Stephen King

Duma Key

Duma Key 2008

Za Barbaru Ann i Jimmyja

Sjećanje... je nutarnja glasina.

GEORGE SANTAYANA

Život nije tek ljubav i što nam je drago,
Ovdje sam da nađem blago.
Svaka igra ima cijenu svoju
Oduvijek je tako - kako koju –
Svi po blago dolazimo.

SHARK PUPPY

Kako nacrtati sliku (I)

Počnite od prazne površine. Ne nužno od papira ili slikarskog platna, ali mislim da bi trebala biti bijela. Kažemo bijela, jer nam je potrebna neka riječ, no ispravno bi bilo reći ni od čega. Crna boja znači odsustvo svjetlosti, ali je bijela boja odsustvo sjećanja, nemogućnost prisjećanja.

Kako pamtimo sjećati se? To si pitanje često postavljam nakon boravka u Duma Keyu, najčešće u sitne sate, zagledan u odsustvo svjetlosti, prisjećajući se prijatelja kojih nema. Katkad u to gluho doba razmišljam o obzoru. Mora se definirati obzor. Ocrtati bjelinu. Možda ćete reći da je to jednostavno, ali svaki čin kojim se prekraja svijet herojski je. Barem sam ja došao do takvog zaključka.

Zamislite curicu, gotovo bebu. Ispala je iz kočije prije gotovo devedeset godina, udarila glavom o kamen i sve zaboravila. Ne samo svoje ime, nego - sve! A onda se jednog dana prisjetila toliko da uzme drvenu bojicu u ruke i načini prvi neodlučni potez po onoj bijeloj površini. Naravno, crtu obzora. Ali i prorez kroz koji se može slijevati crnilo.

Svejedno, zamislite kako njezina ručica podiže bojicu... oklijeva... a potom omeđuje bijelu površinu. Zamislite hrabrost tog prvog pokušaja ponovne uspostave svijeta njegovim slikanjem. Uvijek ću voljeti tu curicu, premda me skupo koštala. Moram. Nemam izbora.

Slike su magijske, kao što znate.

1.
Moj drugi život

I

Zovem se Edgar Freemantle. Bio sam uspješan građevinski poduzetnik. U Minnesoti, u mojem drugom životu. Frazu "moj drugi život" naučio sam od Wiremana. Želim vam pričati o Wiremanu, ali najprije da odradimo Minnesotu.

Moram reći sljedeće: tamo sam postigao uspjeh po tipičnom američkom receptu. Napredovao sam u prvoj tvrtki u kojoj sam se zaposlio, a kad marljivošću više nisam mogao u njoj napredovati, dao sam otkaz i osnovao vlastitu tvrtku. Šef tvrtke iz koje sam otišao smijao mi se, rekao je da ću bankrotirati za godinu dana. Mislim da to kaže većina šefova kad se neka mlada džepna raketa samostalno lansira u orbitu.

No meni se sve posložilo. U doba gospodarskog procvata urbane konglomeracije Minneapolis-St Paul ruže su cvale i Freemantle Companyju. Kad bi nastala kriza, nisam pokušavao igrati u velike uloge. No slušao sam svoje špurijIlse i većinom me nisu prevarili. S pedeset godina, Pam i ja bili smo teški četrdeset milijuna dolara. I još smo si bili dobri. Imali smo dvije kćeri. Potkraj našeg Pozlaćenog doba¹ Ilse je bila na Brownu, a Melinda predavala u Francuskoj u sklopu međunarodne razmjene. Kad su nam kola krenula nizbrdo, žena i ja baš smo je namjeravali posjetiti.

Doživio sam nesreću na poslu. Stvar je bila prilično jednostavna: kad se kamionet, čak i Dodge Ram sa svim dodacima, upusti u raspravu s neboderski visokom dizalicom, kamionet će redovito nagrabusiti. Desna strana moje lubanje samo je napuknula, no lijevu je stranu tako jako prignječilo na okvir Ramovih vrata da je puknula na tri mjesta. Ili možda pet. Pamćenje me služi bolje nego prije, ali je još daleko od onoga kakvo je nekoć bilo.

To što se dogodilo mojoj glavi liječnici su nazvali contrecoup ozljedom² i takva vrsta ozljede često načini više štete od samog udarca. Rebra su mi bila polomljena. Desni kuk smrskan. I premda na desno oko vidim sedamdeset posto (a nekih dana i više), izgubio sam desnu ruku.

Trebao sam izgubiti i život, ali nisam. I oštećenja mojeg mozga trebala su biti nepovratna s obzirom na spomenuti contrecoup i isprva se činilo da će i biti, ali se zaliječilo. Recimo. Dotad me žena napustila, i to ne recimo. Bili smo u braku dvadeset pet godina, ali znate kako se kaže: sranja se događaju. Pretpostavljam da je to nevažno: što je prošlo, prošlo je. Kad je kraj, onda je kraj. Ponekad je to dobro.

Kad kažem da sam pretrpio teška oštećenja mozga, želim reći da isprva nisam prepoznavao ljude - čak ni vlastitu ženu - niti znao što se dogodilo. Nisam mogao shvatiti zašto me toliko boli. Danas, četiri godine poslije, ne mogu se sjetiti prirode tog bola. Znam samo da sam ga trpio, da je bio užasan, ali mi je sad sve to prilično apstraktno. U to vrijeme nije bilo apstraktno. Tad je to bio osjećaj kao da ste u paklu, a ne znate zašto.

Isprva si se bojao da ćeš umrijeti, a onda da nećeš. Tako kaže Wireman, a on bi trebao znati: i on je prošao pakao.

Sve me stalno boljelo. U glavi mi je neprestance bolno zvonilo; u najvećoj urariji na svijetu iza mojeg čela vladala je vječna ponoć. Budući da mi je desno oko bilo sjebano, vidio sam svijet kroz mrenu krvi i jedva da sam znao išta o tom svijetu. Ništa nije imalo imena. Sjećam se jednog dana kad je Pam bila u mojoj sobi - još sam bio u bolnici - i stajala pokraj mojeg kreveta. Pjenio sam se što stoji a u kutu se nalazi stvar za sjedenje.

"Donesi si motku", rekoh. "Sjedni u motku."

"Edgare, što želiš reći?" upitala je.

"Motku, štap!" dreknuo sam. "Primakni si taj usrani štap, gluma kravetino!" Glava mi je pucala od bola i Pam se rasplakala. Mrzio sam je zbog toga. Ona nema pravo plakati, jer nije ona u kavezu i ne gleda ona kroz crvenu mrenu. Nije ona majmun u kavezu. A onda mi sine. "Primakni kolac i sjedni!" Najbliže što je moj protreseni, niškoristi mozak mogao doći riječi stolac.

Svaki čas bih planuo. Na odjelu su radile dvije starije medicinske sestre koje sam zvao Ručni Rad Jedan i Ručni Rad Dva, kao da su likovi iz neke porno priče Dr Seussa.³ Mladu volonterku zvao sam Sporkica Cucla - nemam pojma zašto, ali je i taj nadimak imao neku seksualnu konotaciju. Barem za mene. Kad sam ojačao, pokušavao sam udariti ljude. Dvaput sam pokušao ubosti Pam, a u jednom od ta dva pokušaja i uspio, premda samo plastičnim nožem. Svejedno je dobila dva šava na podlaktici. Katkad su me morali i vezati.

A evo čega se najjasnije sjećam o tom dijelu svojeg drugog života: vrućeg popodneva potkraj mojeg jednomjesečnog boravka u skupom oporavilištu, skupa klima pokvarena, prikovan sam za krevet, na televiziji prikazuju nekakvu sapunicu, u glavi mi tisuću zvona otkucava ponoć, bol mi žari i grči desnu stranu tijela poput žarača, desna ruke koje nema me svrbi, prsti desne ruke kojih nema trzaju se, novi Oxycontin neću dobiti još neko vrijeme (ne znam kako dugo, jer je snalaženje u vremenu preteška zadaća za mene). Medicinska sestra ispliva iz crvenila moje očne mrene, ona je stvorenje koje dolazi pogledati majmuna u kavezu, i kaže: "Jeste li spremni za ženin posjet?" A ja kažem: "Jedino ako je donijela pištolj da me upuca."

Čovjek bi pomislio da takva bol neće proći, ali prođe. A onda vas otpreme kući i taj bol zamijene agonijom fizikalne terapije i rehabilitacije. Ono mi se crvenilo počelo cijediti iz vidnog polja. Psiholog specijalist za hipnoterapiju pokazao mi je neke zgodne trikove protiv fantomskih bolova i svrbeža u nedostajućoj ruci. Zvao se Kamen. Kamen mi je donio Rebu, jedan od nekoliko predmeta koje sam ponio sa sobom kad sam odšepao iz svojeg drugog života u onaj koji sam proživio na Duma Keyu.

"To nije odobrena psihoterapija za upravljanje bijesom", rekao je doktor Kamen, premda pretpostavljam daje možda lagao kako bi Rebu učinio privlačnijom. Rekao mi je da joj moram nadjenuti nekakvo mrsko ime i tako sam je, premda je izgledala kao Lucy Ricardo, nazvao po teti koja me kao maloga štipala za prste kad ne bih pojeo svu mrkvicu. A onda, ni dva dana nakon što sam je dobio, zaboravio sam joj ime. Padala su mi na um samo muška imena, a sa svakim me obuzimala sve veća ljutnja: Randall, Russell, Rudolph, River Phoenix, jebiga.

