Pogledao je oko sebe kamo bi stavio dijete dok otvara prozor. Pultovi su bili široki, ali možda nedovoljno široki. A i nije mu se dopadala ideja da ostavi dijete na štednjaku, čak i ako štednjak nije bio uključen.

Pogled mu je pao na starinsku košaru koja je visjela s kuke na vratima ostave. Izgledala je dovoljno prostrano i imala je ručku. Također je imala bočne stranice. Spustio ju je i stavio na mala kolica za posluživanje koja su stajala uz jedan zid. Položio je dijete u košaru. Samo se malo promeškoljilo.

A sada prozor. Blaze ga je podigao i suočio se sa zaštitnim prozorom iza njega. Gore nije bilo zaštitnih prozora, ali ovaj je bio vijcima pričvršćen za okvir.

Počeo je otvarati ladice. U jednoj ispod sudopera pronašao je urednu gomilu kuhinjskih krpa. Izvadio je jednu. Na sebi je imala američkog orla. Blaze je omotao svoju ruku u rukavici i udario donji dio zaštitnog prozora. Razbio se relativno tiho i ostavio veliku, nazubljenu rupu. Blaze je počeo vaditi komade koji su stršili prema središtu poput velikih staklenih strijela.

“Mike?” Onaj isti glas. Tiho je dozivao. Blaze se skamenio.

To nije dolazilo odozgo. To je–

“Mikey, što li si to srušio?”

– iz hodnika i približavao se –

“Probudit ćeš cijelu kuću, ti zloćko.”

– i bliže –

“Smjestit ću te u podrum prije no što me stvarno ne naljutiš.”

Vrata su se otvorila i silueta žene ušla je iza baterijske svjetiljke u obliku svijeće. Blaze je ugledao staricu koja je polagano hodala, kao po jajima, pokušavajući sačuvati tišinu. Imala je viklere; silueta njezine glave izgledala je poput nečega iz znanstveno fantastičnog filma. Onda ga je ugledala.

“Tko–” Ta jedna riječ. Onda je dio njezinog mozga koji se bavio hitnim slučajevima, star ali ne i mrtav, zaključio kako razgovor u ovoj situaciji nije prava stvar. Udahnula je kako bi vrisnula.

Blaze ju je udario. Udario ju je snažno kao što je udario Randyja, snažno kao što je udario Glena Hardyja. Nije razmišljao o tome; iznenadila ga je. Starica se stropoštala na pod, baterijska svjetiljka završila je ispod nje. Čuo se prigušeni prasak kad je žarulja pukla. Njezino je tijelo izobličeno ležalo pola u kuhinji, pola u blagovaonici.

Čuo se tihi i molećivi mijau. Blaze je progunđao i podigao pogled. Zelene oči zurile su u njega s vrha hladnjaka.

Blaze se okrenuo prema prozoru i polomio ostatak staklenih krhotina. Kad ih je uklonio provukao se kroz rupu koju je napravio u donjem dijelu zaštitnog prozora i osluhnuo.

Ništa.

Ipak.

Polomljeno staklo blistalo je na snijegu poput lopovskog sna.

Blaze je odmaknuo ljestve od kuće, oslobodio otponce i spustio ih. Proizvele su stravično zveckanje radi kojeg je poželio vrisnuti. Kad je ponovno pritisnuo otponce uzeo je ljestve i potrčao. Izašao je iz sjene kuće i stigao na pola travnjaka kad je shvatio kako je zaboravio dijete. Još je uvijek bilo na kolicima za posluživanje. Svi osjeti napustili su ruku koja je držala ljestve i pale su u snijeg. Okrenuo se i pogledao iza sebe.

Gore se upalilo svjetlo.

Blaze je na trenutak bio dvoje ljudi. Jedan od njih upravo je jurio prema cesti – muda pred zidom, rekao bi George – a drugi se vraćao prema kući. Na trenutak se nije mogao odlučiti. Onda se vratio natrag, brzo, njegove čizme podizale su oblake snijega.

Zarezao je svoju rukavicu i porezao dlan na komadu stakla koji je još uvijek stršio iz prozorskog okvira. Jedva je osjetio. Onda se ponovno našao unutra, zgrabio košaru, opasno ju zaljuljao i gotovo istresao dijete van.

Gore, puštanje vode u toaletu bilo je glasno poput grmljavine.

Spustio je košaru na snijeg i krenuo za njom bez da je pogledao nepomičnu siluetu na podu iza sebe. Podigao je košaru i jednostavno zbrisao.

Zastao je dovoljno dugo da pod jednu ruku uzme ljestve. Onda je jurnuo do živice. Tamo je zastao kako bi pogledao dijete. Dijete je još uvijek mirno spavalo. Joe IV. nije bio svjestan otmice. Blaze je ponovno pogledao kuću. Svjetlo na katu se ponovno ugasilo.

Spustio je košaru na snijeg i prebacio ljestve preko živice. Trenutak kasnije, na cesti su se pojavili farovi.

Što ako je to murja? Isuse, što ako?

Legao je u sjenu živice, jako svjestan koliko se njegovi tragovi na travnjaku sigurno dobro vide. Bili su jedini.

Farovi su se približili, na trenutak jarko zablistali, a onda se bez usporavanja udaljili.

Blaze je ustao, podigao svoju košaru – to je sada bila njegova košara – i prišao živici. Razmaknuo je vrh i uspio podići košaru i prebaciti ju na drugu stranu. Samo ju nije mogao do kraja spustiti. Morao je pustiti da padne nekoliko posljednjih centimetara. Tiho je pala u snijeg. Dijete je uzelo palac i počelo ga sisati. Blaze je na svjetlosti obližnje svjetiljke mogao vidjeti kako mu se usne stežu i opuštaju. Stežu i opuštaju. Gotovo poput ribe. Jaka noćna hladnoća još mu nije počela smetati. Ništa nije virilo iz pokrivača osim njegove glave i te jedne malene ruke.

Blaze je preskočio živicu, uzeo svoje ljestve i ponovno podigao košaru. Cestu je prešao u žurnom čučnju. Onda je krenuo poljem svojim ranijim dijagonalnim putom. Kod ograde Oakwoodovog parkirališta ponovno je postavio ljestve (ovoga puta nije bilo potrebe za njihovim rasklapanjem) i odnio košaru do vrha.

Zajahao je ogradu s košarom između napetih mišića nogu, svjestan kako će mu, ako mu pritisak nogu popusti, muda doživjeti iznenađenje života. Jednim je zamahom povukao ljestve prema gore i uzdahnuo od dodatnog napora za noge. Na trenutak su se ljuljale, izvan ravnoteže, a onda pale na parkiralište. Zapitao se promatra li ga netko gore na ogradi, ali bilo je glupo razmišljati o tome. Nije mogao učiniti ništa ako ga netko promatra. Sada je mogao osjetiti posjekotinu na ruci. Boljela je.

Poravnao je ljestve, onda stavio košaru na gornju prečku, i jednom ju rukom držao dok je oprezno silazio na donju prečku. Ljestve su se malo pomaknule, pa je zastao. Onda su se smirile.

S košarom je sišao niz ljestve. Kad je sišao, ponovno je uzeo ljestve pod ruku i otišao do mjesta na kojem je parkirao Ford.

Stavio je dijete na suvozačko sjedalo, otvorio stražnja vrata i ugurao ljestve unutra. Onda je sjeo za volan.

Ali nije mogao pronaći ključ. Nije bio ni u jednom džepu njegovih hlača. Također ni u džepovima jakne. Prestrašio se da ga nije izgubio u padu i trebat će se vratiti preko ograde kako bi ga potražio kad je ugledao kako strši iz brave. Nadao se kako George nije vidio taj dio. Ako ga George nije vidio, Blaze mu neće ni reći. Ni za milijun godina.

Upalio je auto, spustio košaru na pod ispred suvozačkog sjedala. Onda se odvezao do male kabine. Čuvar je izašao van. “Rano odlazite, gospodine?”

“Loše karte”, rekao je Blaze.

“Događa se i najboljima. Laka noć, gospodine. Više sreće drugi put.”

“Hvala”, rekao je Blaze.

Stao je na izlazu, pogledao na obje strane i onda skrenuo prema Apexu. Pažljivo je poštivao sva ograničenja brzine, ali ni jednom nije ugledao policijski automobil.

Upravo kad je skretao na prilaz kolibi beba Joe se probudila i počela plakati.  

Poglavlje XII

Kad se vratio u Hetton House Blaze nije stvarao probleme. Pognuo je glavu i zatvorio usta. Dječaci koji su bili veliki kad su on i John bili mali ili su izašli, počeli raditi, otišli u škole ili u vojsku. Blaze je narastao još sedam i pol centimetara. Na prsima su mu niknule dlake, kao i u međunožju. Zbog toga su mu ostali dečki zavidjeli. Išao je u freeportsku srednju školu. Bilo je u redu jer ga nisu tjerali na aritmetiku.

Ugovor Martina Coslawa bio je obnovljen i budno je i bez osmijeha promatrao Blazea kako odlazi i dolazi. Više nije pozivao Blazea u svoj ured, iako je Blaze znao da može. I ako bi mu Zakon rekao da se nagne i uzeo Palicu, Blaze je znao da bi ga poslušao. Alternativa je bio Centar za obuku North Windham, dom za preodgoj. Čuo je kako su dečke u domu za preodgoj uistinu bičevali – kao na brodovima – a ponekad su ih stavljali u malu metalnu kutiju nazvanu Konzerva. Blaze nije znao jesu li te stvari istina, i nije imao želje saznati. Znao je samo da se boji doma za preodgoj.

Ali Zakon ga nikad više nije pozvao da ga izriba, a Blaze mu nikad nije dao povoda. Išao je u školu pet dana tjedno i njegov glavni kontakt s ravnateljem postao je Zakonov glas koji je grmio preko interkoma u rano jutro i prije povečerja. Dan je u Hetton Houseu uvijek počinjao s propovijedi kako ju je Martin Coslaw nazivao (propovijedni griz, rekao bi ponekad John kad je bio raspoložen) i završavao je stihom iz Biblije.

Život je prolazio. Mogao je postati kralj dječaka da je želio, ali nije želio. Nije bio vođa. Bio je osoba najudaljenija od vođe. Ipak, pokušao je biti dobar prema ljudima. Pokušao je biti dobar prema njima čak i kad ih je upozoravao kako će im polupati glave ako njegovog prijatelja Johnnyja ne ostave na miru. Ubrzo nakon Blazeovog povratka, ostavili su ga na miru.

Onda, ljetne večeri kad je Blaze imao četrnaest godina (i pod pravim je svjetlom izgledao šest godina stariji) nešto se dogodilo.

Dječaci su svakog petka žutim autobusom prevoženi u grad, uz pretpostavku kako kao skupina nisu imali previše DP – disciplinskih prekršaja. Neki bi samo besciljno hodali Main Streetom, ili sjedili na gradskom trgu, ili otišli u uličicu pušiti cigarete. Bila je tamo i dvorana za bilijar, ali im je bila zabranjena. Tamo je također bilo i kino, Nordica, i oni dječaci koji su imali dovoljno novca za kartu mogli su ići vidjeti kako su Jack Nicholson, Warren Beatty ili Clint Eastwood izgledali kad su ta gospoda bila mlađa. Neki su dječaci novac zarađivali raznošenjem novina. Neki su ljeti kosili travnjake i zimi lopatali snijeg. Neki su imali poslove u samom Hettonu.

Blaze je postao jedan od tih. Bio je velik poput odraslog čovjeka – krupnog – glavni domar ga je angažirao za obavljanje svakodnevnih poslova i slično. Martin Coslaw bi se možda i pobunio, ali Frank Therriault nije odgovarao toj pičkici. Sviđala su mu se Blazeova široka ramena. I sam šutljiv čovjek, Therriaultu se također sviđao način na koji je Blaze govorio da i ne i ništa puno više. Dječaku također nije smetao težak fizički rad. Cijelo bi poslijepodne nosio pakete šindre uz ljestve ili četrdeset kilogramske vreće cementa. Premještao bi namještaj u razredima i teglio ormariće za spise uz i niz stube, ne govoreći buu čak ni guski. I nikad nije odustajao. Najbolja stvar? Činio se savršeno sretan s dolar i šezdeset na sat, što je Therriaultu omogućilo da u džep strpa ekstra šezdeset dolara tjedno. Naposljetku je svojoj supruzi kupio vestu od kašmira. Imala je široki ovratnik. Bila je očarana.

Blaze je također bio očaran. Zarađivao je guba trideset dolara tjedno, što je bilo više nego dovoljno da plati kino, plus sve kokice, slatkiše i sokove koje je mogao strpati u sebe. Također je plaćao i Johnovu kartu, bez problema, samo da se zna. Bez problema bi također ubacio i uobičajene grickalice, ali za Johna je film obično bio dovoljan. Gledao je pohlepno, razjapljenih usta.

U Hettonu, John je počeo pisati priče. Bile su to nespretne priče, proizašle iz filmova koje je gledao s Blazeom, ali počele su mu stvarati određenu popularnost kod vršnjaka. Ostali dječaci nisu voljeli ako ste pametni, ali divili su se određenoj vrsti pameti. A i priče su im se sviđale. Bili su gladni za pričama.

Na jednom od izleta gledali su vampirski film pod naslovom Drugi dolazak. Verzija ovog klasika kod Johna Cheltzmana završila je tako što je grof Igor Yorga otkinuo glavu polugole djevojke “zaljuljanih grudi velikih poput lubenica” i skočio u rijeku Yorba s glavom pod rukom. Neobično domoljubni naslov ovog underground klasika bio je Yorgine oči te gledaju.

Ali John večeras nije želio ići, iako je igrao drugi film strave. Imao je proljev. Tog jutra i poslijepodneva pet je puta bio na zahodu unatoč boci Pepta iz ambulante (veličanstveni ormar na drugom katu). A također je mislio kako još nije gotovo.

“Hajde”, nagovarao ga je Blaze. “Nordica dolje ima odličnu kenjaru. Ja sam se jednom tamo posrao. Bit ćemo joj blizu.”

I tako nagovoren, unatoč zloglasnom kruljenju, John je pošao s Blazeom i ukrcao se na bus. Sjedili su naprijed, iza vozača. Uostalom, sada su skoro bili veliki.

John je bio dobro tijekom najava, ali čim se pojavio logo Warner Brosa ustao je, prošao pored Blazea i pognut krenuo prolazom. Blaze je suosjećao s njim, ali to je život. Usredotočio se na platno na kojem je bjesnila pješčana oluja u nečemu što je sličilo pustinji u Maineu, samo s piramidama. Uskoro je bio duboko zadubljen u radnju, namršten od koncentracije.

Kad je John sjeo pored njega jedva ga je bio svjestan sve dok ga John nije počeo vući za rukav i šaputati: “Blaze! Blaze! Za ime božje, Blaze!”

Blaze se vratio iz filma poput spavača iz dubokog sna. “Što je? ‘Si bolestan? Usro si se?”

“Ne... ne. Pogledaj ovo!”

Blaze je pogledao nešto što je John držao tik ispod vrha naslona. Bio je to novčanik.

“Hej! Otkud–”

“Psst!” Rekao je netko ispred njih.

“– ti to?” dovršio je Blaze šaptom.

“Iz zahoda!” prošaptao je John. Drhtao je od uzbuđenja. “Sigurno je ispao iz džepa nekom tipu kad je sjeo da se pokenja! Unutra je lova! Puno love!”

Blaze je uzeo novčanik, držeći ga podalje od pogleda. Otvorio je pretinac za novčanice. Osjetio je kako mu želudac propada u pete. Onda je odskočio i završio mu na polovici grla. Pretinac za novčanice bio je pun love. Jedna, dvije, tri novčanice od pedeset dolara. Četiri dvadesetice. Nekoliko petica. Nekoliko jedinica.

“Ne mogu sve to zbrojiti”, prošaptao je. “Koliko?”

Johnov se glas uzdigao u laganom začuđenom trijumfu, ali prošao je neopaženo. Čudovište je bilo djevojka u smeđim hlačama i publika je oduševljeno vrištala. “Dvjesto četrdeset osam dolara!”

“Isuse”, rekao je Blaze. “Još uvijek imaš poderanu podstavu kaputa?”

“Naravno.”

“Stavi ga tamo. Možda nas pretresu na izlazu.”

Ali nisu. I Johnov proljev je izliječen. Čini se kako ga je pronalazak toliko velike svote novca prestravio tako da se nije mogao posrati.

John je u ponedjeljak ujutro kupio portlandski Press Herald od Stevieja Rossa koji je raznosio novine. On i Blaze su otišli iza šupe s alatom i otvorili oglase. John je rekao kako je to pravo mjesto. Izgubljeno i nađeno bilo je na stranici 38. I tamo, između IZGUBLJENE francuske pudlice i PRONAĐENOG para ženskih rukavica, bio je sljedeći oglas:

IZGUBLJEN crni muški kožni novčanik s inicijalima RKF pored pretinca za fotografije. Ako ga pronađete nazovite 555-0928 ili pišite na poštanski pretinac 595 na adresi ovih novina.

NALAZNIKU NAGRADA.

“Nagrada!” rekao je Blaze i pljesnuo Johna po ramenu.

“Aha”, rekao je John. Trljao je mjesto gdje ga je Blaze udario. “Znači nazovemo tipa i on nam da deset dolara i potapša nas po glavi. JSS.” Ovo je značilo jebeno strašna stvar.

“Oh.” Riječ NAGRADA u Blazeovoj je glavi bila napisana zlatnim slovima visokima pola metra. Sada su se pretvorila u gomilu olovnog otpada. “Što ćemo onda s njim?”

To je bio prvi put što se u Johnnyja ugledao kao u vođu. Dvjesto četrdeset osam dolara predstavljalo je zbunjujući problem. Ako imate četvrt dolara, kupite Colu. Dva dolara koštala je kino ulaznica. Razmišljajući dalje, s mukom, Blaze je pretpostavio kako ste busom mogli otići sve do Portlanda i tamo otići u kino. Ali za ovoliki iznos, njegova mašta nije bila dobra. Mogao je misliti jedino na odjeću. Blaze uopće nije mario za odjeću.

“Pobjegnimo”, rekao je John. Njegovo usko lice blistalo je od uzbuđenja.

Blaze je razmislio. “Misliš, kao... zauvijek?”

“Nee, sve dok nam ne nestane love. Otići ćemo u Boston... jesti u velikim restoranima umjesto u Mickey D’su... uzeti sobu u hotelu... otići na tekmu Red Soxa... i... i...”

Ali nije mogao dalje. Radost ga je obuzela. Skočio je na Blazea, smijao se i pljeskao ga po leđima. Njegovo tijelo je ispod odjeće bilo vitko, lagano i čvrsto. Lice mu je gorjelo uz Blazeov obraz poput peći.

“U redu”, rekao je Blaze. “To će biti fora.” Pomislio je na to. “Isuse, Johnny, Boston? Boston!”

“Nije li to kraljevska pizdarija!”

Počeli su se smijati. Blaze je nosio Johnnyja cijelim putom oko alatnice, obojica su se smijala i pljeskala jedan drugog po leđima. John ga je naposljetku zaustavio.

“Netko će čuti, Blaze. Ili vidjeti. Spusti me.”

Blaze je uzeo novine, koje su počele lepršati diljem dvorišta. Savinuo ih je i gurnuo u džep. “Idemo sada, Johnny?”

“Još ne. Možda ne još tri dana. Moramo isplanirati i moramo biti oprezni. Ako ne budemo, ulovit će nas prije no što prijeđemo pedeset kilometara. Vratiti nas natrag. Razumiješ li što pričam?”

“Aha, ali ja nisam dobar u planiranju, Johnny.”

“To je u redu, ja sam ionako većinu već smislio. Važno je da pomisle da smo samo odzujali, jer to klinci rade kad odu s ove govnarske farme, točno?”

“Točno?”

“Samo što mi imamo lovu, točno?”

“Točno.”

Blazea je opet obuzelo ushićenje i pljeskao je Johnnyja po leđima sve dok ga zamalo nije srušio.

Čekali su do iduće srijede navečer. U međuvremenu, John je nazvao autobusni kolodvor u Portlandu i saznao kako bus za Boston kreće svakog jutra u sedam sati. Napustili su Hetton House nešto malo iza ponoći, John je pretpostavio kako će najsigurnije biti prepješačiti dvadeset tri kilometra do grada nego privući pozornost stopiranjem. Dva klinca na cesti iza ponoći su bjegunci. Točka.

Sišli su požarnim stubama, srca su im luđački lupala svakim zveketom hrđavih stepenica, i skočili s najniže. Pretrčali su preko igrališta na kojem je Blaze godinama prije kao novopridošlica dobio prve batine. Blaze je pomogao Johnu da se popne preko žičane ograde. Prešli su cestu obasjani kolovoškim mjesecom i počeli hodati, skakali su u jarak kad god bi se farovi rijetkih automobila pojavili na obzoru ispred ili iza njih.

Do šest sati su stigli na Congress Street, Blaze je još uvijek bio svjež i uzbuđen, John s krugovima ispod očiju. Blaze je lovu nosio u svojim trapericama. Novčanik su bacili u šumi.

Kad su stigli do autobusnog kolodvora John se srušio na klupu i Blaze je sjeo pored njega. Johnovi su obrazi ponovno bili crveni, ali ne od uzbuđenja. Činilo se kako ima problema s disanjem.

“Otiđi i kupi dvije povratne za sedam sati”, rekao je Blazeu. “Daj joj pedeseticu. Mislim da neće biti više, ali pripremi dvadeseticu, za svaki slučaj. Drži ju u ruci. Nemoj da vidi ostatak love.”

Policajac je prošao mašući pendrekom. Blaze je osjetio kako mu se crijeva pretvaraju u vodu. Ovo je bio kraj pustolovine, prije no što je i počela. Oduzet će im novac. Murjak ga možda preda ili ipak zadrži za sebe. A što se njih tiče, odvezli bi ih natrag u HH, možda u lisicama. Crne vizije Centra za obuku North Windham pojavile su mu se pred očima. I Konzerve.

“Jutro, dečki. Malo ste rano ovdje, zar ne?” Sat na zidu kolodvora pokazivao je 6:22.

“Naravno”, rekao je John. Kimnuo je prema blagajni. “Tamo se kupuju karte?”

“Naravno”, rekao je murjak i lagano se nasmiješio. “Kamo idete?”

“Boston”, rekao je John.

“Oh? Dečki, a gdje su vam roditelji?”

“Oh, on i ja nismo u rodu”, rekao je John. “Taj tip je retardiran. Njegovo ime je Martin Griffin. Također je gluhonijem.”

“Stvarno?” Murjak je sjeo i pogledao Blazea. Nije izgledao sumnjičavo; jednostavno je izgledao poput nekoga tko nikada nije vidio nekog s tricom – gluh, nijem i retardiran.

“Mama mu je umrla prošli tjedan”, rekao je John. “Živjet će s nama. Moji roditelji rade, ali pošto su ljetni praznici rekli su mi da ga ja dovedem, i ja sam rekao da hoću.”

“Velik posao za klinca”, rekao je murjak.

“Malo se bojim”, rekao je John i Blaze se mogao kladiti kako govori istinu. On je također bio preplašen. Jako preplašen.

Murjak je kimnuo Blazeu i rekao: “Razumije li...?”

“Što joj se dogodilo? Ne baš.”

Murjak je izgledao žalosno.

“Vodim ga kod ujne. Tamo će ostati nekoliko dana.” John se nasmiješio. “Ja, ja možda odem na tekmu Red Soxa. Kao nagradu za... znate...”

“Pa, nadam se da hoćeš, sinko. Zlokoban je vjetar koji nikome ne donese ništa dobro.”

Obojica su zašutjela i zamislila se. Blaze, novi gluhonijemi, također je šutio.

Onda je murjak rekao: “Krupan je. Misliš da se možeš brinuti za njega?”

“Krupan je, ali sluša. Želite vidjeti?”

“Pa–”

“Evo, dat ću mu znak da ustane. Gledajte.” John je napravio nekoliko besmislenih gesta prstima ispred Blazeovih očiju. Kad je prestao Blaze je ustao.

“Ideš, pa to je jako dobro!” rekao je murjak. “Uvijek te sluša? Jer, krupan dečko poput njega u autobusu punom ljudi–”

“Nee, uvijek me sluša. Nije opasniji od prazne vrećice.”

“U redu. Vjerovat ću ti na riječ.” Murjak je ustao. Popravio je remen s pištoljem i pritisnuo Blazeovo rame prema dolje. Blaze je ponovno sjeo na klupu. “Čuvaj se, mladiću. Znaš broj njegove ujne ako bude problema?”

“Da, gospodine, naravno”, rekao je John.

“U redu, čuvaj se, dečko.” Salutirao je Johnu i odšetao s autobusne postaje.

Kad je otišao, pogledali su se i gotovo počeli ceriti. Ali prodavačica karata je sada gledala i obojica su pognuli glave, Blaze se ugrizao za usne.

“Imate li toalet?” pitao je John prodavačicu.

“Tamo.” Pokazala je.

“Dođi, Marty”, rekao je John i Blaze se zamalo grohotom nasmijao. Kad su ušli u zahod napokon su pali jedan drugome u zagrljaj.

“To je bilo stvarno dobro”, rekao je Blaze kad je ponovno mogao govoriti bez smijanja. “Otkud ti to ime?”

“Kad sam ga vidio, jedino o čemu sam mogao misliti je kako će nas Zakon opet izribati. A Griffin², to je ime mitske ptice – znaš, pomogao sam ti s tom pričom u udžbeniku iz engleskog–”

“Aha”, rekao je Blaze uzbuđeno, iako se uopće nije sjećao grifona. “Aha, naravno, da.”

“Ali znat će da se radi o nama kad saznaju da smo otišli iz Paklenske kuće”, rekao je John. Uozbiljio se.

“Onaj murjak će nas sigurno zapamtiti. On će također biti ljut. Isuse, hoće!”

“Uhvatit će nas, zar ne?”

“Nee.” John je još uvijek izgledao umorno, ali od razgovora s murjakom oči su mu ponovno zablistale. “Kad dođemo u Boston, nestat ćemo. Neće previše tražiti dvojicu klinaca.”

“Oh. Odlično.”

“Ali bolje da ja kupim karte. Ti nastavi biti gluhonijem sve dok ne stignemo u Boston. Tako je sigurnije.”

“Naravno.”

I Johnny je kupio karte i ušli su u bus, koji je uglavnom bio popunjen tipovima u odorama i mladim ženama koje su putovale s malom djecom. Vozač je imao bačvastu trbušinu i vrećastu guzicu, ali njegova siva odora imala je nabore na hlačama i Blaze je pomislio kako je to stvarno guba. Razmišljao je da postane vozač autobusa kad odraste.

Vrata su se zatvorila uz šištanje. Teški motor je zagrmio. Autobus je izašao sa svog stajališta i skrenuo na Congress Street. Krenuli su. Išli su nekamo. Blaze nije mogao dovoljno napasati oči.

Prešli su most i izašli na autocestu broj 1. Onda su ubrzali. Prolazili su pored cisterni i reklama za motele i PROUT’S, NAJBOLJI RIBLJI RESTORAN U MAINEU. Prolazili su pored kuća i Blaze je vidio čovjeka koji je zalijevao svoj travnjak. Čovjek je nosio bermude i nije išao nikamo. Blazeu ga je bilo žao. Prošli su pored plaža iznad kojih su letjeli galebovi. Ono što je John nazvao Paklenska kuća ostalo je iza njih. Bilo je ljeto i dan je bio sunčan.

Naposljetku se okrenuo prema Johnu. Ako nekome ne kaže koliko se dobro osjeća, raspuknut će se. Ali John je zaspao s glavom na jednom ramenu. U snu je izgledao staro i umorno.

Blaze je na trenutak razmislio o tome – s nelagodom – a onda se okrenuo prema prozoru. Privlačio ga je poput magneta. Gledao je i na neko vrijeme zaboravio Johna dok je promatrao prolazak nakićene obale između Portlanda i Kitteryja. U New Hampshireu su skrenuli na auto-put i onda su ušli u Massachussetts. Nedugo nakon toga prešli su veliki most i pretpostavio je kako su u Bostonu.

Ugledao je kilometre neona, tisuće automobila i autobusa i zgrade posvuda. A ipak, bus je i dalje išao. Prošli su narančastog dinosaura koji je čuvao parkiralište. Prošli su veliki brod. Prošli su pored stada plastičnih krava ispred jednog restorana. Posvuda je vidio ljude. Plašili su ga. Također ih je obožavao jer su mu bili stranci. John je spavao i lagano hrkao.

Onda su se popeli na brdo i tamo je bio još veći most s još većim zgradama iza njega, neboderima koji su se poput srebrnih i zlatnih strijela uzdizali prema plavetnilu. Blaze je skrenuo pogled, kao da je ugledao eksploziju atomske bombe.

“Johnny”, rekao je gotovo jaučući. “Johnny, probudi se. Ovo moraš vidjeti.”

“Ha? Što?” John se polagano probudio i protrljao oči. Onda je ugledao ono što je Blaze promatrao kroz veliki prozor i razrogačio oči. “Majko Božja.”

“Znaš li kamo bismo trebali ići?” prošaptao je Blaze.

“Aha, mislim da znam. Bože, ići ćemo preko onog mosta? Moramo, zar ne?”

Bila je to rijeka Mystic, i prešli su ju. Najprije ih je odveo prema nebu, a onda pod zemlju, poput divovske inačice Divljeg miša na topshamskom sajmu. A kad su napokon ponovno izašli na sunce blistalo je između zgrada toliko visokih da im kroz prozor niste mogli vidjeti vrhove.

Kad su Blaze i Johnny naposljetku izašli na terminalu na Tremont Streetu prva stvar koju su učinili bilo je pogledati ima li murje. Nisu se trebali brinuti. Terminal je bio ogroman. Najave su grmjele odozgo poput božjeg glasa. Putnici su išli u jatima poput riba. Blaze i Johnny su se držali jedan do drugoga, rame do ramena, kao da se boje da bi ih struje putnika koje su išle u suprotnim smjerovima mogle razdvojiti, pa se više nikad ne bi vidjeli.

“Tamo”, rekao je Johnny. “Dođi.”

Otišli su do niza telefonskih govornica. Sve su bile zauzete. Čekali su pored jedne sve dok crnac u njoj nije završio svoj razgovor i otišao.

“Što je to imao oko glave?” pitao je Blaze i fascinirao gledao za crncem.

“Ah, to je da mu kosa bude ravna. Poput turbana. Mislim kako ih zovu marame. Nemoj zuriti, izgledaš poput seljačine. Stisni se uz mene.”

Blaze je poslušao.

“Sad mi daj deset – jebeno sranje, ova stvar prima dvadeset pet centi.” John je odmahnuo glavom. “Ne znam kako ljudi ovdje žive. Daj mi dvadeset pet centi, Blaze.”

Blaze je poslušao.

Na polici govornice nalazio se telefonski imenik s čvrstim plastičnim koricama. John ga je otvorio, ubacio dvadeset pet centi i nazvao. Dok je govorio, produbio je svoj glas. Kad je spustio slušalicu nasmiješio se.

“Imamo dvije noći u Udruzi mladih kršćana na aveniji Huntington. Dvadeset dolara za dvije noći! Zovi me kršćaninom!” Podigao je ruku.

Blaze ju je pljesnuo, a onda rekao: “Ali ne možemo u dva dana potrošiti skoro dvjesto dolara, zar ne?”

“U gradu u kojem telefonski poziv košta dvadeset pet centi? Sereš?” John je blistavim očima pogledao uokolo. Kao da je posjedovao autobusni terminal i sve u njemu. Blaze dugo vremena neće vidjeti nikoga s takvim pogledom – sve dok nije upoznao Georgea.

“Slušaj, Blaze, idemo sada na utakmicu. Što kažeš?”

Blaze se počešao po glavi. Za njega je sve išlo prebrzo. “Kako? Ne znamo niti kako doći tamo.”

“Svaki taksist u Bostonu zna doći do Fenwaya.”

“Taksiji koštaju. Nemamo–”

Vidio je kako se Johnny smiješi i on se također počeo smiješiti. Slatka istina odjednom se ukazala. Imali su. Imali su novca. A novac je bio namijenjen tome: skraćivanju sranja.

“Ali... što ako danas nema tekme?”

“Blaze, što misliš zašto sam današnji dan izabrao za odlazak?”

Blaze se počeo smijati. Onda su se ponovno zagrlili, baš kao u Portlandu. Tapšali su se po leđima i smijali jedan drugome u lice. Blaze to nikad nije zaboravio. Podigao je Johna i s njime u zraku napravio dva kruga. Ljudi su se okrenuli prema njima, i većina se smijala krupnom tipu i njegovom mršavom kompiću.

Izašli su, sjeli u taksi i kad ih je taksist odbacio do Lansdowne Streeta John mu je dao dolar napojnice. Bilo je dvanaest i četrdeset pet i rijetki gledatelji su tek počeli dolaziti. Tekma je bila mrak. Boston je s 3:2 u desetoj dobio Ptice. Boston je te godine imao lošu momčad, ali tog poslijepodneva u kolovozu igrali su poput prvaka.

Nakon utakmice dečki su lutali centrom, tumarali i pokušavali izbjeći murjake. Do tada su se sjene produžile i Blazeu je kruljilo u želucu. John je pojeo nekoliko hot dogova na tekmi, ali Blaze je bio previše opčinjen spektaklom igrača na terenu – pravih ljudi s pravim znojem na vratovima – da bi jeo. Također je bio zadivljen gomilom, tisućama ljudi na istom mjestu. Ali sada je bio gladan.

Ušli su u zadimljeno usko mjesto po imenu Lindyjeva kuća odrezaka koja je zaudarala na pivo i prženu govedinu. Nekoliko je parova sjedilo u visokim separeima presvučenima crvenom kožom. S lijeve se strane nalazio dugi šank, izgreben i izbušen, ali je još uvijek blistao kao da je u drvu svjetlo. Svaki metar na njemu su se nalazile posude s kikirikijem i slanim perecima. Iza šanka su se nalazile fotografije igrača bejzbola, neke potpisane, i slika gole žene. Čovjek za šankom bio je vrlo velik. Sagnuo se prema njima.

“Što ćete, dečki?”

“Uh”, rekao je John. Po prvi puta toga dana izgledao je zbunjeno.

“Odrezak!” rekao je Blaze. “Dva velika odreska, i dvije čaše mlijeka.”

Krupni se čovjek nacerio i pokazao veličanstvene zube. Izgledao je kao da bi mogao sažvakati telefonski imenik. “Imate love?”

Blaze je na šank stavio dvadeseticu.

Krupni čovjek ju je uzeo i na svjetlu pogledao Andyja Jacksona. Razvukao je novčanicu između prstiju. Onda je nestala. “U redu”, rekao je.

“Nema kusura?” pitao je John.

Krupni čovjek je rekao: “Ne, i neće vam biti žao.”

Okrenuo se, otvorio hladnjak i izvadio dva najveća, najcrvenija odreska koja je Blaze ikada vidio. Na drugom kraju šanka nalazio se roštilj i kad je krupni čovjek na njega bacio odreske, gotovo prezirno, pojavio se plamen.

“Hickos specijalitet stiže”, rekao je.

Natočio je nekoliko piva, stavio nove posude s grickalicama, i onda napravio salate i stavio ih na led. Kad se pobrinuo za salate okrenuo je odreske i vratio se do Johna i Blazea. Stavio je svoje rukavice za pranje posuđa na šank i rekao: “Dečki, vidite li onog gospodina na kraju šanka, onog što sjedi sam?”

Blaze i John su pogledali. Gospodin na kraju šanka bio je odjeven u uredno plavo odijelo i mrzovoljno je ispijao pivo.

“To je Daniel J. Monahan. Detektiv Daniel J. MOnahan, bostonska policija. Pretpostavljam kako ne želite s njim pričati kako dvojica seljačina poput vas dvojice imaju dvadeseticu za dva prvoklasna odreska?”

John Cheltzman odjednom je poblijedio. Blaze je pružio ruku kako bi ga smirio. Mentalno se ukopao u mjestu. “Taj smo novac pošteno dobili”, rekao je.

“Stvarno? Koga ste to pošteno opljačkali? Ili se radi o poštenom džeparenju?”

“Taj smo novac pošteno dobili. Pronašli smo ga. I ako meni i Johnnyju upropastite provod zveknut ću vas.”

Čovjek iza šanka pogledao je Blazea s mješavinom iznenađenja, divljenja i prezira. “Krupan si, ali si budala, dečko. Zatvori samo jednu šaku i lansirat ću te na mjesec.”

“Ako nam upropastite provod, zveknut ću vas, gospodine.”

“Otkud ste? Iz popravnog doma u New Hampshireu? North Windhamu? Niste iz Bostona, to je sigurno. Imate sijena u kosi, dečki.”

“Mi smo iz Hetton Housea”, rekao je Blaze. “Nismo propalice.” Bostonski detektiv na drugom kraju šanka dovršio je svoje pivo. Praznom je čašom signalizirao još jedno. Krupni čovjek ga je vidio i nasmiješio se. “Mirujte, vas dvojica. Ne trebate bježati.” Krupni je čovjek Monahanu odnio drugo pivo i rekao nešto na što se Monahan nasmijao. Bio je to neugodan zvuk, bez gotovo imalo humora u sebi.

Barmen-kuhar se vratio natrag. “Gdje je taj Hetton House?” Sada se obratio Johnu.

“U Cumberlandu, Maine”, rekao je John. “Petkom navečer nas puštaju u kino u Freeport. Pronašao sam novčanik u muškom toaletu. Unutra je bilo novca. Pa smo pobjegli na praznike, baš kako je Blaze rekao.”

“Slučajno ste pronašli novčanik, ha?”

“Da, gospodine.”

“A koliko je bilo u tom čuvenom novčaniku?”

“Oko dvjesto pedeset dolara.”

“Isusa ti, kladim se da sve također imate u svojim džepovima.”

“A gdje drugdje?” John je izgledao zbunjeno.

“Isusa ti”, rekao je krupni čovjek ponovno. Pogledao je u valoviti lim na stropu. Zakolutao je očima. “I to ste rekli strancu. I to bez ikakvih problema.”

Krupni se čovjek nagnuo naprijed s prstima raširenima na šanku. Godine su bile okrutne prema njegovom licu, ali njegovo lice nije bilo okrutno.