Tad sam već bio kod kuće. Pam mi je u sobu donijela lagani zajutrak i jamačno primijetila izraz na mojem licu jer sam vidio da se priprema za moj ispad. Ali premda sam zaboravio ime čupave crvene lutke za iskaljivanje bijesa koju mi je dao psiholog, upamtio sam kako je trebam iskoristiti u ovakvoj situaciji.

"Pam," rekao sam, "treba mi pet minuta da se saberem. Mogu ja to."

"Siguran si—"

"Da, a sad lijepo odnesi tu splačinku i gurni si je ufrkno. Mogu ja to."

Nisam znao mogu li doista, ali sam znao da to trebam reći. Nisam se mogao sjetiti imena te usrane lutke, ali sam se sjetio Mogu ja to. Toga se jasno sjećam u vezi sa svršetkom mojeg drugog života. Kako sam uporno govorio Mogu ja to i kad sam znao da ne mogu, i kad sam znao da sam sjeban na kvadrat, sjeban u tri pizde materine.

"Mogu ja to", rekoh, i Bog bi ga znao kako sam pritom izgledao jer je Pam bez riječi natraške izašla iz sobe, još s pladnjem u rukama; šalica je zveketala na tanjuriću.

Kad je otišla, podigao sam lutku preda se, zagledao se u njezine glupave plave oči, a palci su mi iščeznuli u njezinu glupom ugibljivom tijelu. "Kako se zoveš, šišmišu jedan?" dreknem na nju. Ni u jednom mi trenutku nije palo na pamet da Pam sluša na kuhinjski interkom - i ona i njegovateljica. Znate što? Da je interkom i bio pokvaren, mogle su me čuti kroz vrata: tog me dana glas izvrsno služio.

Počeo sam drmusati lutku. Glava joj je klimatala, a sintetska Volim Lucy griva letjela na sve strane. Njezine velike stripovske plave oči kao da su govorile Aauuuu, gnusu jedan! Poput Betty Boop u nekom od njezinih starih crtica koje još katkad prikazuju na kablovskoj.

"Kako se zoveš, gaduro? Kako se zoveš, pičko? Kako se zoveš, jeftina krpena kurvetino? Reci mi kako se zoveš! Reci mi! Reci mi kako se zoveš ili ću ti iskopati oči odrezati nos i iščupati—"

U tom mi se trenutku nešto u glavi prespoji, nešto što mi se još događa i nakon četiri godine, ovdje u gradu Tamazunchaleu, u meksičkoj državi San Luis Potosi, poprištu trećeg života Edgara Freemantlea. U jednom sam trenutku bio u svojem kamionetu, radni blok čegrtao je po mojoj staroj čeličnoj kantici za ručak na podu ispred suvozačkog sjedišta (sumnjam da sam bio jedini radno aktivni milijunaš u Americi koji je nosio kanticu za ručak, ali nas se vjerojatno moglo nabrojati tek nekoliko desetaka), pokraj mene na sjedištu moj PowerBook. A s radija je neki ženski glas vjerskim zanosom uzneseno kliknuo "Bila je CRVENA!" Samo tri riječi, ali tri su bile dovoljne. Bješe to pjesma o siromašnoj ženi koja prostituira svoju zgodnu kćer. Pjesma Fancy Rebe McEntire.

"Reba", šapnuo sam i prigrlio lutku. "Ti si Reba. Reba-Reba-Reba. Nikad više neću zaboraviti." Zaboravio sam - idući tjedan - ali tad se nisam razbjesnio. Ne. Privinuo sam je poput lomne ljube, zatvorio oči i zamislio kamionet koji se uništio u onoj nesreći. Zamislio sam kako moja čelična kantica čegrta po čeličnoj kvačici na mojoj podlozi za pisanje i ponovno se začuo ženski glas iz radija, razdragan od vjerskog zanosa: "Bila je CRVENA!"

Doktor Kamen nazvao je to prekretnicom. Bio je uzbuđen. Moja je žena izgledala puno manje uzbuđena i poljubac koji mi je utisnula u lice bila je pusa iz osjećaja dužnosti. Mislim da mi je dva mjeseca nakon toga rekla da traži razvod.

II

Dotad je onaj bol ili popustio ili je moj mozak izvršio stanovite bitne prilagodbe u odnosu prema njemu. Glavobolje su me i dalje spopadale ali ne tako često, a usto i rijetko s prijašnjom žestinom; u najvećoj urariji na svijetu između mojih ušiju više nije uvijek bila ponoć. Uvijek sam bio više nego spreman za Vicodin u pet i Oxycontin u osam sati - jedva sam mogao šepesati uz pomoć svoje kričavocrvene štake dok ne bih progutao te čarobne pilule - ali moj se preuređeni kuk počeo oporavljati.

Kathi Green, Kraljica rehabilitacije, dolazila je u Časa Freemantle u Mendota Heightsu ponedjeljkom, srijedom i petkom. Smio sam uzeti dodatni Vicodin prije naših seansi, ali bi svejedno moji krici ispunjavali kuću do njihova svršetka. Naš podrumski dnevni boravak bio je pretvoren u terapijski apartman; čak smo ugradili i jacuzzi za invalide. Nakon dva mjeseca torture mogao sam navečer sam sići u podrum i raditi pojačane vježbe za nogu te početi s vježbama za trbušne mišiće. Kathi je rekla da će takvo gombanje dva sata prije spavanja osloboditi endorfine i da ću bolje spavati.

Tijekom jedne od tih večernjih vježbi - Edgar u potrazi za neuhvatljivim endorfinima - žena s kojom sam bio u braku dvadeset i pet godina sišla je u podrum i rekla da traži razvod.

Prekinuo sam što sam radio - vježbe za jačanje trbušnih mišića podizanjem trupa - i zagledao se u nju. Sjedio sam na strunjači. Ona je stajala u podnožju stuba, smotreno na drugoj strani prostorije. Mogao sam je upitati misli li to ona ozbiljno, ali svjetlo u podrumu bilo je izvrsno - baterije neonki - i nisam morao. Barem mislim da to nije nešto s čime bi se žene šalile šest mjeseci nakon što su im muževi zamalo poginuli nesretnim slučajem. Mogao sam je upitati zašto, ali sam znao. Vidio sam mali bijeli ožiljak na njezinoj ruci gdje sam je ubo plastičnim bolničkim nožem - a to je bila prava sitnica u usporedbi s ostalim. Sjetio sam se kako sam joj ne tako davno rekao da odnese tu splačinku i gurne si je u frkno. Na trenutak sam pomislio da bih je mogao zamoliti da barem razmisli, ali se onaj moj bijes vratio. U to je vrijeme ono što je doktor Kamen nazivao neprimjerenom srdžbom bilo moj ogavni prijatelj. No znajte da se to što sam u tom trenutku osjećao nije činilo nimalo neprimjereno.

Bio sam gol do pasa. Desna mi je ruka završavala desetak centimetara ispod ramena. Trznem batrljkom prema njoj - trzaj je bilo najviše što sam mogao učiniti s ostatkom mišića. "Ovako ti ja", rekoh, "pokazujem srednji prst. Nosi se ako je tome tako. Gubi se, kapitulantska guduro"

Prve suze skotrljale su joj se niz lice, ali se pokušala nasmiješiti. Prilično gadljiv pokušaj. "Gadura, Edgare", reče ona. "Kaže se gadura."

"Kaže se onako kako ja kažem da se kaže", rekoh i ponovno počnem vježbati trbušne mišiće. Vraški je teško podizati trup bez jedne ruke, jer vas tijelo želi povući i zavinuti na tu stranu. "Ja tebe ne bih ostavio, u tome je stvar. Ja ne bih ostavio tebe. Pregrmio bih blato, krv, pišaku i proliveno pivo."

"To je nešto drugo", reče ona. Nije niti pokušala obrisati lice. "To je drugo i ti to znaš. Ja tebe ne bih mogla razbiti kad bi me spopao bijes."

"Svojski bih se namučio razbiti te samo s jednom tukom", rekoh i ubrzam s vježbama.

"Ubo si me nožem." Kao da je problem bio u tome. Nije bio, i oboje smo to znali.

"Bio je to plastični nožić, bio sam sluđen, i to će biti tvoje posljednje riječi na humoru, 'Eddie me zubo plastičnim jožem, zbogom okrutni svijete'."

"Davio si me", reče ona jedva čujnim glasom.

Prestanem vježbati i blenem u nju. Ona urarija u mojoj glavi se oglasi: din-don, zvoni zvon! "Što to govoriš? Da sam te davio? Nikad te nisam davio!"

"Znam da se ne sjećaš, ali jesi. A i nisi isti."

"Ma daj prestani. Čuvaj to njuejdžovsko baljezganje za... za tipa... tvojeg..." Znao sam riječ koju tražim i vidio muškarca kojeg je označavala, ali nikako da je se sjetim. "Za tog ćelavog mulca s kojim se nalaziš u njegovu uredu."

"Mojeg psihoterapeuta", reče ona, i to me, naravno, još više razbjesni: ona se sjetila riječi, a ja nisam. Jer njoj mozak nisu protresli poput želea.

"Želiš razvod, dobit ćeš ga. Odbaci sve, zašto ne? Samo te molim da te aligatorske suze lijes negdje drugdje. Odlazi."

Ona se popne uza stube i zatvori vrata ne osvrnuvši se. Tek nakon što je otišla, shvatim da sam želio reći krokodilske suze. Lij te svoje krokodilske suze negdje drugdje.

Ma, nema veze. Dovoljno blizu za rokenrol.⁴ Tako kaže Wireman.

No otišao sam ja.

III

U tom drugom životu nisam imao druge životne suputnice osim Pam. Četiri pravila uspjeha Edgara Freemantlea (slobodno si zapišite) bila su: ne posuđuj više novca od vlastitog kvocijenta inteligencije pomnoženog sa stotinu, ne posuđuj od čovjeka koji ti počne govoriti ti čim se upoznate, ne pij dok je sunce još na nebu i nikad nemoj odabrati životnog partnera kojeg ne bi bio spreman zagrliti golog na vodenom krevetu.

No imao sam računovođu kojem sam vjerovao i Tom Riley mi je pomogao preseliti to malo stvari koje sam trebao iz Mendota Heightsa u našu manju kuću na Phalenskom jezeru. Tom, žalosni dvostruki gubitnik u bračnoj igri, pilio me cijelim putem. "Ne prepušta se kuću u ovakvoj situaciji", reče. "Osim ako te sudac ne izbaci. Kao da ustupiš prednost domaćeg terena u završnici doigravanja."

Nisam hajao za prednost domaćeg terena, samo sam želio da Tom pazi kako vozi. Žmirnuo bih svaki put kad bi mi se učinilo da je automobil iz suprotnog smjera malo preblizu središnjoj crti. Katkad bih se ukočio i pritisnuo nevidljivu suvozačku kočnicu. A ideja da bih ja mogao ponovno sjesti za volan nikad mi se nije učinila dobrom. Naravno, Bog voli iznenađenja. Tako kaže Wireman.

Kathi Green, Kraljica rehabilitacije, razvela se samo jedanput, ali su ona i Tom bili na istoj valnoj duljini. Sjećam se kako je sjedila u turskom sjedu u svojem trikou, držala me za stopala i gledala me smrknuto zgranuta.

"Tek što si se odjavio iz Motela smrti, skraćen za ruku, a ona želi otkazati ljubav? Jer si je bocnuo plastičnim bolničkim nožem kad si se jedva mogao sjetiti vlastitog imena? Jebeš mi mater! Zar ne shvaća da su nagle promjene raspoloženja i kratkoročni gubitak pamćenja nakon traume uobičajene pojave?"

"Shvaća samo da me se boji", rekoh.

"A je li? E pa, Pero Ždero, poslušaj ti svoju mamicu: uz pomoć dobrog advokata možeš je natjerati da plati to što je trtarošica." Nekoliko joj se pramenova izvuklo iz rehabilitacijsko-gestapovskog konjskog repa i ona ih otpuhne s čela. "Treba platiti. Čitaj mi s usana: Ni za što od ovoga ti nisi kriv."

"Kaže da sam je pokušao zadaviti."

"I da je tako, pridavio ju je jednoruki invalid. Da se upišaš u gaće od straha. Eddie, neka plati. Znam da guram nos tamo gdje mu nije mjesto, ali mi se živo fućka. Pam ne bi smjela činiti to što čini."

"Mislim da to nije samo zbog gušenja i noža za maslac."

"Nego zbog čega?"

"Ne mogu se sjetiti."

"Što ona kaže?"

"Ne kaže ništa." No Pam i ja bili smo dugo zajedno pa iako se ljubav razlila u deltu pasivne pomirenosti, činilo mi se da je ipak dovoljno dobro poznam da znam da je doista u tome bilo još nečeg, nečeg drugog od čega je željela pobjeći.

IV

Nedugo nakon što sam preselio u kuću na Phalenskom jezeru, došle su me obići moje djevojčice - zapravo djevojke. Donijele su izletničku košaru. Sjedili smo na jezerskoj verandi koja je odisala po borovini, gledali u jezero i grickali sendviče. Tad je već prošao i Dan rada⁵, većina gumenih ljetnih igračaka bila je pospremljena za dogodine. U košari se našla i boca vina, ali sam popio tek gutljaj. Budući da sam pio lijekove protiv bolova, alkohol bi mi lako udario u glavu; jedno me pivo moglo pretvoriti u fufljavog pijanca. Moje curice - djevojke - popile su ostatak pa im se malo razvezao jezik. Melinda - koja se nevoljko vratila iz Francuske drugi put od moje prepirke s dizalicom - upitala me prolaze li svi odrasli pedesetogodišnjaci te neugodne regresivne epizode, treba li se tome radovati. Ilse, mlađa kći, zaplače, nasloni se na mene i upita zašto ne može biti kako je bilo, zašto ne možemo - misleći na svoju majku i mene - biti kakvi smo bili. Lin joj reče da nije trenutak za njezin patentirani Bebač-šou, a Illy joj pokaže srednji prst. Nasmijao sam se. Nisam se mogao suzdržati. A onda smo se svi nasmijali.

Linina naprasitost i Illyne suze nisu bile ugodne, ali su bile iskrene i poznate koliko i madež na Ilseinoj bradi ili jedva vidljiva okomita bora od mrštenja između Lininih očiju, koja će se s vremenom pretvoriti u utor.

Linnie je željela znati što namjeravam, a ja joj rekoh da ne znam. Daleko sam odmaknuo u odluci da si oduzmem život, ali sam znao da to mora izgledati kao nesretan slučaj. Neću dopustiti da ove dvije djevojke, na pragu života, nose posrednu krivnju zbog očeva samoubojstva. A ne želim niti navaliti teret krivnje na leđa žene s kojom sam jednoć pio milkshake u krevetu dok smo goli smijući se slušali Plastic Ono Band.

Nakon što su dobile priliku ispuhati se - žargonom doktora Kamena, nakon potpune i temeljite razmjene osjećaja - i ako me pamćenje ne vara, proveli smo ugodno popodne, razgledavali stare foto albume i prepuštali se uspomenama. Mislim da smo se i smijali, ali nije za vjerovati svim mojim sjećanjima o mojem drugom životu. Wireman kaže da kad je riječ o prošlosti, svi mi muljamo.

Ilse je htjela da odemo na večeru, ali se Lin morala s nekime naći u Gradskoj knjižnici prije zatvaranja, a ja rekoh da mi nije do šepesanja; namjeravao sam pročitati nekoliko poglavlja najnovije knjige Johna Sandforda pa u krpe. One me poljube - izmirili smo se - pa odu.

Nakon dvije minute, Ilse se vrati. "Rekla sam Linnie da sam zaboravila ključeve", reče.

"Zaključujem da nisi", rekoh.

"Ne. Tata, bi li ti nanio zlo mami? Mislim sad? Svjesno?"

Odmahnuo sam glavom, ali ona nije bila zadovoljna time. Vidio sam to po načinu na koji je ostala stajati na mjestu i gledati me u oči. "Ne", rekoh. "Nikad. Ja bih—"

"Što bi ti, tata?"

"Namjeravao sam reći da bih si prije odsjekao ruku, ali mi se ta ideja odjednom učinila loša. Illy, nikad to ne bih učinio. Neka ostane na tome."

"Pa zašto se onda ona tebe još boji?"

"Mislim... zato što sam sakat."

Ona mi se baci u naručje tako jako da nas je zamalo oboje srušila na trosjed. "O, tata, tako mi je žao. Sve ovo je tako bedasto."

Lagano je pogladim po kosi. "Znam, ali upamti ovo: ne može biti gore." To nije bila istina, no pripazim li, Ilse nikad neće otkriti da je to bila bezočna laž.

S kolnog prilaza zatrubi automobil.

"Idi", rekoh i poljubim je u vlažni obraz. "Sestra ti je nestrpljiva."

Ona nabere nos. "Ništa novo. Ne pretjeruješ s lijekovima protiv bolova, ha?"

"Ne."

"Tata, nazovi zatrebaš li me. Doći ću prvim avionom."

I došla bi. Zbog čega je neću nazvati.

"Svakako." Dam joj pusu u drugi obraz. "Za tvoju sestru."

Ona kimne i izađe. Sjednem na kauč i zatvorim oči. Iza njih, one su ure uporno gruvajući otkucavale sekunde.

V

Moj idući gost bio je doktor Kamen, psiholog koji mi je dao Rebu. Nisam ga pozvao. Njegov sam posjet mogao zahvaliti Kathi, svojoj rehabilitacijskoj domini.

Premda besumnje nije bio stariji od četrdeset godina, Kamen je hodao kao mnogo stariji čovjek, a hripao je i kad bi sjedio, vireći u svijet kroz goleme naočale rožnatih okvira preko kruškolike trbušine. Bio je vrlo visok i vrlo crn crnac, crta lica isklesanih tako monumentalno da su izgledale nestvarno. Njegove krupne buljeće očne jabučice, nos poput brodskog pramca i totemske usne izazivale su strahopoštovanje. Xander Kamen izgledao je kao niže božanstvo u odijelu Men's WearhoIlsea. Ujedno je izgledao i kao idealni kandidat za kobni srčani napad ili moždani udar prije pedesetog rođendana.