“Vjerujem vam”, rekao je. “Imate previše sijena u kosi da biste lagali. Ali onaj murjak tamo dolje... dečki, mogao bih ga nahuškati na vas kao psa na štakora. Bili biste u ćeliji dok bismo on i ja dijelili novac.”

“Zveknuo bih vas”, rekao je Blaze. “To je naš novac. Ja i Johnny smo ga pronašli. Gledajte. Živimo na tom mjestu, a to je mjesto loše za život. Tip poput vas, možda misli da zna sve, ali... ah, zaboravite. Zaslužili smo ga!”

“Bit ćeš razbijač kad do kraja narasteš”, rekao je krupni čovjek, gotovo samome sebi. Onda je pogledao Johna. “Tvoj prijatelj, fali mu par dasaka u glavi. To znaš, zar ne?”

John je došao sebi. Nije ništa rekao, samo je postojano gledao krupnog čovjeka.

“Brini se za njega”, rekao je krupni čovjek i iznenada se nasmiješio. “Dovedi ga ovamo kad naraste do kraja. Želim vidjeti kako će onda izgledati.”

John nije uzvratio osmijeh – u stvari izgledao je ozbiljnije no ikada – ali Blaze je. Shvatio je kako je sve u redu.

Čovjek je izvadio novčanicu od dvadeset dolara – činilo se kako se pojavila niotkuda – i gurnuo ju prema Johnu. “Ovi odresci su na račun kuće, dečki. Uzmite i sutra otiđite na bejzbol. Ako vas do tada ne pokradu.”

“Išli smo danas”, rekao je John.

“Je li bilo dobro?” pitao je krupni čovjek.

I John se sada nasmiješio. “Bila je to najbolja stvar koju sam ikada vidio.”

“Aha”, rekao je krupni čovjek. “Naravno. Čuvaj prijatelja.”

“Hoću.”

“Jer kompići to rade.”

“Znam.”

Krupni je čovjek donio odreske, Cezarove salate, novi kikiriki, i velike gomile pomfrita, i ogromne čaše mlijeka. Za desert im je donio kriške pite s trešnjama s kuglicama sladoleda od vanilije koje su se topile na vrhu. U početku su jeli polagano. Onda je detektiv Monahan iz bostonske policije otišao (bez da je platio, koliko je Blaze mogao vidjeti) i obojica su prionula na jelo. Blaze je pojeo dva komada pite i popio tri čaše mlijeka, krupni se tip grohotom nasmijao kad mu je po treći put punio čašu.

Kad su izašli, neonski znakovi na ulicama su se počeli paliti.

“Idite do Udruge”, rekao je krupni čovjek prije no što su to oni mogli reći. “Smjesta krenite. Grad nije mjesto da dva klinca noću lutaju njime.”

“Da, gospodine”, rekao je John. “Već sam nazvao i sredio stvar.”

Krupni se čovjek nasmiješio. “Dobar si ti, mali. Prilično si dobar. Neka medo bude blizu tebe i hodaj iza njega za slučaj da vam netko priđe i pokuša vas opljačkati. Osobito klinci u bojama. Znate, banditske jakne.”

“Da, gospodine.”

“Čuvajte jedan drugoga.”

To je bilo posljednje što im je rekao.

Idućeg su se dana vozili podzemnom željeznicom sve dok im nije dosadilo, pa su onda otišli u kino i onda ponovno na bejzbol. Bilo je kasno kad su izašli, skoro jedanaest navečer, i netko je ispraznio Blazeov džep, ali je on svoj dio novca stavio u donje rublje kako mu je Johnny rekao i džepar je dobio jedno veliko ništa. Blaze nikad nije vidio kako je izgledao, samo uska leđa koja su se proguravala kroz gomilu koja je izlazila na izlaz A.

Ostali su još dva dana i pogledali još filmova i predstavu koju Blaze nije shvatio, iako se Johnnyju svidjela. Sjedili su u nečemu po imenu loža što je bilo pet puta više od balkona u Nordici. Otišli su u trgovinu na automatski fotoaparat i fotografirali se: Blaze sam, Johnny sam, i zajedno. Na zajedničkima su se smijali. Opet su se vozili podzemnom sve dok Johnny od slabosti nije povratio po tenisicama. Onda je došao crnac i vikao na njih o kraju svijeta. Činilo se kako govori da je to njihova krivnja, ali Blaze nije mogao biti siguran. Johnny je rekao da je tip lud. Johnny je rekao kako u gradu ima puno luđaka. “Razmnožavaju se poput muha”, rekao je Johnny.

Još su uvijek imali nešto novca i Johnny je predložio završetak. Autobusom su se vratili u Portland i onda ostatak novca potrošili na taksi. John je mahnuo preostalim novčanicama ispred zapanjenog taksista – gotovo pedeset dolara u izgužvanim novčanicama od pet i jednog dolara, od kojih su neke žestoko zaudarale na donje rublje Claytona Blaisdella ml. – i rekao mu da žele ići u Hetton House u Cumberlandu.

Taksist je upalio taksimetar. I pet minuta nakon četrnaest sati na sunčano ljetno poslijepodne zaustavili su se pred vratima. John Cheltzman je napravio pet, šest koraka cestom prema sumornoj zgradi od cigala i kao pokošen pao u nesvijest. Imao je upalnu reumu. Umro je dvije godine kasnije.  

Poglavlje XIII

U vrijeme kad je Blaze donio dijete u kolibu Joe je vrištao kao lud. Blaze se u čudu zagledao u njega. Bio je bijesan! Cijela mu je glava bila rumena, i obrazi i čelo, čak i vrh malog nosa. Čvrsto je zatvorio oči. Njegove šake radile su male bijesne krugove u zraku.

Blaze je osjetio naglu paniku. Što ako je mali bolestan? Što ako se prehladio ili nešto? Klinci su stalno prehlađeni. Ponekad i umru od prehlade. A baš ga i nije mogao odnijeti liječniku. U stvari, što je on znao o djeci? On je bio samo glupson. Jedva se mogao brinuti za sebe.

Odjednom je dobio nagon da dijete odnese natrag u auto. Odveze ga u Portland i ostavi na nečijem pragu.

“George!” vrisnuo je. “George, što da radim?”

Bojao se da je George opet otišao, ali George je odgovorio iz kupaonice. “Nahrani ga. Daj mu nešto iz onih teglica.”

Blaze je odjurio u spavaću sobu. Izvukao je jednu kutiju ispod kreveta, otvorio ju i uzeo jednu teglicu. Odnio ju je natrag u kuhinju i pronašao žlicu. Stavio je teglicu na stol pored pletene košare i otvorio ju. Ono što je bilo unutra izgledalo je odvratno, poput rigotine. Možda je pokvareno. Nervozno je pomirisao. Mirisalo je u redu. Mirisalo je na grašak. Znači to je onda bilo u redu.

Ipak je oklijevao. Pomisao na stavljanje hrane u ta otvorena, vrištava usta činila se nekako... nepovratnom. Što ako se mali seronja udavi? Što ako ju jednostavno ne bude želio? Što ako to nekako nije dobro za njega i... i...

Njegov je um pokušao sastaviti riječ OTROV, a Blaze ju nije želio pogledati. Stavio je pola žličice hladnog graška u bebina usta.

Plač je smjesta prestao. Dijete je otvorilo oči i Blaze je vidio da su plave. Joe je pljunuo nešto graška i Blaze ga je pokupio žlicom, ne razmišljajući o tome, jednostavno je pokupio. Dijete je zadovoljno jelo.

Blaze mu je dao drugu žlicu. Prihvatilo ju je. I iduću. Za sedam minuta cijela teglica graška je nestala. Blaze je imao bolove u leđima od saginjanja nad pletenu košaru. Joe je podrignuo gomilu zelene pjene. Blaze ju je obrisao s malog obraza krajem vlastite košulje.

“Ponovi to, pa ćemo glasati”, rekao je. Bila je to jedna od Georgeovih uzrečica.

Joe je zatreptao na zvuk njegovog glasa. Blaze je fascinirano uzvratio pogled. Djetetova koža bila je čista i neokaljana. Na glavi je imao iznenađujući čuperak plave kose. Ali njegove su oči bile ono što je pridobilo Blazea. Pomislio je kako su to na neki način stare oči, mudre oči. Bile su isprano plave boje neba iz vestern filmova. Rubovi su se malo podizali, poput očiju Kineza. Smrknuto su ga gledale. Gotovo poput ratnika.

“Ti si borac?” pitao je Blaze. “Ti si borac, mali?”

Jedan od Joeovih prstiju približio se njegovim ustima i počeo ga je sisati. Blaze je isprva pomislio kako želi bočicu (a još uvijek nije skužio onu stvarčicu s dudom), ali dijete se za sada zadovoljilo sa svojim palcem. Obrazi su mu još uvijek bili rumeni, sada ne od plača, nego od puta kroz noć.

Počelo je sklapati oči i rubovi njegovih očiju izgubili su ono srdito podizanje prema gore. Ali još je uvijek promatralo tog čovjeka, dvjesto dva centimetra visokog pognutog diva raščupane i razbarušene smeđe kose koji se nadnosio na njega. Onda su se oči zatvorile. Palac mu je ispao iz usta. Zaspao je.

Blaze se uspravio i leđa su mu kvrcnula. Okrenuo se od košare i krenuo prema spavaćoj sobi.

“Hej, glupsone”, rekao je George iz kupaonice. “A kud si ti to krenuo?”

“U krevet.”

“Jesi vraga. Skužit ćeš kako se koriste one bočice i napraviti klincu četiri ili pet, da bude spremno kad se probudi.”

“Mlijeko bi se moglo ukiseliti.”

“Ne ako ga staviš u hladnjak. Zagrij ga kad ti zatreba.”

“Oh.”

Blaze je uzeo bočice i pročitao upute. Pročitao ih je dva puta. Trebalo mu je pola sata. Prvi puta nije shvatio gotovo ništa, a drugi puta shvatio je još manje.

“Ne mogu, George”, rekao je naposljetku.

“Naravno da možeš. Baci upute i jednostavno počni.”

I Blaze je bacio upute u peć i onda se jednostavno zaposlio s uređajem, onako kako ste radili kad niste dobro postavili rasplinjač. Naposljetku je shvatio da se plastični poklopac stavi na dudu i onda se zavrne na bočicu. Ideš. Jako lukavo. Pripremio je četiri bočice, napunio ih mlijekom i spremio u hladnjak.

“Mogu li sada u krevet, George?” pitao je.

Bez odgovora.

Blaze je otišao u krevet.

Joe ga je probudio u cik zore. Blaze je izbauljao iz kreveta i otišao u kuhinju. Dijete je ostavio u košari na stolu i košara se sada ljuljala naprijed-natrag u ritmu Joeovog bijesa.

Blaze ga je podigao i položio na rame. Smjesta je uvidio dio problema. Dijete je bilo potpuno mokro.

Blaze ga je odnio u spavaću sobu i položio na svoj krevet. Izgledao je začuđujuće maleno dok je ležao u udubini koju je napravilo Blazeovo tijelo. Nosio je plavu pidžamu i srdito je mlatio nogama.

Blaze mu je skinuo pidžamu i gumene gaćice ispod nje. Stavio je ruku na Joeov trbuh kako bi ga držao na mjestu. Onda se sagnuo kako bi pogledao kako je stavljena pelena. Skinuo ju je i bacio u kut.

Pogledao je Joeov penis i smjesta se razveselio. Ne duži od njegovog nokta, ali stajao je uspravno. Prilično guba.

“Imaš dobru palicu tamo dolje, mršavko”, rekao je.

Joe je prestao plakati i zagledao se u Blazea razrogačenim, iznenađenim očima.

“Rekoh kako tamo dolje imaš dobru palicu.”

Joe se nasmiješio.

“Buci-buci”, rekao je Blaze. Osjetio je kako mu se nevoljki idiotski osmijeh pojavljuje na rubovima usana.

Joe je zagugutao.

“Buci-buci dečko”, rekao je Blaze.

Joe se glasno nasmijao.

“Buci-buci-mala-beba”, rekao je Blaze očarano.

Joe mu se popišao u lice.

* * *

Pampersice su bile nova borba. Barem nisu imale pribadače, samo trake, i činilo se kako imaju vlastite ugrađene gumene gaćice – u stvari plastične – ali uništio je dva komada prije no što je jednu uspio namjestiti kao na slici s kutije. Kad je završio, Joe je bio potpuno budan i žvakao je prste. Blaze je pretpostavio kako želi nešto pojesti, i pomislio kako bi boca bila najbolja.

Grijao ju je pod mlazom tople vode iz slavine u kuhinji, okretao ju i okretao, sve dok George nije rekao:

“Jesi li ga razrijedio kako ti je cura u trgovini rekla?”

Blaze je pogledao bočicu. “Ha?”

“To je obično mlijeko, zar ne?”

“Naravno da je, što bi drugo bilo. Pokvareno je, George?”

“Ne, nije pokvareno. Ali ako ne skineš poklopac i ne dodaš malo vode, povratit će ga.”

“Oh.”

Blaze je noktima skinuo poklopac i izlio oko četvrtinu boce u sudoper. Dodao je dovoljno vode da ju ponovno napuni, promiješao žlicom i vratio dudu natrag.

“Blaze.” George nije zvučao ljutito, ali zvučao je stravično umorno.

“Što?”

“Moraš nabaviti knjigu o bebama. Nešto gdje piše kako se brinuti za njega. Poput uputa za auto. Zato što neprestano zaboravljaš stvari.”

“U redu, George.”

“Bolje bi ti bilo da također nabaviš i novine. Ali nemoj ih kupovati u blizini kolibe. Kupi ih na nekom većem mjestu.”

“George?”

“Što?”

“Tko će se brinuti za malog dok me nema?”

Uslijedila je duga pauza, toliko duga da je Blaze pomislio kako je George opet otišao. Onda je rekao: “Ja.”

Blaze se namrštio. “Ne možeš, George. Ti si–”

“Rekoh ja. A sada odvuci guzicu tamo i nahrani ga!”

“Ali... ako bude problema s malim... ako se počne gušiti, ili nešto... a mene nema–”

“Do vraga, nahrani ga!”

Otišao je u drugu sobu. Joe se bacakao i ritao po krevetu, još je uvijek žvakao prste. Blaze je nagnuo bocu kako mu je prodavačica pokazala i gurnuo prst u dudu sve dok se na njemu nije pojavila kap mlijeka. Sjeo je pored djeteta i pažljivo Joeu maknuo prste iz usta. Joe je zaplakao, ali kad je Blaze stavio gumenu dudu tamo gdje su bili prsti, usne su se zatvorile oko nje i počeo je sisati. Mali obrazi su se podizali i spuštali.

“Tako je”, rekao je Blaze. “Tako je, ti mali popišanko.”

Joe je popio sve mlijeko. Kad ga je Blaze podigao kako bi podrignuo malo je ispljunuo na gornji dio Blazeovog toplog donjeg rublja. Blaze nije mario. Ionako je dijete želio presvući u neki komad nove odjeće. Rekao je sebi da želi vidjeti odgovara li mu.

Odgovarala je. Kad je Blaze završio s time skinuo je svoj gornji dio i pomirisao dječju rigotinu. Lagano je zaudarala na sir. Možda je, pomislio je, mlijeko bilo još uvijek prejako. Ili je možda trebao stati i na pola boce podrugnuti malog. George je bio u pravu. Trebala mu je knjiga.

Pogledao je Joea. Dijete je izgužvalo mali komad deke i sada ga je proučavalo. Bio je simpatičan mali seronja. Brinut će se zbog njega, Joe Gerard III. i njegova supruga. Najvjerojatnije će misliti kako se sakrio u ladicu, vrišti i gladan je, u usranim pelenama. Ili još gore, leži u rupi u smrznutoj zemlji, maleno dijete koje izdiše svoje posljednje izdisaje smrznute pare. Onda u zelenu vreću za smeće...

Otkud mu ta ideja?

George. George je to rekao. Govorio je o otmici Lindberghova djeteta. Otmičar se zvao Hopeman, Hoppman, nešto slično.

“George? George, nemoj ga povrijediti dok me nema.”

Bez odgovora.

Prvu je stvar čuo na vijestima, dok si je radio doručak. Joe je bio na podu, na deki koju je Blaze prostro za njega. Igrao se jednim Georgeovim starim novinama. Napravio je šator iznad glave i ritao se od veselja.

Spiker je upravo završio priču o senatoru koji je primio mito. Blaze se nadao kako je George to čuo. George je volio takve stvari.

“Glavna lokalna vijest je navodna otmica na Ocoma Heightsu”, rekao je spiker. Blaze je prestao miješati krumpire u tavi i pozorno je poslušao. “Joseph Gerard IV., nasljednik transportne tvrtke Gerard, otet je iz doma Gerardovih na Ocoma Heightsu kasno sinoć ili rano jutros. Sestru Josepha Gerarda, dječakovu prabaku – nekoć poznatu kao ‘čudo američkog transporta’ – rano jutros je onesviještenu na kuhinjskom podu pronašla obiteljska kuharica. Norma Gerard, u sedamdesetima, prebačena je u opću bolnicu u Maineu gdje je njezino stanje proglašeno kritičnim. Na upit jesu li u pomoć pozvali FBI, šerif okruga Castle John D. Kellahar je rekao kako to trenutno ne može komentirati. Također nije želio komentirati mogućnost zahtjeva za otkupninom–”

Oh, pomislio je Blaze. Moram poslati zahtjev.

“–ali je rekao kako policija ima nekoliko tragova na kojima se aktivno radi.”

Kao na primjer? zapitao se Blaze i lagano nasmiješio. Uvijek su govorili takve stvari. Kakve su tragove imali, ako je starica bila skomirana? Sa sobom je ponio čak i ljestve. Govorili su takve stvari, to je sve.

Pojeo je doručak na podu igrajući se s djetetom.

* * *

Kad se tog poslijepodneva spremio na odlazak dijete je bilo nahranjeno, premotano i spavalo je u zipki. Blaze se malo igrao s mlijekom i ovoga ga je puta podrignuo na polovini bočice. To je upalilo. Jako je dobro upalilo. Također je malome promijenio pelene. Isprve ga je sve ono zeleno govno prestrašilo, ali onda se sjetio. Grašak.

“George? Ja sada idem.”

“U redu”, rekao je George iz spavaće sobe.

“Bolje bi bilo da dođeš ovamo i paziš. Ako se probudi.”

“Hoću, ne brini.”

“Aha”, rekao je Blaze, neuvjeren. George je bio mrtav. Razgovarao je s mrtvacem. Tražio je od mrtvaca da čuva dijete. “Hej, George. Možda bih trebao–”

“Trebao-mogao, mogao-trebao. Odlazi, gubi se odavde.”

“George–”

“Odlazi, rekoh! Kreni!”

Blaze je otišao.

Dan je bio vedar i sunčan i malo topliji. Nakon tjedna temperatura ispod -15, -6 bilo je poput toplinskog udara. Ali u suncu nije bilo zadovoljstva, neće biti zadovoljstva u vožnji sporednim cestama do Portlanda. Nije vjerovao Georgeu s djetetom. Nije znao zašto, ali sigurno nije. Jer, znate, George je sada bio dio njega, i najvjerojatnije je, kad je nekamo odlazio, sa sobom nosio sve dijelove, čak i Georgea. Nije li to imalo smisla?

Blaze je mislio da ima.

A onda je počeo misliti o peći. Što ako kuća izgori?

Taj morbidni prizor ušao mu je u glavu i nije želio otići. Požar iz dimnjaka peći koju je dodatno natrpao kako Joeu ne bi bilo hladno ako se otkrije. Iskre pršte iz dimnjaka na krov. Većina se gasi, ali jedna iskra pronalazi suho drvo i zagrijava ga, stiže do eksplozivno suhih drvenih ploča ispod nje. Plamen onda juri gredama. Dijete počinje plakati dok dim postaje sve gušći i gušći...

Naglo je shvatio kako je ukradenog Forda natjerao na sto deset. Pustio je gas. To je bilo gadno, neopisivo gadno.

Parkirao je na parkiralištu u Casco Streetu, dao čuvaru nekoliko dolara i otišao do Walgreensa. Uzeo je Evening Express, a onda otišao do police s džepnjacima pored fontane s vodom. Puno vesterna. Strave. Krimića. Znanstvene fantastike. A onda, na donjoj polici, debela knjiga s nasmiješenom, ćelavom bebom na naslovnici. Brzo je pročitao naslov; nije bilo teških riječi. Dijete i briga o djetetu. Na stražnjoj je strani korica bila fotografija starog tipa opkoljenog djecom. Najvjerojatnije tip koji ju je napisao.

Platio je stvari i pri izlasku otvorio novine. Naglo se zaustavio na pločniku i razjapio usta.

Na naslovnici se nalazila njegova fotografija.

Ne fotografija, shvatio je uz olakšanje, nego policijska skica, jedna od onih koje rade oni crtači. Nije bila odveć dobra. Nisu imali ožiljak na njegovom čelu. Oči su mu imale pogrešan oblik. Usne mu nisu bile ni blizu toliko debele. Ali to je ipak nekako bio on.

Znači da se starica uspjela probuditi. To je spomenuto samo u podnaslovu, i to vrlo kratko.

FBI SE UMIJEŠAO U POTRAGU ZA OTMIČARIMA DJETETA

Norma Gerard podlegla ozljedi glave

Ekskluzivo za Evening Express

Piše James T. Mears

ČOVJEK KOJI JE VOZIO automobil tijekom otmice djeteta Gerardovih – i najvjerojatnije jedini otmičar – prikazan je na ovoj stranici, samo u Evening Expressu. Crtež je izradio crtač portlandske policije John Black po opisu Mortona Walsha, noćnog čuvara u Oakwoodu, novom stambenom tornju oko pola kilometra udaljenom od imanja obitelji Gerard.

Walsh je portlandskoj policiji i zamjenicima šerifa okruga Castle rekao kako je osumnjičenik izjavio da dolazi u posjet Josephu Carltonu, ime koje je navodno izmišljeno. Osumnjičeni otmičar vozio je plavi Ford limuzinu, i Walsh je rekao kako je unutra imao ljestve. Walsh je ključni svjedok i postoje spekulacije o tome zašto nije bolje ispitao vozača o njegovim namjerama, ako u obzir uzmemo vrijeme (oko 2 sata ujutro).

Izvor blizak istrazi nagovijestio je kako “tajanstveni stan” Josepha Carltona možda ima veze s organiziranim zločinom, i doveo do mogućnosti kako bi otmica djeteta mogla biti dobro organizirani zločinački “postupak”. Ni agenti FBI-ja (koji su sada na poprištu) ni lokalna policija ne žele komentirati ovu mogućnost.

Trenutno postoje drugi tragovi, iako otkupno pismo ili poziv nisu objavljeni. Jedan od otmičara možda je na poprištu ostavio krv, najvjerojatnije iz rane prilikom prelaska žičane ograde na parkiralištu Oakwooda. Šerif John D. Kellahar nazvao ju je “još jedna nit konopa na kojeg će objesiti tog čovjeka ili bandu”.

Spomenimo kako je Norma Gerard, prateta otetog djeteta, preminula tijekom operacije u općoj bolnici u Maineu (stranica 2, stupac 5)

Blaze je prelistao do stranice dva, ali tamo nije bilo puno toga. Ako je murja imala ostale stvari, nije ih otkrivala. Bila je fotografija “Kuće otmice” i druga “Mjesto ulaska otmičara”. U malom okviru pisalo je Očeva molba otmičarima, stranica 6. Blaze nije okrenuo na stranicu 6. Vrijeme mu je uvijek bježalo kad je čitao, a to si sada nije mogao priuštiti. Već je predugo odsutan, i trebat će mu četrdeset pet minuta da se vrati kući, i također–

A i auto je bio popaljen.

Walsh, taj bijedni kučkin sin. Blaze se nadao da će organizacija likvidirati jebenog kučkinog sina jer ih je cinkao za stan. Ipak, u međuvremenu–

U međuvremenu, jednostavno će morati riskirati. Možda se vrati bez problema. Stvari će biti puno gore ako ostavi auto. Bio je pun njegovih otisaka prstiju – onog što je George zvao “mrlje”. Ipak, možda imaju registraciju; možda ju je Walsh zapisao. Polagano i pomno je razmislio o tome i zaključio da ju Walsh ne bi zapisao. Najvjerojatnije. Ipak, znali su da je Ford, i plavi... ali naravno, u početku je bio zelen. Prije no što ga je prelakirao. Možda će to biti bitno. Možda će ipak biti u redu. Možda ne. Bilo je teško znati.

Oprezno je prišao parkiralištu, šuljajući se do njega, ali nije vidio murju i čuvar je čitao časopis. To je bilo dobro. Blaze je ušao unutra, upalio Ford i čekao da se murjaci pojave iz stotina skrovišta. Ni jedan se nije pojavio. Kad je prišao rampi, čuvar je uzeo žutu markicu ispod njegovog brisača jedva ga pogledavši.

Činilo se kako izlazak iz Portlanda, a zatim i Westbrooka, traje vječno. Bilo je to poput vožnje s otvorenim kanistrom vina među nogama, samo gore. Bio je siguran kako je svaki automobil koji mu se približio neoznačeni policijski. Stvarno je vidio jedan murjački auto, prešao je križanje autocesta 1 i 25, svojom sirenom i rotirkama otvarao je put za hitnu pomoć. Taj ga je prizor uistinu utješio. Takav policijski auto, znali ste što je.

Nakon što je za sobom ostavio Westbrook skrenuo je na sporednu cestu, a onda na usku cestu koja se pretvorila u smrznuto blato i vijugala je šumama do Apexa. Čak se ni tamo nije osjećao sto posto sigurno, i kad je skrenuo na dugi prilaz koji je vodio do kolibe imao je osjećaj kako mu s tijela padaju veliki utezi.

Odvezao je Ford u šupu i rekao sebi kako bi mogao ostati tamo sve dok se pakao ne pretvori u klizalište. Znao je da je otmica velika stvar, i da će stvari biti vruće, ali ovo je bilo usijano. Slika, krv koju je ostavio, brz i bezbolan način na koji je onaj uzvišeni čuvar cinkao organizacijin tajni stan...

Ali sve su te misli izblijedile čim je izašao iz auta. Joe je vrištao. Blaze ga je mogao čuti čak i vani. Potrčao je dvorištem i uletio u kuću. George je nešto učinio. George je–

Ali George nije ništa učinio. Georgea nije bilo. George je bio mrtav i on, Blaze, je dijete ostavio samo.

Zipka se ljuljala od siline djetetova bijesa, i kad je Blaze prišao Joeu, saznao je zašto. Mali je povratio većinu svoje jutarnje bočice i kiselo, smrdljivo mlijeko, napola suho, prekrivalo mu je lice i gornji dio pidžame. Lice mu je bilo stravične plave boje. Prepuno krupnih graški znoja.

U nekoj vrsti filmskog okvira Blaze je ugledao vlastitog oca, divovskog čovjeka crvenih očiju i velikih ruku čiji su udarci boljeli. Prizor ga je ostavio prepunog krivnje i strave; godinama nije pomislio na svog oca.

Zgrabio je dijete iz zipke toliko naglo da je Joe snažno trznuo glavom. Počeo je plakati od iznenađenja, između ostalog.

“Eto”, tepao je Blaze i počeo kružiti sobom s djetetom na ramenu. “Dobro je, dobro je. Vratio sam se. Da, jesam. Dobro je, dobro je. Nemoj više plakati. Tu sam. Tu sam.”

Dijete je zaspalo prije no što je Blaze uspio napraviti tri puna kruga po sobi. Blaze ga je presvukao, pelenu je obavio brže nego prije, zakopčao ga i vratio u zipku.

Onda je sjeo razmisliti. Stvarno razmisliti, ovoga puta. Što je sljedeće? Otkupnina, tako je?

“Tako je”, rekao je.

Neka bude od slova iz časopisa; tako su to radili u filmovima. Uzeo je svežanj novina, ženskih časopisa i stripova. Onda je počeo izrezivati slova.

JA IMAM DIJETE.

Eto. To je bio dobar početak. Otišao je do prozora, upalio radio na kojem je Ferlin Husky pjevao “Wings of a Dove”. Ta je bila dobra. Stara, ali dobra. Kopao je uokolo sve dok nije pronašao svežanj pisaćeg papira kojeg je George kupio u Renny’su i onda pomiješao malo brašna i vode. Pjevušio je u ritmu glazbe dok je radio. Bio je to hrđavi, škripavi zvuk poput starih vrata na neispravnim šarkama.

Vratio se do stola i zalijepio slova koja je do tada izrezao. Nešto mu je sinulo: ostaju li otisci prstiju na papiru? Nije znao, ali nije zvučalo odveć vjerojatno. Ipak, bolje je ne riskirati. Izgužvao je papir sa zalijepljenim slovima i pronašao Georgeove kožne rukavice. Bile su mu premale, ali ih je rastegnuo. Onda je ponovno krenuo u lov za istim slovima i zalijepio ih:

JA IMAM DIJETE.

Počele su vijesti. Pozorno je slušao i čuo kako je netko nazvao dom Gerardovih i tražio dvije tisuće dolara otkupnine. Blaze se namrštio. Onda je spiker rekao kako je tinejdžer nazvao iz telefonske govornice u Wyndhamu. Policija je otkrila mjesto poziva. Kad su ga uhvatili, rekao je da se šalio.

Pričaj im cijelu noć da si se šalio, mali, ali ipak će te strpati u buksu, pomislio je Blaze. Otmice su vruće.

Namrštio se, zamislio, izrezao još slova. Došla je vremenska prognoza. Vedro i malo hladnije. Uskoro se očekuje snijeg.

JA IMAM DIJETE. AKO GA OPET ŽELITE VIDJETI ŽIVOG

Ako ga opet želite vidjeti živog, što? Što? Zbunjenost se pojavila u Blazeovoj glavi. Poziv na trošak primatelja, centrala čeka? Stoji na glavi i zviždi Dixie? Pošalji dva poklopca i pedeset centi? Kako si uspio uzeti lovu da te nisu uhvatili?

“George? Ne mogu se sjetiti ovog dijela.”

Bez odgovora.

Naslonio je bradu na jednu ruku i uistinu počeo razmišljati. Trebao je biti izuzetno smiren. Hladan poput Georgea. Hladan poput Johna Cheltzmana onog dana na autobusnoj postaji kad su bježali u Boston. Moraš upotrijebiti mozak. Moraš upotrijebiti pamet, pamet.

Hinit će da je pripadnik bande, to je bilo sigurno. Neće ga moći zgrabiti kad pokupi plijen. Ako ga uhvate reći će im da ga moraju pustiti ili će njegovi partneri ubiti klinca. Blefirati. Pakao, muljariti.

“Tako mi radimo”, prošaptao je. “Zar ne, George?”

Izgužvao je drugi pokušaj i potražio još slova režući ih u uredne kvadrate.

NAŠA BANDA IMA DIJETE. AKO GA OPET ŽELITE VIDJETI ŽIVOG

To je bilo dobro. To je bilo ono pravo. Blaze se neko vrijeme divio, a onda otišao provjeriti dijete. Dijete je spavalo. Nakrenulo je glavu i jednu malu šaku gurnulo ispod obraza. Trepavice su mu bile vrlo dugačke, i tamnije od kose. Blazeu se sviđao. Nikad ne bi rekao kako takav mali seronja može lijepo izgledati, ali ovaj je izgledao.

“Ti si frajer, Joey”, rekao je i pogladio dijete po glavi. Ruka mu je bila veća nego cijela djetetova glava.

Blaze se vratio do razbacanih časopisa i novina i izrezaka na stolu. Neko je vrijeme razmišljao i malo grickao svoju mješavinu brašna i vode. Onda se vratio na posao.

NAŠA BANDA IMA DIJETE. AKO GA OPET ŽELITE VIDJETI ŽIVOG NABAVITE MILIJUN DOLARA U NEOBILJEŽENIM NOVČANICAMA. STAVITE NOVAC U KOFER. JAVĆEMO VAM SE. SPOŠTOVANJEM VAŠI

OTMIČARI JOEA GERARDA 4.

Eto. Nešto im je rekao, ali ne previše. A i imat će vremena za smišljanje plana.

Pronašao je prljavu staru kovertu, u nju stavio svoje pismo i onda izrezao slova za kovertu i napisao:

GERARDOVI

OCOMA

VAŽNO!

Nije baš znao kako će ga poslati. Nije ponovno želio dijete ostaviti s Georgeom, a nije se usuđivao koristiti popaljenog Forda, ali također ga nije želio poslati iz Apexa. S Georgeom bi sve bilo puno jednostavnije. Mogao bi lijepo ostati kod kuće i dadiljati dijete dok bi se George pobrinuo za razmišljanje. Ne bi mu smetalo hraniti Joea i presvlačiti ga i slične stvari. Uopće ne bi mario. To mu se nekako dopadalo.

Pa, nema veze. Pošta ionako neće biti poslana do sutra ujutro, pa je imao vremena za smišljanje plana. Ili se sjetiti Georgeovog.

Ustao je i ponovno provjerio dijete i poželio da televizor nije pokvaren. S televizije ste ponekad dobivali ideje. Joe je i dalje spavao. Blaze je poželio da se probudi kako bi se mogao igrati s njime. Nasmijavati ga. Malac je izgledao poput pravog dječaka kad se smijao. A i sada je bio odjeven, pa se Blaze mogao glupirati s njim i ne brinuti se hoće li ga popišati.

Ipak, spavao je i tu se nije moglo ništa učiniti. Blaze je ugasio radio i otišao u spavaću sobu smišljati planove, ali je i on također zaspao.

Prije no što je usnuo sinulo mu je kako se na neki način osjećao dobro. Po prvi puta otkad je George umro, osjećao se nekako dobro.  

Poglavlje XIV

Bio je na karnevalu – možda na sajmu u Topshamumu kamo su dječacima iz Hetton Housea dopuštali ići jednom godišnje u trošnom starom plavom autobusu – i Joe mu je bio na ramenima. Osjetio je maglovitu stravu dok je hodao prolazom, jer jako skoro oni će ga primijetiti i sve će biti gotovo. Joe se probudio. Kad su prošli pored jednog smiješnog ogledala koje vas je činilo mršavim Blaze je vidio kako se klinac smije na sve. Blaze je nastavio hodati, premještao je Joea s ramena na rame kad bi mu postao pretežak i istovremeno pogledom tražio murjake.

Posvuda oko njega, karneval se kupao u nezdravoj neonskoj veličanstvenosti. S desne je strane došao pojačani glas najavljivača: Dođite ‘vamo, svi dođite ovamo, šest prekrasnih djevojaka, šest ljepotica, sve dolaze iz kluba Diablo u Bostonu, ove će vas djevojke dražiti, zadovoljiti vas, mislit ćete da ste u veselom Parizu!”

Ovo nije mjesto za dijete, pomislio je Blaze. Ovo je posljednje mjesto na svijetu za malo dijete.

S lijeve je strane bila Kuća smijeha s mehaničkim klaunom ispred ulaza, koji se veselo na opruzi ljuljao lijevo-desno. Usta su mu bila okrenuta prema gore u izrazu humora toliko velikog da je bio nalik na grimasu boli. Njegov luđački smijeh neprekidno se ponavljao s trake postavljene u njegovom trbuhu. Ogromni čovjek s plavim sidrom tetoviranim na jednom bicepsu bacao je gumene lopte na drvene boce od mlijeka složene u piramidu; njegova unatrag zalizana kosa blistala je pod šarenom svjetlošću poput krzna vidre. Divlji miš se popeo, a onda munjevito strmoglavio praćen vriskom djevojaka u uskim majicama i kratkim suknjama. Mjesečeva raketa se kotrljala gore, dolje, uokolo, lica onih u raketi od brzine su se izdužila u goblinske maske. Gomila mirisa bila je nazočna: pomfrit, ocat, kečap, kokice, čokolada, prženi račići, pizza, kobasice, pivo. Srednji prolaz bio je ravni smeđi jezik posut tisućama izgužvanih papira i milijunom zgaženih čikova. Pod svjetlošću, sva su lica bila plosnata i groteskna. Starac sa zelenim šmrkljem koji mu je visio iz nosa prošao je pored njih, jedući kandiranu jabuku. Onda dječak s madežom boje šljive na jednom obrazu. Stara crnkinja s plavom saćastom perikom. Debeli čovjek proširenih vena u bermudama i majici na kojoj je pisalo VLASNIŠTVO ZMAJEVA IZ BRUNSWICKA.

“Joe”, netko je zazivao. “Joe... Joe!”

Blaze se okrenuo kako bi u gomili pronašao glas. A onda ju je ugledao, nosila je istu spavaćicu sa sisama koje su praktički ispadale iz čipkastog poprsja. Joeova lijepa mlada majka.

Prestravio se. Vidjet će ga. Ne može ga ne vidjeti. A kad ga ugleda, uzet će njegovo dijete. Čvršće je uhvatio Joea, kao da je zagrljaj mogao osigurati posjed. Malo tijelo bilo je toplo i umirujuće. Mogao je osjetiti treperenje dječjeg života na svojim prsima.

“Tamo!” vrisnula je gospođa Gerard. “Tamo je, čovjek koji mi je ukrao dijete! Držite ga! Uhvatite ga! Vratite mi moje dijete!”

Ljudi su se okrenuli. Blaze je sada bio u blizini vrtuljka i parne orgulje su grmjele. Glazba se odbijala i odjekivala.

“Zaustavite ga! Zaustavite onog čovjeka! Spriječite otmičara djeteta!”

Čovjek s tetovažom i kosom zalizanom unatrag počeo je hodati prema njemu i sada je, napokon, Blaze mogao bježati. Ali put se produžio. Pružao se kilometrima, beskrajni autoput zabave. I svi su mu bili za petama: dječak s velikim madežom, crnkinja sa svojom plavom perikom, debeli čovjek u bermudama. Mehanički klaun se smijao i cerekao.

Blaze je projurio pored još jednog prodavača koji je stajao pored ogromnog tipa koji je nosio nešto nalik životinjskoj koži. Natpis iznad njegove glave nazivao ga je Čovjekom leopardom. Prodavač je podigao mikrofon i počeo govoriti. Njegov pojačani glas odjekivao je putom poput grmljavine.