Odbio je ponuđeno osvježavajuće piće, rekao da se ne može dugo zadržati, a onda aktovku odložio na kauč kao da tome proturječi. Utonuo je puna pet pedlja ispod naslona za ruke (i nastavio tonuti - počeo sam se bojati za opruge kauča) pa se zagledao u mene dobroćudno hripajući.

"Kojim dobrom?" upitam ga.

"Ma, Kathi mi kaže da se namjeravate koknuti", reče on, tonom kojim bi baš mogao reći i Kathi mi kaže da ste organizirali vrtnu zabavu i da nudite svježe krafne. "Ima li makar zrnce istine u toj glasini?"

Zinem da ću nešto reći pa ponovno zatvorim usta. Kao desetogodišnjak u Eau Claireu uzeo sam strip sa žicanog stalka u drogeriji, tutnuo ga u prednji dio traperica pa spustio majicu preko njega. Dok sam ležerno izlazio iz trgovine, pun sebe, jedna me prodavačica zgrabila za ruku, a drugom mi podigla majicu i razotkrila moje nepošteno stečeno blago. "Kako se to našlo tamo?" upitala me. Nikad u četrdeset godina od tog dana nisam ostao bez riječi na taj način, ne znajući kako odgovoriti na jedno jednostavno pitanje.

I naposljetku - dugo nakon što bi neki takav odgovor mogao imati ikakvu težinu - rekoh: "To je glupost. Ne znam odakle joj to."

"Ne znate?"

"Ne znam. Sigurni ste da nećete Colu?"

"Hvala, ali ne bih."

Ustanem i donesem si Colu iz hladnjaka u kuhinji. Čvrsto stisnem bocu između batrljka i rebara - to je moguće, ali bolno, ne znam što ste možda vidjeli na filmu, ali slomljena rebra dugo bole - i odvrtim čep lijevom rukom. Ljevak sam. Barem nekakva korist, muchacho, kao što kaže Wireman.

"U svakom me slučaju čudi da ste je ozbiljno shvatili", rekoh vraćajući se. "Kathi je fenomenalna fizioterapeutkinja, ali ne pozna ljudsku dušu." Zastanem pa sjednem. "Kao zapravo ni vi."

Kamen golemom ručetinom nakrivi uho koje je izgledalo veliko otprilike poput ladice radnog stola. "Čujem li ja to... nekakav štropot? Mislim da čujem!"

"O čemu vi to?"

"Dražesno srednjovjekovni zvuk podizanja obrambenih mehanizama." Pokušao je ironično namignuti, ali je veličina njegova lica učinila ironiju nemogućom; uspjela mu je jedino burleska. No svejedno sam shvatio poruku. "Što se tiče Kathi Green, doista, što ona zna? Ona samo radi s paraplegičarima, kvadriplegičarima, ljudima koji su poput vas u nesrećama izgubili udove i ljudima koji se oporavljaju od trauma glave - ponovno, ljudima kao što ste vi. U petnaest godina koliko se Kathi bavi tim poslom, imala je priliku gledati kako tisuću osakaćenih pacijenata mozga o tome kako se ne može vratiti nijednu jedinu sekundu vremena, pa kako bi ona mogla prepoznati simptome presuicidalne depresije?"

Sjednem u kvrgavi naslonjač nasuprot trosjedu i mrzovoljno se zagledam u Kamena. U škripcu sam. A s Kathi Green još i više.

On se nagne naprijed... premda, s obzirom na njegov obujam, uspio se pomaknuti tek desetak centimetara. "Morate pričekati", reče.

Blenem u njega.

On kimne glavom. "Iznenađeni ste. Da. Ali ja nisam kršćanin, a još manje katolik, i vrlo sam otvoren glede samoubojstva. No vjerujem u odgovornost, a znam da vjerujete i vi, pa vam kažem ovo: ubijete li se sad... ili nakon šest mjeseci... vaša žena i kćeri će znati. Koliko god to vješto izveli, one će znati."

"Ja ne—"

"A i osiguravajuće društvo kod kojeg ste osigurani - za golemi iznos, siguran sam - i oni će znati. Možda neće moći dokazati... ali će se svojski potruditi. Govorkanja koja će oni pokrenuti naškodit će vašim curama, koliko god vi mislili da su one očvrsnule."

Melinda jest očvrsnula. No Ilse je bila druga priča. Kad bi se Melinda razbjesnila na Illy, rekla bi joj da je zaostala u razvoju, ali ja nisam mislio tako. Meni se činilo da je Illy samo osjetljiva.

"A naposljetku će to možda i uspjeti dokazati." Kamen slegne svojim masivnim ramenima. "Ne mogu niti nagađati koliki bi se porez na nasljedstvo moralo nakon toga platiti, ali sam siguran da bi pojeo velik dio vašeg imutka."

Ja nisam pomislio na novac. Pomislio sam na ekipu istražitelja osiguravajućeg društva kako njuškaju po mojoj maloj namještaljki. Prasnem u smijeh.

Kamen je sjedio držeći svoje tamnosmeđe šape na koljenima poput masivnih klinova i gledao me lagano se sveznajuće smješkajući. Samo što ništa na njemu nije bilo lagano. On pusti da se moj smijeh ispuše, a onda me upita što je tako smiješno.

"Kažete mi da sam prebogat da se ubijem", rekoh.

"Edgare, kažem vam samo da se ne ubijete sad, i ništa drugo. A predložit ću vam i nešto što se kosi s većinom mojeg praktičnog iskustva, ali u vašem slučaju imam neku intuiciju - kao i kad sam vam odlučio dati lutku. Predlažem da pokušate zemljopisnu metodu."

"Kako, molim?"

"To je oblik rehabilitacije kojem često pribjegavaju okorjeli alkoholičari. Nadaju se da će im promjena mjesta boravka omogućiti novi početak. Donijeti prekretnicu."

U meni nešto ustrepće. Ne bih rekao nada, ali nešto jest.

"To malokad uspije", reče Kamen. "Veterani iz redova liječenih alkoholičara, koji imaju odgovor za sve - njihovo prokletstvo, koliko i blagoslov, premda rijetki toga postanu svjesni - vole reći: 'Ukrcaj budalu u avion u Bostonu i budala će sići iz aviona u Seattleu'."

"I gdje sam ja u svemu tome?" upitam.

"Zasad u predgrađu St. Paula. Predlažem da odaberete neko mjesto daleko odavde i odete tamo. Imate rijetku sreću da to možete učiniti, s obzirom na vašu financijsku situaciju i bračno stanje."

"Kako dugo?"

"Najmanje godinu dana." Pogleda u mene zagonetno. Njegovo je veliko lice bilo stvoreno za takav izraz; da ga je netko uklesao u grobnicu faraona Tutankamona, uvjeren sam da bi zbunilo i Howarda Čartera. "Edgare, učinite li nešto na isteku tih godinu dana, molim vas kao Boga - u ime vaših kćeri - izvedite to lukavo."

Bio je gotovo potpuno utonuo u moj stari kauč i sad se počne teškom mukom pridizati s njega. Koraknem da mu pomognem, ali mi on mahne rukom da mu pomoć nije potrebna. Naposljetku se nekako osovi na noge hripajući još glasnije i uzme svoju aktovku. Pogleda me s visine od metar devedeset osam zurećim očnim jabučicama žućkastih rožnica dodatno uvećanih naočalama vrlo debelih stakala.

"Edgar, čini li vas išta sretnim?"

Zamislim se nad površinom tog pitanja (jedini dio koji je izgledao sigurno) i rekoh: "Nekoć sam crtao." Zapravo i nešto više od toga, ali je to bilo davno. Nakon toga su se umiješale druge stvari. Brak, posao. A sad i jedno i drugo odlazi ili je otišlo u dim.

"Kada?"

"Kao klinac."

Došlo mi je da mu kažem da sam nekoć sanjao o likovnoj akademiji - kad bih skupio nešto novaca povremeno bih kupio i knjigu reprodukcija - a onda više nisam. Posljednjih trideset godina moj doprinos svijetu umjetnosti sastojao se od črčkarija koje su nastajale dok sam razgovarao telefonom, a vjerojatno je prošlo deset godina otkad sam kupio kakvu raskošnu knjigu reprodukcija kojoj je mjesto na stoliću za kavu gdje će ostaviti dojam na vaše prijatelje.

"A otad?"

Došlo mi je da slažem - nisam želio ispasti potpuni fah idiot - ali sam ostao kod istine. Jednoruki ljudi trebali bi govoriti istinu kad god je to moguće. Wireman tako ne misli, ali ja mislim. "Ne."

"Počnite ponovno", posavjetuje me Kamen. "Trebaju vam brane."

"Brane", rekoh podsmješljivo.

"Da, Edgare." Izgledao je iznenađeno i pomalo razočarano, kao da nisam uspio shvatiti vrlo jednostavnu koncepciju. "Brane protiv noćne tame."

VI

Otprilike tjedan dana potom ponovno svrati Tom Riley. Tad je lišće već počelo mijenjati boju i sjećam se da su prodavači počeli postavljati postere za Dan vještica u Wal-Martu u kojem sam kupio prvi risaći blok nakon fakulteta... a možda i nakon srednje škole.

Ono čega se najjasnije sjećam u vezi s tim posjetom jest kako je Tom bio na mukama.

Ponudio sam ga pivom i on je prihvatio ponudu. Kad sam se vratio iz kuhinje, Tom je gledao moje crteže u tušu: tri palme ocrtavaju se na pozadini neke vodene površine, a u prvom planu lijevo strši komadić ostakljene verande. "Ovo je prilično dobro", reče on. "Ti to crtaš?"

"Ma ne ja, vilenjaci. Dolaze noću. Pokrpaju mi cipele, nacrtaju pokoju sliku."

On se preglasno nasmije pa vrati sliku na moj radni stol. "Ne sliči baš Minnesoti, slato", reče on, imitacijom skandinavskog naglaska.

"Precrtao sam iz jedne knjige", rekoh. Zapravo sam se poslužio fotografijom iz brošure agencije Realtor tzv. "floridske sobe" u Lososovu rtu, kući koju sam unajmio na godinu dana. Nikad nisam bio na Floridi, ni na odmoru, no ta je fotografija dirnula neku strunu duboko u meni, i prvi put nakon nesreće osjetio sam željno iščekivanje. Ne snažno, ali ipak. "Što te muči, Tome? Ako je riječ o poslu—"

"Zapravo me Pam zamolila da odem do tebe." On uvuče glavu među ramena. "Nije mi se baš išlo, ali nisam mogao niti odbiti. Znaš već, zbog starih dana."

"Naravno." Toma sam znao još kad su The Freemantle Company činila tek tri kamioneta, buldožer Caterpillar D9 i mnogo velikih snova. "Hajde, reci. Neću te ugristi."

"Našla si je odvjetnika. Pokrenut će brakorazvodnu parnicu."

"Nisam niti pomislio da neće." Bila je to istina. I dalje se nisam sjećao da sam je gušio, ali sam se sjećao izraza u njezinim očima kad mi je rekla da jesam. Osim toga, nakon što Pam krene nekom cestom, rijetko se osvrće.

"Želi znati hoćeš li ti angažirati Bozieja."

Morao sam se na ovo nasmiješiti. William Bozeman III bio je dotjerani, izmanikirani šezdesetpetogodišnjak koji je nosio leptir-kravatu, i bio pokretačka snaga odvjetničkog ureda iz Minneapolisa čiji je klijent bila moja tvrtka. Da je znao da ga Tom i ja proteklih dvadeset godina zovemo Bozie, vjerojatno bi dobio emboliju.

"Nisam o tome razmišljao. O čemu se radi, Tome? Što ona zapravo želi?"

On otpije pola piva pa odloži čašu na policu pokraj mojeg škarta od crteža. Obrazi su mu se zažarili i poprimili tamnu nijansu crvene boje cigle. "Rekla je da se nada da neće biti ružno. Rekla je: 'Ne želim biti bogata, i ne želim rat. Samo želim da bude pošten prema meni i curama, kao što je uvijek bio, hoćeš li mu to reći?' I evo, rekao sam." On slegne ramenima.

Ustanem, priđem velikom prozoru između dnevnog boravka i verande i zagledam se u jezero. Uskoro ću moći izaći u vlastitu "floridsku sobu", što god to bilo, i pogledati u Meksički zaljev. Pitao sam se hoće li biti imalo bolje, drukčije, od pogleda na Phalensko jezero. Zaključim, zasad, da će biti drukčije. I drukčije će biti neki početak. Kad sam se okrenuo, Tom Riley je izgledao izvan sebe. Isprva sam pomislio da mu je zlo, ali onda shvatim da se bori protiv suza.

"Tome, što je?" upitam.

Pokušao je nešto reći, ali se samo vodnjikavo zagrcnuo. Nakašlje se i pokuša iznova. "Šefe, ne mogu se naviknuti na tebe ovakvog, jednorukog. Oprosti, molim te."

Bješe to neusiljeno, spontano i simpatično: čisti pogodak u srce. Mislim da smo u jednom trenutku obojica bili na rubu da se rascmoljimo, poput dvojice "senzitivnih muškaraca" na The Oprah Winfrey Showu.

Ta mi pomisao pomogne da se priberem. "Oprosti i ti meni," rekoh, "ali snalazim se. Stvarno. A sad popij to prokleto pivo da se ne smlači."

On se nasmije i ulije ostatak svog Grain Belta u čašu.

"Imam ponudu za nju koju ćeš joj prenijeti", rekoh. "Ako želi, možemo dogovoriti detalje. U stilu uradi sam. Nema potrebe za odvjetnicima."

"Ti to ozbiljno, Eddie?"

"Ozbiljno. Ti načini temeljitu bilancu od koje možemo krenuti. Podijelimo plijen na četiri dijela. Ona uzme tri - sedamdeset pet posto - za sebe i cure. Ja uzmem ostatak. A sam razvod... hej, Minnesota je država u kojoj se priznaju 'nepremostive razlike', nakon ručka možemo otići u Borders i kupiti knjigu Razvod za plavuše."

Tom me zaprepašteno gledao. "Postoji takva knjiga?"

"Nisam se raspitao, ali dajem plavu da postoji."

"Mislim da se kaže 'dajem glavu'."

"Zar nisam to rekao?"

"Nema veze. Eddie, takva će nagodba obezvrijediti tvoju imovinu."

"Pitaj me fućka li mi se živo. Ili pucka. I dalje mi je stalo do tvrtke, a tvrtki ništa ne fali. Netaknuta je i vode je ljudi koji znaju što rade. A što se tiče imovine, samo predlažem da se riješimo ega koji najčešće omogućuje advokatima da oberu vrhnje. Ima dovoljno za sve nas, budemo li razumni."

Tom popije pivo do kraja, ne skidajući pogleda s mene. "Ponekad se pitam jesi li ti isti onaj čovjek za kojeg sam nekad radio", reče.

"Taj je čovjek poginuo u svojem kamionetu", rekoh.

VII

Pam je prihvatila nagodbu, a mislim da bi ponovno prihvatila i mene umjesto nagodbe da sam to predložio - dok smo za objedom dogovarali pojedinosti, taj je izraz prelazio njezinim licem poput sunca koje plovi između oblaka - ali nisam. Zagrizao sam za Floridu, to utočište tek vjenčanih i gotovo pokojnih. A mislim da je i Pam, duboko u duši, znala da je tako najbolje - da čovjek kojeg su izvukli iz njegova uništenog Dodge Rama kacige zgnječene na ušima poput konzerve hrane za pse nije isti čovjek koji je u taj kamionet sjeo. Život s Pam, s kćerima i s građevinskom tvrtkom je završio; u njemu više nije bilo drugih prostorija za istražiti. No bilo je vrata. Ona s natpisom SAMOUBOJSTVO trenutačno su bila loša opcija, kao što je ukazao doktor Kamen. Što znači da su mi preostala samo ona na kojima je pisalo DUMA KEY.

No prije no što sam klisnuo kroz ta vrata, u mojem se drugom životu dogodilo još nešto: ono što se dogodilo Gandalfu, terijeru Monice Goldstein.

VIII

Ako ste si dosad moje oporavilište zamišljali kao drvenu vikendicu na obali jezera u veličanstvenoj osami na kraju puste prašnjave ceste u sjevernim šumama, pokušajte ponovno - zapravo je riječ o tipičnom predgrađu obiteljskih kuća. Naša je kuća na jezeru bila na kraju Aster Lanea, asfaltirane ulice koja se protezala od East Hoyt Avenue do jezera. Naši najbliži susjedi bili su Goldsteinovi.

Sredinom listopada najzad sam poslušao savjet Kathi Green i počeo hodati. Nisu to bile duge obalne šetnje na koje sam odlazio poslije, no i nakon tih kratkih izlazaka moj bi bolesni kuk preklinjao za milost (ne jednom suze su mi navrle u oči), ali bjehu to koraci u ispravnom pravcu. Na povratku s jedne od tih šetnji gospođa Fevereau udarila je Monicina psa.

Prešao sam tri četvrtine puta do kuće kad se Fevereauovica provezla pokraj mene u svojem smiješnom Hummeru, terencu boje gorčice. Kao i uvijek, u jednoj je ruci držala mobitel, a u drugoj cigaretu, i kao i uvijek prebrzo vozila. Jedva sam to registrirao; u svakom slučaju, nisam vidio da je Gandalf izletio na ulicu. Gledao je u Monicu koja je dolazila po drugoj strani ulice u punoj izviđačkoj uniformi. Ja sam se koncentrirao na svoj rekonstruirani kuk. Kao i uvijek na kraju svojih kratkih šetnji to takozvano medicinsko čudo kao da je bilo ispunjeno s otprilike deset tisuća majušnih staklenih okršaka.

A onda gume jauknu i pridruži im se vrisak djevojčice: "GANDALFE, NE!"

Na trenutak mi se jasno i sablasno prikazala dizalica koja me zamalo ubila, svijet u kojem sam oduvijek živio odjednom proguta mnogo kričavije žutilo od terenca gospođe Fevereau, po njemu zaplove pa nabujaju crna slova: LINK-BELT.⁶

A onda vrisne i Gandalf, i taj prizor - ono što bi doktor Kamen, pretpostavljam, nazvao oživljenim sjećanjem - iščezne. Do tog listopadskog popodneva prije četiri godine nisam niti znao da psi mogu vrištati.