“Požurite, požurite, požurite! Stigli ste na vrijeme kako biste mogli vidjeti Claytona Blaisdella ml., čuvenog otmičara djece! Pusti to dijete, kompa! Ovdje je, narode, stigao s Apexa gdje živi na Parker Roadu, a popaljeni auto spremljen je u šupi iza kolibe! Brzo, brzo, brzo, ovdje možete vidjeti živog otmičara djece–”

Trčao je brže, s mukom je udisao i izdisao, ali sustizali su ga. Pogledao je iza i vidio kako Joeova majka predvodi potjeru. Lice joj se mijenjalo. Postalo je bljeđe, osim usana. One su postajale crvenije. Zubi su joj rasli dolje, preko njih. Prsti su joj se savijali u pandže crvenih vrhova. Pretvarala se u Yorginu mladenku.

“Držite ga! Uhvatite ga! Ubijte ga! Otmičar djece!”

Onda je George iz sjena siktao na njega. “Ovamo, Blaze! Brzo! Mrdaj se, do vraga!”

Skrenuo je u smjeru glasa i pronašao se u Labirintu ogledala. Prolaz se iznenada razbio na tisuće izobličenih djelića. Zabijao se i bauljao niz uski hodnik, dašćući poput psa. Onda je George bio ispred njega (i iza njega, i s obje strane) i George je govorio: “Trebaš im reći neka ga bace iz aviona, Blaze. Iz aviona. Neka ga bace iz aviona.”

“Ne mogu izaći”, jecao je Blaze. “George, pomogni mi da izađem.”

“To i pokušavam, govnaru! Neka ga bace iz aviona!”

Sada su svi bili vani, zagledali su unutra, ali zbog ogledala se činilo kako su posvuda oko njega. “Drž’te otmičara djece!” vrištala je Gerardova supruga. Zubi su joj sada bili ogromni.

“Pomogni mi, George.”

Onda se George nasmiješio i Blaze je vidio kako su i njegovi zubi također dugi. Predugi. “Pomoći ću ti”, rekao je. “Daj mi dijete.”

Ali Blaze nije dao dijete. Blaze je ustuknuo. Milijun Georgeva krenulo je prema njemu, pružajući ruke kako bi uzeli dijete. Blaze se okrenuo i jurnuo niz drugi blistavi prolaz, odbijajući se od zidova poput loptice u fliperu, pokušavajući u naručju zaštititi Joea. Ovo nije bilo mjesto za dijete.  

Poglavlje XV

Blaze se probudio u cik zore, isprve nije bio siguran gdje je. Onda se sve vratilo i srušio se na bok, teško dišući. Krevet mu je bio natopljen znojem. Isuse, kakav užasan san.

Ustao je i otišao u kuhinju kako bi provjerio dijete. Joe je mirno spavao, usana napućenih kao da o nečemu ozbiljno razmišlja. Blaze ga je gledao sve dok njegove oči nisu registrirale polagano, postojano podizanje djetetovih prsa. Usne su mu se pomicale, i Blaze se zapitao je li Joe sanjao o bočici ili majčinoj sisi.

Onda je pristavio kavu i sjeo za stol u svom zimskom donjem rublju. Novine koje je jučer kupio još su uvijek bile tamo, među odrescima njegove poruke za otkupninu. Opet je počeo čitati priču o otmici i pogled mu je ponovno pao na kvadrat u podnožju stranice 2: Molba oca otmičarima, stranica 6. Blaze je okrenuo stranicu šest gdje je pronašao članak na pola stranice, uokviren crnom bojom. Pročitao je:

LJUDIMA KOJI IMAJU NAŠE DIJETE!

ISPUNIT ĆEMO SVE ZAHTJEVE, UZ UVJET DA NAM DOKAŽETE DA JE JOE JOŠ UVIJEK ŽIV IMAMO JAMSTVO FBI-ja DA NEĆE BITI MIJEŠANJA PRILIKOM VAŠEG PREUZIMANJA OTKUPNINE. ALI MORAMO DOBITI DOKAZ DA JE JOE ŽIV!

JEDE TRI PUTA DNEVNO, GOTOVU DJEČJU HRANU I POVRTNE KAŠICE I POLA BOČICE MLIJEKA NAKON OBROKA. FORMULA KOJU KORISTI JE MLIJEKO I PROKUHANA, STERILIZIRANA VODA U OMJERU 1:1.

MOLIM VAS, NEMOJTE GA POVRIJEDITI, JER MI GA JAKO VOLIMO.

JOSEPH GERARD III.

Blaze je zatvorio novine. Čitanje članka učinilo ga je nesretnim, kao kad sluša Lorettu Lynn kad pjeva “Your Good Girl’s Gonna Go Bad”.

“Oh, ideš, jao-jao”, rekao je George iz spavaće sobe toliko iznenadno da je Blaze poskočio.

“Psst, probudit ćeš ga.”

“Zajebi to”, rekao je George. “Ne može me čuti.”

“Oh”, rekao je Blaze. Pretpostavio je kako je to istina. “Što je to om-jer, George? Piše da mu se bočice rade u om-jeru jedan-nešto-jedan.”

“Zaboravi”, rekao je George. “Uistinu su zabrinuti za njega, zar ne? ‘Jede tri puta dnevno, pola bočice mlijeka nakon obroka... nemojte ga povrijediti jer ga volimo, joj kako je to slatko.’ Čovječe, ovo su nove visine za otmjene seronje.”

“Slušaj–” počeo je Blaze.

“Ne, neću slušati! Nemoj mi govoriti da slušam! On je sve što imaju, točno? To i oko četrdeset milijuna zelembaća! Trebao bi uzeti lovu i onda klinca natrag poslati u dijelovima. Najprije prst ruke, pa nožni prst, onda njegov mali–”

“George, daj začepi!”

Stavio je ruku preko usta, šokiran. Upravo je Georgeu rekao da začepi. Na što je mislio? Što s njime nije u redu?

“George?”

Bez odgovora.

“George, žao mi je. Jednostavno ne bi trebao govoriti stvari, znaš, poput tih.” Pokušao se nasmiješiti. “Moramo klinca vratiti živog, zar ne? To je plan. Zar ne?”

Bez odgovora, i Blaze se sada uistinu počeo osjećati potišteno.

“George? George, što nije u redu?”

Bez odgovora dugo vremena. Onda, toliko tiho da ga je jedva čuo, toliko tiho da je mogao pomisliti kako se nalazi samo u njegovoj glavi:

“Morat ćeš ga ostaviti sa mnom, Blaze. Prije ili kasnije.”

Blaze je dlanom ruke obrisao usta. “Bolje ti je da mu ništa ne učiniš, George. Bolje ti je. Upozoravam te.”

Bez odgovora.

Do devet sati Joe se probudio, bio je premotan, nahranjen i igrao se na kuhinjskom podu. Blaze je sjedio za stolom i slušao radio. Očistio je komadiće papira i bacio otvrdnulu masu brašna i vode, i jedina stvar koja je bila na stolu bilo je njegovo pismo Gerardovima. Pokušavao je smisliti kako ga poslati.

Tri je puta čuo vijesti. Policija je uhitila čovjeka po imenu Charles Victor Pritchett, krupnog lutalicu iz okruga Aroostook koji je mjesec dana prije dobio otkaz u pilani. Onda su ga pustili. Najvjerojatnije ga onaj šugavi otvarač vrata Walsh nije mogao identificirati, zaključio je Blaze. Šteta. Dobar sumnjivac na neko bi vrijeme smirio stvari.

Nervozno se meškoljio u stolici. Morao je nešto pokrenuti oko te otmice. Morao je smisliti plan za slanje pisma. Imali su njegovu skicu, i znali su za auto. Znali su čak i boju – opet onaj kučkin sin Walsh.

Um mu se pokretao polagano i s naporom. Ustao je, pristavio još kave i onda ponovno uzeo novine. Namrštio se na svoju policijsku skicu. Veliko lice s četvrtastom bradom. Širok, plosnat nos. Gusta kosa, nije ju prilično dugo šišao (George je to učinio posljednji put, nezainteresirano je reckao krojačkim škarama). Duboko usađene oči. Samo nagovještaj njegovog velikog vrata, a najvjerojatnije nisu imali pojma koliko je uistinu bio krupan. Ljudi nikad nisu imali pojma kad je sjedio, jer su mu noge bile najduži dio tijela.

Joe je počeo plakati i Blaze je zagrijao bočicu. Dijete ju je odgurnulo, pa ga je Blaze odsutno stavio u krilo i cupkao. Joe se smjesta utišao i počeo razgledavati stvari sa svoje nove visine: tri duplerice na suprotnom kraju sobe, masni azbestni pokrov pričvršćen na zid iza peći, prozore, prljave iznutra i smrznute izvana.

“Nije baš nalik na ono otkud si došao, ha?” pitao je Blaze.

Joe se nacerio, a onda je pokušao onaj svoj neobični, neuvježbani smijeh od kojeg se Blaze cerio. Malac je imao dva zuba, njihovi su vrhovi tek izvirili iz desni. Blaze se zapitao muče li ga neki ostali koji se pokušavaju probiti; Joe je dosta žvakao ruke, a ponekad je jecao u snu. Sada je počeo sliniti, i Blaze mu je obrisao usta starim rupčićem koji mu je bio izgužvan u džepu.

Nije mogao ponovno ostaviti dijete s Georgeom. Kao da je George bio ljubomoran ili nešto. Gotovo kao da je George želio–

Možda se ukočio, jer Joe ga je pogledao sa smiješnim upitnim izrazom lica, kao Što je s tobom, kompa? Blaze je jedva primijetio. Jer stvar je bila u tome... sada je on bio George. A to je značilo da je dio njega želio–

Opet se udaljio od njega, i kad je to učinio, njegov izmučeni um našao je nešto novo za razmišljanje.

Ako on ode nekamo, George je također išao nekamo. Ako je on sada George, to je jedino imalo smisla. A vodi do B, jednostavno da jednostavnije ne može biti, rekao bi Johnny Cheltzman.

Ako je on išao, George je išao.

Što je značilo da George ne može povrijediti Joea bez obzira koliko to želio.

Nešto se u njemu opustilo. Još mu se uvijek nije sviđala pomisao o ostavljanju djeteta, ali bolje ga je ostaviti samog, nego ga ostaviti s nekim tko bi ga mogao povrijediti... uostalom, morao je to učiniti. Nije bilo nikoga drugoga.

Ali definitivno bi se mogao prerušiti, jer imaju onu njegovu skicu i sve. Nešto poput najlonske čarape, samo prirodno. Što?

Sinula mu je ideja. Nije došla odjednom, nego postupno. Uzdizala se u njegovom umu kao što se mjehur uzdiže na površinu vode toliko guste da je zamalo blato.

Vratio je Joea natrag na pod, a onda otišao u kupaonicu. Izvadio je škare i ručnik. Onda je iz ormarića, u kojem je sve ove mjesece spavao s kabelom omotanim oko njega, uzeo električni brijač.

Odrezao si je kosu u velikim ružnim busenovima, rezao je sve dok ono što je ostalo nije stršilo u neravnim čupercima. Onda je uključio električni brijač i također obrijao i njih. Išao je naprijed-natrag sve dok se električni brijač nije zagrijao u njegovim rukama i sve dok njegova svježe ćelava glava nije pocrvenila od nadraženosti.

Znatiželjno se pogledao u ogledalu. Ožiljak na čelu vidio se jasnije nego ikada, sve je bilo otkriveno prvi puta nakon brojnih godina, i bio je nekako stravičan za pogledati – izgledao je dovoljno dubok da u njega stane šalica kave, ako je ležao na leđima – ali Blaze inače nije mislio da je puno sličio ludom otmičaru djece s policijske skice. Izgledao je poput nekog stranog tipa iz Njemačke ili Berlina ili negdje. Ali njegove oči, još su uvijek bile iste. Što ako ga njegove oči odaju?

“George ima cvikse”, rekao je. “To je to... zar ne?”

Jedva je shvatio kako se čini više uočljivijim nego manje, ali možda je to bilo u redu. Uostalom, što je još mogao učiniti? Nije si mogao pomoći što je visok dvjesto i još nešto. Sve što je mogao učiniti bilo je pokušati učiniti da njegov izgled radi za njega, a ne protiv njega.

Sigurno nije shvatio kako se bolje prerušio nego što bi George ikada mogao, a također nije shvatio kako je George sada kreacija uma koji je radio grozničavim, poluludim ritmom ispod spaljene površine gluposti. Godinama se smatrao glupsonom, prihvaćao je to kao samo još jedan dio njegovog života, poput ožiljka na čelu. Ipak, nešto je nastavilo raditi ispod spaljene površine. Radilo je smrtonosnim instinktom živih stvorenja – krtica, crva, mikroba – ispod površine spaljenog travnjaka. To je bio dio koji se svega sjećao. Svake boli, svake okrutnosti, svake loše stvari koju mu je svijet učinio.

Pješačio je dobrim tempom duž sporedne ceste na Apexu kad se stari pretovareni kamion zaustavio pored njega. Čovjek u njemu bio je neobrijan i nosio je termalnu košulju ispod kariranog vunenog kaputa.

“Penji!” procijedio je.

Blaze je stao na prag i onda se popeo u kabinu. Rekao je hvala. Vozač je kimnuo i rekao: “Idem u Westbrook.” Blaze je kimnuo i podigao palac. Vozač je ubacio u brzinu i kamion je ponovno krenuo. Ali nije baš kao da je želio.

“Već sam te negdje vidio, ha?” viknuo je kamiondžija iznad grmljavine motora. Njegov je prozor bio razbijen i naleti hladnog siječanjskog vjetra ulazili su u kabinu i borili se s toplim zrakom iz grijača. “Živiš na Palmer Roadu?”

“Aha!” viknuo je Blaze.

“Jimmy Cullum živio je tamo”, rekao je kamiondžija i ponudio Blazeu nevjerojatno izgužvanu kutiju Luckiesa. Blaze je uzeo jednu.

“Neki tip”, rekao je Blaze. Njegova nova ćela nije se vidjela; nosio je crvenu vunenu kapu.

“Otišao je na sjever, Jimmy. Reci, tvoj kompa je još uvijek tu?”

Blaze je shvatio kako sigurno misli na Georgea. “Nee”, rekao je. “Našao je posao u New Hampshireu.”

“Aha?” rekao je kamiondžija. “Da barem može pronaći i meni.”

Stigli su na vrh brda i sada se kamion počeo spuštati, dobivao je na brzini niz grbavu cestu, zveckao i poskakivao. Blaze je gotovo mogao osjetiti kako ih švercana roba gura. I sam je vozio pretovarene kamione sa švercanom robom; jednom je do Massachusettsa prevozio tovar božićnih drvaca koji je bio pola tone preko maksimuma. To ga nikad prije nije brinulo, ali sada jest. Sinulo mu je kako samo on stoji između Joea i smrti.

Nakon što su skrenuli na glavnu cestu vozač je spomenuo otmicu. Blaze se malo napeo, ali nije bio osobito iznenađen.

“Kad pronađu tipa koji je oteo to dijete, trebaju ga objesiti za jaja”, ponudio je švercer. Prebacio je u treću uz paklensku zvonjavu mjenjača.

“Pretpostavljam”, rekao je Blaze.

“To je gadno kao one otmice aviona. Sjećaš se tih?”

“Aha.” Nije se sjećao.

Vozač je bacio opušak kroz prozor i smjesta zapalio drugu. “To mora prestati. Za takve bi tipove trebali imati obvezne smrtne kazne. Strijeljanje, možda.”

“Mislite da će uloviti tog tipa?” pitao je Blaze. Počeo se osjećati poput špijuna u filmu.

“Ima li papa dugačku kapu?” pitao je vozač i skrenuo na autocestu broj 1.

“Pretpostavljam.”

“Hoću reći, o tome definitivno ne treba diskutirati. Naravno da će ga uhvatiti. Uvijek ih uhvate. Ali mali će biti mrtav, možeš me citirati.”

“Oh, ne znam”, rekao je Blaze.

“Aha? Pa, ja znam. Cijela ideja je luđačka. Otmica u ovo vrijeme? FBI će označiti novčanice ili kopirati serijske brojeve ili na njih staviti nevidljive oznake, onakve kakve možete vidjeti samo pod ultraljubičastom svjetlošću.”

“Pretpostavljam”, rekao je Blaze osjećajući se sumorno. Nije razmišljao o takvim stvarima. Ipak, ako će novac prodati u Bostonu, onom tipu kojeg je George znao, to nije bilo bitno? Ponovno se počeo osjećati bolje. “Misliš kako će oni Gerardovi stvarno iskeširati preko milijun dolara?”

Vozač je zazviždao. “A toliko traže?”

Blaze je u tom trenutku imao osjećaj kako bi drage volje odgrizao vlastiti jezik i progutao ga. “Aha”, rekao je. I pomislio Oh, George.

“To je nešto novo”, rekao je vozač. “Nije bilo u jutarnjim novinama. Jesi li to čuo na radiju?”

George je, prilično jasno, rekao: “Ubij ga, Blaze.”

Vozač je stavio ruku na uho. “Molim? Nisam te dobro čuo.”

“Rekao sam aha, na radiju.” Spustio je pogled na svoje ruke, prekrižene u krilu. Bile su to velike ruke, moćne. Jedna od njih jednim je udarcem polomila vrat škotskom ovčaru, a onda čak nije ni narastao do kraja.

“Možda dobiju tu otkupninu”, rekao je vozač i bacio drugi opušak i zapalio treću cigaretu, “ali nikad ga neće potrošiti. Ne, gospodine. Nikad.”

Sada su se vozili autocestom broj 1, pored smrznutih vriština i ribarskih koliba zatvorenih preko zime. Kamiondžija je izbjegavao obilaznicu i tamošnje vage. Blaze mu nije zamjerao.

Ako ga pogodim posred grla, gdje se nalazi njegova Adamova jabučica, probudit će se na nebesima prije no što i shvati da je mrtav, pomislio je Blaze. Onda bih mogao zgrabiti volan i prebaciti ga ovamo. Nasloniti ga na suvozačka vrata. Ako ga bilo tko vidi mislit će kako je samo malo zadrijemao. Siroti tip, pomislit će, najvjerojatnije vozi cijelu n–

“... ideš?”

“Ha?” pitao je Blaze.

“Rekoh, kamo ideš? Zaboravio sam.”

“Oh. Westbrook.”

“Pa, moram za kilometar i pol skrenuti na Marah Road. Nalazim se s tipom, znaš.”

“Oh”, rekao je Blaze. “Aha.”

A George je rekao: “Moraš to učiniti sada, Blazeru. Pravo mjesto, pravo vrijeme. Tako mi radimo.”

I Blaze se okrenuo prema vozaču.

“Može još jedna pljuga?” pitao je vozač. “Hoćeš?” Malo je nagnuo glavu dok je govorio. Savršena meta.

Blaze se malo ukočio. Ruka mu se stegnula u krilu. Onda je rekao: “Ne, pokušavam prestati.”

“Aha? To ti je dobro. Ovdje je jebeno hladno, zar ne?” Vozač je prebacio u manju brzinu u očekivanju svog skretanja i ispod njih se začuo niz gromovitih eksplozija dok je motor pucao kroz svoju hrđavu ispušnu cijev. “Grijač je crkao. Radio također.”

“Šteta”, rekao je Blaze. U grlu je imao osjećaj kao da mu je netko u usta ubacio žlicu prašine.

“Aha, aha, život je sranje i onda rikneš.” Pritisnuo je kočnice. Vrištale su poput duša u patnji. “Morat ćeš iskočiti; oprosti, ali ugasi se u prvoj.”

“Nema frke”, rekao je Blaze. Sada kada je trenutak došao i prošao, osjećao je dizanje želuca. I strah. Poželio je da nikad nije susreo vozača.

“Pozdravi kompića kad ga budeš vidio”, rekao je vozač i prebacio još jednu brzinu niže dok je pretovareni kamion skretao na Marah Road, pretpostavio je Blaze.

Blaze je otvorio vrata, stao na smrznutu stubu i za sobom zalupio vrata. Vozač je jednom zatrubio i onda je kamion zabrujao uzbrdo u oblaku smrdljivih ispušnih plinova. Uskoro je ostao samo zvuk, koji je polagano blijedio.

Blaze je krenuo autocestom broj 1 ruku naguranih u džepove. Bio je u imućnijem naselju južno od Portlanda, i za dva, tri kilometra došao je do velikog trgovačkog centra s multipleksom. Tu je bio i uređaj za pranje rublja po imenu Divovski perač obleke za vas. Ispred perača se nalazio poštanski sandučić i u njega je ubacio svoj zahtjev za otkupninom.

Unutra se nalazio novinski kiosk. Ušao je po novine.

“Vidi, mama”, rekao je klinac majci koja je praznila čistu obleku iz sušilice na kovanice. “Onaj tip ima rupu na glavi.”

“Tiho”, rekla je majka dječaka.

Blaze se nasmiješio dječaku koji se smjesta sakrio iza majčine noge. Sa svog je sigurnog mjesta pogledao van i gore.

Blaze je uzeo svoje novine i izašao van. Hotelski požar gurnuo je priču o otmici na dno prve stranice, ali njegova skica još je uvijek bila tamo. POTRAGA ZA OTMIČARIMA SE NASTAVLJA, glasio je naslov. Ugurao je novine u stražnji džep. Sranje. Dok je preko parkirališta presjekao prema cesti primijetio je starog Mustanga s ključevima u bravi. Bez previše razmišljanja, Blaze je ušao unutra i odvezao se.  

Poglavlje XVI

Clayton Blaisdell ml. postao je glavni osumnjičenik za otmicu u 16:30 tog istog sivog siječanjskog poslijepodneva, oko sat i pol nakon što je ubacio svoje pismo u poštanski sandučić ispred Divovskog perača obleke za vas. Došlo je do “napretka u slučaju”, kako su policajci voljeli govoriti. Ali čak i prije telefonskog poziva koji je došao na FBI-jev broj objavljen u današnjem članku o otmici, identifikacija je postala samo stvar vremena.

Policija je imala obilje informacija. Imali su opis Mortona Walsha (čiju će guzicu njegovi bostonski poslodavci likvidirati čim se prašina slegne). Na vrhu žičane ograde na Oakwoodovom parkiralištu za posjetitelje pronađena su brojna plava vlakna, identificirana kao D-Boy traper, diskontna marka. Imali su fotografije tragova čizama s karakterističnim tragovima iznošenosti. Imali su uzorak krvi, tip AB, RH negativan. Imali su fotografije i odljeve nogu sklopivih ljestava, sada identificiranih kao Craftwork ultra lagane. Imali su fotografije tragova čizama unutar kuće, s onim istim karakterističnim tragovima iznošenosti. A imali su i izjavu na samrti Norme Gerard koja je identificirala skicu policijskog crtača kao poprilično sličnu čovjeku koji ju je napao.

Prije no što je pala u komu, dodala je jedan detalj kojeg je Walsh ispustio: čovjek je na glavi imao veliki ožiljak, kao da je jednom bio udaren ciglom ili cijevi.

Jako je malo ovih informacija dano u tisak.

Osim ožiljka na čelu, istražitelje su osobito zanimale dvije činjenice. Prva, D-Boy traperice prodavane su u nekoliko desetaka trgovina u sjevernom New Englandu. Druga, i to još bolja, Craftwork ljestve bila je mala tvrtka iz Vermonta koja je vršila veleprodaju samo malim neovisnim željezarijama. Ne Amesu, ne Mamoth Martu, ne Kmartu. Mala vojska policajaca počela je posjećivati te male željezarije. Nisu stigli do Apex željezarije (“Korisnog mjesta!”) na dan kad je Blaze poslao svoje pismo, ali bilo je samo pitanje sata kada će se to dogoditi.

U domu Gerardovih, instalirana je oprema za praćenje telefonskih poziva. Otac Josepha Gerarda IV. dobio je precizne upute kako da se nosi s neizbježnim pozivom kad on stigne. Joeova majka je bila gore, našopana sredstvima za smirenje.

Nitko od policajaca nije imao zapovijed uhvatiti otmičara ili otmičare žive. Forenzički stručnjaci smatrali su kako je jedan od ljudi za kojima su tragali (možda samo za jednim čovjekom) visok najmanje sto devedeset centimetara i težak oko sto trideset kilograma. Razbijena glava Norme Gerard bila je svjedočanstvo, ako su ga uopće trebali, njegove snage i okrutnosti.

Onda je, u 16:30 tog tmurnog dana, specijalni agent Albert Sterling dobio poziv Nancy Moldow.

* * *

Čim su Sterling i njegov partner, Bruce Granger, ušli u Planet beba Nancy Moldow je rekla: “Nešto nije u redu s vašom fotografijom. Čovjek kojeg tražite posred čela ima veliki ožiljak.”

“Da, gospođo”, rekao je Sterling. “To nismo objavili.”

Razrogačila je oči. “Kako on ne bi znao da vi znate.”

“Tako je.”

Pokazala je mladića koji je stajao pored nje. Nosio je plavu najlonsku vjetrovku, crvenu kravatu i imao uzbuđeni pogled. “Ovo je Brant. Pomogao je tom... tom... njemu iznijeti stvari koje je kupio.”

“Puno ime?” pitao je agent Granger mladića u plavoj vjetrovci. Otvorio je notes.

Adamova jabučica skladištara poskočila je gore-dolje poput majmuna na stupu. “Brant Romano. Gospodine. Taj tip je vozio Forda.” Naveo je godinu s priličnom dozom sigurnosti, zaključio je Sterling. “Samo nije bio plavi, kako piše u novinama. Bio je zelen.”

Sterling je pogledao Moldowicu. “Što je taj čovjek kupio, gospođo?”

Lagano se od srca nasmijala. “Jao, čovječe, a što nije. Sve dječje stvari, naravno, to je ono što ovdje prodajemo. Zipku, nosiljku, ormarić za premotavanje, odjeću... sve potrepštine. Čak je kupio i pribor za jelo.”

“Imate li cjelokupni spisak?” pitao je Granger.

“Naravno. Nikad nisam posumnjala da planira nešto ružno. U stvari, izgledao je kao dobar čovjek, iako onaj ožiljak na njegovom čelu, ona rupa...”

Granger je s razumijevanjem kimnuo.

“I nije mi se činio jako pametnim. Ali bio je dovoljno pametan da me zavara, pretpostavljam. Rekao je kako stvari kupuje za malog nećaka, i tupava Nan mu je povjerovala.”

“I bio je krupan.”

“Joj, čovječe, div! Kao da sam stajala pored... pored...” Ispustila je nervozni osmijeh. “Bik u dječjoj trgovini!”

“Koliko je bio velik?”

Slegnula je ramenima. “Ja imam sto šezdeset centimetara i bila sam mu visoka samo do rebara. To bi značilo da je on visok–”

“U ovo najvjerojatnije nećete povjerovati”, rekao je skladištar Brant, “ali ja sam mislio kako je sigurno visok, ono, dvjesto sedam centimetara. Možda čak i dvjesto deset.”

Sterling se pripremio za postavljanje završnog pitanja. Sačuvao ga je za kraj jer je bio gotovo siguran kako ga neće nikamo odvesti.

“Gospođo Moldow, kako je ovaj čovjek sve to platio?”

“Gotovinom”, rekla je smjesta.

“Shvaćam.” Pogledao je Grangera. Bio je to odgovor kojeg su očekivali.

“Vidjeli ste svu gotovinu koju je imao u svom novčaniku!”

“Potrošio je većinu”, rekao je Brant. “Meni je dao petaka za napojnicu, ali novčanik je onda uglavnom bio, ono, prazan.”

Sterling je to zanemario. “A pošto je plaćeno gotovinom, nemate zapisano čovjekovo ime.”

“Ne, nemam ga zapisanog. Hager’s će za nekoliko godina postaviti nadzorne kamere, pretpostavljam–”

“Stoljeća”, rekao je Brant. “Ovo mjesto je, ono, jeftino do boli.”

“Pa, onda”, rekao je Sterling i zatvorio notes, “odlazimo. Ali želim vam dati svoju posjetnicu ako se sjetite bilo če–”

“Ja znam njegovo ime”, rekla je Nancy Moldow.

Obojica su se okrenula prema njoj.

“Kad je otvorio novčanik kako bi izvadio onaj veliki svežanj novca ugledala sam njegovu vozačku dozvolu. Sjećam se imena djelomično zato što je to bila ‘jednom u životu’ kupovina, ali uglavnom zato što je to bilo toliko... toliko uzvišeno ime. Mislim kako mu nije odgovaralo. Sjećam se kako sam pomislila da bi se takav čovjek trebao zvati Barney ili Fred. Znate, kao u Obitelji Kremenko.”

“Kako se zvao?” pitao je Sterling.

“Clayton Blaisdell. U stvari, mislim da je bio Clayton Blaisdell mlađi.”

Tog poslijepodneva do sedamnaest i trideset saznali su ime svog čovjeka. Clayton Blaisdell ml., zvani Blaze dva je puta uhićen, jednom za napad i nanošenje tjelesnih ozljeda ravnatelju državnog doma gdje je klinac živio – mjesta zvanog Hetton House – i još jednom, godinama kasnije, zbog prijevare i podvale. Osumnjičeni suradnik, George Thomas Rackley, zvani Rasp, je pušten jer Blaze nije želio svjedočiti protiv njega.

Prema policijskom dosjeu Blaisdell i Rackley bili su ekipa najmanje osam godina prije Blaisdellovog uhićenja radi prijevare, što je bila religijska muljaža samo malo prekomplicirana za ograničene mentalne sposobnosti krupnog tipa. U zatvoru South Portlanda ispunio je test inteligencije i imao dovoljno nizak rezultat da ga smjeste u kategoriju nazvanu “granično ograničen”. Na rubu, netko je velikim crvenim slovima napisao: RETARDIRAN.

Sterling je detalje muljaže smatrao prilično smiješnima. U muljaži, bio je čovjek u invalidskim kolicima (Blaisdell) i mali tip koji ga je gurao i metama se predstavljao kao velečasni Gary Crowll (gotovo sigurno Rackley). Velečasni Gary (kako se nazivao) tvrdio je kako sakuplja novac za putovanje buđenja vjere po Japanu. Ako mete – uglavnom starice s malom ušteđevinom u banci – nije bilo lako uvjeriti, velečasni Gary bi izveo čudo. Krupni tip u invalidskim kolicima ponovno bi prohodao, zahvaljujući moći Isusa.

Okolnosti uhićenja bile su još smješnije. Osamdesetogodišnja Arlene Merrill je posumnjala i nazvala policiju dok su velečasni Gary i njegov “pomoćnik” bili u dnevnoj sobi. Onda se vratila u dnevnu sobi kako bi razgovarala s njima do dolaska policije.

Velečasni Gary je nanjušio stvar i ispario je. Blaisdell je ostao. U svom izvješću, policajac koji je obavio uhićenje, napisao je: “Osumnjičeni je rekao kako nije pobjegao jer još uvijek nije bio iscijeljen.”

Sterling se zamislio o tome i zaključio kako ipak postoje dva otmičara. Barem dva. Rackley je sigurno umiješan u cijelu stvar, tip glup poput Blaisdella sigurno ne bi sam mogao izvesti tu stvar.

Podigao je slušalicu i nazvao. Nekoliko minuta kasnije dobio je poziv koji ga je iznenadio. George Thomas “Rasp” Rackley je umro prošle godine. Bio je pronađen izboden na dijelu portlandskih dokova poznatom po kockanju.

Sranje. Znači, netko drugi?

Netko je upravljao velikom kladom kako je Rackley nesumnjivo nekoć radio?

Sigurno je tako, zar ne?

Do devetnaest sati te večeri, državna uzbuna – ono što će nekoliko godina kasnije postati poznato kao BOLO³ – bila je izdana za Claytonom Blaisdellom ml.

Do tog vremena Jerry Green iz Gorhama otkrio je krađu svog Mustanga. Auto je bio na potjernicama državne policije nekih četrdesetak minuta kasnije.

Negdje oko tog vremena policija Westbrooka Sterlingu je dala broj žene po imenu Georgia Kingsbury. Gospođa Kingsbury je čitala večernje novine kad je njezin sin bacio pogled preko ramena, pokazao policijsku skicu, i pitao: “Zašto je taj čovjek iz praonice u novinama? I kako to da ovdje nema rupu u glavi?”

Gospođa Kingsbury je Sterlingu rekla: “Bacila sam pogled i rekla, oh moj Bože.”

U 19:40 Sterling i Granger stigli su u dom Kingsburyjevih. Majci i sinu su pokazali kopiju fotografije Claytona Blaisdella ml. Kopija je bila mutna, ali identifikacija Kingsburyjevih ipak je bila brza i pozitivna. Sterling je pretpostavio kako Blaisdella ne zaboravljate kad ga jednom vidite. To što je ta gromada bila posljednja osoba koju je Norma Gerard vidjela u svom dugogodišnjem domu ispunjala je Sterlinga žestokim bijesom.

“Nasmiješio mi se”, rekao je mali Kingsbury.

“To je lijepo, sinko”, rekao je Sterling i pogladio ga po glavi.

Dječak je ustuknuo. “Ruka vam je hladna”, rekao je.

Granger je u autu rekao: “Misliš li da je čudno što bi veliki šef poslao takvog tipa u kupovinu za dijete? Tipa kojeg je toliko lako upamtiti?”

Kad je Sterling razmislio, smatrao je to pomalo čudnim, ali Blaisdellova kupovina također je sugerirala nešto drugo. To je bilo optimistično, pa se radije usredotočio na to. Sve te dječje stvari govorile su o tome kako su planirali dijete držati na životu, barem neko vrijeme.

Granger ga je još uvijek gledao i čekao na odgovor.

Pa je Sterling rekao: “Tko zna zašto ti kreteni nešto rade? Hajde, idemo.”

Pozitivna identifikacija Blaisdella kao jednog od otmičara otišla je državnim i lokalnim policijama u 20:05. U 20:20 Sterling je primio poziv državnog policajca Paula Hanscoma iz portlandske postaje. Hanscom je izvijestio o Mustangu iz 1970. ukradenom ispred istog tržnog centra u kojem je Georgia Kingsbury vidjela Blaisdella i otprilike u isto vrijeme. Htio je znati želi li to FBI dodati na potjernicu. Sterling je rekao kako bi FBI to uistinu jako želio.

Sterling je sada zaključio kako zna odgovor na pitanje agenta Grangera. Bio je uistinu jednostavan. Mozak operacije bio je pametniji od Blaisdella – dovoljno pametan da ostane u pozadini, osobito uz dodani izgovor brige za dijete – ali ne puno pametniji.

I sada je sve samo bila stvar čekanja da se mreža zatvori. I nadanja–

Ali Albert Sterling odlučio je kako može učiniti više od nadanja. Te noći u 22:15 hodnikom je krenuo prema muškom toaletu i pregledao kabine i pisoare. Mjesto je bilo prazno. To ga nije iznenadilo. To je bio samo mali ured, u stvari lokalni prišt na FBI-jevoj guzici. A također je bilo kasno.

Ušao je u jednu od kabina, kleknuo na koljena i sklopio ruke baš kako je radio u djetinjstvu. “Bože, ja sam Albert. Ako je ono dijete još uvijek živo, čuvaj ga, hoćeš li? A ako se približim čovjeku koji je ubio Normu Gerard, molim te dopusti da učini nešto što će mi dati izgovor da ubijem kurvinog sina. Hvala ti. Molim u ime tvog sina Isusa Krista.”

I zato što je muški toalet još uvijek bio prazan za svaki je slučaj ubacio i Zdravo Marijo.  

Poglavlje XVII

Dijete ga je probudilo u tri i četrdeset pet, i bočica ga nije smirila. Kad se plač nastavio Blaze se malo uplašio. Stavio je ruku na Joeovo čelo. Bilo je hladno, ali intenzitet vrištanja bio je zastrašujući. Blaze se bojao kako će mu puknuti žila ili nešto.

Stavio je Joea na ormarić za premotavanje. Skinuo mu je pelene i također mu nije bilo jasno kako one mogu biti problem. Bile su vlažne, ali ne i usrane. Blaze je napudrao djetetovu guzu i stavio novu pelenu. Vriska se nastavila. Blaze je počeo očajavati, i bojati se.

Stavio je uplakano dijete na jedno rame. Počeo ga je nositi u velikim krugovima po kuhinji. “Tiho beba”, rekao je. “Dobro si. Dobro si. Spavaj. Idi na spavanje. Tiho-tiho, spavaj-spavaj. Psst, beba, psst. Probudit ćeš medu koji spava u snijegu i on će nas htjeti pojesti. Pssssssst.”

Možda je to bilo šetanje. Možda je to bio zvuk Blazeovog glasa. U svakom slučaju Joeova se vriska skratila, a onda i prestala. Još nekoliko krugova po kuhinji i djetetova je glava pala na Blazeov vrat. Disanje mu se produžilo u duge polagane udisaje snova.

Blaze ga je oprezno spustio u zipku i počeo ju ljuljati. Joe se promeškoljio, ali se nije probudio. Jedna mala ruka pronašla je svoj put do njegovih usta i počeo je mahnito gristi. Blaze se počeo osjećati bolje. Možda je nakon svega sve u redu. U knjizi je pisalo kako su žvakali ruke kad su dobivali zube ili bili gladni, a bio je prilično siguran kako Joe nije gladan.

Pogledao je dijete i pomislio, ovoga puta puno svjesnije, kako je Joe nekako lijep. Također i sladak. Svatko je to mogao vidjeti. Bilo bi zanimljivo vidjeti ga kako odrasta kroz sve faze o kojima je liječnik govorio u Dijete i briga o djetetu. Joe je negdje sada bio spreman početi učiti puzati. Nekoliko puta otkad ga je Blaze donio u kolibu mali seronja je bio na rukama i koljenima. Onda će prohodati... i riječi će početi izlaziti iz sve te sline... a onda... onda...

Onda će imati nekoga.

Pomisao je stvarala nelagodu. Blaze više nije mogao spavati. Ustao je, upalio radio i smanjio glasnoću. Tražio je kroz noćno blebetanje tisuća konkurentskih postaja sve dok nije pronašao dobar signal WLOB-a.

Vijesti u četiri sata nisu javile ništa novo o otmici. To je zvučalo u redu; Gerardovi će tek kasnije danas dobiti pismo. Možda čak i sutra, ovisno je li pošta iz tržnog centra pokupljena. Pored toga, nije znao kako bi mogli imati nekakvih tragova. Bio je oprezan, i osim onog tipa u Oakwoodu (Blaze je već zaboravio kako se zvao), mislio je kako je ovo bilo nešto što bi George zvao “uistinu dobar posao”.