Pohrlim glavinjajući poput raka i bubajući po pločniku svojom crvenom štakom. Siguran sam da bi to nekome sa strane izgledalo komično, ali nitko nije obraćao pozornost na mene. Monica Goldstein klečala je nasred ulice pokraj svojeg psa koji je ležao ispred Hummerove visoke kockaste prednje rešetke. Lice joj je bilo bijelo iznad šumski zelene uniforme s koje je visjela lenta načičkana bedževima i medaljama. Vrh lente namakao se u širećoj lokvi Gandalfove krvi.

Gospođa Fevereau napola je skočila, a napola ispala iz Hummerova smiješno visokog vozačeva sjedišta. Ava Goldstein je bosonoga i u napola zakopčanoj bluzi istrčala kroz ulazna vrata kuće Goldsteinovih, zdvojno zazivajući kćer.

"Ne diraj ga, dušo, ne diraj", reče gospođa Fevereau. Još je držala cigaretu i nervozno potezala dimove.

Monica je ne posluša. Pomiluje Gandalfa po slabini. Pas tad ponovno vrisne - doista je vrisnuo - pa Monica donjim dijelovima zapešća pokrije oči i počne odmahivati glavom. Nisam joj mogao zamjeriti.

Gospođa Fevereau pruži ruke prema djevojčici, ali se predomisli. Odmakne se dva koraka, nasloni na bočnu stranu svojeg terenca i pogleda u nebo.

Gospođa Goldstein kleknula je pokraj kćeri. "Dušo, o, mila moja, nemoj."

Gandalf je ležao na ulici u lokvi šireće krvi i zavijao. Tad sam se uspio sjetiti i zvuka one dizalice. Ne mip-mip-mipa kojim se trebala oglasiti (upozoravajući signal vožnje unatrag joj se pokvario), nego podrhtavajućeg zamuckivanja njezina dizelskog motora i zvuka njezinih gusjenica koje žderu zemlju.

"Ava, odvedi je u kuću", rekoh. "Vodi je u kuću."

Gospođa Goldstein rukom obgrli kćer oko ramena i reče joj da ustane. "Hajde, dušo. Uđi u kuću."

"Ne bez Gandalfa!" Monica je imala jedanaest godina, bila je zrela za svoju dob, ali u tim trenucima kao da su joj ponovno bile tri godine. "Ne bez mojeg peseka!" Njezina lenta, čijih se osam centimetara natopilo krvlju, zalepeće sa strane po njezinoj suknji i dugi potez krvi poprska joj list.

"Monica, idi u kuću nazvati veterinara", rekoh joj. "Reci da je Gandalfa udario auto. Kaži da mora odmah doći. Ja ću ostati s tvojim psom dok ti telefoniraš."

Monica me pogleda očima koje su bile više nego izbezumljene od boli, više nego šokirane. Bile su sluđene. Taj mi je pogled bio dobro poznat. Često sam ga vidio u vlastitom zrcalu. "Obećavate? Časna riječ? Kunete se majkom?"

"Časna riječ, kunem se majkom. Idi."

Ona ode s majkom, još jednom pogledavši preko ramena i ucviljeno zajaukavši pa krene uza stube prema svojoj kući. Ja kleknem pokraj Gandalfa držeći se za odbojnik terenca. Spuštao sam se kao uvijek, bolno i jako nagnut ulijevo, pokušavajući ako je ikako moguće izbjeći svijanje desnog koljena. Svejedno sam tiho i bolno jauknuo i upitao se hoću li moći ponovno ustati bez nečije pomoći. Tu mi pomoć možda neće moći pružiti gospođa Fevereau, koja je ukočenih i raširenih nogu prešla na lijevu stranu ulice, gdje se presavinula u struku kao da se klanja članu kakve kraljevske obitelji pa povratila uz rub pločnika. Pritom je ruku s cigaretom pružila u stranu.

Posvetim se Gandalfu. Terenac ga je udario u stražnji dio tijela i zdrobio mu kičmu. Krv i govna cijedili su mu se između zgnječenih stražnjih nogu. Svrne pogled na mene i u očima mu ugledam užasnu nadu. Jezik mu spuzne iz gubice, suh poput saga i hladan, i lizne me po unutarnjem dijelu lijevog zapešća. Gandalf će umrijeti, ali možda nedovoljno brzo. Monica će uskoro ponovno izaći i nisam želio da on bude živ i lizne joj zapešće.

Shvatio sam što moram učiniti. Nije bilo nikoga tko bi me vidio. Monica i njezina majka bile su u kući. Gospođa Fevereau još mi je bila okrenuta leđima. Ako su drugi stanari ovog batrljka od ulice izašli na prozore (ili na travnjake ispred kuće), terenac im je zaklanjao pogled na mene koji sam sjedio pokraj psa nespretno pružene bolesne desne noge. Imao sam nekoliko trenutaka, ali samo nekoliko, i budem li počeo razmišljati o tome što činim, propustit ću priliku.

I tako prigrlim gornji dio Gandalfova tijela i istog se trenutka ponovno nađem na gradilištu u Sutton Avenue gdje Freemantle Company vrši pripreme za izgradnju banke od četrdeset katova. Ja sam u svojem kamionetu. Na radiju Reba McEntire pjeva Fancy. Odjedanput shvaćam da je dizalica prebučna, mada nisam čuo piskutanje signala za vožnju unatrag; kad sam pogledao udesno, dijela svijeta koji bi se trebalo vidjeti kroz prozor nema. Svijet na toj strani zamijenila je žuta boja po kojoj plove crna slova: LINK-BELT. Bujaju. Zavrtim Ramov upravljač ulijevo, do kraja, znajući da sam zakasnio. Začuje se vrisak gnječenja metala koji nadglasa radio, sabijajući prostor moje kabine zdesna nalijevo, jer dizalica zadire u moj prostor, krade mi prostor i kamionet se naginje. Pokušavam otvoriti vrata, ali nema koristi. Trebao sam to učiniti odmah, ali je vrlo brzo postalo prekasno. Svijet ispred mene iščezava kako se vjetrobran pretvara u smrznuto mlijeko prošarano s milijun naprslina. A onda ponovno vidim gradilište, još se okreće oko osovine, a vjetrobran iskoči iz ležišta. Iskoči? Izletio je presavijen po sredini poput igraće karte, a ja sam nalegao na trubu vrhovima oba lakta, posljednje što je moja desna ruka učinila. Jedva čujem trubljenje od dizaličinog motora. LINK-BELT se još kreće, gura suvozačka vrata, zatvara suvozački prostor za noge i kontrolna se ploča cijepa u tektonske komade plastike. Krama iz pretinca za rukavice leti po zraku, radio je crknuo, moja kantica s hranom rošta po mojem bloku i evo LINK-BELTA. LINK-BELT je na meni, mogao bih isplaziti jezik i liznuti tu usranu crticu. Počinjem vrištati jer počinje gnječenje. Najprije mi desnu ruku prignječi na slabinu pa je spljošti, a onda se ona raspukne. Krv mi zalije krilo poput kante vruće vode i začujem kako nešto puca. Vjerojatno moja rebra. Poput pilećih kostiju pod čizmom.

Privijao sam Gandalfa i mislio: Donesi si štap, sjedni na štap, sjedni na taj usrani KOLAC, gluma kravetino!

A onda sjedim na štapu, sjedim na tom usranom kolcu, kod kuće sam, samo nemam ugodan osjećaj doma zbog svih tih ura koje mi zvone u napukloj glavi i ne mogu se sjetiti imena lutke koju mi je dao Kamen, mogu se sjetiti samo muških imena: Randall, Russell, Rudolph, River-jeboteja-Phoenix. Kažem Pam da me ostavi na miru kad je ušla noseći voće i usrani mravlji sir, kažem joj da trebam pet minuta mira. Mogu ja to, kažem, jer je to fraza koju mi je dao Kamen, ona znači van, ona znači mip-mip-mip, pripazi se Pammy, Edgar je krenuo u rikverc. No umjesto da ode, ona s pladnja uzme ubrus da mi drhtavim prstima obriše čelo, a dok ona to čini, ja je zgrabim za vrat jer mi se u tom trenutku čini da je ona kriva što se ja ne mogu sjetiti imena svoje lutke, za sve je ona kriva, uključujući i LINK-BELT. Sčepam je zdravom lijevom rukom. Nekoliko je trenutaka želim ubiti, i tko zna, možda to i pokušavam. No ono što pouzdano znam jest da bih se radije sjećao svih nesreća na kugli zemaljskoj, nego izraza u njezinim očima dok se batrga u mojem stisku. A onda pomislim Bila je CRVENA! i pustim je.

Privinuo sam Gandalfa kao što sam nekad znao privinuti svoje kćeri kad su bile bebe i pomislio: Mogu ja to. Mogu ja to. Mogu ja to. Osjećao sam kako mi je Gandalfova krv promočila hlače poput vruće vode i pomislio: Hajde, bijedniče, van iz Dodgea.

Držao sam Gandalfa i prisjećao se kako je kad te gnječe živog dok kabina tvojeg kamioneta proždire zrak oko tebe, dah ti napušta tijelo, krv ti brizga iz nosa i čuješ to krckanje dok ti svijest izmiče, to su kosti koje ti se lome u tijelu: tvoja rebra, tvoja ruka, kuk, noga, obraz, tvoja usrana lubanja.