Ponekad, nakon obavljanja dobre muljaže, on i George bi kupili bocu Four Rosesa. Onda bi otišli u kino i miješali Roses s Colom koju su kupili u kinu. Ako je film bio dug, George bi nakon završetka odjavne ponekad bio prepijan da bi hodao. Bio je manji, i cuga je brže djelovala na njega. To su bila dobra vremena. Blaze je zbog njih pomislio na vremena kad su on i Johnny Cheltzman bili kompići i cerili se onim starim filmovima koje su prikazivali u Nordici.

Na radiju je počela glazba. Joe je lijepo spavao. Blaze je pomislio kako bi se i on mogao vratiti u krevet. Sutra je imao puno posla. Ili možda čak i danas. Želio je Gerardovima poslati još jedan zahtjev za otkupninom. Imao je dobru ideju za ubiranje plijena. Došla mu je u snu – luda ideja – prošle noći. Tada ju nikako nije uspio shvatiti, ali činilo se kako je slatki, teški san bez snova iz kojeg ga je nedavno probudio dječji plač razbistrio stvari. Reći će im neka otkupninu izbace iz aviona. Malog, koji nije mogao letjeti jako visoko. U poruci će napisati kako avion treba letjeti južno uz autocestu broj 1 iz Portlanda prema granici Massachusettsa i tražiti crvena signalna svjetla.

Blaze je znao kako to najbolje izvesti: crvene baklje. Kupit će pet, šest komada u željezariji u gradu i postaviti ih u malu gomilu na mjesto koje izabere. To će proizvesti dobru svjetlost. Također je i znao najbolje mjesto: šumski put južno od Ogunquita. Na tom je putu bila čistina gdje su se kamiondžije ponekad zaustavljale kako bi pojele ručak ili ubile oko u krevetima koje su imali iza kabina. Čistina je bila u blizini autoceste broj 1, i pilot koji će letjeti iznad ceste primijetit će baklje, nagomilane i nalik na veliki crveni svjetionik. Blaze je znao kako ipak neće imati previše vremena, ali mislio je kako će imati dovoljno. Jedan šumski put vodio je do mreže neoznačenih puteljaka s imenima poput Boggy Stream Road i Bumpnose Road. Blaze ih je sve znao. Jedan od njih vodio je do autoceste broj 41 i od tuda se mogao vratiti natrag na sjever. Pronaći skrovište dok se stvari ne smire. Razmišljao je čak i o Hetton Houseu. Sada je bio prazan i zatvoren, s natpisom PRODAJE SE na ulazu. Blaze je tijekom nekoliko posljednjih godina tamo bio nekoliko puta, privučen natrag poput klinca koji se prestrašio u navodno opsjednutoj kući u susjedstvu.

Samo što je HH za njega uistinu bio opsjednut. Znao je to; on je bio jedan od duhova.

U svakom slučaju, sve će biti u redu, to je bilo ključno. Neko je vrijeme bilo stravično, i bilo mu je žao starice (čije je ime već zaboravio), ali sada se pretvorilo u uistinu pravi za–

“Blaze.”

Bacio je pogled prema kupaonici. Bio je to George, naravno. Vrata kupaonice bila su odškrinuta, onako kako ih je George uvijek ostavljao kad je želio razgovarati dok kenja. “Sranje izlazi na oba kraja”, rekao je jednom za vrijeme kenjanja, i obojica su se nasmijala. Mogao je biti šaljiv kad je želio, ali ovog jutra nije zvučao šaljivo. I također, Blaze je mislio kako je zatvorio ta vrata kad je posljednji put izašao iz kupaonice. Pretpostavio je kako ih je propuh mogao ponovno otvoriti, ali nije osjetio nikakav pro“Zamalo su te uhvatili, Blaze”, rekao je George. A onda, nekom vrstom očajničkog režanja: “Glupi seronjo.”

“Tko me uhvatio?” pitao je Blaze.

“Murja. Što si mislio o kome pričam, republikanskom nacionalnom savjetu? FBI. Državna policija. Čak i lokalni papci u plavom.”

“Ne, nisu. Išlo mi je jako dobro, George. Stvarno. To je čist posao. Reći ću ti što sam učinio, koliko sam oprezan b–”

“Ako ne zapališ iz ove kolibe uhvatiti će te sutra do podneva.”

“Kako... to...”

“Toliko si glup da ti se ništa ne može objasniti. Ne znam zašto se uopće trudim. Napravio si desetak pogrešaka. Ako imaš sreće, murja je do sada pronašla samo šest ili osam.”

Blaze je pognuo glavu. Mogao je osjetiti kako mu lice počinje gorjeti. “Što da učinim?”

“Otiđi iz ove kolibe. Smjesta.”

“Kamo–”

“I riješi se klinca”, rekao je George. Onako usput.

“Molim?”

“Mucao sam? Riješi ga se. On je mrtvi teret. Možeš otkupninu pokupiti i bez njega.”

“Ali ako ga vratim, kako ću–”

“Ne govorim o njegovom vraćanju!” zagrmio je George. “Što misliš da je on, jebena povratna boca? Govorim o tome da ga ubiješ! Odmah!”

Blaze se promeškoljio. Srce mu je brzo udaralo i nadao se kako će George brzo izaći iz kupaonice jer je trebao na pišanje, a nije mogao pišati s jebenim duhom u blizini. “Čekaj... moram razmisliti. Možda, George, ako ti odeš na kratku šetnju... kad se vratiš, mogli bismo se dogovoriti oko toga.”

“Ti ne možeš razmišljati!” Georgeov je glas dobio na intenzitetu sve dok gotovo nije postao urlik. Kao da ga je nešto boljelo. “Murja treba doći i smjestiti metak u taj kamen koji nosiš na vratu prije no što to shvatiš? Ti ne možeš razmišljati, Blaze! Ali ja mogu!”

Glas mu se utišao. Postao razuman. Gotovo svilenkast.

“Sada spava, pa neće ništa osjetiti. Uzmi svoj jastuk – čak i zaudara na tebe, to će mu se svidjeti – i stavi mu ga na glavu. Drži ga jako čvrsto. Kladim se kako su roditelji sigurni da se to već dogodilo. Najvjerojatnije će se primiti posla na pravljenju male republikanske zamjene već iduće jebene noći. Onda možeš pokušati pokupiti plijen. I otići nekamo gdje je toplo. To smo oduvijek željeli. Zar ne? Točno?”

To je bilo točno. Neko mjesto poput Acapulca ili Bahama.

“Što kažeš, Blaze, faco? Jesam li u pravu ili sam potpuno u pravu?”

“U pravu si, George. Pretpostavljam.”

“Znaš da jesam. Tako mi radimo.”

Odjednom ništa više nije bilo jednostavno. Ako je George rekao da je policija sve bliže i bliže, u tome je najvjerojatnije u pravu. George je oduvijek imao dobar nos za plavce. I klinac će ga usporiti ako će u žurbi trebati napustiti kolibu – George je i u tome također bio u pravu. Njegov je posao sada bio pokupiti tu jebenu otkupninu i onda se negdje sakriti. Ali ubiti klinca? Ubiti Joea?

Blazeu je odjednom sinulo kako će, ako ga ubije – jako, jako nježno – Joe smjesta otići na nebo i tamo postati mali anđeo. Pa, možda je George također u pravu i u tome. Blaze je bio prilično siguran kako on ide u pakao, kao i većina ljudi. Bio je to prljav svijet, i što si duže živio, prljaviji si postajao.

Zgrabio je svoj jastuk i odnio ga do dnevne sobe gdje je Joe spavao pored peći. Ruka mu je ispala iz usta, ali prsti su i dalje imali tragove njegovog mahnitog grizenja. To je također bio bolan svijet. Ne samo prljav, nego i bolan. Nicanje zuba bila je samo prva i najmanja od boli.

Blaze je stajao iznad zipke, držao jastuk, jastučnica je još uvijek bila crna od tonika za kosu koji je stavljao na nju. Onda dok je još imao kosu.

George je uvijek bio u pravu... osim kad nije. Blazeu je ovo i dalje zvučalo pogrešno.

“Ideš”, rekao je, i riječ je imala vodeni prizvuk.

“Obavi to brzo”, rekao je George iz kupaonice. “Nemoj da pati.”

Blaze je kleknuo i stavio jastuk preko djetetova lica. Laktovi su mu bili u zipki, postavljeni s obje strane malog prsnog koša, i uspio je osjetiti Joeovo disanje kad je dva puta udahnuo... zastao... još jednom udahnuo... opet zastao. Joe se promeškoljio i izvio leđa. Istovremeno je okrenuo glavu i ponovno počeo disati. Blaze je snažnije pritisnuo jastuk.

Nije plakao. Blaze je pomislio kako bi možda bilo bolje da mali zaplače. Jer da dijete tiho umre, poput kukca, činilo se gore od umorstva. Bilo je to užasno. Blaze je maknuo jastuk.

Joe je okrenuo glavu, otvorio oči, zatvorio ih, nasmiješio se i stavio palac u usta. Onda je ponovno jednostavno zaspao.

Blaze je disao isprekidano. Znoj mu se slijevao niz čelo s ožiljkom. Pogledao je jastuk, još uvijek u njegovim zgrčenim rukama i ispustio ga kao da je usijan. Počeo je drhtati i uhvatio se za želudac kako bi se smirio. Ali nije mu uspjelo. Uskoro mu je cijelo tijelo drhtalo. Mišići su mu treperili poput telegrafskih žica.

“Dovrši to, Blaze.”

“Neću.”

“Ako nećeš, ja odlazim.”

“Onda odlazi.”

“Misliš da ćeš ga zadržati, zar ne?” U kupaonici, George se nasmijao. Zvučao je poput hrđavog odvoda. “Ti jadna budalo. Ostavi ga na životu i odrast će mrzeći te iz dna duše. Pobrinut će se za to. Ti dobri ljudi. Ti dobri bogati republikanski usrani milijunaši. Zar te nikad nisam ništa naučio, Blaze? Reći ću to riječima koje čak i glupan može shvatiti: da goriš, ne bi se popišali na tebe kako bi te ugasili.”

Blaze je pognuo glavu i pogledao pod gdje je ležao stravični jastuk. Još je uvijek drhtao, ali sada mu je i lice također gorjelo. Znao je da je George u pravu. Ipak je rekao: “Ne planiram se zapaliti, George.”

“Ti ništa ne planiraš! Blazeru, kad ta tvoja sretna mala živa igračka odraste i postane čovjek, skrenut će s puta samo kako bi pljunuo na tvoj jebeni grob. A sada, po posljednji put, ubij tog klinca!”

“Ne.”

Odjednom, George je nestao. I možda je uistinu cijelo vrijeme bio tamo jer je Blaze bio siguran kako je osjetio da je nešto – nekakva nazočnost – napustila kolibu. Ni jedan se prozor nije otvorio i ni jedna vrata nisu zalupljena, ali da: koliba je bila praznija nego prije.

Blaze je otišao do vrata kupaonice i otvorio ih nogom. Ništa osim umivaonika. Hrđavog tuša. I kenjare.

Pokušao se vratiti na spavanje, ali nije mogao. Ono što je zamalo učinio visjelo mu je u glavi poput zavjese. I ono što je George rekao. Zamalo su te uhvatili. Ako ne zapališ iz ove kolibe uhvatiti će te sutra do podneva.

I najgore od svega: Kad odraste i postane čovjek, skrenut će s puta samo kako bi pljunuo na tvoj jebeni grob.

Blaze je po prvi puta imao osjećaj da je progonjen. Na neki se način već osjećao uhvaćenim... poput kukca koji se bori u mreži iz koje nema bijega. Rečenice iz starih filmova počele su mu navirati u glavu. Uhvatite ga život ili mrtvog. Ako smjesta ne izađeš, ulazimo pucajući. Digni ruke, smeće jedno – gotovo je.

Sjeo je, oznojen. Bilo je pet sati, gotovo sat vremena nakon što ga je djetetov plač probudio. Zora je dolazila, ali za sada je bila samo narančasta crta na obzoru. Gore su zvijezde blistale, nezainteresirane za sve.

Ako ne zapališ iz ove kolibe uhvatit će te sutra do podneva.

Ali kamo da ode?

U stvari znao je odgovor na to pitanje. Znao ga je danima.

Ustao je i odjenuo se brzim, isprekidanim pokretima: toplo donje rublje, vunena košulja, dva para čarapa, levisice, čizme. Dijete je još uvijek spavalo i Blaze je imao vremena samo virnuti nad njega. Uzeo je papirnate vrećice ispod sudopera i počeo ih puniti pelenama, bočicama za mlijeko, kartonima mlijeka.

Kad je napunio vrećice odnio ih je do Mustanga koji je bio parkiran pored ukradenog Forda. Barem je imao ključ prtljažnika Mustanga, i tamo je smjestio vrećice. Trčao je u oba smjera. Sada kada je odlučio otići, panika mu je počela grickati pete.

Uzeo je još jednu vrećicu i napunio ju Joeovom odjećom. Rastavio je ormarić za premotavanje i također uzeo i njega, nesuvislo misleći kako će se Joeu sviđati na novom mjestu jer je navikao na njega. Prtljažnik Mustanga bio je mali, ali prebacivši nekoliko vreća na stražnje sjedalo uspio je unutra nagurati ormarić za premotavanje. Zipka će također ići na stražnje sjedalo, odlučio je. Dječja hrana ići će na pod ispred suvozačkog sjedala, zajedno s pokrivačima. Joeu se uistinu sviđala gotova dječja hrana, i jeo ju je kao veliki.

Još je jednom otišao u kolibu i onda upalio Mustanga i uključio grijanje kako bi ga dobro zagrijao. Bilo je pet i trideset. Zora je stizala. Zvijezde su izblijedile; sada je samo Venera jarko blistala.

U kući, Blaze je uzeo Joea iz zipke i stavio ga na svoj krevet. Dijete je nešto promrmljalo, ali se nije probudilo. Blaze je odnio zipku u auto.

Vratio se unutra i prilično mahnito pogledao oko sebe. Uzeo je radio s njegovog mjesta na prozoru, isključio ga iz struje, zamotao kabel oko njega i stavio ga na stol. U spavaćoj je sobi izvukao svoj stari smeđi kofer – izlizan i izudaran na rubovima – ispod kreveta. Unutra je navrat nanos ubacio svoju preostalu odjeću. Na vrh je stavio nekoliko časopisa s golim curama i nekoliko stripova. Odnio je kofer i radio u auto koji se počeo puniti. Onda se po posljednji put vratio u kuću.

Raširio je deku, stavio Joea na nju, zamotao ga i cijeli zamotuljak gurnuo pod jaknu. Onda je zakopčao jaknu. Joe je sada bio budan. Virio je iz svoje čahure poput miša.

Blaze ga je odnio do auta, sjeo za volan i položio Joea na suvozačko sjedalo.

“Mršavko, nemoj mi se sada kotrljati”, rekao je.

Joe se nasmiješio i smjesta navukao deku preko glave. Blaze se lagano nacerio i istovremeno se vidio kako stavlja jastuk preko Joeovog lica. Zadrhtao je.

Izvezao se iz šupe, okrenuo auto i krenuo prilazom... i iako to nije znao, izvukao se iz prstena blokada na cestama koje će za manje od dva sata biti postavljene diljem okruga.

Išao je sporednim i drugorazrednim cestama kako bi obišao Portland i njegova predgrađa. Postojano brujanje motora i topli zrak iz grijača gotovo su istog trena poslali Joea u carstvo snova. Blaze je pronašao svoju omiljenu country glazbenu postaju koja je s emitiranjem počinjala u zoru. Čuo je jutarnju molitvu, onda poljoprivredno izvješće, a onda desničarski uvodnik s Freedom Linea u Houstonu od kojega bi George počeo psovati poput kočijaša. Naposljetku su počele vijesti.

“Potraga za otmičarima Josepha Gerarda IV. se nastavlja”, rekao je sumorno spiker, “i možda je došlo do novog razvoja događaja.”

Blaze je napeo uši.

“Izvor blizak istrazi tvrdi kako je portlandska pošta sinoć dobila mogući zahtjev za otkupninom, i pismo je automobilom smjesta poslala u dom Gerardovih. Ni lokalna policija, ni glavni agent FBI-ja Albert Sterling nisu željeli dati komentar o tome.”

Blaze na taj dio nije obraćao pažnju. Gerardovi su dobili njegovo pismo, i to je bilo dobro. Idući će ih put trebati nazvati. Ionako se nije sjetio ponijeti ni jedne novine ili koverte ili nešto da izradi ljepilo. A i pozivanje je uvijek bilo bolje. Bilo je brže.

“A sada o vremenu. Očekuje se širenje područja niskog tlaka iz gornjeg dijela države New York na istok, koje će New Englandu donijeti najjaču mećavu sezone. Državni meteorološki zavod izdao je upozorenja radi mećave i snijeg se očekuje danas do podneva.”

Blaze je skrenuo na autocestu broj 136, i onda sišao s nje tri kilometra dalje na Stinkpine Road. Kad je prošao pored jezera – sada smrznutog – gdje su on i Johnny jednom gledali kako dabrovi grade branu, osjetio je sanjivi i moćni osjećaj déjà vua. Tamo je bila napuštena farma u koju su Blaze i Johnny i klinac koji je izgledao kao Talijan jednom provalili. U jednom su ormaru pronašli gomilu kutija za cipele. U jednom su bile bezobrazne slike – muškarci i žene su radili sve, žene i žene, čak i jedna žena s konjem ili magarcem – i cijelo su ih poslijepodne gledali, njihove su se emocije mijenjale od čuđenja preko požude do gađenja. Blaze se nije mogao sjetiti Talijanovog pravog imena, samo da su ga svi zvali Toe-Jam.

Blaze je na križanju udaljenom kilometar i pol skrenuo desno na grbavu cestu koju je ralica šlampavo (i gotovo nikako) očistila. Nekih petsto metara dalje, iza zavoja kojeg su dječaci nazivali Zavoj slatke cure (Blaze je nekada davno znao zašto, ali sada se nije mogao sjetiti), došao je do lanca koji je visio preko ceste. Blaze je izašao van, prišao lancu i lagano trznuo kako bi otvorio zahrđali lokot. Već je dolazio ovamo, a onda je pet, šest snažnih trzaja bilo potrebno za trganje starog mehanizma lokota.

Sada je položio lanac na tlo i pogledao cestu iza sebe. Nije bila čišćena od posljednje mećave, ali smatrao je kako će Mustang bez problema proći ako se malo udalji i zaleti. Kasnije će se vratiti i staviti lanac preko ceste; to neće biti prvi put. Ovo ga je mjesto privlačilo.

A najbolja stvar? Snijeg je dolazio, i prekrit će njegove tragove.

Smjestio je svoju tjelesinu na vozačko sjedalo, ubacio u rikverc i vratio se nekakvih šezdesetak metara. Onda je mjenjač stavio u najnižu brzinu i stao na gas. Mustang se propeo poput pravog mustanga. Motor je urlao i kazaljka pokazivača broja okretaja motora kojeg je vlasnik ugradio došla je u crveno, pa je Blaze prebacio u višu brzinu, pretpostavivši kako će moći prebaciti u nižu ako se njegov ukradeni mali poni počne mučiti.

Pogodio je snijeg. Mustang je pokušao proklizati, ali se smirio i njegov lijepi nos se vratio tamo gdje treba. Vozio je poput čovjeka u sjećanju koje je napola bilo san, računajući kako će ga taj san sačuvati od skrivenih jaraka na obje strane u kojima bi Mustang mogao završiti. Snijeg je letio s obje strane automobila. Vrane su bježale s ogoljelih borova i letjele prema olovnom nebu.

Prešao je prvo brdo. Iza njega, cesta je skretala lijevo. Auto je ponovno pokušao proklizati, i Blaze ga je još jednom pustio, na samom rubu gubljenja kontrole, volan se na trenutak okretao pod njegovim rukama, a onda je ponovno zadobio kontrolu nad njim kad su gume pronašle neko malo uporište. Snijeg je letio i prekrivao vjetrobran. Blaze je uključio brisače, ali na trenutak je vozio slijep, smijao se od straha i uzbuđenja. Kad se vjetrobran ponovno raščistio ugledao je glavni ulaz. Bio je zatvoren, ali sada je bilo prekasno da išta učini u vezi toga osim da stavi ruku na prsa uspavanog djeteta i pomoli se. Mustang je išao šezdeset i rovao snijeg dubok do branika. Čuo se žestoki tresak koji je zatresao cijeli auto i nesumnjivo zauvijek uništio njegov ovjes. Daske su se polomile i poletjele zrakom. Mustang se zavrtio... okrenuo... i ugasio.

Blaze je posegnuo kako bi upalio motor, ali zakašljucao je i ostao ugašen.

Tamo, ispred njega, uzdizao se Hetton House: tri kata čađave cigle. Opčinjeno je pogledao prozore prekrivene daskama. Isto je bilo kao i tri prijašnja puta kad je došao ovamo. Stare uspomene su se probudile, obojile se, počele hodati. John Cheltzman mu je pisao zadaće. Zakon je saznao. Pronađeni novčanik. Duge noći provedene u planiranju kako će potrošiti novac iz novčanika, šaputanje u krevetu nakon povečerja. Miris sredstva za čišćenje poda i krede. Smrknute slike na zidovima, s očima koje su vas, činilo se, promatrale.

Na vratima su bila dva natpisa. Jedan je glasio ZABRANJEN ULAZ PO ZAPOVIJEDI ŠERIFA OKRUGA CUMBERLAND. Drugi je glasio PRODAJE SE ILI IZNAJMLJUJE, NAZOVITE GERALD CLUTTERBUCK NEKRETNINE, CASTLE ROCK, MAINE.

Blaze je upalio Mustanga, prebacio u nižu brzinu, i polagano krenuo. Kotači su se pokušavali okretati, i morao je volan okrenuti lijevo kako bi išao ravno, ali mali automobil još je uvijek bio voljan raditi i polagano je krenuo uz istočnu stranu glavne zgrade. Između nje i susjedne drvene ostave postojao je mali prolaz. Odvezao je Mustanga tamo i pritisnuo gas sve do poda kako bi auto išao. Kad ga je ugasio tišina je bila zaglušujuća. Nitko mu nije trebao reći kako je Mustang završio sa svojom posljednjom vožnjom, barem s njim; bit će ovdje do proljeća.

Blaze je zadrhtao, iako u autu nije bilo hladno. Imao je osjećaj kako je došao kući.

Zauvijek.

Provalio je stražnja vrata i unio Joea unutra, čvrsto umotanog u tri dekice. Unutra je bilo hladnije nego vani. Kao da se hladnoća smjestila u same kosti zgrade.

Odnio je dijete do ureda Martina Coslawa. Ime je bilo skinuto s mutnog stakla na vratima, a prostorija iza njih bila je prazna. Sada ovdje nije bilo atmosfere Zakona. Blaze se pokušao sjetiti tko je uslijedio nakon njega i nije uspio. Tada ga ionako više nije bilo. Otišao je u North Windham, kamo su išli zločesti dječaci.

Položio je Joea na pod i počeo pretraživati zgradu. Bilo je nekoliko stolova, razbacanih komada drveta, izgužvanog papira. Sakupio je naramak, odnio ga natrag do ureda i upalio vatru u malom kaminu smještenom u zidu. Kad je bio zadovoljan vatrom i siguran kako dimnjak vuče, vratio se do Mustanga i počeo s istovarom.

Do podneva su se smjestili. Dijete je bilo u zipki, još uvijek usnulo (iako je pokazivalo znakove buđenja). Njegove pelene i gotova hrana bili su uredno poredani na policama. Blaze je za sebe pronašao stolicu i u kutu raširio dvije deke za krevet. Soba je bila malo toplija, ali ona temeljna hladnoća je ostala. Izlazila je iz zidova i puhala ispod vrata. Trebat će dobro zabundati malog.

Blaze je navukao jaknu i izašao van, najprije niz cestu do lanca. Vratio ga je na mjesto, zadovoljan što se lokot, iako polomljen, ipak zatvarao. Trebali ste se dobro i izbliza zagledati u njega kako biste shvatili da je neispravan. Onda se vratio do uništenih ulaznih vrata. Ovdje je uspravio velike komade najbolje što je mogao. Izgledalo je prilično usrano, ali kad je zabio dijelove u snijeg najdublje što je mogao (sada se obilno znojio), barem su stajali uspravno. I do vraga – ako netko dođe ovoliko blizu, ionako će biti u nevolji. Bio je glupson, ali ne baš i toliki glupson.

Kad se vratio, Joe je bio budan i vrištao je iz petnih žila. To više nije prestravljivalo Blazea kao prvi put. Odjenuo je klinca u njegovu malu jaknu (zelenu – i simpa), i onda ga spustio na pod da lunja. Dok je Joe pokušavao puzati, Blaze je otvorio gotovu hranu od govedine. Nije mogao pronaći vražju žlicu – naposljetku će se najvjerojatnije pojaviti, kao i većina stvari – pa je prstom nahranio malog. Bio je veseo što je Joeu tijekom noći niknuo još jedan zub. To je ukupno bilo tri.

“Žao mi je što je hladna”, rekao je Blaze. “Nešto ćemo smisliti, u redu?”

Joe nije mario što mu je večera hladna. Pohlepno je jeo. Onda je, nakon što je dovršio, počeo plakati zbog bolova u trbuhu. Blaze je prepoznao o čemu se radi; sada je znao razliku između plača radi bolova u trbuhu, bolova u zubima, i umoran sam plača. Stavio je Joea na rame i s njime šetao prostorijom, trljajući ga po leđima i tepajući mu. Onda je, kad je nastavio plakati, Blaze s njime šetao gore-dolje hladnim hodnikom, još uvijek mu tepajući. Joe je uz plakanje počeo i drhtati, pa ga je Blaze zamotao u dekicu i stavio mu dio preko glave poput kapuljače.

Popeo se na treći kat i ušao u sobu broj 7, gdje su se on i Martin Coslaw upoznali na aritmetici. Tamo su ostala tri stola, nagurana u kut. Na vrhu jednog, gotovo skriveno gomilom grafita (srca, muška i ženska seksualna oprema, prisege za pušenje i guženje) vidio je inicijale CB urezane njegovim pomno ukrašenim rukopisom.

Znatiželjno je skinuo rukavicu i prstima prešao preko starih udubina. Dječak kojeg se jedva sjećao bio je tamo prije njega. Bilo je to nevjerojatno. I, na neki neobičan način to ga je nagnalo da pomisli na usamljene ptice na telefonskim žicama, tužne. Udubljenja su bila stara, šteta na drvu izglađena tijekom vremena. Samo drvo ih je primilo, učinilo ih dijelom sebe.

Učinilo mu se kako iza sebe čuje cerekanje, pa se okrenuo.

“George?”

Bez odgovora. Riječ je odjeknula, a onda se odbila natrag. Činilo se kako ga zadirkuje. Činilo se kako govori da nema milijuna, kako ima samo ova prostorija. Ova prostorija u kojoj je bio omalovažavan i preplašen. Ova prostorija u kojoj nije uspio naučiti.

Joe se promeškoljio na njegovom ramenu i kihnuo. Nos mu je bio crven. Počeo je plakati. Zvuk je bio slabašan u hladnoj i praznoj zgradi. Činilo se kako ga vlažna cigla upija.

“Dobro je”, tepao je Blaze. “Dobro je, nemoj plakati. Tu sam. U redu je. Dobro si. Ja sam dobro.”

Dijete je ponovno zadrhtalo i Blaze ga je odlučio odnijeti natrag dolje u Zakonov ured. Stavit će ga u zipku pored kamina. S dodatnom dekicom.

“U redu je, zlato. Dobro je. U redu je.”

Ali Joe je plakao do iznemoglosti, i nedugo nakon toga počeo je padati snijeg.  

Poglavlje XVIII

Tijekom ljeta nakon njihove bostonske pustolovine Blaze i Johnny Cheltzman su zajedno s još nekim dečkima iz Hetton Housea išli brati borovnice. Čovjek koji ih je unajmio, Harry Bluenote, bio je pošten. Ne u prezirnom smislu kako je Blaze kasnije čuo Georgea da izgovara tu riječ, nego u njezinom pravom, doslovnom značenju. Posjedovao je dvadeset hektara vrhunske zemlje za borovnice u West Harlowu, i spaljivao ju je svakog drugog proljeća. Svakog srpnja angažirao bi dvadeset pet neprilagođenih mladića za njihovo branje. U tome za njega nije bilo ništa osim sitne love koju je svaki mali farmer dobivao kad je prodao svoj urod. Mogao je angažirati dječake iz HH i djevojčice iz Doma za nesretne djevojčice Wiscassett i dati im tri centa po kilogramu; uzeli bi novac i bili sretni što su na svježem zraku. Umjesto toga davao im je ravno sedam koliko su lokalni klinci tražili i dobivali. Novac za prijevoz autobusom do polja i natrag također je dolazio iz njegovog vlastitog džepa.

Bio je visok, mršav stari Jenki s duboko izboranim licem i blijedim očima. Ako ste predugo gledali u te oči, počeli biste misliti da je lud. Nije bio član Grangea ili bilo koje druge farmerske udruge. Ionako ga nisu željele u svojim redovima. Ne čovjeka koji je unajmljivao kriminalnce za branje borovnica. A oni su bili kriminalci, do vraga, imali šesnaest ili šezdeset i jednu. Došli su u pošteni mali grad i pošteni su ljudi smatrali kako trebaju zaključati vrata. Trebali su paziti na nepoznate tinejdžere koji su šetali cestama. Dječaci i djevojčice. Stavite ih zajedno – dječaci kriminalci i djevojčice kriminalke – i ono što ste dobili nije bilo bolje od Sodome i Gomore. Svi su to govorili. To je bilo pogrešno. Osobito kad ste svoju djecu pokušavali dobro odgojiti.

Sezona je trajala od drugog tjedna srpnja do trećeg ili četvrtog tjedna kolovoza. Bluenote je izgradio deset koliba duž rijeke Royal koja je protjecala posred njegovog imanja. Bilo je šest koliba za dječake i četiri kolibe za djevojčice, u malo razdvojenim skupinama. Zbog svog relativnog položaja u odnosu na rijeku kolibe dječaka su se zvale Brzaci, a kolibe djevojčica Okuka. Jedan od Bluenoteovih sinova – Douglas – spavao je s dječacima. Bluenote je svakog lipnja tražio ženu koja će odsjedati u Okuka kolibama, nekog tko bi glumio “majku” i kuharicu. Dobro ju je plaćao, i to je također dolazilo iz njegovog vlastitog džepa.

Cijela skandalozna afera jedne je godine spomenuta na gradskoj skupštini, kad je koalicija Southwest Bend pokušala nametnuti ponovnu procjenu poreza na Bluenoteovo imanje. Namjera cijele te priče bila je dovoljno smanjiti njegov profit kako bi njegovi komunjarski društveno socijalni programi postali nemogući.

Bluenote nije ništa rekao sve dok diskusija nije završila. Njegov sin Dougie i dva ili tri prijatelja s njegovog kraja grada i više su nego bili na njegovoj strani. Onda, tik prije no što je gospodin moderator udarcem čekića naznačio kraj diskusije, ustao je i zatražio da ga saslušaju. Što se i dogodilo. Nevoljko.

Rekao je: “Ni jedan od vas nije izgubio ama baš ništa tijekom berbe. Nikad se nije dogodila ni jedna krađa auta ili provala ili palež sjenika. Nije ukradena ni žlica juhe. Ja toj djeci samo želim pokazati što dobivate poštenim životom. Što će učiniti s njime nakon što su to vidjeli ovisi samo o njima. Je li netko od vas ikada zaglavio u blatu i trebala mu je mala pomoć? Neću vas ni pitati kako možete biti za to i još uvijek se nazivati kršćanima, jer jedan od vas bi trebao dati nekakav odgovor iz onog što ja nazivam Sveti Joe napravi po mome Bibliji. Ali, sveta vrano! Kako možete nedjeljom čitati o dobrim Samaritancima i onda u ponedjeljak navečer govoriti ovakve stvari?”

Beatrice McCafferty je na to eksplodirala. Podignula je svoju tjelesinu sa svoje preklopne stolice (koja je možda zaškripala u znak zahvale) i bez ikakvog čekanja čak i na kimanje gospodina moderatora, zatrubila: “U redu, idemo! Pipkanje! Želiš stajati ovdje, Harry Bluenote, i reći kako se između dječaka i djevojčica nešto takvo nikad nije dogodilo u jednoj od onih brojnih koliba?” Pogledala je oko sebe, smrknuta poput olujnog neba. “Pitam se je li gospodin Bluenote rođen jučer? Pitam se što on misli što se događa u gluho doba noći, ako već nije provala ili palež?”

Harry Bluenote tijekom ovoga nije ništa rekao. Stajao je na drugom kraju gradske vijećnice s palcima zakačenima za tregere. Lice mu je bilo prašnjavo i rumeno, poput lica svakog drugog farmera. Njegove blijede, osebujne oči možda su bile samo malo pomaknute u stranu kao znak da se zabavlja. Ili ne. Kad je bio siguran da je završila, rekla što je imala, progovorio je smireno i ravnodušno. “Nikad nisam virio, Beatrice, ali, do vraga, to sigurno nije bilo silovanje.”

I s time je stvar “odložena za daljnju diskusiju”. Što je u sjevernom New Englandu bio uljudan izraz za čistilište.

John Cheltzman i ostali dječaci iz Hetton Housea u početku su bili entuzijastični radi putovanja, ali Blaze je dvojio. Kad se govorilo o “poslu”, jako se dobro sjećao Bowiejevih.

Toe-Jam nije prestajao pričati o pronalaženju djevojke s kojom će “zabrijati”. Blaze je bio uvjeren kako se on ne treba previše zamarati s time. Još je uvijek razmišljao o Marjorie Thurlow, ali gdje je smisao u razmišljanju o ostalima? Djevojčice su voljele opake tipove, tipove koji će ih zabavljati kao što su radili tipovi u filmovima.

Pored toga, djevojčice su ga plašile. Odlazak u kabinu toaleta u HH s Toe-Jamovim dragocjenim primjerkom Girl Digesta i drkanjem u potpunosti su ga zadovoljavale. Činilo mu je dobro kad je bio u krivu. Koliko je po pričama drugih dječaka mogao reći, osjećaj koji ste dobivali od drkanja i guranja u principu je bio isti, a i o drkanju se još moglo reći i ovo: mogli ste drkati četiri ili pet puta dnevno.

U petnaestoj, Blaze je bio narastao gotovo do svoje pune visine. Bio je visok sto devedeset i pet centimetara, a uzica koju mu je John jednog dana rastegnuo od ramena do ramena izmjerila je sedamdeset centimetara. Kosa mu je bila smeđa, raščupana, gusta i masna. Ruke su mu bile lopate duge trideset centimetara od palca do malog prsta, kad ih je u potpunosti raširio. Oči su mu bile zelene poput staklenih boca, blistave i čarobne – uopće nisu bile oči glupsona. Drugi su dječaci izgledali poput patuljaka, a ipak su ga zadirkivali s otvorenom i bezočnom drskošću. Prihvatili su Johna Cheltzmana – sada općenito poznatog kao JC ili Jeepers Cripe – kao Blazeov osobni totem, i zbog njihove bostonske pustolovine dva su dječaka postali narodni junaci u zatvorenom društvu Hetton Housea. Blaze je dosegao još posebnije mjesto. Bilo tko, tko je ikad vidio klince kako se okupljaju oko Sv. Bernarda znat će da je bilo tako.

Kad su stigli kod Bluenotea, Dougie Bluenote je čekao da ih odvede do njihovih koliba. Rekao je kako će tog ljeta dijeliti Brzake s pet, šest dječaka iz popravnog doma South Portland. Usta su se stisnula na ove vijesti. Dječaci iz South Portlanda slovili su kao prvoklasni razbijači.

Blaze je bio u kolibi broj 3 s Johnom i Toe-Jamom. John je smršavio od njihovog puta u Grahograd. Njegovu upalnu reumu dijagnosticirao je liječnik Hetton Housea (stari čudak po imenu Donald Hough koji je pušio Camel) kao ništa više od težeg oblika prehlade. Ova će dijagnoza ubiti Johna, ali ne još godinu dana.

“Evo vaše kolibe”, rekao je Doug Bluenote. Imao je farmersko lice svog oca, ali ne i očeve neobične blijede oči. “Puno ju je dečki koristilo prije vas. Ako vam se svidi, brinite se za nju kako bi ju puno dečki moglo koristiti nakon vas. Imate peć na drva ako tijekom noći zahladi, ali najvjerojatnije neće. Imate četiri kreveta, pa možete birati. Ako angažiramo još nekog, on će dobiti preostali krevet. Imate štednjak za klopu i kavu. Obavezno izvucite utikač iz utičnice prije no što ujutro krenete na posao. Obavezno izvucite utikač iz utičnice navečer prije no što pođete na spavanje. Imate pepeljare. Čikovi idu u njih. Ne na pod. Ne na dvorište. Nema cuganja i kartanja pokera. Ako vas moj tata ili ja uhvatimo kako pijete ili kartate poker gotovi ste. Nema druge šanse. Doručak je u šest sati, u velikoj kući. U podne dobivate ručak, i jest ćete ga tamo.” Mahnuo je rukom u pravcu polja borovnica. “Večera je u osamnaest sati, u velikoj kući. Berbu počinjete sutra ujutro u sedam. Ugodan dan, gospodo.”

Kad je otišao pronjuškali su uokolo. To nije bilo loše mjesto. Peć je bila stari Invincible s dobrim ložištem. Svi su kreveti bili na podu – po prvi puta nakon brojnih godina neće biti nagurani poput kovanica u prorezima blagajne. U dodatak dvjema spavaćim sobama postojala je i prilično velika dnevna soba i kuhinja. Tu se nalazila polica za knjige izrađena od kutije za naranče. Sadržavala je Bibliju, seks priručnik za mlade, Deset noći u baru i Zameo ih vjetar. Na podu se nalazio izblijedjeli sag. Sam pod su bile obične daske, puno drugačije od pločica i poliranog drveta u HH. Te su daske škripale pod nogama kad ste hodali po njima.