Privijao sam Monicina psa i pomislio, u nekoj vrsti kukavnog trijumfa: Bila je CRVENA!

Na trenutak sam se našao u tami prošaranoj tom crvenom bojom, a onda sam otvorio oči. Lijevom sam rukom snažno privijao Gandalfa na prsa, njegove su oči zurile u moje lice—

Zapravo, pokraj njega. A i dalje od neba.

"Gospodine Freemantle?" Bio je to John Hastings, starac koji je živio dvije kuće dalje od Goldsteinovih. U engleskoj kapici od tvida i prsluku izgledao je spreman za pješačenje kroz škotske vrištine. Samo što je imao zbunjeni izraz lica. "Edgare? Sad ga možete spustiti. Taj je pas mrtav."

"Da", rekoh popuštajući stisak na Gandalfu. "Možete li mi pomoći ustati?"

"Nisam baš siguran", reče John. "Veća je vjerojatnost da bih nas obojicu srušio."

"U tom slučaju uđite u kuću i pogledajte jesu li Goldsteinice dobro", rekoh.

"To je njezin pas", reče John. "Nadao sam se..." On zavrti glavom.

"Njezin je", rekoh. "I ne želim da izađe i vidi ga ovakvog."

"Naravno, ali—"

"Ja ću mu pomoći", reče gospođa Fevereau. Malo je bolje izgledala, a i bacila je onu cigaretu. Pruži ruku prema mojem desnom pazuhu pa zastane. "Hoće li vas to boljeti?"

Hoće, ali mnogo manje nego da ostanem u sadašnjem položaju pa joj rekoh da neće. John je krenuo niz kolni prilaz Goldsteinovih, a ja se čvrsto uhvatim za odbojnik terenca. Zajedničkim snagama uspjeli smo me podići na noge.

"Pretpostavljam da nemate nešto da pokrijemo psa?"

"Zapravo, otraga imam ostatak otirača."

"Dobro. Super."

Ona krene prema stražnjem dijelu svog auta - nahodat će se, s obzirom na veličinu terenca - a onda se okrene. "Hvala Bogu da je uginuo prije no što se curica vratila."

"Da", rekoh. "Hvala Bogu."

IX

Moja vikendica na kraju odvojka nije bila daleko, ali je svejedno potrajalo. Kad sam se konačno dovukao do kuće, u ruci koju sam prozvao Stakina šaka osjećao sam tupu bol, a Gandalfova mi se krv korila na košulji. Između zaštitnih vrata i praga ulaznih vrata bio je zataknut kartončić. Izvučem ga. Ispod nasmiješene djevojčice koja pozdravlja po izviđački nalazila se ova poruka:

PRIJATELJICA IZ SUSJEDSTVA SVRATILA JE
NOSEĆI SVJEŽE VIJESTI O SLASNIM KEKSIMA MLADIH IZVIĐAČICA!
IAKO VAS DANAS NIJE NAŠLA KOD KUĆE,
Monica ĆE PONOVNO SVRATITI!
VIDIMO SE USKORO!

Monica je umjesto točke na i u svom imenu nacrtala smješka. Zgužvam poruku i bacim je u koš na putu prema kupaonici. Majicu, traperice i krvlju zamrljano donje rublje bacim u smeće. Nisam ih želio više nikad vidjeti.

X

Moj dvije godine stari Lexus stajao je na kolnom prilazu, ali nakon nesreće nisam sjeo za upravljač nekog vozila. Klinac iz obližnje više škole triput tjedno bi mi obavio što treba. I Kathi Green je bila voljna svratiti do najbližeg supermarketa ako bih je zamolio ili me katkad prije naših malih tortura (poslije sam uvijek bio mrtav krepan) odvesti u Blockbusterovu videoteku. Da ste mi rekli da ću te jeseni ponovno voziti, nasmijao bih se. Ne zbog bolesne noge, nego zato što bi me od same pomisli na vožnju oblio hladan znoj.

Ali uskoro nakon spomenutog tuširanja upravo sam to činio: zavlačio se za upravljač, okretao ključ u paljenju i gledao preko desnog ramena vozeći natraške niz svoj kolni prilaz. Popio sam četiri ružičaste pilulice Oxycontina umjesto uobičajene dvije i hazarderski se pouzdao da će djelovati koliko mi treba da odem do Shop & Stopa blizu raskrižja East Hoytove i Eastshore Drivea i vratim se, a da ne prolupam ili nekoga ubijem.

U supermarketu se nisam nepotrebno zadržavao. Nije to bila nabavka živežnih namirnica ni u kakvom uobičajenom smislu, samo brza ciljana kupnja: kratko zaustavljanje kod vitrine s mesom pa šepesavi prolazak kroz ekspresnu blagajnu za maksimalno deset artikala, bez nagradnih kupona, ništa za prijaviti. No kad sam se vratio u Aster Lane, ipak sam bio službeno drogiran. Da me policajac zaustavio, ni u teoriji ne bih prošao terenski alkotest.

No nije me zaustavio. Prošao sam pokraj kuće Goldsteinovih na čijem su kolnom prilazu bila parkirana četiri automobila - još barem šest automobila nanizalo se uz rub pločnika - a iz svih njezinih prozora slijevalo se svjetlo. Monicina je mama obiteljskim SOS telefonom pozvala pojačanje i činilo se da se mnogo rođaka odazvalo na njezin poziv i donijelo pileću juhicu za duhovnu okrepu. Dobro su učinili. Dobro za Monicu.

Nepunu minutu potom skretao sam na vlastiti kolni prilaz. Usprkos lijekovima, u desnoj mi je nozi bolno kuckalo od prebacivanja s papučice gasa na kočnicu i obratno, a i spopala me glavobolja - najobičnija dobra stara glavobolja od napetosti. No glavni mi je problem bila glad. Glad me natjerala da izađem iz kuće. Samo što je glad bila preblaga riječ za to što sam osjećao. Bio sam gladan kao vuk i ostaci lazanja iz hladnjaka ne bi bili dovoljni. U njima je bilo mesa, ali nedovoljno.

Uteturam u kuću na štaci, ošamućen od Oxycontina, izvadim tavu iz ladice ispod štednjaka i zavitlam je na jedan od plamenika. Zavrnem plamen na maksimum, jedva registriravši flump upaljenog plina jer sam bio odveć zaokupljen trganjem celofana s hrpe mljevene govedine. Ubacim meso u tavu i gnječeći ga golom rukom razmažem po cijeloj tavi, a tek tad iz ladice pokraj štednjaka iščeprkam kuhaču.

Nakon što sam se vratio kući, zgulio sa sebe odjeću i stao pod tuš, uspio sam treperenje u želucu pogrešno pripisati mučnini - to se činilo razborito objašnjenje. No nakon što sam počeo ispirati sapunicu, to se treperenje pretvorilo u uporno tiho kruljenje poput rada snažnog motora u praznom hodu. Lijekovi su taj zvuk malo prigušili, ali se sad pojačao. Ako sam ikad prije u životu bio ovako gladan, nisam se mogao sjetiti kad.

Okrenem nakaradno veliku pljeskavicu i pokušam odbrojiti do trideset. Naime, zaključio sam da se odbrojavanje do trideset dok se meso priji na jakoj vatri može, recimo, nazvati "termička obrada". Da sam se sjetio uključiti napu i izvjetriti mirise, možda bih i uspio. Ovako, na sedamnaest zgrabim papirnati tanjur, izvrnem pljeskavicu na nj i naslonjen na kuhinjski element počnem hrdati polusirovi hamburger. Kad sam pojeo otprilike polovicu, primijetim da se crveni sok cijedi iz krvavog mesa i nakratko, ali krajnje živopisno mi se ukaže Gandalf: gleda u mene, a krv i govna cure iz ostataka pregaženog stražnjeg dijela njegova tijela i ta gusta smjesa natapa dlaku na njegovim slomljenim nogama. Želudac mi i ne trepne, nego samo nestrpljivo zavapi za još hrane. Bio sam gladan.

Gladan.

XI

Te sam noći usnio da sam u spavaćoj sobi koju sam tolike godine dijelio s Pam. Ona je spavala pokraj mene i nije čula promukli glas koji je dopirao iz prizemlja naše kuće u kojoj je vladala tama: "Jučer pir, danas grobni mir, jučer pir, danas grobni mir." Kao da je nekakva mehanička naprava zapela u utoru. Prodrmao sam Pam ali se ona samo okrenula na drugu stranu. Okrenula mi leđa. Snovi uglavnom govore istinu, zar ne?

Ustanem i siđem u prizemlje, držeći se za rukohvat kao nadomjestak za svoju bolesnu nogu. A bilo je nečega čudnog u načinu na koji sam se držao za poznati potez ulaštenog rukohvata. Pri dnu stubišta shvatim o čemu se radi. Pošteno ili ne, naš je svijet svijet dešnjaka - gitare su načinjene za dešnjake i školske klupe i upravljačke ploče u američkim automobilima. Rukohvat kuće u kojoj sam živio sa svojom obitelji nije bio iznimka i nalazio se zdesna jer, iako je kuću izgradila moja tvrtka prema mojim nacrtima, moja žena i obje naše kćeri bile su dešnjakinje, a većina vlada.

No moja je ruka svejedno klizila niz rukohvat.