Dok su drugi pravili krevete Blaze je izašao na trijem kako bi pogledao rijeku. Rijeka je bila tamo. Prolazila je kroz blagu udolinu na ovom dijelu njezinog toka, ali nedaleko uzvodno mogao je čuti grmljavinu brzaka. Kvrgavo drveće, hrastovi i vrbe, naginjali su se nad vodu kao da žele vidjeti svoje odraze. Vilini konjici i iglice i komarci letjeli su tik iznad površine, a ponekad ju i dodirivali. Izdaleka, u daljini, dolazilo je glasno cvrčanje cvrčaka.

Blaze je osjetio kako se nešto u njemu opušta.

Sjeo je na gornju stubu trijema. Nakon nekog vremena John je izašao i sjeo pored njega.

“Gdje je Toe?” pitao je Blaze.

“Čita onu knjigu o seksu. Traži slike.”

“Je li pronašao koju?”

“Još nije.”

Neko su vrijeme sjedili u tišini.

“Blaze?”

“Aha?”

“Nije toliko loše, zar ne?”

“Nije.”

Ali još se uvijek sjećao Bowiejevih.

* * *

U pet i trideset su krenuli prema velikoj kući. Put je išao uz rijeku i uskoro ih je doveo do Okuka koliba gdje se nalazilo pet, šest djevojaka.

Dečki iz HH i razbijači iz South Portlanda nastavili su hodati, kao da su cure oko njih – cure s grudima – bile svakog vražjeg dana. Cure su im se pridružile, neke su stavljale ruž dok su međusobno čavrljale, kao da je biti u blizini dečki – dečki s naznakama brada – uobičajeno poput muha. Jedna ili dvije nosile su najlonke; ostale su nosile sokne. Sokne su bile preklopljene točno na istom mjestu lista. Šminka je stavljena preko nedostataka – u nekim slučajevima debela poput kreme na kolaču. Jedna djevojka, kojoj su ostale jako zavidjele, imala je zeleno sjenilo za oči. Sve su usavršile neku vrstu hoda i mrdanja stražnjicom koji je John Cheltzman kasnije nazvao Kurvinski hod.

Jedan od razbijača iz South Portlanda je uvukao šmrklje i hračnuo. Onda je uzeo komad lucerne i gurnuo ga u zube. Drugi su dečki ovo pozorno promatrali i pokušavali nešto smisliti – bilo što – što su oni mogli učiniti kako bi demonstrirali svoju nezainteresiranost u društvu slabijeg spola. Većina se bavila uvlačenjem šmrkalja i hračkanjem. Neki originalci su gurnuli ruke u stražnje džepove hlača. Neki su činili oboje.

Dečki iz South Portalnda najvjerojatnije su imali prednost nad dečkima iz Hettona; što se djevojaka ticalo, izbor je u gradu bio veći. Majke dečki iz South Portlanda mogle su biti pijandure, narkomanke ili kurve za deset dolara, njihove sestre su mogle drkati za dva dolara, ali razbijači su u većini slučajeva barem shvaćali osnovni pojam djevojaka.

HH dečki živjeli su u gotovo ekskluzivnom muškom društvu. Njihov spolni odgoj sastojao se od gostujućih predavanja lokalnog svećenstva. Većina tih seoskih propovjednika izvijestila je dečke kako vas masturbiranje čini budalama, a rizik snošaja uključivao je penis koji je pocrnio od bolesti i počeo zaudarati. Također su imali Toe-Jamove povremene seks časopise (Girl Digest najnoviji i najbolji). Njihovo znanje o razgovoru s djevojkama dolazilo je iz filmova. O zbiljskom snošaju nisu imali pojma, jer – kao što je Toe jednom žalosno zaključio – jebanje su prikazivali samo u francuskim filmovima. Jedini francuski film koji su ikada gledali bila je Francuska veza.

I tako je šetnja od koliba Okuka do velike kuće protekla uglavnom u napetoj (ali ne i neprijateljskoj) tišini. Da nisu bili toliko usredotočeni na pokušavanje prilagodbe na svoju novu situaciju, mogli su pogledati Dougieja Bluenotea, koji je davao sve od sebe kako bi zadržao ozbiljan izraz lica.

Harry Bluenote bio je naslonjen na vrata blagovaonice kad su došli. Dečki i cure su zvjerali u slike na zidu (Currier &Ives, N. C. Wyeth), stari i lijep namještaj, dugi stol s POMOLI SE urezano u jednu klupu i DOĐI GLADAN, OTIĐI SIT urezano u drugu. Najviše od svega gledali su veliki uljani portret na istočnom zidu. To je bila Mirian Bluenote, Harryjeva pokojna supruga.

Možda su se mogli smatrati opakima – na neke načine su i bili – ali još su uvijek bili djeca sa svojim prvim spolnim nagonima. Instinktivno su se poredali u vrste koje su bile njihov cijeli život. Bluenote ih je vodio. Onda se rukovao sa svima dok su on ili ona ulazili u prostoriju. Uljudno je kimao djevojkama, na ni jedan način ne dajući im do znanja kako misli da su odjevene poput lutaka.

Blaze je bio posljednji. Bio je viši od Bluenotea za petnaest centimetara, ali vukao je noge, buljio u pod i želio da je u HH. Ovo je bilo preteško. Ovo je bilo užasno. Jezik mu je bio zalijepljen za rub usta. Slijepo je ispružio ruku.

Bluenote se rukovao s njim. “Isuse, jesi krupan. Ipak, nisi građen za branje borovnica.”

Blaze ga je tupo pogledao.

“Želiš voziti kamion?”

Blaze je progutao knedlu. Činilo mu se kako mu je u grlu zastalo nešto što nije mogao progutati. “Ne znam voziti, gospodine.”

“Ja ću te naučiti”, rekao je Bluenote. “Nije teško. Hajde, uzmi si jelo.”

Blaze je ušao. Stol je bio od mahagonija. Blistao je poput bazena. Mjesta su bila postavljena, na obje strane. Iznad je blistao luster, kao u filmu. Blaze je sjeo, osjećajući i vrućinu i hladnoću. S lijeve mu je strane bila djevojka i to je samo povećalo njegovu zbunjenost. Svaki put kad bi pogledao na tu stranu pogled bi mu pao na izbočinu njezinih grudi. Pokušao je u vezi toga nešto učiniti, ali nije mogao. Jednostavno su bile... tamo. Zauzimale su mjesto na svijetu.

Bluenote i kuharica su poslužili jelo. Imali su goveđu juhu i cijelu puricu. Drvena posuda bila je puna salate i tri vrste preljeva. Tanjur graha, tanjur graška, i jedan s nasjeckanom mrkvom. Keramička posuda bila je napunjena pire krumpirom.

Kad je sva hrana stavljena na stol i svi su posjedali pred svoje blistave tanjure, tišina je pala poput kamena. Dečki i cure zurili su ovu gozbu kao da je fatamorgana. Negdje je zakruljio želudac. To je zvučalo poput kamiona koji prelazi drveni most.

“U redu”, rekao je Bluenote. Sjedio je na čelu stola s kuharicom s lijeve strane. Njegov je sin sjedio u dnu stola. “Pomolimo se.”

Pognuli su glave i čekali molitvu.

“Bože”, rekao je Bluenote, “blagoslovi ove dječake i djevojčice. I blagoslovi ovu hranu koju će pojesti. Amen.”

Potajice su se pogledali, pokušavši ustvrditi radi li se o šali. Ili triku. Amen je značio da možeš jesti, ali ako je to slučaj i sada, upravo su čuli najkraću vražju molitvu u povijesti svijeta.

“Dodaj mi tu juhu”, rekao je Bluenote.

Tog ljeta beračka ekipa radila je s voljom.

* * *

Bluenote i njegov sin pojavili su se sutradan nakon doručka u velikoj kući s dva Fordova kamiona od dvije tone. Dječaci i djevojčice popeli su se iza i odvezeni su do prvog polja borovnica. Djevojčice su ovog jutra bile odjevene u hlače. Lica su im bila podbuhla od spavanja i uglavnom nenašminkana. Izgledale su mlađe, nježnije.

Razgovori su započeli. U početku su bili nezgrapni, ali s vremenom su postali prirodniji. Kad su kamioni poskočili na neravninama svi su se nasmijali. Došlo je do formalnih upoznavanja. Sally Ann Robichaux je imala Winston i podijelila je kutiju; čak je i Blaze, koji je sjedio na kraju, dobio jednu. Jedan od razbijača iz South Portlanda počeo je razgovarati o časopisima s curama s Toe-Jamom. Pokazalo se kako je taj tip, Brian Wick, na Bluenoteovu farmu došao opremljen džepnim izdanjem časopisa po imenu Fizzy. Toe je priznao kako je o Fizzyju čuo dobre stvari, i njih su dvojica dogovorili zamjenu. Djevojčice su to uspjele zanemariti i istovremeno izgledati obzirno.

Stigli su. Niski grmovi borovnica dobro su rodili. Harry i Douglas Bluenote otvorili su kamione i svi su skočili dolje. Polje je bilo podijeljeno u staze bijelim zastavicama koje su vijorile s niskih motki. Drugi kamion – stariji, veći – je stigao. Ovaj je imao veliku ceradu. Vozio ga je mali crnac po imenu Sonny. Blaze nikad nije čuo Sonnyja da je izustio jednu jedinu riječ.

Bluenoteovi su svojoj ekipi dali kratke grablje gustih zuba. Samo Blaze nije dobio grablje. “Grablje su namijenjene sakupljanju samo zrelih bobica”, rekao je Bluenote. Iza njega, Sonny je iz velikog kamiona izvadio ribički štap i pletenu košaru. Na glavu je stavio slamnati šešir i krenuo preko polja prema drveću. Nije se osvrtao.

“Ali”, rekao je Bluenote i podigao prst, “pošto je to ljudski izum, nije savršen. Pokupit će listove i zelene. Neka vas to ne brine, ili ne usporava. Prebrat ćemo ih u šupi. I vi ćete biti tamo, pa ne brinite da ćemo vas prevariti za plaću. Jasno?”

Brian i Toe-Jam, koji će od kraja tog dana postati nerazdvojni prijatelji, stajali su jedan pored drugoga, prekriženih ruku. Obojica su kimnula.

“A sada, tek toliko da znate”, nastavio je Bluenote. Njegove neobične blijede oči su blistale. “Ja za kilogram dobivam dvadeset šest centi. Vi dobivate sedam centi. To zvuči kao da ja zarađujem devetnaest centi po kilogramu na vašem znoju, ali nije tako. Nakon što se odbiju svi troškovi, ja zaradim deset centi po kilogramu. Tri više od vas. Ta tri centa se zovu kapitalizam. Moje polje, moj profit, vi dobivate dio.” Ponovio je: “Tek toliko da znate. Prigovori?” Nije bilo prigovora. Svi su izgledali kao da su hipnotizirani jutarnjim suncem.

“U redu. imam vozača; to ćeš biti ti, Kompa. Trebam brojača. Ti, mali. Kako se zoveš?”

“Uh, John. John Cheltzman.”

“Dođi ovamo.”

Pomogao je Johnnyju da se popne na kamion s ceradom i objasnio mu što treba činiti. Unutra su se nalazile galvanizirane čelične kante. Trebao je odjuriti i dati kantu svakome tko bi ju tražio. Svaka prazna kanta imala je na sebi čistu bijelu samoljepljivu traku. Johnny je trebao na svaku punu kantu zapisati beračevo ime. Pune kante spremale su se na postolja koja su sprječavala da se ne prevrnu i prospu teret dok se kamion kretao. Tu je također bila stara, prašnjava ploča na kojoj će zbrajati.

“U redu, sinko”, rekao je Bluenote. “Poredaj ih i svakome daj kantu.”

John je pocrvenio, pročistio grlo i šapnuo im da se poredaju. Molim vas. Izgledao je kao da očekuje batine. Umjesto toga, poredali su se. Neke od djevojčica stavljale su marame ili uzimale gume za žvakanje. John im je davao kante i pisao njihova imena na identifikacijske trake velikim crnim slovima. Dječaci i djevojčice su izabrali svoje redove i radni dan je počeo.

Blaze je stajao pored kamiona i čekao. U grudima je osjećao veliko, bezlično uzbuđenje. Njegova je dugogodišnja ambicija bila vožnja. Činilo mu se kao da je Bluenote pročitao tajni jezik njegova srca. Ako je mislio ono što je rekao.

Bluenote mu je prišao. “Kako te zovu, sinko? Osim Kompa?”

“Blaze, ponekad. Ponekad Clay.”

“U redu, Blaze, dođi.” Bluenote ga je poveo do kabine kamiona i sjeo za volan. “Ovo je trobrzinski međunarodni žetelac. To znači da ima tri brzine naprijed i jednu rikverc. Ovo što strši iz poda je mjenjač. Vidiš?”

Blaze je kimnuo.

“Ovo na čemu držim lijevu nogu je spojka. Vidiš?”

Blaze je kimnuo.

“Pritisni ju kad želiš promijeniti brzinu. Kad promijeniš brzinu pusti spojku. Puštaj ju polagano i ugasit će se. Puštaj ju prebrzo – samo digni nogu – i prosut ćeš borovnice i usput svog prijatelja srušiti na dupe. Jer će poskočiti. Kužiš?”

Blaze je kimnuo. Dječaci i djevojčice su se već udaljili od njih. Douglas Bluenote je hodao od jednih do drugih, pokazujući im najbolji način za rukovanje grabljama i izbjegavanje žuljeva. Također im je pokazao malo savijanje zgloba na kraju svakog povlačenja; tako su se rješavali većine lišća i manjih grančica.

Stariji Bluenote je uvukao šmrkalj i hračnuo. “Ne brini za brzine. Za početak samo trebaš paziti na rikverc i prvu. A sada gledaj i pokazat ću ti gdje se te dvije nalaze.”

Blaze je gledao. Trebale su mu godine da shvati zbrajanje i oduzimanje (a prenošenje brojeva bilo mu je zagonetka sve dok mu John nije rekao da o tome razmišlja kao o prenošenju vode). Sva osnovna vozačka znanja naučio je tijekom jednog jutra. Kamion mu se ugasio samo dva puta. Bluenote je kasnije sinu rekao kako nikada nije vidio da je netko toliko brzo naučio delikatnu razliku između spojke i gasa. Blazeu je rekao: “Dobro ti ide. Nemoj voziti po nasadima.”

Blaze je osim vožnje radio puno više. Uzimao je kante od ostalih, nosio ih do kamiona, predavao ih Johnu i beračima natrag donosio prazne. Cijeli je dan proveo s osmijehom na licu. Njegovo je veselje bilo virus koji je zarazio sve ostale.

Oko petnaest sati naletjela je oluja. Djeca su se natrpala u stražnji dio velikog kamiona i poslušala Bluenoteovo upozorenje da paze kamo sjedaju.

“Ja ću voziti natrag”, rekao je Bluenote i stao na prag. Vidio kako se Blaze snuždio i nacerio. “Daj si vremena, Kompa – Blaze, htjedoh reći.”

“U redu. gdje je onaj tip Sonny?”

“Kuha”, rekao je Bluenote kratko, pritisnuo spojku i ubacio u prvu brzinu. “Svježu ribu, ako bude sreće; više juhe ako ne bude. Želiš sa mnom u grad poslije večere?”

Blaze je kimnuo, odveć zbunjen da bi govorio.

Te je večeri šutke gledao s Douglasom dok je Harry Bluenote pregovarao s kupcem iz Savezne hrane d.o.o. i dobio svoju cijenu. Douglas je vozio kući u jednom od Bluenoteovih Fordovih kamiona. Nitko nije govorio. Gledajući cestu kako se pojavljuje pred farovima Blaze je pomislio: idem nekamo. Onda je pomislio: ja jesam negdje. Prva ga je pomisao usrećila. Druga je bila toliko ogromna da je poželio zaplakati.

* * *

Dani su prolazili, tjedni su prolazili, i sve je imalo ritam. Rano ustajanje. Obilan doručak. Rad do podneva; obilan ručak na polju (Blaze je postao poznat po tome što je znao pojesti čak četiri sendviča, i nitko mu nije rekao ne). Rad sve dok ga poslijepodnevni pljuskovi nisu prekinuli ili je Sonny pozvonio na veliko mjedeno zvono za večeru, zvonjava koja se na toplom, sparnom danu čula kao u nekom živopisnom snu.

Bluenote je Blazeu počeo dopuštati da sporednim cestama vozi do i s polja. Vozio je s rastućom vještinom, sve dok nije postao nešto poput genija. Nikad nije prevrnuo ni jednu kantu s niskih drvenih postolja. Nakon večere često bi išao u Portland s Harryjem i Douglasom i gledao kako se Harry pogađa s raznim prehrambenim tvrtkama.

Srpanj je ispario kamo god mjeseci odlaze. Onda polovica kolovoza. Ljeto će uskoro završiti. Razmišljanje o tome rastužilo je Blazea. Uskoro, ponovno Hetton House. Onda zima. Blaze je jedva mogao i pomisliti na još jednu zimu u Hettonu.

Nije imao pojma koliko ga je Harry Bluenote zavolio. Krupni dečko je bio rođeni mirotvorac i berba nikad nije protekla bolje. Izbila je samo jedna tuča. Obično ih je bilo pet, šest. Dječak po imenu Henry Gillette optužio je drugog dječaka iz South Portlanda za varanje na ajncu (to tehnički nije poker). Blaze je jednostavno uhvatio Gillettea za šiju i izbacio ga van. Onda je drugog dječaka prisilio da Gilletteu vrati novac.

Onda je, u trećem tjednu kolovoza, došao preljev na torti. Blaze je izgubio nevinost.

* * *

Djevojka se zvala Anne Bradstay. Bila je u Pittsfieldu radi paleža. Prije no što su ih uhvatili ona i njezin dečko su spalili šest skladišta krumpira između Presque Islea i Mars Hilla. Rekli su da su to činili jer nisu mogli smisliti ništa drugo za raditi. Bilo je zabavno gledati ih kako gore. Anne je rekla kako ju je Curtis nazvao i rekao: “Idemo raditi pomfrit”, i otišli su. Sudac – koji je izgubio sina vršnjaka Curtisa Prebblea u Koreji – nije imao razumijevanja za takvo dosađivanje, niti suosjećanja. Dječaka je osudio na šest godina u državnom zatvoru u Shawshanku.

Anne je dobila godinu dana u onome što su djevojke zvale Pittsfieldska tvornica tampona. Nije previše marila. Njezin očuh joj je uzeo djevičanstvo kad je imala trinaest, a stariji brat ju je tukao kad je bio pijan, što je bilo često. Nakon tog sranja, Pittsfield je bio odmor.

Ona nije bila maltretirana djevojka sa zlatnim srcem, samo maltretirana djevojka. Nije bila zla, ali bila je gramziva s vraninim okom za blistave stvari. Toe, Brian Wick, i još dva dječaka iz South Portlanda sakupili su imovinu i ponudili Anne četiri dolara da poševi Blazea. Nisu imali motiva osim znatiželje. Nitko nije rekao Johnu Cheltzmanu – bojali su se kako bi mogao reći Blazeu, ili čak i Dougu Bluenoteu – ali svi ostali u kampu su znali.

Svake večeri, netko iz koliba za dečke otišao bi do zdenca s dva okna uz put prema velikoj kući – jedno za piće, drugo za pranje. Te je večeri red bio na Toe-Jamu, ali rekao je kako ga boli trbuh i Blazeu ponudio dvadeset pet centi da ode umjesto njega.

“Nema frke, u redu je, otići ću besplatno”, rekao je Blaze i uzeo dvije kante.

Toe se nacerio na ušteđenih dvadeset pet centi i otišao reći svom prijatelju Brianu.

* * *

Noć je bila mračna i miomirisna. Mjesec je bio narančast, netom izašao. Blaze je ravnodušno hodao, ne razmišljajući ni o čemu. Kante su zveckale. Kad mu je svjetlost pala na rame nije poskočio.

“Mogu li s tobom?” pitala je Anne. Pokazala je svoje kante.

“Naravno”, rekao je Blaze. Onda mu se jezik prilijepio za desni i počeo je crveniti.

Hodali su jedno pored drugoga do zdenca. Anne je tiho zviždala kroz svoje trule zube.

Kad su stigli Blaze je pomaknuo daske. Zdenac je bio dubok samo šest metara, ali kamenčić ubačen u njegovo okno proizvodio je tajanstveni, šuplji pljusak. Mačji repovi i divlje ruže obilno su rasli oko betonske ploče. Šest starih hrastova stajalo je uokolo, kao na straži. Mjesec je virio kroz jednog od njih, stvarajući blijede odbljeske.

“Mogu li ti izvaditi vodu?” pitao je Blaze. Uši su mu gorjele.

“Aha? To bi bilo lijepo.”

“Naravno”, rekao je i tupavo se nacerio. “Naravno da bi.” Pomislio je na Margie Thurlow, iako joj ova djevojka nije bila nimalo nalik.

Komad od sunca izblijedjelog konopa bio je vezan je prsten postavljen na jednom kutu betona. Blaze je vezao slobodni kraj tog konopa za jednu od kanti. Bacio ju je u rupu. Čuo se pljusak. Onda su pričekali da se napuni.

Anne Bradstay nije bila stručnjak u umjetnosti zavođenja. Stavila je ruku na međunožje Blazeovih traperica i uhvatila ga za penis.

“Hej!” rekao je iznenađeno.

“Sviđaš mi se”, rekla je. “Zašto me ne poševiš? Hoćeš li?”

Blaze ju je pogledao, ostao je bez teksta od čuđenja... iako, u njezinoj ruci, dio njega sada je počeo pričati svoje na starom jeziku. Djevojka je nosila dugu haljinu, ali podignula ju je kako bi pokazala butine. Bila je mršava, ali mjesečina je bila blagonaklona prema njezinom licu. Sjene su bile čak i blagonaklonije. Nespretno ju je poljubio i omotao ruke oko nje.

“Ideš, stvarno ti se digao, ha?” pitala je i uzdahnula (i još mu jače stegnula kurac). “Sada samo polako, u redu?”

“Naravno”, rekao je Blaze i podigao ju u zrak. Spustio ju je na travu. Otkopčao je remen. “O ovome ne znam ništa.”

Anne se nasmiješila, ne bez ogorčenja. “Lako je”, rekla je. Podignula je haljinu preko struka. Nije nosila gaćice. Na mjesečini je vidio mali trokut crnih dlaka i pomislio kako će ga ubiti ako bude predugo gledao.

Nehajno je pokazala. “Stavi svoj kurac ovamo.”

Blaze je spustio hlače i popeo se. S udaljenosti od oko pet metara, skriveni u visokoj travi, Brian Wick je razrogačenih očiju pogledao Toe-Jama. Prošaptao je: “Daj pogledaj tu alatku!”

Toe je dodirnuo glavu i prošaptao: “Pretpostavljam kako je Bog ono što je uzeo ovdje stavio tamo dolje. A sada začepi.” Okrenuli su se kako bi gledali.

Idućeg dana, Toe je spomenuo kako je Blaze na zdencu dobio puno više od vode. Blaze je gotovo poljubičastio i pokazao je zube prije no što je otišao. Toe se više nikad to nije usudio spomenuti.

Blaze je postao Annein kavalir. Posvuda ju je pratio i dao joj je svoju drugu deku za slučaj da joj noću bude hladno. Anne je uživala u tome. Na neki njezin način, zaljubila se u njega. Ona i on su nosili vodu za kolibe dječaka i djevojčica do kraja berbe i nitko nikada nije ništa rekao o tome. Jednostavno se nisu usudili.

* * *

Večer prije povratka u Hetton, Harry Bluenote je pitao Blazea može li nakon večere nakratko ostati. Blaze je rekao naravno, ali počeo je osjećati nelagodu. Njegova prva pomisao bila je kako je gospodin Bluenote saznao što su on i Anne radili kod zdenca i bio je ljut. Zbog toga se loše osjećao, jer mu se gospodin Bluenote dopadao.

Kad su svi ostali otišli Bluenote je zapalio cigaru i napravio dva kruga oko raspremljenog stola. Nakašljao se. Raskuštrao je svoju već raskuštranu kosu. Onda je skoro zalajao: “Slušaj, želiš li ostati?”

Blaze je zinuo, u početku nesposoban prijeći ponor između onog što je mislio da će gospodin Bluenote reći i onoga što je rekao.

“I? Hoćeš li?”

“Da”, uspio je reći Blaze. “Da, naravno. Ja... naravno.”

“Odlično”, rekao je Bluenote s olakšanjem. “Jer Hetton House nije dobar za dječaka poput tebe. Ti si dobar dečko, ali treba ti pomoć. Vraški se trudiš, ali–” Pokazao je Blazeovu glavu. “Kako se to dogodilo?”

Blazeova je ruka smjesta poletjela prema ožiljku. Porumenio je. “Užasno je, zar ne? Gledati u to, hoću reći. Čovječe.”

“Pa, nije lijepo, ali vidio sam i gore.” Bluenote je sjeo. “Kako se to dogodilo?”

“Moj se otac naljutio i bacio me niz stube. Napio se ili nešto. Ne sjećam se jako dobro. U svakom slučaju...” Slegnuo je ramenima. “To je sve.”

“To je sve, ha? Pa, pretpostavljam da je bilo dovoljno.” Ponovno je ustao, otišao do hladnjaka u kutu i natočio si vodu u plastičnu čašu. “Danas sam otišao do liječnika – odgađao sam to jer ponekad sam imao malih problema sa srcem – i rekao mi je da sam zdrav.” Popio je vodu, izgužvao čašu i bacio ju u koš za smeće. “Čovjek stari, u tome je stvar. Ti o tome ne znaš ništa, ali saznat ćeš. Čovjek stari i cijeli mu život počinje izgledati poput sna koji je sanjao tijekom poslijepodnevnog drijemeža. Znaš?”

“Naravno”, rekao je Blaze. Nije čuo niti riječ. Živjeti ovdje s gospodinom Bluenoteom! Tek je počinjao shvaćati što bi to moglo značiti.

“Samo sam želio biti siguran i vidjeti s tobom je li u redu ako te primim”, rekao je Bluenote. Prstom je pokazao sliku žene na zidu. “Ona je voljela dečke. Dala mi je tri i umrla rađajući posljednjeg. Dougie je srednji. Najstariji je u državi Washington, gradi avione za Boeing. Mlađi je poginuo u prometnoj nesreći prije četiri godine. To je tužna stvar, ali volim misliti kako je sada s mamom. Možda je to glupa ideja, ali utjehu nalazimo gdje god možemo. Zar ne, Blaze?”

“Da, gospodine”, rekao je Blaze. Mislio je o Anne na zdencu. Anne na mjesečini. Onda je u očima gospodina Bluenotea ugledao suze. Šokirale su ga i pomalo prestrašile.

“Idi”, rekao je gospodin Bluenote. “I nemoj se predugo zadržavati kod zdenca, čuješ li me?”

Ali zaustavio se kod zdenca. Rekao je Anne što se dogodilo i kimnula je. Onda je i ona također počela plakati.

“Što je, Annie?” pitao ju je. “Što nije u redu, draga?”

“Ništa”, rekla je. “Izvuci mi vodu, može? Donijela sam kante.”

Izvukao joj je vodu. Zaneseno ga je promatrala.

Posljednji dan berbe završio je u trinaest sati i čak je i Blaze mogao vidjeti kako posljednji tovar nije bio nešto naročito. Borovnice su prošle.

Sada je stalno vozio. Bio je u kabini kamiona, sanjario je u niskoj brzini, kad je Harry Bluenote viknuo: “U redu, ljudi! Na kamion! Blaze vozi natrag! Operite se i dođite u veliku kuću! Na kolače i sladoled!”

Popeli su se na kamion vičući poput gomile klinaca i John je trebao vikati na njih da paze na borovnice. Blaze se cerio. To je bio cerek koji je tamo mogao ostati cijeloga dana.

Bluenote je došao do suvozačke strane. Lice mu je izgledalo blijedo, a čelo mu je bilo orošeno znojem.

“Gospodine Bluenote? Jeste li dobro?”

“Naravno”, rekao je Harry Bluenote. Nasmiješio se po posljednji put u životu. “Samo sam previše ručao, pretpostavljam. Vozi, Bla–”

Uhvatio se za prsa. Žile su mu izbile na obje strana vrata. Zagledao se u Blazea, ali ne kao da ga vidi.

“Što je?” pitao je Blaze.

“Herc”, odgovorio je Bluenote i onda pao. Njegovo čelo udarilo je u metalnu upravljačku ploču. Na trenutak je objema rukama čvrsto držao staru pocijepanu presvlaku sjedala, kao da će se svijet prevrnuti. Onda se nagnuo u stranu i kroz otvorena vrata pao na zemlju.

Dougie Bluenote se nalazio ispred kamiona. Sada je pojurio. “Tata!” vrisnuo je.

Bluenote je umro sinu na rukama tijekom mahnite, skakutave vožnje do velike kuće. Blaze je jedva primijetio. Bio je pognut nad velikim, ispucanim volanom kamiona i gledao na prašnjavu cestu poput luđaka.

Bluenote je zadrhtao jednom, dvaput, poput psa kojeg je ulovila kiša, i to je bilo to.

Gospođa Brisker – kuharica – ispustila je bokal limunade na pod kad su ga unijeli unutra. Kocke leda raspršile su se po podu od borovih dasaka. Unijeli su Bluenotea u dnevnu sobu i položili ga na krevet. Jedna mu je ruka visjela na podu. Blaze ju je podigao i stavio na Bluenoteova prsa. Ponovno je pala. Nakon toga, Blaze ju je samo držao.

Dougie Bluenote bio je u blagovaonici, stajao je pored dugog stola koji je bio postavljen za proslavu završetka berbe sa sladoledom (mali oproštajni dar koji je bio postavljen pored svakog tanjura), i mahnito razgovarao na telefon. Svi su izgledali prestravljeno osim Johnnyja Cheltzmana koji je izgledao kao da mu je pao kamen sa srca.

Blaze mu je večer prije sve rekao.

Liječnik je došao i obavio brzi pregled. Kad je završio prevukao je pokrivač preko Bluenoteovog lica.

Gospođa Bricker, koja je prestala plakati, ponovno je počela. “Sladoled”, rekla je. “Što da radim sa svim tim sladoledom? Oh, ljudi moji!” Stavila je pregaču preko lica, a onda i preko cijele glave, poput kapuljače.

“Neka dođu i pojedu ga”, rekao je Doug Bluenote. “Ti također, Blaze. Hajde.”

Blaze je odmahnuo glavom. Imao je osjećaj kako više nikada neće biti gladan.

“Onda zaboravi”, rekao je Doug. Provukao je prste kroz kosu. “Moram nazvati Hetton... i South Portland... Pittsfield... Isuse, Isuse, Isuse.” Naslonio je glavu na zid i sam počeo plakati. Blaze je samo sjedio i promatrao prekrivenu siluetu na krevetu.

Kombi iz HH došao je prvi. Blaze je sjedio otraga i gledao kroz prašnjavi stražnji prozor. Velika kuća se smanjivala i smanjivala sve dok naposljetku nije u potpunosti nestala.

Ostali su počeli pomalo razgovarati, ali Blaze je i dalje šutio. Počinjao je shvaćati. Pokušavao je razmisliti o tome, ali nije mogao. Nije imalo smisla, ali je ipak shvaćao.

Lice mu je počinjalo raditi. Najprije je iskrivio usta, a onda zakolutao očima. Obrazi su mu počeli podrhtavati. Te stvari nije mogao kontrolirati. Bile su jače od njega. Naposljetku je zaplakao. Stavio je čelo na stražnji prozor kombija i počeo ispuštati glasne monotone jecaje koji su zvučali poput rzanja konja.

Čovjek koji je vozio bio je šogor Martina Coslawa. Rekao je: “Neka netko ušutka kravu, što kažete?”

Ali nitko ga se nije usudio dodirnuti.

Dijete Anne Bradstay rođeno je osam i pol mjeseci kasnije. Bio je to krupan dječak – pet kilograma. Dan je na usvajanje i gotovo smjesta ga je uzeo par bez djece iz Sacoa po imenu Wyatt. Mali Bradstay postao je Rufus Wyatt. U svojoj srednjoškolskoj momčadi bio je najbolji obrambeni igrač kad je imao sedamnaest; godinu dana kasnije izabran je u All-New England momčad američkog nogometa. Na sveučilištu u Bostonu studirao je književnost. Osobito je volio Shelleyicu, Keatsa i američkog pjesnika Jamesa Dickeyja.  

Poglavlje XIX

Noć je došla rano, zamotana u snijeg. Do sedamnaest sati jedina svjetlost u ravnateljevom uredu bilo je treperenje vatre u kaminu. Joe je mirno spavao, ali Blaze je bio zabrinut za njega. Disao je brzo, nos mu je curio i škripalo mu je u prsima. Jarke crvene mrlje blistale su na oba obraza.

Dječja knjiga rekla je kako je groznica često pratila izbijanje zuba, a ponekad i prehlada, ili simptomi prehlade. Prehlada je bila dovoljno dobra za Blazea (nije znao što su simptomi). Knjiga je rekla da ih samo treba ugrijati. Lako je reći tipu koji je pisao knjigu; što je Blaze trebao učiniti kad se Joe probudi i poželi puzati uokolo?

Morao je smjesta nazvati Gerardove, večeras. Neće moći izbaciti novac iz aviona po ovoj mećavi, ali snijeg će do sutra navečer sigurno prestati. Dobit će novac, a također zadržati Joea. Jebeš one bogate republikance. On i Joe su sada bili zajedno. Pobjeći će. Nekako.

Zagledao se u vatru i počeo sanjariti. Vidio se kako pali baklje na čistini. Svjetla malog aviona koji prilazi. Zujanje motora. Avion ponire prema signalu, koji blista poput rođendanske torte. Nešto je bijelo u zraku – padobran s malom aktovkom!

Onda se vraća ovamo. Otvara aktovku. Puna je novca. Svaki je svežanj vezan gumicom. Blaze broji. Sve je tamo.

Onda je na malom otoku Acapulco (za kojeg je bio uvjeren da je na Bahamima, iako je pretpostavio kako bi to mogla biti pogreška). Kupio si je bungalov na brdu koje gleda na plažu. Ima dvije spavaće sobe, jednu veću i jednu manju. Iza se nalaze dvije ležaljke, jedna velika i jedna mala.

Vrijeme prolazi. Možda pet godina i plažom trči klinac – plaža na suncu blista poput dragulja. Preplanuo je. Ima dugu crnu kosu, poput indijanskog ratnika. Maše mu. Blaze maše njemu.

Blazeu se ponovno učinilo da je čuo prolazan smijeh. Naglo se okrenuo. Nema nikoga.

Ali sanjarenje je prekinuto. Ustao je i gurnuo ruke u džepove. Sjeo je i navukao čizme. Ostvarit će to. Njegove noge i glava su odlučni, a kad je god bio takav, uvijek je učinio ono što je rekao učiniti. Bio je to njegov ponos. Jedini kojeg je imao.

Ponovno je provjerio dijete i izašao van. Za sobom je zatvorio vrata ureda i sišao stubama. Georgeov je pištolj bio zataknut za remen njegovih hlača i ovoga je puta bio napunjen.

Vjetar koji je dolazio preko starog igrališta bio je dovoljno snažan da od njega zatetura prije no što se navikao. Snijeg mu se lijepio za lice, pikao ga u obraze i čelo. Vrhovi drveća naginjali su se amo tamo. Novi nanosi oblikovali su se na smrznutim slojevima starog snijega, koji je mjestimično bio dubok skoro metar. Više nije trebao brinuti za tragove koje je ostavio prilikom dolaska.

Otišao je do ograde, poželio da ima krplje i nespretno se popeo preko nje. Sletio je u snijeg do butina i krenuo na sjever, preko polja do centra Cumberland.

Bio je udaljen pet kilometara, i ostao je bez daha prije no što je prošao pola puta. Lice mu je utrnulo. Kao i ruke i noge, unatoč debelim čarapama i rukavicama. Ipak je nastavio, ne pokušavši obilaziti nanose, nego je prolazio ravno kroz njih. Dvaput je posrnuo preko ograda zatrpanih snijegom, jedna je bila od bodljikave žice koja mu je pocijepala hlače i razderala nogu. Samo je ustao i nastavio, nije trošio dah na psovke.

Sat vremena nakon što je krenuo ušao je na farmu. Ovdje su savršeno obrezane male smreke marširale u redovima, svaka je rasla metar i osamdeset od svojih susjeda. Blaze je mogao hodati dugim zaštićenim prolazom gdje je snijeg bio dubok samo desetak centimetara... a na nekim ga mjestima nije ni bilo. Ovo je bio rezervat okruga Cumberland, i nalazio se uz glavnu cestu.

Kad je stigao do zapadnog ruba male šume, sjeo je na rub nasipa i onda skliznuo dolje do autoceste broj 289. Uz cestu, gotovo izgubljeno u mećavi, nalazilo se signalno svjetlo kojeg se dobro sjećao – crveno na dvije strane, žuto na preostale dvije. Iza njega, nekoliko je svjetiljaka ulične rasvjete treperilo poput duhova.

Blaze je prešao cestu koja je bila prekrivena snijegom i prazna i otišao do Exxona na uglu. Mali krug svjetlosti na boku betonske zgrade osvjetljavao je javnu telefonsku govornicu. Izgledajući poput pokretnog snjegovića Blaze joj je prišao – nagnuo se nad nju. Osjetio je laganu paniku kad je pomislio kako nema kovanica, ali pronašao je dvije od dvadeset pet centi u hlačama i još jednu u džepu kaputa. A onda – boom! – njegov se novac vratio natrag van. Imenik je bio besplatan.

“Želim nazvati Josepha Gerarda”, rekao je. “Ocoma.”

Uslijedila je stanka, a onda mu je službenica dala broj. Blaze ga je napisao na smrznuto staklo koje je štitilo telefon od snijega, nesvjestan da je tražio tajni broj i službenica mu ga je dala, po uputama FBI-ja. Ovo je, naravno, omogućavalo pozive gomili dobronamjernika i luđaka, ali ako otmičari ne nazovu oprema za praćenje poziva ne može se upotrijebiti.

Blaze je okrenuo 0 i dao ženi Gerardov broj telefona. Pitao je plaća li se poziv. Plaćao se. Pitao je može li razgovarati tri minute za sedamdeset pet centi. Službenica je rekla ne; tri minutni poziv u Ocomu koštat će ga dolar i devedeset centi. Ima li telefonsku kreditnu karticu?

Blaze ju nije imao. Blaze nije imao nikakvu kreditnu karticu.

Službenica mu je rekla kako poziv može platiti na računu svog kućnog telefona, a u kolibi je bio telefon (iako nije ni jednom zazvonio otkad je George umro), ali Blaze je bio prepametan za to.

“Onda na njihov trošak?” predložila je službenica.

“Na njihov trošak, aha!” rekao je Blaze.

“Vaše ime, gospodine?”

“Clayton Blaisdell, mlađi”, rekao je smjesta. Radi olakšanja što je otkrio kako nije toliko dugo hodao da bi shvatio kako nema kovanica za telefon, Blaze gotovo dva sata neće shvatiti svoju taktičku pogrešku.

“Hvala vam, gospodine.”

“Hvala vama”, rekao je Blaze osjećajući se pametno. Osjećao se hladnokrvno.

Telefon je zazvonio samo jednom prije no što se netko javio. “Da?” Glas je zvučao oprezno i umorno.

“Ja imam vašeg sina”, rekao je Blaze.

“Gospodine, danas je bilo deset poziva koji su to tvrdili. Dokažite.”

Blaze je bio zbunjen. To nije očekivao. “Pa, nije sa mnom, znate. Kod mog partnera je.”

“Aha?” Ništa više. Samo Aha?

“Vidio sam vašu suprugu kad sam ušao”, rekao je Blaze. Bila je to jedina stvar koje se mogao sjetiti. “Stvarno je lijepa. Imala je bijelu spavaćicu. Na noćnom ormariću imali ste fotografiju – pa, tri fotografije spojene zajedno.”

Glas na drugom kraju je rekao: “Recite mi još nešto.” Ali više nije zvučao umorno.

Blaze je napregnuo mozak. Nije bilo ničega drugoga, ničega što bi uvjerilo tvrdoglavog čovjeka na drugom kraju linije. A onda se pojavilo. “Starica je imala mačku. Zato je sišla dolje. Mislila je da sam ja mačka... da sam ja...” Naprezao je mozak u potrazi za još. “Mikey!” viknuo je. “Žao mi je što sam ju onoliko jako udario. Stvarno nisam namjeravao, ali sam se preplašio.”

Čovjek na drugom kraju linije počeo je plakati. To je bilo naglo i šokantno. “Je li dobro? Za ime božje, je li Joey dobro?”

U pozadini se začulo zbunjeno brbljanje. Činilo se kao da žena govori. Druga je vikala i plakala. Ona koja je vikala i plakala najvjerojatnije je bila majka. Armenci su najvjerojatnije osobito emocionalni. Francuzi također.

“Nemojte prekinuti!” rekao je Joseph Gerard (ma to je sigurno bio Gerard). Zvučao je panično. “Je li dobro?”

“Aha, dobro je”, rekao je Blaze. “Izbio mu je još jedan zub. To je ukupno treći. Osip od pelena dobro prolazi. Ja – hoću reći mi – mu dobro mažemo guzu. Što je s vašom suprugom? Ona je prefina da mu namaže guzu?”

Gerard je dahtao poput psa. “Učinit ćemo sve, gospodine. Vi ste glavni.”

Blaze se pomalo zbunio na to. Gotovo je zaboravio zašto je nazvao.

“U redu”, rekao je. “Želim da učinite sljedeće.”

* * *

U Portlandu, telefonska službenica razgovarala je sa specijalnim agentom Albertom Sterlingom. “Centar Cumberland”, rekla je. “Telefonska govornica na benzinskoj postaji.”

“Zahvaljujem”, rekao je i mahnuo šakom po zraku.

“Sutra navečer u osam sati uđite u mali avion”, rekao je Blaze. Počeo je osjećati nelagodu, počeo je misliti kako predugo telefonira. “Počnite letjeti na jug duž autoceste broj 1 prema granici s New Hampshireom. Letite nisko. Jasno?”

“Čekajte... nisam siguran...”

“Bolje vam je da budete sigurni”, rekao je Blaze. Pokušavao je zvučati poput Georgea. “Nemojte me pokušavati zavlačiti, osim ako ne želite klinca dobiti u vreći.”

“U redu”, rekao je Gerard. “U redu, čujem vas. Samo zapisujem.”

Sterling je dodao komad papira Bruceu Grangeru i gestikulirao nazivanje. Granger je nazvao državnu policiju.

“Pilot će vidjeti signalno svjetlo”, rekao je Blaze. “Novac u aktovki prikačite na padobran. Bacite ga kao da želite da sleti točno na vrh ba – svjetla. Signala. Idući ćete dan klinca dobiti natrag. Čak ću vam i poslati neke stvari koje sam – smo, želim reći – koristili na njegovoj guzi.” Sinula mu je šala. “To je besplatno.”

Onda je pogledao svoju slobodnu ruku i vidio da je prekrižio prste kad je rekao kako će im vratiti Joea. Poput klinca koji je rekao svoju prvu laž.

“Nemojte prekidati!” rekao je Gerard. “Mislim da nisam baš shvatio–”

“Vi ste pametan tip”, rekao je Blaze. “Mislim da ste shvatili.”

Spustio je slušalicu i punim trkom napustio Exxonovu postaju, nije bio siguran zašto trči, samo je znao kako je to bila pametna stvar za učiniti. Jedina stvar. Protrčao je ispod signala, skrenuo preko ceste i divovskim se skokovima popeo uzbrdo. Onda je nestao među redovima smreka u okružnom rezervatu.

Iza njega, divovsko čudovište blistavih bijelih očiju zagrmilo je preko brda. Probijalo se kroz vijavicu, a ogromne gusjenice podizale su oblake snijega. Ralica je izbrisala Blazeove tragove tamo gdje su prelazili cestu. Kad su se dva automobila državne policije sastala na Exxonovoj postaji devet minuta kasnije, Blazeovi tragovi na brdu prema rezervatu nisu bili ništa više od nejasnih udubljenja. Čak i dok su policajci stajali oko telefonske govornice s uperenim baterijskim svjetiljkama, vjetar je iza njih radio svoj posao.

Sterlingov je telefon zazvonio pet minuta kasnije. “Bio je ovdje”, rekao je državni murjak s drugog kraja linije. Sterling je u pozadini mogao čuti puhanje vjetra. Ne, zavijanje. “Bio je ovdje, ali je otišao.”

“Otišao kako?” pitao je Sterling. “Autom ili pješice?”

“Tko zna? Ralica je prošla netom prije našeg dolaska. Ali ako bih trebao pretpostaviti, rekao bih da je vozio.”

“Nitko ne traži da pretpostavljate. Benzinska postaja? Je li ga itko vidio?”

“Zatvoreni su radi oluje. A i da su bili otvoreni... telefon je na zidu s bočne strane.”

“Sretni kurvin sin”, rekao je Sterling. “Jebeno sretni kurvin sin. Opkolili smo onu usranu kolibu u Apexu i uhitili četiri časopisa s golim ženama i teglu graška. Tragovi? Ili ih je vjetar odnio?”

“Oko telefona je bilo tragova”, rekao je državni policajac. “Vjetar ih je gotovo obrisao, ali to je bio on.”

“Opet pretpostavljate?”

“Ne. Bili su veliki.”

“U redu. Blokade cesta, točno?”

“Svaka cesta, i velika i mala”, rekao je državni policajac. “Događa se ovog trenutka.”

“Šumske ceste također.”

“Šumske ceste također”, rekao je državni policajac. Zvučao je uvrijeđeno.

Sterling nije mario. “Znači, opkoljen je? Možemo li tako reći, državni policajče?”

“Da.”

“Odlično. Idemo unutra s tristo ljudi čim se sutra vrijeme malo popravi. Ovo već predugo traje.”

“Da, gospodine.”

“Ralica”, rekao je Sterling. “Ružičasta chinchina moje sestre.” Spustio je slušalicu.

Kad se Blaze vratio u HH bio je iscrpljen. Popeo se preko ograde i naglavce pao u snijeg s druge strane. Nos mu je bio krvav. Vratio se za samo trideset pet minuta. Ustao je, oteturao oko zgrade i ušao unutra.

Dočekali su ga Joeovi bijesni, bolni krikovi.

“Isuse!”

Preskakao je po dvije stube odjednom i uletio u Coslawov ured. Vatra se ugasila. Zipka je bila prevrnuta. Joe je ležao na podu. Glava mu je bila oblivena krvlju. Lice mu je bilo ljubičasto, oči zatvorene, male šake sive od prašine.

“Joe!” viknuo je Blaze. “Joe! Joe!”

Uzeo je dijete u naručje i odjurio do kuta u kojem su stajale pelene. Zgrabio je jednu i obrisao posjekotinu na Joeovom čelu. Činilo se kako krv teče u bujici. Iz rane je stršio iverak. Blaze ga je iščupao i bacio na pod.

Dijete se meškoljilo u njegovom naručju i vrištalo još glasnije. Blaze je obrisao još krvi, čvrsto držeći Joea, i sagnuo se kako bi bolje pogledao. Posjekotina je bila krivudava, ali s uklonjenim velikim iverom, nije izgledala toliko strašno. Hvala Isusu što mu se nije zabio u oko. Mogao mu se zabiti u oko.

Pronašao je bočicu i dao ju Joeu hladnu. Joe ju je zgrabio objema rukama i počeo pohlepno sisati. Dašćući, Blaze je uzeo deku i zamotao dijete u nju. Onda je legao na svoje pokrivače sa zamotanim djetetom na prsima. Blaze je zatvorio oči i smjesta ga je obuzela stravična vrtoglavica. Činilo se kako sve na svijetu nestaje: Joe, George, Johnny, Harry Bluenote, Anne Bradstay, ptice na žicama i noći na putu.

Onda mu je ponovno bilo dobro.

“Od sada pa nadalje, nas dvojica, Joey”, rekao je. “Ti imaš mene i ja imam tebe. Sve će biti u redu. Dobro?”

Snijeg je u snažnim naletima udarao u prozore. Joe je okrenuo glavu od gumene dude i dobro se nakašljao, isplazio je jezik od napora pluća da se pročiste. Onda je ponovno uzeo dudu. Ispod njegove ruke, Blaze je mogao osjetiti kucanje malog srca.

“Tako mi radimo”, rekao je Blaze i poljubio krvavo čelo djeteta.

Zajedno su zaspali.  

Poglavlje XX

Hetton House uključivao je veliku parcelu zemlje iza glavnih zgrada i tu se nalazilo ono što su generacije dječaka zvale Pobjednički vrt. Ravnateljica prije Coslawa ga je zanemarila, govoreći ljudima kako će radije imati smeđi palac nego zeleni, ali Martin “Zakon” Coslaw vidio je barem dva blistava potencijala Pobjedničkog vrta. Prva je bila značajna ušteda u HH-ovom proračunu za hranu tako što će dečki sami uzgajati povrće. Druga je bila upoznati dečke s poštenim, napornim radom koji je bio temelj svijeta. “Rad i matematika izgradili su piramide”, volio je govoriti Coslaw. I tako su dečki sadili u proljeće, čupali korov ljeti (osim ako su “radili vani” na jednoj od susjednih farmi) i sakupljali plodove u jesen.

Oko četrnaest mjeseci nakon završetka onog što je Toe-Jam nazivao “fenomenalnim ljetom borovnica”, John Cheltzman je bio među beračima bundeva na sjevernom kraju PV-a. Prehladio se, obolio i umro. Dogodilo se vrlo brzo. Na Noć vještica je odvezen u portlandsku Gradsku bolnicu, dok je ostatak dječaka bio na svojim satovima ili u “vanjskim školama”. Umro je u Gradskoj bolnici na odjelu za siromašne, i učinio je to sam.

S njegovog kreveta u HH skinuta je posteljina i onda stavljena nova. Blaze je većinu jednog poslijepodneva proveo sjedeći na svom krevetu i gledajući Johnov. Duga spavaonica – koju su zvali “ovan” – bila je prazna. Ostali su otišli na Johnnyjevu sahranu. Većini je to bila prva sahrana, i bili su prilično uzbuđeni zbog nje.

Johnnyjev je krevet i plašio i fascinirao Blazea. Teglica Shedd’sovog maslaca od kikirikija koja je uvijek bila nagurana između uzglavlja kreveta i zida je nestala; pogledao je. Kao i krekeri Ritz. (Nakon povečerja Johnny bi često rekao: “Sve je boljeg okusa kad sere na Ritz”, što je uvijek nasmijalo Blazea.) Sam krevet bio je napravljen u uštogljenom vojničkom stilu, gornji pokrivač bio je zategnut. Plahte su bile savršeno bijele i čiste, iako je Johnny entuzijastično masturbirao nakon povečerja. Blaze je brojne noći ležao u svom krevetu, gledao u tamu i slušao laganu škripu opruga dok je Cheltzman bacao majmuna u nesvijest. Na njegovim je plahtama uvijek bilo krutih žutih mrlja. Isuse, te krute žute mrlje bile su na plahtama svih većih dječaka. Bile su i na njegovima, upravo sada, ispod njega dok je sjedio na svom krevetu i promatrao Johnnyjev. Sinulo mu je poput otkrivenja kako će, ako on umre, i njegov krevet biti raspremljen i njegove spermom umrljane plahte bit će zamijenjene plahtama kakve su sada na Johnnyjevom krevetu – plahte koje su savršeno bijele i čiste. Plahte bez ikakvih tragova na njima koji bi značili da je tu netko ležao, sanjao, bio dovoljno živ da svrši. Blaze je tiho zaplakao.

Bilo je vedro poslijepodne početkom studenog i ovan je bio preplavljen nepristranom svjetlošću. Kvadrati sunca i križevi sjena prozora ležali su na Cheltzmanovom krevetu. Nakon nekog vremena Blaze je ustao i skinuo pokrivač s kreveta na kojem je njegov kompić spavao. Bacio je jastuk na drugi kraj ovna. Onda je skinuo plahte i bacio madrac na pod. To još uvijek nije bilo dovoljno. Prevrnuo je krevet na madrac tako da su njegove glupe noge stršile prema gore. To još uvijek nije bilo dovoljno, pa je šutnuo jednu od izbočenih nogu kreveta i uspio samo povrijediti vlastitu nogu. Nakon toga je ležao na krevetu s rukama preko očiju i prsima koja su se mahnito podizala i spuštala.

Kad je sahrana završila ostali su dječaci Blazea uglavnom ostavili na miru. Nitko ga nije pitao za prevrnuti krevet, ali Toe je učinio neobičnu stvar: uzeo je jednu Blazeovu ruku i poljubio ju. To je bila neobična stvar, stvarno. Blaze je o njoj mislio još godinama. Ne cijelo vrijeme, ali tu i tamo.

Došlo je pet popodne. To je bilo slobodno vrijeme za dečke, i većina je izašla na dvorište, glupirali su se i pripremali za večeru. Blaze je otišao do ureda Martina Coslawa. Zakon je sjedio za svojim stolom. Obuo je papuče, ljuljao se u svom naslonjaču i čitao Evening Express. Podigao je pogled i rekao: “Što?”

“Evo, ti kurvin sine”, rekao je Blaze i premlatio ga.

Pješice je krenuo prema granici New Hampshirea jer je mislio kako će ga u popaljenom autu pokupiti unutar četiri sata. Umjesto toga, uhvaćen je za dva sata. Uvijek je zaboravljao koliko je velik, ali Martin Coslaw nije zaboravio, i državnoj policiji Mainea nije trebalo dugo da locira sto devedeset sedam centimetara visokog bijelog mladića s ožiljkom na čelu.

Na Okružnom sudu okruga Cumberland održano je kratko suđenje. Martin Coslaw se pojavio s jednom rukom u gipsu i ogromnim bijelim zavojem na glavi koji se spuštao kako bi pokrio jedno oko. Na klupu za svjedoke došao je sa štakama.

Tužitelj ga je pitao koliko je visok. Coslaw je odgovorio da je visok sto šezdeset pet centimetara. Tužitelj je pitao koliko je težak. Coslaw je rekao da teži sedamdeset kilograma. Tužitelj je pitao Coslawa je li učinio nešto čime je isprovocirao, zadirkivao ili neopravdano kaznio optuženog, Claytona Blaisdella, mlađeg. Coslaw je rekao da nije. Tužitelj je onda svjedoka predao Blazeovom odvjetniku, neznalici koja je netom završila pravni fakultet. Neznalica je postavio brojna neodređena pitanja na koja je Coslaw smireno odgovarao dok su njegov gips, štake i zavoj nastavljali sa svojim svjedočenjem. Kad je neznalica rekao kako nema daljnjih pitanja Država je završila sa svojim izlaganjem.

Blazeov sudski dodijeljeni odvjetnik pozvao ga je na klupu za svjedoke i pitao zašto je pretukao ravnatelja Hetton Housea. Blaze je mucajući ispričao svoju priču. Njegov dobar prijatelj je umro. Mislio je kako je Coslaw kriv. Johnny nije trebao biti poslan u berbu bundeva, pogotovo zato što je bilo hladno. Johnny je imao slabo srce. To nije bilo fer i gospodin Coslaw je znao da to nije fer. Zaslužio je ono što je dobio.

Nakon toga, mladi je odvjetnik sjeo s očajem u očima.

Tužitelj je ustao i prišao. Pitao je koliko je Blaze visok. Sto devedeset pet ili možda sedam, rekao je Blaze. Tužitelj je pitao koliko je težak. Blaze je rekao da ne zna, točno, ali manje od sto trideset. To je izazvalo malo smijeha kod novinara. Blaze se zbunjenim očima zagledao u njih. Onda se i on također malo nasmiješio, dajući im do znanja kako i on zna podnijeti šalu. Tužitelj nije imao više pitanja. Sjeo je.

Blazeov sudski dodijeljeni odvjetnik je izrecitirao nejasni sažetak, a onda završio sa svojim izlaganjem. Sudac je gledao kroz prozor glave naslonjene na jednu ruku. Blazea je nazvao mladi nasilnik. Rekao je kako je odgovornost države Maine da ga “kazni brzo i oštro”. Blaze nije imao pojma što to znači, ali znao je kako nije dobro.

Sudac je pitao Blazea želi li nešto reći.

“Da, gospodine”, rekao je, “ali ne znam kako.”

Sudac je kimnuo i osudio ga na dvije godine u popravnom domu u South Portlandu.

Njemu nije bilo toliko loše kao nekima, ali bilo je dovoljno loše da poželi nikad se ne vratiti. Bio je dovoljno velik da izbjegne batine i maltretiranje, i kretao se izvan svih podzemnih klika s njihovim jadnim vođama, ali biti zaključan na dugo vremena u maloj ćeliji s rešetkama bilo je jako teško. Jako tužno. U prvih šest mjeseci dva je puta “prolupao”, urlao je da ga puste i lupao na rešetke svoje ćelije sve dok čuvari nisu dojurili. Prvi puta, došla su četiri čuvara, a onda su morali pozvati još četiri i onda još šestoricu kako bi ga svladali. Drugi su mu put dali injekciju koja ga je uspavala na šesnaest sati.

Samica je bila još gora. Blaze je beskonačno tumarao malom ćelijom (šest koraka u svim smjerovima) dok je vrijeme usporavalo i onda se zaustavilo. Kad su se vrata napokon otvorila i pušten je u društvo ostalih dječaka – slobodan šetati dvorištem za vježbu i istovarivati pakete s kamiona koji su dolazili do utovarne rampe – bio je gotovo lud od olakšanja i zahvalnosti. Zagrlio je čuvara koji ga je pustio drugom prilikom i u svoj dosje dobio ovu bilješku: Pokazuje homoseksualne sklonosti.

Ali samica nije bila najgora stvar. Bio je zaboravan, ali sjećanje na najgore nikad ga nije napustilo. Tako te srede. Odvedu te u malu bijelu prostoriju i opkole te. Onda ti počnu postavljati pitanja. I prije no što imaš vremena razmisliti što je prvo pitanje značilo – što je reklo – bili su na idućem, i idućem, i idućem. Skretali su lijevo, skretali su desno, išli naprijed, išli natrag. Imao je osjećaj kao da je uhvaćen u paukovu mrežu. Na kraju biste priznali sve što su željeli da priznate, samo da ih ušutkate. Onda bi vam donijeli papir i rekli vam da se potpišete na njega i čovječe, potpisali ste se.

Čovjek zadužen za Blazeovo ispitivanje bio je pomoćnik okružnog tužitelja po imenu Holloway. Holloway nije dolazio u malu prostoriju prije no što su ga ostali obrađivali barem sat i pol. Blaze je imao podignute rukave i donji dio košulje bio mu je izvučen iz hlača. Bio je obliven znojem i trebao je ići u toalet broj 2, jako. Imao je osjećaj da se ponovno nalazi u štenari Bowiejevih, sa škotskim ovčarima koji laju posvuda oko njega. Holloway je bio hladan i dotjeran u plavom prugastom odijelu. Imao je crne cipele s galaksijama sitnih rupica na vrhovima. Blaze nikad nije zaboravio rupice na vrhovima cipela gospodina Hollowaya.

Gospodin Holloway bi sjeo na stol na sredini prostorije, njegova guzica bila je pola na stolu, pola u zraku, jedna noga mu se ljuljala naprijed-natrag, jedna od onih elegantnih crnih cipela pomicala se poput klatna u satu. Prijateljski se nasmiješio Blazeu i rekao: “Želiš li razgovarati, sinko?”

Blaze je počeo mucati. Da, želio je razgovarati. Ako je netko uistinu želio slušati, i biti pomalo uljudniji, želio je.

Holloway je rekao ostalima neka izađu.

Blaze je pitao može li na toalet.

Holloway je pokazao prema vratima koja Blaze uopće nije primijetio i rekao: “Što čekaš?” Kad je to rekao imao je isti onaj prijateljski osmijeh.

Kad je Blaze izašao na stolu se nalazio bokal hladne vode i čaša. Blaze je pogledao Hollowaya i Holloway je kimnuo. Blaze je popio tri čaše zaredom, onda sjeo s osjećajem kako mu je u posred čela zabijen čavao.

“Dobro?” pitao je Holloway.

Blaze je kimnuo.

“Aha. Čovjek ožedni od odgovaranja na pitanja. Cigaretu?”

“Ne pušim.”

“Dobar dečko, to te nikad neće uvaliti u nevolju”, rekao je Holloway i zapalio cigaretu. “Tko si ti za svoje kompiće, sinko? Kako te zovu?”

“Blaze.”

“U redu, Blaze, ja sam Frank Holloway.” Pružio je ruku, a onda poskočio i zubima stisnuo cigaretu kad ju je Blaze stegnuo. “A sada mi lijepo reci zašto si završio ovdje.”

Blaze je počeo sa svojom pričom, počevši sa Zakonovim dolaskom u Hetton i Blazeovim problemima s aritmetikom.

Holloway je podigao ruku. “Imaš li što protiv da dovedem stenografkinju, Blaze? To je neka vrsta tajnice. Tako da ne moraš sve ovo ponavljati.”

Ne. Nije imao ništa protiv.

Kasnije, na kraju, ostali su se vratili unutra. Kad su se vratili, Blaze je primijetio kako su Hollowayeve oči izgubile ono prijateljsko blistanje. Kliznuo je sa stola, s dva brza udarca očistio guzicu i rekao: “Natipkaj to i neka glupson potpiše.” Izašao je bez da se okrenuo.

Izašao je iz zatvora ne baš dvije godine nakon što je ušao u njega – skinuli su mu četiri mjeseca radi dobrog ponašanja. Dali su mu dva para zatvorskih traperica, zatvorsku jaknu od denima i torbu za sve to. Također je imao svoju zatvorsku ušteđevinu: ček na 43 dolara i 84 centa.

Bio je listopad. Zrak je bio sladak od vjetra. Čuvar na vratima mahao je jednom rukom naprijed-natrag poput brisača vjetrobrana i rekao mu neka se čuva. Blaze je prošao pored njega bez da ga je pogledao ili mu nešto rekao, i kad je čuo tresak zatvaranja teških zelenih vrata iza sebe, zadrhtao je.

Hodao je sve dok pločnici nisu završili i grad nije nestao. Gledao je sve. Automobili su prolazili, izgledali su neobično moderno. Jedan je usporio i pomislio je kako će ga netko možda povesti. Onda je netko viknuo: “Heeej, ZATVORSKA PTIČICE” i automobil je odjurio.

Naposljetku je sjeo na kameni zid kod malog lokalnog groblja i samo gledao cestu. Sinulo mu je da je slobodan. Nije bilo nikoga tko će mu gospodariti, ali on je bio loš u gospodarenju sobom i nije imao prijatelja. Izašao je iz samice, ali nije imao posao. Nije čak ni znao kako komad krutog papira koji su mu dali pretvoriti u novac.

Ipak, ispunjavala ga je prekrasna utješna zahvalnost. Zatvorio je oči i okrenuo lice prema suncu, puneći svoju glavu crvenom svjetlošću. Namirisao je travu i svježi asfalt gdje je neka terenska ekipa nedavno popravila rupu na cesti. Namirisao je ispušne plinove automobila koji su išli kamo god su njihovi vozači željeli ići. Zagrlio je samoga sebe od olakšanja.

Tu je noć prespavao u štali i idućeg je dana našao posao na branju krumpira za deset centi po kanti. Te je zime radio u tvornici vune u New Hampshireu, bez članstva u sindikatu. Na proljeće je autobusom otišao u Boston i zaposlio se u praonici Brigham iza ženske bolnice. Tamo je radio šest mjeseci kad se pojavilo poznato lice iz South Portlanda – Billy St. Pierre. Izašli su van i jedan drugome platili puno piva. Billy je povjerio Blazeu kako će s prijateljem opljačkati trgovinu pićem u Southieju. Mjesto je dječja igra. Rekao je kako imaju mjesta za još jednog.

Blaze je bio za. Njegov dio bio je sedamnaest dolara. Nastavio je raditi u praonici. Četiri mjeseca kasnije on, Billy i Billyjev šogor Dom opljačkali su kombinaciju benzinske crpke i trgovine u Danversu. Mjesec dana kasnije, Blaze i Billy, uz još jednog bivšeg iz South Portlanda po imenu Calvin Surks, opljačkali su zalagaonicu s kockarnicom u stražnjoj sobi. Uzeli su preko tisuću dolara.

“Sada nam ide jako dobro”, rekao je Billy dok su njih trojica dijelili plijen u motelskoj sobi u Duxburyju. “Ovo je tek početak.”

Blaze je kimnuo, ali je nastavio raditi u bolničkoj praonici.

Život je neko vrijeme tekao tako. Blaze u Bostonu nije imao pravih prijatelja. Njegovi jedini poznanici bili su Billy St. Pierre i trećerazredna ekipa lutalica čiji je Billy bio član. Blaze je s njima visio u slobodno vrijeme u Lynn trgovini slatkiša nazvanoj Moochie’s. Igrali su flipere i glupirali se. Blaze nije imao djevojku, ni stalnu ni nestalnu. Bio je bolno sramežljiv i samosvjestan o onome što je Billy nazivao njegovom razbijenom glavom. Nakon uspješnog posla ponekad bi platio kurvu.

Oko godinu nakon što je sreo Billyja, brbljavi povremeni glazbenik upoznao ga je s heroinom, ali samo šmrkanjem. Blazeu je bilo užasno slabo, ili od nekog dodatka ili se radilo o prirodnoj alergiji. Nikad ga ponovno nije uzeo. Ponekad bi povukao nekoliko dimova trave, tek toliko radi društva, ali nije osjećao potrebu za težim drogama.

Nedugo nakon eksperimenta s heroinom Billy i Calvin (čija je najvrjednija imovina bila tetovaža ŽIVOT JE PLJUGA, A ONDA RIKNEŠ) su uhvaćeni u pokušaju pljačke veletrgovine. Ipak, bilo je drugih koji su željeli angažirati Blazea za svoje poslove. Čak i željnih. Netko mu je dao nadimak Krampus, i zaglavio je s njime. Čak i s maskom kako bi sakrio svoje unakaženo čelo, njegovo divovsko tijelo natjeralo je brojne prodavače da ponovno razmisle hoće li posegnuti za oružjem koje možda imaju ispod pulta.

U dvije godine nakon Billyjevog pada Blaze je i sam zamalo zaglavio desetak puta, i u nekim se slučajevima izvukao za dlaku. Jednom prigodom, dva brata s kojima je pljačkao trgovinu odjećom u Saugusu uhvaćeni su odmah iza ugla gdje je Blaze rekao hvala i izašao iz njihovog automobila. Braća bi drage volje odala Blazea za smanjenje kazne, ali znali su ga samo kao Velikog Krampusa, te je policija tako pomislila kako je treći član bande bio crnac.

Blaze je u lipnju otpušten iz praonice. Nije se čak ni trudio tražiti pošten posao. Jednostavno je preživljavao dane sve dok nije upoznao Georgea Buckleyja, a kad je upoznao Georgea, njegova je budućnost bila određena.  

Poglavlje XXI

Albert Sterling je drijemao u jednom od povelikih naslonjača u radnoj sobi Gerardovih kad su se prvi znaci zore pojavili na nebu. Bio je prvi veljače.

Čulo se kucanje na vratima. Sterling je otvorio oči. Na vratima je stajao Granger. “Možda imamo nešto”, rekao je Granger.

“Pričaj.”

“Blaisdell je odrastao u sirotištu – pa, državnom domu, ista stvar – po imenu Hetton House. Nalazi se u području iz kojeg je upućen poziv.”

Sterling je ustao. “Još uvijek radi?”

“Ne. Zatvoren je prije petnaest godina.”

“Tko sada tamo živi?”

“Nitko. Grad je sve prodao nekim ljudima koji su pokušali otvoriti školu. Mjesto je završilo u stečaju i grad ga je uzeo natrag. Od tada je prazno.”

“Kladim se da je tamo”, rekao je Sterling. To je bila samo intuicija, ali imao je osjećaj da je točna. Danas će srediti kurvinog sina i bilo koga tko je s njim. “Nazovi državnu policiju. Želim dvadeset državnih policajaca, barem dvadeset, plus ti i ja.” Razmislio je. “I Frankland. Dovući Franklanda iz ureda.”

“U stvari, bit će u krevetu–”

“Izvuci ga. I reci Normanu neka dovuče dupe ovamo. On može biti uz telefon.”

“Siguran si kako je to način na koji–”

“Da. Blaisdell je propalica, idiot, i lijen je.” To da su propalice lijene bilo je uvjerenje Sterlingove privatne crkve uvjerenja. “Gdje bi drugamo otišao?” Pogledao je na sat. Bilo je 5:45. “Samo se nadam da je mali još uvijek živ. Ali ne bih se kladio u to.”

Blaze se probudio u 6:15. Okrenuo se na bok kako bi pogledao Joea koji je cijelu noć prespavao s njim. Dodatna tjelesna toplina je čini se malome donijela neko dobro. Koža mu je bila hladna, i hripanje tijekom disanja se smanjilo. Ipak, one bolesne crvene mrlje još su mu uvijek bile na obrazima. Blaze je djetetu stavio prst u usta (Joe je odmah počeo sisati) i osjetio novu nabreklinu na lijevoj strani. Kad je pritisnuo Joe je jauknuo u snu i maknuo glavu.

“Vražji zubi”, prošaptao je Blaze. Pogledao je Joeovo čelo. Krv na rani se zgrušala i nije mislio kako će mu ostati ožiljak. To je dobro. Tvoje čelo povelo je juriš kroz život. Bilo je to šugavo mjesto za ožiljak.

Završio je s pregledom, ali još je uvijek fascinirano gledao djetetovo usnulo lice. Osim nazubljene ogrebotine koja je zacjeljivala Joeova koža bila je savršena. Bijela, ali s blistavim tonovima masline. Blaze je pomislio kako nikada neće izgorjeti na suncu nego preplanuti u boju lijepog starog drva. Bit će toliko taman da će ga ljudi možda zamijeniti za crnca, pomislio je Blaze. Neće poput mene pocrveniti kao rak. Joeovi kapci bili su lagano plavi. Ta ista plava boja činila je par malih lukova ispod njegovih zatvorenih očiju. Usne su bile rumene i lagano napućene.

Blaze je uzeo jednu ručicu i uhvatio ju. Prstići su se istog trena omotali oko njegovog malog prsta. Blaze je pomislio kako će imati krupne ruke. Možda će jednog dana držati stolarski čekić i mehaničarev francuski ključ. Možda i umjetnikov kist.

Zadrhtao je od razmišljanja o djetetovim mogućnostima.

Osjetio je poriv da podigne dijete. A zašto? Kako bi mogao gledati kako Joe otvara oči i gleda ga. Tko je mogao znati što bi te oči mogle vidjeti u nadolazećim godinama? Ipak, sada su bile zatvorene. Joe je bio zatvoren. Bio je poput prekrasne, stravične knjige u kojoj je priča napisana nevidljivom tintom. Blaze je shvatio kako više ne mari za novac, ne stvarno. Mario je o riječima koje će se pojaviti na svim tim stranicama. Koje slike.

Poljubio je čistu kožu tik iznad ožiljka, onda se otkrio i otišao do prozora. Još je uvijek sniježilo; zrak i zemlja bih su bijelo na bijelome. Pretpostavio je kako je tijekom noći palo barem dvadeset centimetara novog snijega. A još uvijek nije prestao padati.

Zamalo su te uhvatili, Blaze.

Okrenuo se. “George?” rekao je tiho. “To si ti, George?”

Nije bio. To je došlo iz njegove vlastite glave. I zašto bi za ime božje pomislio nešto takvo?

Ponovno je pogledao kroz prozor. Njegova osakaćena obrva namrštila se od razmišljanja. Znali su tko je. Bio je glup i rekao službenici svoje pravo ime, sve do mlađi na kraju. Mislio je da je pametan, ali bio je glup. Ponovno. Glup je zatvor iz kojeg vas nikad više neće pustiti van, nema skidanja kazne radi dobrog ponašanja, unutra ste doživotno.

George bi mu se sigurno grohotom nasmijao. George bi rekao: Kladim se da su se odmah bacili na posao i iskopali tvoj dosje. Najveći hitovi Claytona Blais della. Istina. Pročitali bi o vjerskoj muljaži, njegovom boravku u South Portlandu, njegovom boravku u HH–

A onda, poput meteora koji je projurio preko njegove izmučene podsvijesti: Ovo je HH!

Blaze je mahnito pogledao oko sebe, kao da traži potvrdu.

Zamalo su te uhvatili, Blaze.

Ponovno je dobio osjećaj da ga progone, da je zarobljen u sve užem krugu. Pomislio je na bijelu prostoriju za ispitivanje, odlaska u toalet, ispucavanja pitanja na koja vam uopće ne daju vremena za odgovoriti. I ovoga puta to neće biti malo suđenje u napola praznoj sudnici. Ovoga će puta to biti cirkus, sa svim sjedalima zauzetima. A onda zatvor zauvijek. I samica ako prolupa.

Te su ga misli ispunile stravom, ali bile su daleko od najgoreg. Najgore je bilo misliti kako upadaju unutra s izvučenim pištoljima i uzimaju dijete. Ponovno ga otimaju. Njegovog Joea.

Znoj mu je oblio lice i ruke unatoč hladnoći prostorije.

Ti jadni pušioničaru. Odrasti će mrzeći te. Pobrinut će se za to.

To također nije bio George. To je bila njegova misao, i bila je istinita.

Počeo je grozničavo razmišljati, pokušavajući smisliti plan. Sigurno postoji neko mjesto za otići. Sigurno postoji.

Joe se počeo buditi, ali Blaze ga uopće nije čuo. Mjesto za otići. Sigurno mjesto. Negdje blizu. Tajno mjesto gdje ga neće moći pronaći. Mjesto za koje čak ni George ne zna, mjesto–

Inspiracija mu je sinula.

Okrenuo se prema krevetu. Joeove su oči bile otvorene. Kad je ugledao Blazea nacerio mu se i gurnuo palac u usta – gesta koja je bila gotovo dražesna.

“Moraš jesti, Joe. Brzo. Bježimo, ali imam ideju.”

Nahranio je Joea usoljenom govedinom i sirom. Joe je u jednom obroku proždirao jednu teglicu te hrane, ali ovoga je puta počeo okretati glavu nakon pete žlice. A kad ga je Blaze pokušao dalje hraniti, zaplakao je. Blaze se prebacio na jednu od bočica i Joe ju je pohlepno posisao. Problem je bio, ostale su samo tri.

Dok je Joe ležao na deki s bočicom u rukama, Blaze je jurio prostorijom, sakupljao i pakirao stvari. Otvorio je paket Pampersica i napunio košulju njima sve dok nije bio napuhnut poput cirkuskog debeljka.

Onda je kleknuo i počeo odijevati Joea najtoplije to je mogao: dvije majice, dva para hlača, vesta, njegova vunena kapa. Joe je ozlojeđeno plakao tijekom cijele te muke. Blaze nije mario. Kad je odjenuo dijete složio je svoje dvije deke u malu, debelu vreću i ubacio Joea unutra.

Djetetovo je lice sada bilo rumeno od bijesa. Njegovo vrištanje odjekivalo je niz derutni hodnik dok ga je Blaze nosio iz ravnateljevog ureda do stuba. U podnožju stuba stavio je svoju kapu na Joeovu glavu i nakrenuo ju u lijevo. Pokrivala ga je sve do ramena. Onda je izišao na mećavu.

Blaze je prešao stražnje dvorište i nespretno se popeo preko betonskog zida na njegovom udaljenom kraju. Zemlja s druge strane nekoć je bila Pobjednički vrt. Ovdje više nije bilo ničega osim grmlja (samo okrugle grbe ispod snijega) i kržljavi mladi borovi koji su rasli bez smisla ili razloga. Trčao je s djetetom čvrsto priljubljenim na prsa. Joe sada nije plakao, ali Blaze je mogao osjetiti njegove kratke, brze udahe dok se borio s ledenim zrakom.

Na udaljenom kraju Pobjedničkog vrta nalazio se još jedan zid, ovaj od nagomilanog kamenja. Brojno je kamenje ispalo i ostavilo velike pukotine. Blaze je prešao na jednoj od njih i spustio se strminom na drugoj strani nizom kliznih skokova. Njegove pete podizale su oblake rahlog snijega. Na dnu, šuma je ponovno preuzimala teren, ali ovdje je bio požar prije trideset pet, četrdeset godina, veliki. Stabla i grmlje su nasumično ponovno izrasli, međusobno se boreći za prostor i svjetlost. Posvuda je bilo porušenog drveća. Mnoga su bila skrivena snijegom, i Blaze je morao usporiti unatoč potrebi za žurbom. Vjetar je zavijao u krošnjama; mogao je čuti kako stabla škripe i protestiraju.

Joe je počeo jecati. Bio je to grlen zvuk, bez daha.

“U redu je”, rekao je Blaze. “Stižemo tamo.”

Nije bio siguran hoće li stara žičana ograda još uvijek biti tamo, ali bila je. Ipak, bila je zatrpana skoro do vrha i gotovo se spotaknuo preko nje i bacio i sebe i dijete u snijeg. Umjesto toga ju je prekoračio – oprezno – i spustio niz sve dublju pukotinu u zemlji. Tlo se ovdje razmicalo i pokazao se zemljin kostur. Snijega je bilo manje. Vjetar je sada zavijao iznad njihovih glava.

“Ovdje”, rekao je Blaze. “Ovdje negdje.”

Počeo je tražiti amo tamo oko pola puta do mjesta gdje se zemlja ponovno izravnala, zurio u gomile kamenja, napola izloženo korijenje, snježne džepove i gomile starih borovih iglica. Nije ju mogao pronaći. U grlu mu se počela javljati panika. Hladnoća će se sada početi probijati kroz pokrivače i kroz slojeve Joeove odjeće.

Još malo niže, možda.

Ponovno se počeo spuštati, onda se pokliznuo i pao na stražnjicu, još uvijek držeći dijete na prsima. U desnom je gležnju osjetio usijanu bol, kao da je nešto zaiskrilo u njegovoj nozi. I onda je ugledao trokutastu sjenu između dvije okruglaste stijene koje su se naginjale jedna prema drugoj poput sisa. Počeo je puziti prema njoj, još uvijek držeći Joea na prsima. Da, to je to. Da i da i da. Sagnuo se i upuzao unutra.

Pećina je bila mračna i vlažna i iznenađujuće topla. Pod je bio prekriven mekim, drevnim borovim granama. Blazea je preplavio osjećaj déjà vua. On i John Cheltzman dovukli su grane nakon što su slučajno naletjeli na ovo mjesto tijekom opasnog poslijepodneva u HH.

Blaze je položio dijete na krevet od granja, prtljao po džepu jakne kako bi pronašao šibice koje je uvijek držao tamo i zapalio jednu. Na njezinoj je treperavoj svjetlosti mogao vidjeti Johnnyjev uredan rukopis na zidu.

Johnny C i Clay Blaisdell. 15. kolovoz. Treća godina Pakla.

Bilo je napisano dimom svijeće.

Blaze je zadrhtao – ne od hladnoće, ne ovdje – i ugasio šibicu.

Joe je u tami zurio u njega. Uzdisao je. Oči su mu bile pune straha. Onda je prestao uzdisati.

“Isuse, što ti je?” viknuo je Blaze. Kameni zidovi odbili su njegov glas natrag u njegove uši. “Što je? Što–”

Onda je shvatio. Deke su bile prečvrsto zamotane. Stegnuo ih je oko Joea kad ga je spustio dolje i stegnuo je prejako. Malac nije mogao disati. Otpustio ih je drhtavim prstima. Joe je pohlepno udahnuo vlažni pećinski zrak i zaplakao. Bio je to slabašan, drhtav zvuk.

Blaze je iz košulje izvukao Pampersicu, i onda uzeo jednu bočicu. Pokušao je Joeu dati dudu, ali Joe je okrenuo glavu.

“Čekaj malo”, rekao je Blaze. “Samo čekaj.”

Uzeo je svoju kapu, stavio ju, nakrivio na lijevu stranu i izašao van.

Nakupio je dosta dobrih sasušenih grana s gomile na kraju procijepa i nekoliko šaka truleži ispod nje. Trulež je nagurao u džepove. Kad se vratio u pećinu zapalio je malu vatru. Iznad glavnog ulaza nalazila se mala pukotina poput raspukle usne, dovoljna za stvaranje propuha i izvlačenje većine dima van. Nije se trebao brinuti kako će netko vidjeti ovoliko mali dim, barem dok vjetar i snijeg ne stanu.

U vatru je ubacivao granu po granu sve dok nije veselo zapucketala. Onda je Joea stavio u krilo i zagrijao ga. Malac je sada disao puno prirodnije, ali još je uvijek hroptao.

“Odvest ću te liječniku”, rekao mu je Blaze. “Uskoro ćemo se izvući. On će te srediti. Bit ćeš cakum-pakum.”

Joe mu se iznenada nasmiješio i pokazao svoj novi zub. Blaze je s olakšanjem uzvratio osmijeh. Malome nije moglo biti previše loše ako se i dalje smiješio, zar ne? Ponudio je Joeu prst. Joe je omotao prstiće oko njega.

“Ruka, kompa”, rekao je Blaze i nasmijao se. Onda je iz džepa jakne izvukao hladnu bočicu, skinuo mucice s nje i stavio ju pored vatre kako bi se zagrijala. Vani, vjetar je urlao i zavijao, ali ovdje se lijepo zagrijavalo. Poželio je da se prije sjetio pećine. Bila bi bolja od HH. Bilo je pogrešno dovesti Joea u sirotište. To je ono što bi George nazvao zla sreća.

“Pa”, rekao je Blaze, “nećeš se sjećati. Zar ne?”

Kad je bočica postala topla na dodir dao ju je Joeu. Dijete ju je ovoga puta željno uzelo i do kraja ju iskapilo. Dok je ispijao posljednje kapi pogled mu je postao staklast, udaljen, što je Blaze dobro upoznao. Stavio je Joea na rame i ljuljao ga naprijed-natrag. Dijete se dva puta podrignulo i možda pet minuta pričalo svoje male bezvezne riječi. Onda je prestalo. Ponovno je zatvorilo oči. Blaze se navikao na ovakav raspored. Joe će sada odspavati četrdeset pet minuta – možda sat vremena – a onda će ostatak jutra željeti biti aktivan.

Blaze ga se bojao ostaviti, osobito nakon sinoćnje nesreće, ali to je bilo ključno. Njegovi su mu instinkti to govorili. Položio je Joea na jednu deku, pokrio ga drugom i gornju učvrstio velikim kamenjem. Mislio je – nadao se – kako će se Joe, ako se probudi prije njegovog povratka, moći okrenuti, ali neće moći ispuzati van. Sigurno će biti dovoljno dobro.

Blaze je izašao iz pećine i onda se počeo vraćati putom kojim je došao, prateći svoje tragove. Žurio je i kad se teren raščistio potrčao je. Bilo je sedam i petnaest.

Dok se Blaze pripremao nahraniti dijete Sterling je bio u zapovjednom vozilu operacije uhićenja i spašavanja, terencu s pogonom na sva četiri kotača. Sjedio je na suvozačkom sjedalu. Državni policajac je vozio. Bez njegovog velikog šešira državni je izgledao poput novaka u marincima nakon prvog šišanja. A većina agenata FBI-ja izgledala je poput odvjetnika ili računovođa, što je savršeno odgovaralo, još od–

Uhvatio je svoje leteće misli i prizemljio ih. “Možeš li ovu stvar natjerati malo brže?”

“Naravno”, rekao je državni. “Onda ćemo ostatak jutra provesti sakupljajući zube iz snježnog nanosa.”

“Nema potreba za takvim tonom, zar ne?”

“Ovo vrijeme me čini nervoznim”, rekao je državni. “Ovo je usrana oluja. Ispod je vraški sklisko.”

“U redu.” Sterling je pogledao na svoj sat. “Koliko do Cumberlanda?”

“Dvadeset pet kilometara.”

“Koliko dugo?”

Državni policajac je slegnuo ramenima. “Dvadeset pet minuta?”

Sterling je uzdahnuo. Ovo je bila “suradnja” između FBI-ja i državne policije Mainea, i jedina stvar koju je mrzio više od “suradnje” bili su korijenski kanali. Mogućnost zajeba je rasla kad ste doveli državna pojačanja. Naravno, postajala je vjerojatnost kad je FBI bio prisiljen na stravičnu “suradnju” s lokalnom policijom, ali bilo je dovoljno loše biti na čelu s lažnim marincem koji se bojao voziti brže od šezdeset.

Promeškoljio se na sjedalu i drška pištolja mu se zabila u donji dio leđa. Ali bio je tamo gdje ga je uvijek nosio. Sterling je imao povjerenja u svoj pištolj, svoj FBI i svoj nos. Imao je nos poput dobrog starog ptičara. Dobar je ptičar mogao više od samog njušenja jarebica ili fazana; dobar ptičar mogao je nanjušiti njihov strah, i na koju će ih stranu strah natjerati u bijeg, i kada. Znao je kad će u ptici potreba za letom prevladati potrebu da ostane mirna, u svom skrovištu.

Blaisdell je bio u skrovištu, najvjerojatnije tom zatvorenom sirotištu. To je jako dobro, ali Blaisdell će pokušati pobjeći. Sterlingu je to govorio njegov nos. I iako govnar nije imao krila, imao je noge i mogao je trčati.

Sterling je također bio sve sigurniji kako je Blaisdell u tome sam. Ako je i postojao netko drugi – mozak operacije što su Sterling i Granger u početku i mislili – do sada bi već čuli od njega, ako ne iz nekog drugog razloga onda zato što je Blaisdell bio glup kao stup. Ne, najvjerojatnije je sam, i najvjerojatnije se krije u onom starom sirotištu (poput glupog goluba pismonoše, pomislio je Sterling), uvjeren kako ga tamo nitko neće tražiti. Nema razloga ne misliti da će ga pronaći kako poput prestravljene prepelice čuči iza grma.

Samo što je Blaisdell zapalio. Sterling je to znao.

Pogledao je na sat. Bilo je 6:30.

Mreža će pasti u obliku trokuta: duž autoceste broj 9 prema zapadu, sporedne ceste nazvane Loon Cut na sjeveru i starog šumarskog puta na jugoistoku. Kad svi u mreži budu na položajima počet će ju zatvarati u pravcu Hetton Housea. Snijeg je sada bio jebena smetnja, ali će ih zaštititi dok se budu približavali.

Zvučalo je dobro, ali–

“Možeš li ovu stvar potjerati malo brže?” pitao je Sterling. Znao je da nije u redu što pita, znao je da nije u redu masirati tipa, ali nije si mogao pomoći.

Državni policajac je pogledao čovjeka na suvozačkom sjedalu. Sterlingovo malo, potišteno lice i vatrene oči. I pomislio: Ovaj ga namjerava ubiti, mislim.

“Vežite pojas, agente Sterling”, rekao je.

“Vezan je”, rekao je Sterling. Podigao je palac.

Državni je uzdahnuo i malo jače nagazio na gas.

Sterling je u sedam sati izdao zapovijed i okupljeni ljudi su krenuli. Snijeg je bio vrlo dubok – mjestimično preko metra – ali ljudi su teturali i išli dalje, ostajući u međusobnom radio kontaktu. Nitko se nije žalio. Radilo se o životu djeteta. Snijeg koji je padao svemu je dao povećanu, nestvarnu hitnost. Izgledali su poput likova u starim nijemim filmovima, crno-bijelim melodramama u kojima nije bilo sumnje tko je zločinac.

Sterling je vodio operaciju poput dobrog quarterbacka, preko radija je bio obaviješten o svemu. Ljudi koji su dolazili s istoka imali su najlakši put, pa ih je usporio kako bi bili sinkronizirani s onima koji su dolazili s autoceste broj 9 i niz Loon Hill s Loon Cuta. Sterling je želio opkoliti Hetton House, ali želio je i više. Želio je da se putom u potrazi za njegovom pticom zatrese svaki grm i pregleda svaki šumarak.

“Sterling, ovdje Tanner. Čuješ?”

“Čujem, Tanneru. Reci.”

“Na početku smo ceste koja vodi do sirotišta. Lanac je još uvijek napet preko ceste, ali lokot je razvaljen. Ovdje je, sigurno. Gotovo.”

“Jasno”, rekao je Sterling. Uzbuđenje je jurilo njegovim živcima u svim smjerovima. Unatoč hladnoći osjetio je znoj u međunožju i pod pazuhom. “Vidiš li svježe tragove guma, prijam?”

“Ne, gospodine. Gotovo.”

“Nastavi. Gotovo.”

Imali su ga. Sterlingov je veliki strah bio da im je Blaisdell opet pobjegao – odvezao se s djetetom i opet im pobjegao – ali nije.

Tiho je progovorio u radio i ljudi su krenuli brže, probijali su se kroz snijeg i dahtali poput pasa.

Blaze se popeo preko zida između Pobjedničkog vrta i stražnjeg dvorišta HH. Odjurio je do vrata. Um mu je bio strahovito zbrkan. Živci su mu bili poput bosih nogu na razbijenom staklu. Georgeove riječi odjekivale su mu u glavi, neprestano se ponavljale: Zamalo su te uhvatili, Blaze.

Luđačkim je skokovima potrčao uz stube, uletio u ured i počeo trpati sve – odjeću, hranu, bočice – u zipku. Onda se strmoglavio niz stube i izjurio van.

Bilo je 7:30.

7:30.

“Čekaj”, rekao je Sterling tiho u svoj radio. “Svi pričekajte malo. Grangeru? Bruce? Čuješ?”

Glas koji se javio zvučao je pun isprike. “Ovdje Corliss.”

“Corliss? Ne želim tebe, Corlisse. Želim Brucea. Gotovo.”

“Agent Granger je stradao, gospodine. Mislim da je slomio nogu. Gotovo?”

“Molim?”

“Ove šume su prepune šugavih rupa, gospodine. On je, ah, upao u jednu i to je bilo to. Što da radimo? Gotovo.”

Vrijeme protječe. Vizija u njegovom umu, veliki pješčani sat napunjen snijegom i Blaisdell klizi kroz sredinu. Na jebenim saonicama.

“Poveži mu nogu, utopli ga i ostavi mu svoj radio. Gotovo.”

“Da, gospodine. Želite li razgovarati s njim? Gotovo.”

“Ne. Želim krenuti dalje. Gotovo.”

“Da, gospodine, krećem.”

“Odlično”, rekao je Sterling. “Svim vođama skupina, pokret. Gotovo.”

Blaze je zadihan trčao preko Pobjedničkog vrta. Stigao je do polusrašenog kamenog zida na udaljenom kraju, popeo se preko njega i navrat-nanos skliznuo niz kosinu do šume, držeći zipku na prsima.

Ustao je, krenuo zakoračiti i onda se zaustavio. Odložio je zipku i izvukao Georgeov pištolj s pojasa. Nije ništa vidio, ništa čuo, ali je znao.

Pomaknuo se iza debla velikog starog bora. Snijeg mu je šibao lijevi obraz od čega je utrnuo. Nepomično je čekao. Unutra, njegov je um bio bijesan. Potreba da se vrati Joeu bila je bolna, ali potreba da ostane ovdje i čeka i bude tiho bila je jednako snažna.

Što ako Joe izađe iz deka i otpuže u vatru?

Neće, rekao je Blaze samome sebi. Čak se i bebe boje vatre.

Što ako iz pećine ispuže van na snijeg? Što ako se upravo sada smrzava, dok Blaze ovdje stoji poput trupca?

Neće. Spava.

Da, i nema jamstva koliko će spavati, na nepoznatom mjestu. Ili što ako vjetar promijeni smjer i pećina se ispuni dimom? Dok ti stojiš ovdje, jedini čovjek u krugu od tri kilometra, možda i sedam, osam–

Nije bio jedini. Netko je bio u blizini. Netko.

Ali šuma je bila tiha osim vjetra, pucketanja drveća i tihog šištanja snijega.

Vrijeme je za pokret.

Ali nije bilo vrijeme za pokret. Bilo je vrijeme za čekanje.

Trebao si ubiti klinca kad sam ti rekao, Blaze.

George. Sada je u njegovoj glavi. Isuse!

Nikad ni nisam bio negdje drugdje. A sada kreni!

Odlučio je krenuti. Onda je odlučio najprije brojiti do deset. Ustao je na šest kad se nešto pojavilo iz sivo-zelenog šumarka niže na padini. Bio je to državni policajac, ali Blaze nije osjećao strah. Nešto ga je spalilo i sad je bio smrtonosno smiren. Sada je samo Joe bio važan, brinuti se za Joea. Mislio je kako će ga državni promašiti, ali državni neće promašiti tragove, a to je bilo jednako loše.

Blaze je vidio kako će državni proći s desne strane njegovog položaja, pa je kliznuo lijevo oko debla velikog bora. Pomislio je koliko su se puta on i John i Toe i ostali igrali u ovim šumama; kauboja i Indijanaca, murjaka i bandita. Bang s iskrivljenim komadom drveta i mrtav si.

Jedan metak bi završio stvar. Nisam trebao ubiti, pa čak ni raniti ni jednog od njih. Zvuk je bio dovoljan. Blaze je osjetio puls u vratu.

Državni je zastao. Vidio je tragove. Sigurno. Ili komadić Blazeovog kaputa kako viri iza stabla. Blaze je otkočio Georgeov pištolj. Ako će doći do pucnja, želi da to bude njegov pucanj.

Onda je državni nastavio. S vremena na vrijeme je gledao dolje na snijeg, ali svoju je pozornost uglavnom usmjerio prema grmlju. Sada je udaljen pedeset metara. Ne – manje.

S lijeve strane Blaze je čuo kako se netko drugi probija preko otpalih grana ili kroz neke niske grane i psuje. U prsima ga je stegnulo još više. Znači, šuma ih je bila puna. Ali možda... možda ako svi idu u istom smjeru...

Hetton! Opkoljavaju Hetton House! Naravno! I ako se vrati do pećine, bit će im s druge strane. A onda, dublje u šumu, možda pet kilometara, tamo je bila šumarska cesta–

Državni se približio na dvadesetak metara. Blaze se još malo pomaknuo iza drveta. Ako se netko sada pojavi iz grmlja na njegovoj otvorenoj strani u potpunosti je sjeban.

Državni je prolazio pored stabla. Blaze je mogao čuti škripu njegovih čizama na snijegu. Mogao je čak i čuti nekakvo zveckanje u džepovima državnog – sitniš, možda ključevi. I pucketanje remena. To također.

Blaze se malim koracima u stranu još više pomaknuo na drugu stranu debla. Onda je čekao. Kad je ponovno provirio van državni je Blazeu bio okrenut leđima. Još uvijek nije vidio tragove, ali vidjet će ih. Hodao je po njima.

Blaze je izašao iza drveta i krupnim nečujnim koracima krenuo prema državnom. Okrenuo je Georgeov pištolj tako da ga je sada držao za cijev.

Državni je pogledao dolje i ugledao tragove. Ukočio se, a onda rukom krenuo prema radiju na remenu. Blaze je podigao pištolj i snažno zamahnuo. Državni je zastenjao i zateturao, ali njegov veliki šešir apsorbirao je većinu snage udarca. Blaze je ponovno zamahnuo, postrance, i pogodio državnog u lijevu sljepoočicu. Čuo se prigušeni tresak. Šešir državnog kliznuo je u stranu i ostao visjeti na njegovom desnom obrazu. Blaze je vidio da je mlad, jedva punoljetan. Onda su koljena državnog popustila i pao je podižući snijeg oko sebe.

“Jebo vas”, rekao je Blaze. Plakao je. “Zašto čovjeka jednostavno ne možete ostaviti na miru?”

Zgrabio je državnog ispod pazuha i odvukao ga do velikog bora. Uspravio je tipa i vratio mu šešir na glavu. Nije bilo puno krvi, ali to nije zavaralo Blazea. Znao je koliko je jako udario. Nitko to nije znao bolje. Na vratu državnog bilo je pulsa, ali slabašnog. Ako ga njegovi kompići uskoro ne pronađu umrijet će. Pa, tko mu je rekao da dolazi? Tko mu je rekao da svoj vražji nos gura tamo gdje ne treba?

Podigao je zipku i nastavio put. Bilo je sedam i četrdeset i pet kad se vratio u pećinu. Joe je još uvijek spavao i Blaze se radi toga ponovno rasplakao, ovoga puta od olakšanja. Ali u pećini je bilo hladno. Vjetar je unutra donio snijeg i ugasio malu vatru.

Blaze je ponovno počeo paliti vatru.

Specijalni agent Bruce Granger gledao je Blazea kako silazi procijepom i puže u pećinu. Granger je tamo ravnodušno ležao, čekao kraj lova na ovaj ili onaj način kako bi netko mogao doći po njega. Noga ga je vraški boljela i osjećao se poput budale.

Sada se osjećao poput nekoga tko je dobio na lotu. Posegnuo je prema radiju kojeg mu je Corliss ostavio i uključio ga. “Granger za Sterlinga”, rekao je tiho. “Javi se.”

Statika. Neobična prazna statika.

“Alberte, Bruce je, hitno je. Javi se?”

Ništa.

Granger je na trenutak zatvorio oči. “Jebem li mu mater”, rekao je. Onda je otvorio oči i počeo puzati.

8:10.

Albert Sterling i dva državna policajca s izvučenim su pištoljima stajali u starom uredu Martina Coslawa. U jednom se kutu nalazila izgužvana deka. Sterling je vidio dvije plastične bočice za mlijeko, i tri prazna kartona mlijeka koji su izgledali kao da su otvoreni preklopnim nožem. I dvije prazne kutije Pampersica.

“Sranje”, rekao je. “Sranje, sranje, sranje.”

“Ne može biti daleko”, rekao je Franklin. “Pješice je. S klincem.”

“Vani je minus dvanaest”, rekao je netko iz hodnika.

Sterling je pomislio: Neka mi netko od vas kaže neku jebenu stvar koju ne znam.

Franklin je gledao oko sebe. “Gdje je Corliss? Brade, jesi li vidio Corlissa?”

“Mislim kako je još uvijek dolje”, rekao je Bradley.

“Vraćamo se u šumu”, rekao je Sterling. “Budaletina je sigurno u šumi.”

Odjeknuo je pucanj. Bio je slab, prigušen snijegom, ali nedvojbeno pucanj.

Pogledali su se. Uslijedilo je pet sekundi savršene, šokantne tišine. Možda sedam. Onda su pojurili prema vratima.

Joe je još uvijek spavao kad je metak uletio u pećinu. Dvaput se odbio zujeći poput bijesne pčele, otkidao komadiće granita i slao ih posvuda. Blaze je pripremao pelenu; želio je presvući Joea, pobrinuti se da je suh prije no što krenu.

Joe se sada probudio i zaplakao. Njegove male ručice mlatarale su zrakom. Jedan od komadića granita pogodio ga je u lice.

Blaze nije razmišljao. Ugledao je krv i razmišljanje je prestalo. Ono što ga je zamijenilo bilo je crno i smrtonosno. Izletio je iz pećine i vrišteći jurnuo prema zvuku pucnja.  

Poglavlje XXII

Blaze je sjedio za šankom u Moochie’su, jeo krafnu i čitao Spider-Mana kad je George ušao u njegov život. Bio je rujan. Blaze nije radio dva mjeseca i love je bilo malo. Nekoliko bandita iz prodavaonice slatkiša je uhićeno. I sam Blaze je odveden na ispitivanje o pljački zalagaonice u Saugusu, ali nije sudjelovao u tom poslu i došao je toliko iskreno začuđen da ga je murja pustila. Blaze je razmišljao o povratku na svoj stari posao u bolničkoj praonici rublja.

“To je on”, rekao je netko. “To je Krampus.”

Blaze se okrenuo i ugledao Hankieja Melchera. Pored njega je stajao tip u dobrom odijelu. Mali tip blijedožute kože i očiju koje su izgledale poput dva usijana komada uglja.

“Bok, Hank”, rekao je Blaze. “Nisam te dugo vidio.”

“Ah, mali odmor na državni račun”, rekao je Hank. “Pustili su me jer tamo ne znaju brojiti. Nije li tako, George?”

Mali tip nije ništa rekao, samo se lagano nacerio i nastavio gledati Blazea. Te usijane oči Blazea su činile nervoznim. Moochie je prišao brišući ruke o pregaču. “Bok, Hankie.”

“Čokoladni puding za mene”, rekao je Hank. “Hoćeš ti jednog, George?”

“Samo kavu. Bez mlijeka.”

Moochie je otišao. Hank je rekao: “Blaze, želim da upoznaš mog šogora. George Rackley, Clay Blaisdell.”

“Bok”, rekao je Blaze. Ovo je smrdjelo na posao.

“Hej.” George se rukovao s njim. “Ti si krupan tip, znaš to?”

Blaze se nasmijao kao da nitko do tada nije primijetio da je krupan tip.

“George je kartaš”, rekao je Hank i nacerio se. “Redovno je kod Billa Crosbyja. Samo bijelog.”

“Naravno”, rekao je Blaze, još uvijek nasmijan.

Moochie se vratio s Hankovim pudingom i Georgeovom kavom. George je otpio gutljaj i namrštio se. Pogledao je Moochieja. “Uvijek sereš u kavu ili ponekad sjedneš na školjku, Sunčeko?”

Hank je Moochieju rekao: “George time nije mislio ništa loše.” George je kimao. “Tako je. Ja sam samo kartaš, to je sve. Daj se malo izgubi, Hankie. Otiđi iza i haklaj fliper.”

Hankie se još uvijek cerio. “Aha, dobro. Nema beda.”

Kad je otišao, i Moochie se vratio na drugi kraj šanka George se ponovno okrenuo prema Blazeu. “Onaj idiot kaže kako možda tražiš posao.”

“I to je točno”, rekao je Blaze.

Hankie je ubacio žetone u fliper, podigao ruke i počeo pjevušiti nešto što je moglo biti tema iz Rockyja.

George je glavom pokazao prema njemu. “Sada kada je opet vani, Hankie ima veliki plan za benzinsku crpku u Maldenu.”

“Ma da?” pitao je Blaze.

“Aha. Zločin jebenog stoljeća. Želiš danas poslijepodne zaraditi sto dolara?”

“Naravno.” Blaze je odgovorio bez previše oklijevanja.

“Hoćeš li učiniti točno ono što ti kažem?”

“Naravno. U čemu je fora, gospodine Rackley?”

“George. Zovi me George.”

“U čemu je fora, George?” Onda je ponovno pogledao usijane, opasne oči i rekao: “Ne želim nikoga povrijediti.”

“Ni ja također. Bang-bang je za budale. A sada slušaj.”

Tog poslijepodneva George i Blaze su ušli u trgovinu Hardy’s u Lynnu. Osoblje Hardy’sa nosilo je ružičaste košulje s bijelim rukavima. Također su nosili bedževe na kojima je pisalo BOK! JA SAM DAVE! Ili JOHN! Ili tko god. George je nosio jednu od takvih košulja ispod svoje vanjske košulje. Na njegovom je bedžu pisalo BOK! JA SAM FRANK! Kad je Blaze to vidio kimnuo je i rekao: “To je kao alias, zar ne?”

George se nasmiješio – ne onako kako se smiješio uz Hankieja Melchera – i rekao: “Da, Blaze. Kao alias.”

Nešto je u tom osmijehu Blazea nagnalo na opuštanje. U njemu nije bilo ni podlosti ni zlobe. I pošto su na ovom poslu bila samo njih dvojica nije bilo nikoga tko će gurkati Georgea u rebra kad Blaze kaže nešto glupo i od njega praviti autsajdera. Blaze nije bio siguran bi li se George nacerio čak i da je tamo bio netko drugi. Možda bi rekao nešto poput: Ne laktari se, jebeni majmune. Blazeu se nakon smrti Johna Cheltzmana po prvi put netko svidio.

I sam George nije imao lak život. Rođen je na sirotinjskom odjelu katoličke bolnice u Providenceu po imenu St Joseph; majka nevjenčana, otac nepoznat. Odbijala je prijedloge opatica da dijete da na usvajanje i umjesto toga ga koristila kao toljagu za mlaćenje vlastite obitelji. George je odrastao u sirotinjskom dijelu grada i prvu je muljažu izveo kad je imao četiri godine. Njegova majka ga je namjeravala namlatiti jer je prolio zdjelu griza. George joj je rekao kako joj je čovjek donio pismo i ostavio ga u hodniku. Dok je tražila pismo zaključao je vrata stana i zbrisao niz požarne stube. Kasnije ga je premlatila dvostruko jače, ali nikad nije zaboravio ushićenje radi saznanja o pobjedi, barem nakratko; proganjat će taj jesam te osjećaj cijeloga života. Bio je prolazan, ali uvijek sladak.

Bio je pametan i ogorčen dječak. Iskustvo ga je naučilo stvari koje gubitnici poput Hankieja Melchera nikada neće naučiti. George i tri stara poznanika (nije imao prijatelje) ukrali su auto kad je George imao jedanaest, provozali se od Providencea do Central Fallsa, i završili uhvaćeni. Petnaestogodišnjak koji je bio za volanom otišao je u popravni dom. George i ostali dječaci dobili su uvjetno. George je također dobio gadne batine od šugavog svodnika s kojim je njegova majka tada živjela. To je bio Aidan O’Kellaher, koji je imao zloglasno slabe bubrege – otuda i njegovo ulično ime, Pišač Kelly. Pišač ga je mlatio sve dok Georgeova polusestra nije vrisnula da prestane.

“I ti hoćeš malo?” pitao je Pišač i kad je Tansy odmahnula glavom rekao je: “Onda zatvori svoju jebenu gubicu.”

George više nikad nije bez razloga ukrao auto. Jednom je bilo dovoljno da ga nauči kako u vozikanju nije bilo postotka. Bio je to svijet bez vozikanja.

U trinaestoj, on i njegov prijatelj uhvaćeni su u krađi u Woolworth’su. Ponovno uvjetna. I još jedne batine. George nije prestao krasti, ali je poboljšao tehniku, i nije ponovno uhvaćen.

Kad je George napunio sedamnaest Pišač ga je zaposlio kao teklića za lutriju na crno. U to vrijeme Providence je uživao u nekoj vrsti usranog oživljavanja koje je prolazilo kao napredak u ekonomski iscrpljenim državama New Englanda. Lutrija na crnjaka je išla dobro. Kao i George. Kupio je lijepu odjeću. Također je počeo voditi svoju knjigu. Pišač je Georgea smatrao dobrim, poduzetnim mladićem; svake je srijede donosio šesto pedeset dolara. Njegov očuh to nije znao, ali George je sebi uzimao dvjesto.

Onda je mafija iz Atlantic Cityja došla na sjever. Neki od lokalaca na srednjem položaju dobili su premještaj. Pišač Kelly dobio je premještaj na auto otpad gdje je otkriven prerezana grla i muda naguranih u pretinac za rukavice Chevroleta Biscynea.

S oduzetim izvorom zarade George je krenuo u Boston. Sa sobom je poveo svoju dvanaestogodišnju sestru. Tansyn je otac također bio nepoznat, ali George je imao svoje pretpostavke; Pišač je imao istu malu bradu.

Tijekom idućih sedam godina George je usavršio brojne male muljaže. Također je i izmislio nekoliko. Njegova majka ravnodušno je potpisala papir koji ga je učinio zakonitim skrbnikom Tansy Rackley, i George je školovao malu kurvu. Došao je dan kad je otkrio da šmrče heroin. Također je, sreće li pregoleme, bila napumpana. Hankie Melcher ju je želio oženiti. George je u početku bio iznenađen, a onda nije. Svijet je pun budala koje se trse pokazati koliko su pametne.

George je prihvatio Blazea jer je Blaze bio budala bez težnji. Nije bio pametan, frajer ili Clyde iz stražnje sobe. Nije igrao bilijar, a kamoli da je muljario na njemu. Blaze je bio seljačina. Bio je alat, i tijekom njihovih zajedničkih godina George ga je tako i koristio. Ali nikad na loš način. Poput dobrog stolara, George je volio dobar alat – onaj koji je svaki puta radio ono za što je namijenjen. Mogao je Blazeu okrenuti leđa. Mogao je otići spavati u sobu u kojoj je Blaze budan, i znati kako će, kad se probudi, plijen i dalje biti ispod kreveta.

Blaze je također smirivao Georgeovu gladnu i bijesnu unutrašnjost. To nije bila mala stvar. Došao je dan kad je George shvatio kako će, kad kaže: “Blazer, moraš skočiti s vrha ove zgrade, jer tako mi radimo”... pa, Blaze to učiniti. Na neki način Blaze je bio Cadillac kojeg George nikad neće imati – imao je velike amortizere kad je cesta bila grbava.

Kad su ušli u Hardy’s Blaze je smjesta otišao na muški odjel, po uputama. Nije nosio vlastiti novčanik; nosio je jeftini plastičnjak koji je sadržavao petnaest dolara gotovine i osobnu koja ga je identificirala kao Davida Billingsa iz Readinga.

Kad je ušao na odjel gurnuo je ruku u stražnji džep – kao da provjeri je li mu novčanik još uvijek tamo – i izvukao ga tri četvrtine van. Kad se sagnuo kako bi pogledao neke košulje na najnižoj polici novčanik je pao na pod.

Ovo je bio najdelikatniji dio operacije. Blaze se napola okrenuo, držeći novčanik na oku bez da izgleda kao da ga drži na oku. Slučajnom promatraču bi izgledao u potpunosti zaokupljen razgledavanjem Van Heusenovih košulja kratkih rukava. George mu je sve temeljito objasnio. Ako pošten čovjek primijeti novčanik, onda je sve gotovo i otići će u Kmart. Ponekad im je trebalo čak i šest pokušaja da trik upali.

“Ideš”, rekao je Blaze. “Nisam znao da je toliko ljudi pošteno.”

“Nisu”, rekao je George uz sjetan osmijeh. “Ali mnogi se boje. I drži na oku taj jebeni novčanik. Ako ti ga netko mazne izgubio si petnaest dolara, a ja osobnu koja vrijedi puno više.”

Toga dana u Hardyju imali su početničku sreću. Čovjek u majici s aligatorom na grudima došetao je do police, ugledao novčanik i pogledao na obje strane police da vidi dolazi li netko. Nitko nije dolazio. Blaze je uzeo drugu košulju i onda ju je pred ogledalom podigao ispred sebe. Srce mu je lupalo poput čekića.

Čekaj dok ga ne spremi u džep, rekao je George. Onda digni galamu.

Čovjek u majici s aligatorom gurnuo je novčanik prema polici s vestama koje je gledao. Onda je posegnuo u džep, izvadio ključeve od auta i ispustio ih na pod. Oops. Sagnuo se kako bi ih podigao i istovremeno ćopio novčanik. Obje je stvari ubacio u prednji džep hlača i onda se okrenuo.

Blaze je zagrmio poput bika. “Lopov! Lopov! Aha, TI!”

Kupci su se okrenuli i nagnuli glave. Prodavači su pogledali uokolo. Poslovođa je primijetio ishodište problema i požurio je prema njima, zastajući kod blagajne kako bi pritisnuo dugme označeno Specijal.

Čovjek s aligatorom na grudima je poblijedio... pogledao uokolo... potrčao. Napravio je četiri koraka prije no što ga je Blaze zgrabio.

Zvekni ga, ali ga nemoj povrijediti, rekao je George. Nastavi galamiti. I što god da učiniš, nemoj mu dopustiti da se riješi tog novčanika. Ako ti se učini kako ga se pokušava riješiti, kresni ga koljenom u jaja.

Blaze je čovjeka zgrabio za ramena i počeo ga tresti gore-dolje kao da mućka lijek. Čovjek u majici s aligatorom, možda obožavatelj Walta Whitmana, glasno je jauknuo. Iz džepova mu je ispao sitniš. Gurnuo je ruku u džep s novčanikom, baš kao što je George rekao da bi mogao učiniti, i Blaze ga je jednom zveknuo u muda – ne prejako. Čovjek u majici s aligatorom je vrisnuo.

“Ja ću ti pokazati kome ćeš ti krasti novčanik!” vrištao je Blaze tipu u lice. Sada se uživio. “Ubit ću te!”

“Neka ga netko makne s mene!” vrištao je tip. “Maknite ga!”

Jedan od prodavača na muškom odjelu gurnuo je nos. “Hej, dosta je!”

George, koji je razgledavao sportsku odjeću, otkopčao je svoju vanjsku košulju i skinuo ju bez ikakvog pokušaja skrivanja i spremio ju ispod gomile majica za debele. Ionako ga nitko nije gledao. Svi su gledali Blazea koji je snažno potegnuo i rasparao majicu s aligatorom na pola.

“Prekinite!” vikao je prodavač. “Smirite se!”

“Kurvin sin ima moj novčanik!” viknuo je Blaze.

Počela se okupljati velika gomila znatiželjnika. Željeli su vidjeti hoće li Blaze ubiti tipa kojeg je držao prije no što poslovođa ili osiguranje ili neka druga osoba s autoritetom dođu.

George je pritisnuo tipku na jednoj od dvije blagajne na muškom odjelu i počeo uzimati novac. Hlače su mu bile prevelike i pretinac – neka vrsta skrivenog džepa – bio je ušiven na prednjoj strani. Tamo je ubacivao novčanice, nije se žurio. Desetice i dvadesetice prve – onda čak i neke pedesetice, uistinu početnička sreća – a onda petice i jedinice.

“Prekinite!” vikao je poslovođa dok se probijao kroz gomilu. Hardy’s je imao osiguranje i čovjek iz osiguranja je pratio poslovođu. “Dosta je! Prekinite!”

Čovjek iz osiguranja ugurao se između Blazea i čovjeka u poderanoj majici s aligatorom.

Prekini s tučom kad se pojavi seronja iz osiguranja, rekao je George, ali nastavi se pretvarati kao da želiš ubiti tipa.

“Provjerite mu džepove!” vikao je Blaze. “Kurvin sin me pokrao!”

“Podigao sam novčanik s poda”, priznao je čovjek s aligatorom, “i samo sam gledao uokolo tražeći mogućeg vlasnika kad me ovaj... ovaj nasilnik–”

Blaze je skočio prema njemu. Čovjek s aligatorom je ustuknuo. Čovjek iz osiguranja odgurnuo je Blazea. Blaze nije mario. Zabavljao se.

“Polako, krupni čovječe. Smiri se, čovječe.”

Poslovođa je u međuvremenu zatražio ime čovjeka s aligatorom.

“Peter Hogan.”

“Ispraznite džepove, gospodine Hogan.”

“Nema teorije!”

Čovjek iz osiguranja je rekao: “Ispraznite ih ili ću nazvati murju.”

George je krenuo prema pokretnim stubama izgledajući veselo i živahno poput najboljeg Hardy’sovog zaposlenika svih vremena.

Peter Hogan je razmišljao treba li se protiviti, a onda je ispraznio džepove. Kad je gomila ugledala jeftini smeđi novčanik rekla je ahhhh.

“To je to”, rekao je Blaze. “To je moje. Sigurno ga je uzeo iz mog stražnjeg džepa dok sam gledao košulje.”

“Je li unutra osobna?” pitao je čovjek iz osiguranja i otvorio novčanik.

U jednom stravičnom trenutku Blazeova se glava ispraznila. Onda mu se učinilo kao da George stoji pored njega. David Billings, Blaze.

“Naravno, Dave Billings”, rekao je Blaze. “Ja.”

“Koliko je gotovine u njemu?”

“Ne puno. Nekih petnaestak dolara.”

Čovjek iz osiguranja pogledao je poslovođu i kimnuo. Gomila je ponovno ahhh-nula. Čovjek iz osiguranja dao je novčanik Blazeu koji ga je spremio u džep.

“Vi dođite sa mnom”, rekao je čovjek iz osiguranja. Zgrabio je Hogana za ruku.

Poslovođa je rekao: “Raziđite se, ljudi, sve je gotovo. Hardy’s je ovaj tjedan pun robe na popustu i predlažem vam da ju pogledate.” Blaze je pomislio kako je zvučao dobro poput spikera na radiju; nije ni čudo što je imao toliko odgovoran posao.

Poslovođa je Blazeu rekao: “Hoćete li poći sa mnom, gospodine?”

“Aha.” Blaze je smrknuto pogledao Hogana. “Samo mi dopustite da uzmem košulju koju sam izabrao.”

“Mislim kako će vam ta košulja danas biti poklon iz Hardy’sa. Ali željeli bismo vas nakratko vidjeti na trećem katu, tražite gospodina Flahertyja. Soba 7.”

Blaze je kimnuo i ponovno se okrenuo prema košuljama. Poslovođa je otišao. Nedaleko, jedan od prodavača spremao se otvoriti blagajnu koju je George opljačkao.

“Hej, ti!” rekao mu je Blaze i onda mu mahnuo rukom da priđe.

Prodavač je došao... ali ne preblizu. “Mogu li vam pomoći, gospodine?”

“Ovo mjesto ima nešto za jelo?”

Prodavač je izgledao kao da mu je kamen pao sa srca. “Prvi kat.”

“Faca si”, rekao je Blaze. Napravio je pištolj od palca i kažiprsta, namignuo prodavaču i krenuo prema pokretnim stubama. Prodavač ga je gledao kako odlazi. U vrijeme kad se vratio do blagajne u kojoj su sada svi pretinci za novac bili prazni, Blaze je bio na ulici. George ga je čekao u hrđavom starom Fordu. I odvezli su se.

Maznuli su tristo četrdeset dolara. George ih je podijelio na dva jednaka dijela. Blaze je bio u ekstazi. Bio je to najlakši posao koji je ikad obavio. George je bio genijalac. Trik će izvoditi diljem grada.

George je sve ovo primio sa skromnošću trećerazrednog mađioničara koji je upravo završio s izvođenjem trikova na dječjem rođendanu. Nije rekao Blazeu kako trik datira iz njegovih osnovnoškolskih dana, kad bi dva frajera započela tuču kod hladnjaka s mesom, a treći bi pokupio lovu dok ih je vlasnik razdvajao. Niti je rekao Blazeu kako će ih uhvatiti kad ga pokušaju izvesti po treći put, ako ne i drugi. Jednostavno je kimnuo i slegnuo ramenima i uživao u divljenju velikog tipa. Divljenju? Blaze je bio jebeno impresioniran.

Odvezli su se u Boston, stali kod trgovine pićima i kupili Old Granddada. Onda su otišli na dvostruki program u Constitution na Washington Streetu i gledali automobilske potjere i ljude s automatskim oružjem. Kad su izašli iz kina bilo je deset navečer, i obojica su bila pijana. S Forda su skinuta sva četiri naplatka. George je poludio, iako su naplatci bili sranje kao i ostatak automobila. Onda je vidio kako je netko također ključem ogulio njegovu naljepnicu GLASAJTE ZA DEMOKRATE i počeo se smijati. Sjeo je na pločnik i smijao se dok su mu suze tekle niz blijede obraze.

“Skinuo ih je Reaganov ljubitelj”, rekao je. “Jebem li mu mater.”

“Možda tip koji ti je upropastio uljepnicu nije isti tip koji ti je uzeo naplatke”, rekao je Blaze sjedajući pored Georgea. U glavi mu se vrtjelo, ali bila je to dobra vrtnja. Lijepa vrtnja.

“Uljepnica!” viknuo je George. Sagnuo se kao da ima grč u želucu, ali vrištao je od smijeha. Toptao je nogama. “Oduvijek sam znao kako postoji ime za Barryja Goldwatera! Jebeni uljepnik!” Onda se prestao smijati. Pogledao je Blazea vodenastim, iskrenim očima i rekao: “Blazer, upravo sam se upišao.”

Blaze se počeo smijati. Smijao se sve dok nije pao na leđa. Nikad se nije toliko smijao, čak ni s Johnom Cheltzmanom.

Dvje godine kasnije George je uhvaćen za izdavanje čekova bez pokrića. Blaze je opet imao sreće. Imao je gripu i George je bio sam kad ga je murja zgrabila ispred bara Danvers. Dobio je tri godine – stroga kazna za prvi prekršaj – ali George je bio poznati prevarant, a sudac je bio poznat po strogosti. Možda je čak bio i uljepnik. Bio je unutra dvadeset mjeseci, s vremenom oduzetim radi dobrog ponašanja.

Prije izricanja presude George je Blazea odveo u stranu. “Idem u Walpole, veliki. Najmanje godinu dana. Najvjerojatnije duže.”

“Ali tvoj odvjetnik–”

“Jebeni govnar ne bi mogao obraniti papu od optužbe za silovanje. Slušaj: drži se podalje od Moochie’sa.”

“Ali Hank je rekao da ako dođem, da bi mogao–”

“I također se drži podalje od Hankieja. Nađi pošten posao dok ne izađem, tako ti radiš. Nemoj sam pokušavati nikakve trikove. Jebeno si preglup. Znaš to, zar ne?”

“Aha”, rekao je Blaze i nacerio se. Ali poželio je zaplakati.

George je to vidio i udario je Blazea u ruku. “Bit ćeš dobro”, rekao je.

Onda ga je, dok je Blaze odlazio, George pozvao. Blaze se okrenuo. George je napravio nestrpljivu gestu na čelu. Blaze je kimnuo i nakrenuo šilt kape na sretnu stranu. Nacerio se. Ali unutra je i dalje želio zaplakati.

Vratio se na svoj stari posao, ali bio je odveć pošten nakon života s Georgeom. Dao je otkaz i tražio nešto bolje. Neko je vrijeme bio izbacivač na mjestu u Combat Zoneu, ali nije bio dobar u tome. Imao je premekano srce.

Vratio se u Maine, zaposlio na sječenju pulpe, i čekao Georgeov izlazak. Volio je raditi pulpu i volio je voziti božićna drvca na jug. Volio je i svjež zrak i obzore neprekinute visokim zgradama. Grad je ponekad bio u redu, ali šume su bile mirnije. Tamo je bilo ptica, a ponekad ste vidjeli jelena kako pije vodu i zavoljeli ste takve stvari. Podzemna željeznica mu sigurno nije nedostajala, ili gomila koja se gura. Ali kad mu je George poslao kratku poruku – Izlazim u petak, nadam se da se vidimo – Blaze se spremio i ponovno otišao na jug u Boston.

George je u Walpoleu naučio nove trikove. Iskušavali su ih poput starica koje testiraju nove automobile. Najuspješniji je bio pederski trik. Taj kurvin sin išao je kao po špagi tri godine, sve dok Blaze nije uhićen tijekom onog što je George zvao Isusov trik.

George je u zatvoru pokupio još nešto: ideju o jednom velikom zgoditku i gotovo. Jer, rekao je Blazeu, nije se vidio kako najbolje godine života provodi muljajući pedere u barovima gdje su svi odjeveni kao u filmu Rocky Horror Picture Show. Ili u prodaji lažnih enciklopedija. Ili izvođenjem Murphyja. Ne, jedan veliki zgoditak i gotovo. To je postala njegova mantra.

Srednjoškolski profesor po imenu John Burgess, u zatvoru zbog umorstva, predložio je otmicu.

“Prolupao si!” rekao je prestravljeno George. Bili su na dvorištu na šetnji u deset sati, jeli banane i gledali kako neki crnci s velikim mišićima igraju američki nogomet.

“Na lošem je glasu jer je to zločin izbora za idiote”, rekao je Burgess. Bio je pomalo proćelav. “Otmi dijete, to je ono pravo.”

“Aha, poput Hauptmanna”, rekao je George i tresao se naprijed-natrag kao da je na električnom stolcu.

“Hauptmann je bio idiot. Do vraga, Rasp, ne možeš promašiti s dobro planiranom otmicom djeteta. Što će klinac reći kad ga pitaju tko ga je oteo? Goo-goo ga-ga?” Nasmijao se.

“Aha, ali vrućina”, rekao je George.

“Naravno, naravno, vrućina.” Burgess se nasmiješio i povukao se za uho. Bio je veliki stari navlakač ušiju. “Bit će vrućine. Dječje otmice i ubojstva murjaka, uvijek ima puno vrućine. Znaš što je Harry Truman rekao o tome?”

“Ne.”

“Ako ne možeš podnijeti vrućinu, izađi ih kuhinje.”

“Ne možeš pokupiti otkupninu”, rekao je George. “Čak i ako uspiješ, novac će biti označen. To ne treba ni spominjati.”

Burgess je podigao jedan prst poput profesora. Onda je izveo ono glupo natezanje uha što je nekako sve upropastilo. “Pretpostavljaš da će pozvati murju. Ako dovoljno prestrašiš obitelj sve će obaviti u tišini.” Zastao je. “A čak i ako je novac vruć... kažeš da ne znaš nikakve tipove?”

“Možda da. Možda ne.”

“Ima tipova koji kupuju vruću lovu. To je za njih samo još jedna investicija, poput zlata ili vladinih obveznica.”

“Ali uzimanje plijena – što s time?”

Burgess je slegnuo ramenima. Povukao se za jedno uho. “Lako. Neka ga mete izbace iz aviona.” Onda je ustao i otišao.

Blaze je za Isusov trik osuđen na četiri godine. George mu je rekao kako će to biti šala ako se bude pazio. Najviše dvije, rekao je, a i ispalo je da su bile dvije. Te godine unutra nisu bile puno drugačije od zatvora nakon što je premlatio Zakona; samo su zatvorenici bili stariji. U samici nije proveo nimalo vremena. Kad je prolupao tijekom dugih večeri ili tijekom neizbježnih uzbuna kad nije bilo vježbanja, pisao je Georgeu. Njegov je rukopis bio katastrofa, pisma duga. George nije odgovarao jako često, ali s vremenom sam čin pisanja, koliko god bio naporan, postao je utjeha. Zamislio je kako, kad on piše, George stoji iza njega i čita mu preko ramena.

“Zatvrska pronica”, rekao bi George. “Jebote riječ.”

“To je krivo, George?”

“Z-a-t-v-o-r-s-k-a, zatvorska. P-r-a-o-n-i-c-a praonica. Zatvorska praonica.”

“Oh aha. Tako je.”

Njegovo pisanje, pa čak i stil, su se poboljšali iako nikad nije koristio rječnik. Drugi put:

“Blaze, ne pušiš svoje cigarete.” To je bilo tijekom zlatnog vremena kad su neke tvornice cigareta dijelile probne kutije.

“Ja jedva pušim, George. Znaš to. Samo se gomilaju.”

“Slušaj me, Blazer. Pokupi ih u petak, i onda ih prodaj idući četvrtak, kad nitko više nema pljuge. Tako ti radiš.”

Blaze je to počeo raditi. Bio je iznenađen koliko je ljudi plaćalo za pljuge od kojih se uopće niste mogli napušiti.

Idući put:

“Ne zvučiš dobro, George”, rekao je Blaze.

“Naravno da ne zvučim. Upravo sam izvadio četiri jebena zuba. Vraški boli.”

Blaze ga je nazvao kad je idući put dobio mogućnost telefoniranja, nije prebacio trošak njemu nego je u telefon ubacivao lovu koju je dobio prodajom pljugi na crnom tržištu. Pitao je Georgea kako su mu zubi.

“Koji zubi?” rekao je George mrgodno. “Jebeni stomatolog ih sigurno nosi oko vrata poput Ubangija.” Zastao je. “Kako si znao da sam ih izvadio? Netko ti je rekao?”

Blaze je odjednom dobio osjećaj kako je na rubu da ga uhvate u nečemu sramotnome, poput drkanja u crkvi. “Aha”, odgovorio je. “Netko mi je rekao.”

Kad je Blaze izašao, odlutali su na jug do New Yorka, ali ni jednome se nije svidjelo. Georgea su pokrali, što je smatrao osobnom uvredom. Otputovali su na Floridu i proveli bijedan mjesec u Tampi, švorc i bez mogućnosti za zaradu. Ponovno su se vratili na sjever, ne u Boston nego u Portland. George je rekao kako želi ljetovati u Maineu i pretvarati se da je jebeni bogati republikanac.

Nedugo nakon dolaska George je u novinama pročitao članak o Gerardovima: koliko su bogati, kako se najmlađi Gerard nedavno oženio nekim zgodnim masnokosim komadom. Burgessova ideja o otmici izronila je u njegovom umu – onaj jedan veliki zgoditak. Ali nije bilo djeteta, ne tada, pa su se vratili u Boston.

Boston zimi, Portland ljeti, postala im je rutina tijekom iduće dvije godine. Krenuli su na sjever u nekakvoj staroj pili početkom lipnja, sa svom zimskom zaradom sakrivenom u rezervnoj gumi: sedamsto prve godine, dvije tisuće iduće. U Portlandu, muljali su ako im se ukazala prilika. Inače, Blaze bi pecao i ponekad u šumi postavio zamku ili dvije. Bila su to sretna ljeta za njega. George se izležavao na suncu i pokušavao dobiti boju (uzalud; samo je izgorio), čitao je novine, mahao na komarce i navijao da Ronald Reagan (koga je zvao Stari Bijeli Elvis Tata) crkne.

Onda je, četvrtog srpnja, njihovog drugog ljeta u Maineu, primijetio da su Joe Gerard III. i njegova armenska supruga postali roditelji.

Blaze je igrao pasijans na trijemu kolibe i slušao radio. George ga je ugasio. “Slušaj, Blazer”, rekao je, “imam ideju.”

Bio je mrtav tri mjeseca kasnije.

Redovno su išli kockati i nikad nije bilo nikakvih problema. Bila je to poštena igra. Blaze nije igrao, ali je često pratio Georgea. George je imao puno sreće.

Te večeri u listopadu George je dobio šest puta zaredom. Čovjek koji je preko puta njega klečao na deki svaki se put kladio protiv njega. Izgubio je četrdeset dolara. Igralo se u skladištu u blizini dokova, i bilo je puno smrada: stare ribe, ukiseljenog žita, soli, benzina. Kad je bilo tiho mogli ste čuti tik-tik-tik galebova koji hodaju po krovu. Čovjek koji je izgubio četrdeset dolara zvao se Ryder. Tvrdio je da je napola Indijanac Penobscot, a i izgledao je tako.

Kad je George po sedmi put uzeo kocke umjesto da ih da dalje, Ryder je bacio dvadeset dolara.

“Hajde, kocke”, rekao je George – tepao je. Njegovo mršavo lice bilo je ozareno. Kapu je nakrenuo lijevo. “Hajde velike kocke, dođi dođi dođi sada!” Kocke su se zakotrljale dekom i dale jedanaest.

“Sedam u nizu!” viknuo je George. “Pokupi tu lovu, Blazerino, tata ide po broj osam. Veliku osmicu iz Decatura!”

“Varao si”, rekao je Ryder. Glas mu je bio blag, smiren.

George se skamenio prilikom uzimanja kocaka. “Molim?”

“Zamijenio si kocke.”

“Ma daj, Ride”, rekao je netko. “Nije–”

“Dat ćeš mi natrag moj novac”, rekao je Ryder. Pružio je ruku preko deke.

“Imat ćeš polomljenu ruku ako ne prestaneš s tim sranjima”, rekao je George. “To ću ti dati.”

“Dat ćeš mi natrag moj novac”, rekao je Ryder. Ruka mu je još uvijek bila ispružena.

Sada je to bio jedan od onih tihih trenutaka, i Blaze je mogao čuti galebove na krovu: tik-tik-tik.

“Jebi se”, rekao je George i pljunuo na ispruženu ruku.

I dogodilo se brzo, kao što se takve stvari uvijek i događaju. Brzina je ono zbog čega se u glavi zavrti i mozak odbija vjerovati. Ryder je svoju popljuvanu ruku stavio u džep hlača, a kad ju je izvadio držao je skakavac. Ryder je pritisnuo kromirano dugme na imitaciji drške od slonovače i ljudi oko deke su se raštrkali unatrag.

George je viknuo: “Blaze!”

Blaze je skočio preko deke na Rydera koji se na koljenima nagnuo naprijed i zabio nož u Georgeov trbuh. George je vrisnuo.

Blaze je zgrabio Rydera i zakucao mu glavu u pod. Proizvela je prasak poput loma grane.

George je ustao. Pogledao je dršku noža koja mu je stršila iz košulje. Zgrabio ju je, počeo izvlačiti, a onda se namrštio. “Jebote”, rekao je. “Oh jebote.” Srušio se na stražnjicu.

Blaze je čuo lupanje vrata. Čuo je trčanje na daskama.

“Nosi me odavde”, rekao je George. Njegova žuta košulja bojala se u crveno oko drške noža. “Također uzmi i lovu – oh Isuse kako ovo boli!”

Blaze je pokupio raštrkane novčanice. Ugurao ih je u džepove prstima u kojima nije bilo osjećaja. George je uzdisao. Zvučao je poput psa na vrućini.

“George, daj da ga izvučem–”

“Ne, jesi lud? Drži mi crijeva unutra. Nosi me, Blaze. Oh jebeni Isuse!”

Blaze je podigao Georgea, koji je opet vrisnuo, u naručje. Krv je curila na deku i na Ryderovu blistavu crnu kosu. Ispod košulje, Georgeov je trbuh bio tvrd poput daske. Blaze ga je odnio preko skladišta i onda van.

“Ne”, rekao je George. “Zaboravio si kruh. Nikad ne uzmeš jebeni kruh.” Blaze je pomislio kako George možda priča o lovi i počeo je govoriti kako ju je uzeo, kad je George rekao: “I salamu.” Počeo je disati jako brzo. “Imam onu knjigu, znaš.”

“George!”

“Ona knjigu sa slikom–” Ali George se onda počeo gušiti u vlastitoj krvi. Blaze ga je okrenuo i udario po leđima. To je bilo jedino čega se mogao sjetiti. Ali kad je ponovno okrenuo Georgea, George je bio mrtav.

Blaze ga je položio na daske izvan skladišta. Odmaknuo se. Onda se ponovno prišuljao i zatvorio Georgeove oči. Po drugi se put odmaknuo, onda ponovno prišuljao i kleknuo. “George?”

Bez odgovora.

“Mrtav si, George?”

Bez odgovora.

Blaze je trčao sve do auta, ušao unutra i smjestio se iza volana. Odjurio je i ostavio trag guma dug nekih pet metara.

“Uspori”, rekao je George sa stražnjeg sjedala.

“George?”

“Uspori, do vraga!”

Blaze je usporio. “George! Dođi naprijed! Prijeđi preko sjedala! Čekaj, zaustavit ću se.”

“Ne”, rekao je George. “Ovdje mi se sviđa.”

“George?”

“Što?”

“Što ćemo sada učiniti?”

“Oteti klinca”, rekao je George. “Baš kao što smo i planirali.”  

Poglavlje XXIII

Kad je Blaze izjurio iz male pećine i stao na noge, nije imao pojma koliko se ljudi nalazi tamo vani. Deseci, pretpostavio je. Nije bilo važno. Georgeov je pištolj ispao iz pojasa njegovih hlača i to također nije bilo važno. Probijao se kroz duboki snijeg dok je jurišao na prvog tipa kojeg je ugledao. Tip je malo podalje ležao u snijegu, nalaktio se i objema je rukama držao pištolj.

“Ruke u vis, Blaisdell! Stoj!” viknuo je Granger.

Blaze je skočio na njega.

Granger je imao vremena opaliti dva puta. Prvi je metak okrznuo Blazeovu nadlakticu. Drugi nije pogodio ništa osim mećave. Onda se Blazeovih sto tridesetak kilograma zabilo u tipa koji je povrijedio Joea i Grangerovo je oružje odletjelo. Granger je vrisnuo dok su se kosti njegove polomljene noge trljale jedna o drugu.

“Pogodio si malog!” viknuo je Blaze u Grangerovo prestravljeno lice. Njegovi prsti pronašli su Grangerovo grlo. “Pogodio si malog, ti glupi kurvin sine, pogodio si malog, pogodio si malog, pogodio si malog!”

Grangerova je glava sada kimala i kimala, kao da želi reći da razumije, da je shvatio. Lice mu je poljubičastilo. Oči su mu izlazile iz duplji.

Dolaze.

Blaze je prestao daviti tipa i pogledao je oko sebe. Nikoga na vidiku. Šuma je bila tiha uz izuzetak vjetra i tiho šištanje koje je snijeg proizvodio dok je padao.

Ne, čuo je drugi zvuk. To je bio Joe.

Blaze je procijepom odjurio natrag do pećine. Joe se kotrljao, jecao i ručicama grabio zrak. Leteći komadić kamena učinio je više štete od pada iz zipke; obraz mu je bio obliven krvlju.

“Do vraga!” viknuo je Blaze.

Podigao je Joea, obrisao mu obraz, ponovno ga ubacio u omot od deka i stavio svoju kapu na djetetovu glavu. Joe je jecao i vrištao.

“Sada moramo bježati, George”, rekao je Blaze. “Punom parom. Točno?”

Bez odgovora.

Blaze je izašao iz pećine držeći dijete na prsima, okrenuo se u vjetar i potrčao prema šumarskom putu.

“Gdje ga je Corliss ostavio?” prodahtao je Sterling Franklinu. Ljudi su, teško dišući, zastali na rubu šume.

Franklin je pokazao. “Tamo dolje. Mogu ga pronaći.”

Sterling se okrenuo Bradleyju. “Pozovi vaše ljude. I šerifa okruga Cumberland. Želim tu šumarsku cestu zatvorenu na oba kraja. Što je iza nje ako se provuče?”

Bradley se nasmijao. “Ništa osim rijeke Royal. Volio bih vidjeti kako će to prijeći.”

“Je li zaleđena?”

“Naravno, ali nedovoljno za hodanje po njoj.”

“U redu, idemo dalje. Frankline, vodi. Ostani blizu. Taj tip je jako opasan.”

Spustili su se niz prvu padinu. Pedesetak metara unutar šume Sterling je ugledao plavo-sivu siluetu naslonjenu na stablo.

Franklin je stigao prvi. “Corliss”, rekao je.

“Mrtav?” pitao je Sterling i pridružio mu se.

“Oh da.” Franklin je pokazao tragove koji su sada bili jedva nešto više od nejasnih udubljenja.

“Idemo”, rekao je Sterling. Sada je on preuzeo čelo.

Pet minuta kasnije pronašli su Grangera. Tragovi na njegovom grlu bili su duboki barem tri centimetra.

“Tip je sigurno životinja”, rekao je netko.

Sterling je pokazao snijeg. “Tamo je pećina. Gotovo sam siguran. Možda je ostavio malog.”

Dva državna policajca spustila su se prema trokutastoj sjeni. Jedan od njih je zastao, sagnuo i uzeo nešto iz snijega. Podigao ga je. “Pištolj!” viknuo je.

Kao da smo svi mi ostali slijepi, pomislio je Sterling. “Zaboravi na jebeni pištolj, vidi gdje je mali! I budi oprezan!”

Jedan je kleknuo, upalio baterijsku svjetiljku i onda upuzao za svjetlosnom zrakom. Drugi se sagnuo, ruku na koljenima, osluhnuo i onda se okrenuo prema Sterlingu i Franklinu. “Nije ovdje!”

Primijetili su tragove koji su iz pećine vodili prema šumarskoj cesti čak i prije no što je državni koji je otišao u pećinu ponovno izašao. Bili su malo više od udubljena u snijegu koji je gusto padao.

“Nema više od deset minuta prednosti”, rekao je Sterling Franklinu. Onda je podigao glas. “Raširite se! Otjerat ćemo ga na tu cestu!”

Krenuli su brzo, Sterling je hodao Blazeovim tragovima.

* * *

Blaze je trčao.

Skakao je i teturao, radije se probijao ravno kroz grmlje nego ga obilazio, saginjao se nad Joea kako bi ga pokušao zaštititi od vrhova grana. Teško je disao. Iza sebe je čuo udaljenu viku. Zvuk tih glasova ispunio je Blazea panikom.

Joe je jecao i otimao se i kašljao, ali Blaze ga je čvrsto držao. Samo još malo, malo dalje, i izaći će na cestu. Tamo će biti auta. Policijskih auta, ali nije mario zbog toga. Sve dok u njima budu ključevi. Vozit će najdalje i najbrže što bude mogao, a onda ostaviti patrolni auto i uzeti nešto drugo. Kamion bi bio dobar. Te su misli dolazile i prolazile kroz njegovu glavu poput velikih obojanih crtanih filmova.

Zalutao je u močvarni dio gdje je tanki led oko snijegom prekrivenih humaka popustio i upao je u ledenu vodu duboku do gležnjeva. Nastavio je hodati i našao se oči u oči sa zidom trnja. Prošao je ravno kroz njega, samo se okrenuo leđima kako bi zaštitio Joea. Ipak, jedna je grana zalutala pod kapu koju je Joe nosio i odbacila ju prema močvari. Nema vremena da ode po nju.

Joe je zurio uokolo, očiju razrogačenih od strave. Bez kape koja je grijala zrak ispred njegovog lica počeo je teže disati. Njegov je plač sada zvučao slabašno. Iza njih, jedva čujni plavi glas zakona vikao je nešto drugo. Nebitno. Ništa nije bilo bitno osim doći do ceste.

Tlo se počelo uzdizati. Bilo mu je malo lakše hodati. Blaze je produžio korak u bijegu da spasi vlastiti život. I Joeov.

Sterling je također išao punom parom, i bio je dvadeset pet metara ispred ostalih. Sustizao ga je. Zašto ne? Ogromni kurvin sin mu je čistio put. Radio na njegovom remenu je zapucketao.

Sterling ga je uzeo, ali nije trošio dah, samo je dva puta stisnuo tipku.

“Ovdje Bradley. Javi se.”

“Aha.” To je bilo sve. Sterling je trebao ostatak svog daha kako bi mogao trčati. Najsuvislija misao u njegovom umu, koja se nadnosila nad ostale poput blistavog crvenog filma, bilo je saznanje da je ubilački nastrojena gamad ubila Grangera. Ubio je agenta.

“Okružni šerif postavio je ljude na onu šumarsku cestu, šefe. Državna policija će smjesta doći kao pojačanje. Gotovo?”

“Odlično. Gotovo.”

Nastavio je trčati. Pet minuta kasnije stigao je do crvene kape koja je ležala na snijegu. Sterling ju je gurnuo u džep i nastavio trčati.

Posljednjih pedesetak metara uzbrdo do šumarske ceste za zapuhanog Blazea bile su muka. Joe više nije plakao; više nije imao dovoljno daha da ga troši na plakanje. Snijeg mu je prekrio vjeđe i trepavice i otežao ih.

Blaze je dva puta pao na koljena, svaki je put ruke držao na bokovima kako se dijete ne bi ozlijedilo. Naposljetku je stigao do vrha. I pogodak. Duže ceste je bilo parkirano barem pet praznih patrolnih automobila državne policije.

Iza njega, Albert Sterling je izašao iz šume i pogledao uz padinu na koju se Blaze već popeo. I do vraga, eno ga. Napokon, eno ogromnog kurvinog sina.

“Blaisdell, stoj, FBI! Stani i podigni ruke u zrak!”

Blaze je pogledao preko ramena. Murjak je odavde izgledao sićušno. Blaze se okrenuo i odjurio na cestu. Zaustavio se kod prvog patrolnog automobila i pogledao unutra. Opet pogodak. Ključevi su visjeli u bravi. Spremao se Joea staviti na sjedalo pored policijskog pravilnika kad je čuo urlanje motora. Okrenuo se i ugledao bijeli patrolni automobil kako kliže cestom prema njemu. Okrenuo se na drugu stranu i ugledao još jednog.

“George!” vrisnuo je. “Oh, George!”

Prigrlio je Joea bliže. Dijete je sada disalo jako brzo i slabašno, onako kako je George disao kad ga je Ryder ubo. Blaze je zalupio vrata auta državne policije i obišao ga.

Zamjenik šerifa okruga Cumberland nagnuo se iz auta koji je dolazio sa sjevera. U jednoj ruci s rukavicom imao je megafon. “Blaisdell, stoj! Gotovo je! Ne miči se!”

Blaze je potrčao cestom i netko je pucao na njega. Snijeg je letio oko njegovih nogu. Joe je ispustio niz dahtavih jecaja.

Blaze je u krupnim skokovima klizao niz padinu s druge strane ceste. Drugi mu je metak prozujao pored glave i otkinuo iverje i koru s breze. U podnožju je posrnuo preko debla sakrivenog novim snijegom. Upao je u nanos, dijete ispod njega. S mukom je ustao i očistio Joeovo lice. Bilo je prekriveno snijegom. “Joe! Jesi li dobro?”

Joe je disao hrapavim, grčevitim udisajima. Činilo se kako postaju sve rjeđi.

Blaze je potrčao.

Sterling je stigao do ceste i pretrčao ju. Jedan od šerifovih patrolnih automobila je vrteći se doklizao do suprotnog ruba. Zamjenici su bili vani, stajali su i gledali dolje, s uperenim pištoljima.

Sterlingovi obrazi su bili razvučeni, a desni promrzle, pa je pretpostavio kako se ceri. “Imamo kurvinog sina.”

Jurnuli su niz padinu.

Blaze je jurio između jablanova i jasenova. S druge strane, sve se otvaralo. Stabla i grmlje su nestali. Ispred njega se nalazila jednolična bjelina, a to je bila rijeka. S druge strane sivo-zelena masa smreka i borova marširala je prema snijegom prekrivenom obzoru.

Blaze je zakoračio na led. Napravio je devet koraka prije no što se led slomio, upao je u vodu do butina. Boreći se da dođe do daha vratio se do obale i popeo na nju.

Sterling i dva zamjenika izletjela su između posljednjih stabala. “FBI”, rekao je Sterling. “Spusti dijete na snijeg i odmakni se.”

Blaze se okrenuo desno i počeo trčati. Dah mu je bio vruć i sada mu je teško ulazio u grlo. Pogledom je potražio pticu, bilo kakvu pticu iznad rijeke, ali nije ugledao ni jednu. Ugledao je Georgea. George je stajao nekih pedesetak metara ispred njega. Bio je uglavnom zamućen snijegom, ali Blaze je mogao vidjeti njegovu kapu, nakrenutu lijevo – na sretnu stranu.

“Dođi, Blaze! Dođi, ti jebeni glupane! Pokaži im svoje pete! Pokaži im kako mi radimo, do vraga!”

Blaze je potrčao brže. Prvi metak ga je pogodio u desni list. Pucali su nisko kako ne bi pogodili dijete. To ga nije usporilo; nije čak ni osjetio. Drugi je pogodio stražnju stranu koljena i raznio ga u kiši krvi i dijelova kosti. Blaze nije osjetio. Nastavio je trčati. Sterling će kasnije reći kako to nikad ne bi smatrao mogućim, ali kurvin sin je nastavio trčati. Poput jelena pogođenog u trbuh.

“Pomogni mi, George! U nevolji sam!”

George je nestao, ali Blaze je mogao čuti njegov promukli, škripavi glas – došao je na vjetru. “Aha, ali skoro pa si se izvukao. Praši, kompa.”

Blaze je ponovno ubrzao. Prestizao ih je. Dobio je vjetar u leđa. On i Joe će pobjeći, nakon svega. Bilo je gusto, ali sve će biti dobro. Pogledao je rijeku, napregnuo oči, pokušavao je vidjeti Georgea. Ili pticu. Barem jednu pticu.

Treći metak ga je pogodio u desni guz, skrenuo i raznio mu kuk. Metak se također raspao. Najveći komad skrenuo je lijevo i rastrgao mu debelo crijevo. Blaze je zateturao, zamalo pao, a onda nastavio trčati.

Sterling je kleknuo na jedno koljeno s pištoljem u objema rukama. Brzo je nanišanio, gotovo nezainteresirano. Trik je bio u tome da si ne dopustite previše razmišljanja. Morali ste vjerovati vašoj ruka-oko koordinaciji i dopustiti joj da obavi svoj posao. “Isuse, neka bude volja tvoja”, rekao je.

Četvrti metak – Sterlingov prvi – pogodio je Blazea u donji dio leđa i raznio mu kralježnicu. Imao je osjećaj kao da ga je udarila ogromna ruka u boksačkoj rukavici, tik iznad bubrega. Pao je, a Joe mu je odletio iz ruku.

“Joe!” vrisnuo je i počeo puzati na laktovima. Joeove su oči bile otvorene; gledao ga je.

“Ide na malog!” viknuo je jedan od zamjenika.

Blaze je jednom velikom rukom posegnuo prema Joeu. Joeova ruka, koja je tražila bilo što, ju je dočekala. Mali prstići omotali su se oko Blazeova palca.

Zadihani Sterling stajao je iznad Blazea. Govorio je tiho kako ga zamjenici ne bi mogli čuti. “Ovo je za Brucea, dušo.”

“George?” rekao je Blaze i Sterling je onda pritisnuo okidač.  

Poglavlje XXIV

Izvadak s tiskovne konferencije održane 10. veljače:

P: Kako je Joe, gospodine Gerard?

Gerard: Liječnici kažu da će biti dobro, hvala Bogu. Neko je vrijeme bilo kritično, ali upala pluća je sada prošlost. On je borac, u to nema sumnje.

P: Imate li komentare o tome kako je FBI odradio slučaj?

Gerard: Možete biti sigurni u to. Obavili su sjajan posao.

P: Kamo ćete vi i vaša supruga sada?

Gerard: Idemo u Disneyland!

(Smijeh)

P: Ozbiljno.

Gerard: Skoro sam ozbiljan! Kad liječnici potvrde da je Joe u potpunosti ozdravio idemo na odmor. Negdje gdje je toplo, negdje s plažama. Onda ćemo, kad se vratimo kući, raditi na tome da zaboravimo ovu noćnu moru.

Blaze je sahranjen u South Cumberlandu, manje od petnaest kilometara od Hetton Housea i otprilike isto toliko daleko od kuće u kojoj ga je otac bacio niz stube. Poput većine siromaha u Maineu, sahranjen je o gradskom trošku. Toga dana nije bilo sunca, nije bilo ožalošćenih. Osim ptica. Uglavnom vrane. U blizini seoskih groblja uvijek ima vrana. Dolaze, sjede na granama, a onda odlete kamo god ptice već lete.

Joe Gerard IV. ležao je iza staklene ploče, u bolničkoj zipki. Ponovno je bio dobro. Njegova majka i otac vratit će se danas kako bi ga odnijeli kući, ali on to nije znao.

Imao je novi zub, i to je znao; bolio je. Ležao je na leđima i gledao ptice iznad svoje zipke. Bile su na žicama i poletjele bi kad god bi ih nalet vjetra natjerao na to. Sada se nisu micale i Joe je počeo plakati.

Lice se sagnulo nad njega i glas je počeo tepati. Bilo je to pogrešno lice, i počeo je glasnije plakati.

Lice je napućilo usne i puhnulo na ptice. Ptice su poletjele. Joe je prestao plakati. Gledao je ptice. Ptice su ga nasmijavale. Zaboravio je na pogrešna lica i zaboravio bol novog zuba. Gledao je kako ptice lete.

Bilješka o piscu

Stephen King živi u Maineu, u Sjedinjenim Američkim Državama, sa svojom suprugom, spisateljicom Tabithom King. Napisao je preko četrdeset romana i oko dvije stotine priča. Dobio je više književnih nagrada: World Fantasy Award, nekoliko Bram Stoker Award, O. Henry Award. Godine 2003. dodijeljeno mu je odličje Nacionalne zaklade za knjigu za istaknuti doprinos američkoj književnosti.

Postoji razlog zašto je Stephen King jedan od najpopularnijih pisaca na svijetu. Piše priče koje vas zaintrigiraju i nemoguće ih je odložiti dok ih ne pročitate.

Tijekom razdoblja od 1966. do 1973., prije no što je objavio remek djelo Carrie, Stephen King pisao je pod dva imena.

Pod pseudonimom Richard Bachman King je pisao horror priče za časopise nakon kojih je uslijedio niz romana koji su prvi put objavljeni početkom 1980-ih u zbirci The Bachman Books.

Nakon objavljivanja njegovog idućeg romana Kletva pod istim pseudonimom čitatelji su shvatili kako je Richard Bachman u stvari Stephen King.

Bachman je umro od raka pseudonima, ali 1995. pojavljuju se Stegovnici i objavljeni su zajedno s Očajavanjem Stephena Kinga. Blaze, karika koja nedostaje u Kingovom opusu posljednji je roman napisan tijekom Bachmanove rane faze, otkriven je i objavljen 2007. godine.

Na temelju dva Bachmanova romana, Kletva i Trkač, snimljeni su filmovi.

Napomene

[1] spic – pogrdno ime za osobu španjolskog podrijetla (nap. prev.)

[2] griffin – grifon, mitološko biće orlovske glave i krila i lavljeg tijela (nap. prev.)

[3] BOLO – be on the lookout = potjernica za osobom, vozilom i slično u žargonu američke policije (nap. prev.)