Naravno, pomislio sam. Jer je ovo san. Baš kao i ovo popodne. Shvaćaš?

Gandalf nije bio san, otpovrnem ja, a glas onog neznanca u mojoj kući - sad još bliži - sveudilj je uporno ponavljao: "Jučer pir, danas grobni mir". Tko god da je to bio, bio je u dnevnom boravku. Nisam želio ići tamo.

Ne, Gandalf nije bio san, pomislih. Možda su to bila razmišljanja moje fantomske ruke. Ovaj ga je san ubijao.

Pa je li onda uginuo sam od sebe? Pokušava li mi ovaj glas to reći? Jer ja nisam mislio da je Gandalf uginuo sam od sebe. Trebala mu je pomoć.

Odem u svoj nekadašnji dnevni boravak. Nisam bio svjestan da pokrećem noge; kretao sam se kako se krećemo u snovima, kao da se zapravo svijet kreće oko vas, klizi natraške poput kakvog krajnje neobičnog projekcijskog trika. U Paminoj staroj stolici za ljuljanje sjedila je Reba, lutka za upravljanje bijesom, sad porasla do veličine stvarnog djeteta. Njezina stopala, obuvena u crne cipelice s remenčićem preko rista, klatila su se centimetar iznad poda na kraju užasnih valjkastih ružičastih nogu. Piljila je u mene svojim plitkim očima. Beživotne crvene kovrče poskakivale su joj oko lica. Usta su joj bila umrljana krvlju i u svojem sam snu znao da to nije ni ljudska ni pseća krv, nego ono što se cijedilo iz moje uglavnom sirove pljeskavice - ono što sam polizao s papirnatog tanjura kad više nije bilo mesa.

Natjeravala nas je zločesta žaba! viknula je Reba. Ima ZUBOVE!

XII

Ta mi je riječ - ZUBOVE! - još odjekivala u glavi kad sam se uspravio u krevetu s hladnom lokvom listopadske mjesečine u krilu. Pokušavao sam vrisnuti, no proizveo sam tek niz bezglasnih soptaja. Srce mi je gromoglasno bubnjalo. Pružim ruku prema noćnoj svjetiljci i milošću Božjom nekako je uspijem ne srušiti na pod, premda sam nakon što sam je upalio shvatio da sam joj postolje odgurao napola preko ruba. Radio-sat je tvrdio da je 3:19 ujutro.

Njihajem prebacim noge s kreveta i posegnem za telefonom. Budete li me stvarno zatrebati, nazovite, rekao je Kamen. U bilo koje vrijeme, danju ili noću. A da je njegov telefonski broj bio u memoriji telefona u spavaćoj sobi, vjerojatno bih to i učinio. No kako je stvarnost ponovno polako prevladala - vikendica na Phalenskom jezeru, a ne kuća u Mendota Heightsu, ne čuje se onaj glas iz prizemlja - taj me poriv mine.

U stolici za ljuljanje Reba, lutka za upravljanje bijesom, narasla je do veličine stvarnog djeteta. Pa zašto ne? Doista sam bio ljut, premda na gospođu Fevereau, a ne na sirotog Gandalfa, i nisam imao pojma kakve veze zubate žabe imaju i s čim. Činilo mi se da je najvažnije pitanje bilo ono Monicina psa. Jesam li ja ubio Gandalfa ili je naprosto izdahnuo?

Ili je možda važnije pitanje bilo zašto sam poslije bio tako jako gladan. Možda je to najvažnije pitanje.

Tako gladan mesa.

"Prigrlio sam ga rukama", šapnuh.

Želiš reći rukom, jer sad imaš samo jednu. Zdravu lijevu. No u sjećanju sam ga privijao rukama, množina. Preusmjeravao svoj bijes

(bila je CRVENA)

s te budalaste žene i njezine cigarete i mobitela nekako natrag u sebe, u nekakvoj vrsti sulude zatvorene petlje... privijam ga rukama... besumnje haluciniram, ali takvo je bilo moje sjećanje.

Prigrlio sam ga rukama.

Položio mu vrat u pregib lijevog lakta da bih ga mogao ugušiti desnom. Ugušiti i poštedjeti ga muka.

Spavao sam bez gornjeg dijela pidžame pa je bilo lako pogledati u moj batrljak. Morao sam samo okrenuti glavu. Mogao sam njime migoljiti, ali ne i mnogo više. Učinio sam to par puta, a onda pogledao u strop. Srce mi je pomalo usporavalo.

"Pas je uginuo od ozljeda", rekoh. "I šoka. Obdukcija bi to potvrdila."

Samo što nitko ne vrši obdukcije na psima uginulima nakon što ih terenci koje voze neoprezne i rastresene žene pretvore u kašu.

Pogledam u strop i poželim da mi životu dođe kraj. Tom nesretnom životu koji je počeo tako samopouzdano. Mislio sam da te noći više neću zaspati, ali naposljetku jesam. Naposljetku uvijek izmorimo svoje more.

Tako kaže Wireman.

Kako nacrtati sliku (II)

Upamtite da je istina u detaljima. Kako god doživljavali svijet ili kakav stil svijet nameće vašem radu kao umjetnika, istina je u detaljima. Naravno, i vrag je u njima - svi tako kažu - ali možda su istina i vrag tek riječi za isto. Da znate, moglo bi biti tako.

Ponovno zamislite onu curicu, onu koja je ispala iz kočije. Udarila je desnu stranu glave, ali joj je lijeva strana mozga najgore oštećena - contrecoup, sjećate se? Na lijevoj se strani nalazi Brokin centar - premda to 20-ih godina 20. stoljeća nitko nije znao. Brokin centar je centar za govor. Udarite ga dovoljno jako i izgubit ćete dar govora, katkad samo na kraće vrijeme, a katkad zauvijek. Ali - premda su blisko povezani - govor nije što i vid.

Djevojčica još vidi.

Vidi svojih pet sestara. Njihove haljinice. Kako im je kosa raskuštrana vjetrom kad uđu u kuću. Vidi očeve brkove, sad protkane sjedinama. Vidi Nan Meldu - ne samo domaćicu, nego i zamjenu za majku. Vidi rubac koji Nan ornata oko glave kad čisti; vidi čvor sprijeda, navrh visokog smeđeg čela Nan Melde; vidi njezine srebrne narukvice kako iskričavo svjetlucaju na suncu koje se slijeva kroz prozore.

Detalji, detalji, istina je u detaljima.

I vapi li viđeno za tim da bude izrečeno, čak i u oštećenom mozgu? Povrijeđenom mozgu? O, besumnje, jamačno.

Ona misli Boli me glava.

Ona misli Nešto se loše dogodilo, a ja ne znam tko sam. Ili gdje sam. Ili što predstavljaju sve te živopisne okolne slike.

Ona misli Libbit? Zovem li se Libbit? Nekad sam to znala. Mogla sam govoriti na nekoć znanom, ali sad su moje riječi ribe u vodi. Hoću čovjeka s kosom na usni.

Ona misli To je moj tata, ali kad pokušam zazvati njegovo ime, umjesto toga kažem: "Tica! Tica!", jer je upravo proletjela ispred mojeg prozora. Vidim svako njezino pero. Vidim njezino oko, staklasto. Vidim joj nogu, svija se kao slomljena, a riječ za to je skvrčin. Boli me glava.

Ulaze djevojčice. Ulaze Maria i Hannah. Nisu joj drage koliko su joj drage blizanke. Blizanke su male, kao i ona.

Ona misli Nazvala sam Mariu i Hannah Velike pakosnice na nekoć znanom i shvati da ponovno zna. Još jedna stvar koje se sjetila. Naziv za još jedan detalj. Ponovno će zaboraviti, ali idući put kad se sjeti, upamtit će duže. Gotovo je sigurna u to.

Ona misli Kad pokušam reći Hannah, kažem "Tica! Tica!" Kad pokušam reći Maria kažem "Mini! Mini!" A one se smiju, pakosnice. Hoću tatu i ne mogu se sjetiti kako njega reći; ta mi je riječ ponovno izvjetrila. Riječi su kao ptice, lete, lete daleko. Moje sestre govore. Neprestance. Grlo mi je suho. Pokušavam reći žedna. Kažem "Leđna, leđna!" Ali se one samo smiju, te pakosnice. Ja sam ispod zavoja, osjećam miris joda, smradan i znojan, slušam kako se smiju. Vrisnem na njih, glasno, i one pobjegnu. Uđe Nan Melda, crvene glave jer joj je kosa omotana gupcem. Njezini kolutovi iskre iskre iskre na suncu i ti se kolutovi zovu narukvice. Kažem "Leđna, leđna!", ali Nan Melda ne shvaća. Pa zato onda kažem "Riti! Riti!" i Nan me posjedne na tutu iako mi nije sila. Sjedim na tuti i vidim i pokažem. "Riti! Riti!" Uđe tata. "Kakva je to vika?" s puno bijelih mjehura po licu osim jednog čistaca. Od poteza onoga od čega one kose nestane. Vidi kako pokazujem. Shvati. "Ma hoće piti." Napuni čašu vodom. Soba je puna sunčanog. Prašina lebdi na sunčanom i njegova ruka prođe kroz sunčano s čašom i ti za to kažeš lijepo. Popijem svako piće. Poslije još plačem, ali od boljeg. On me poljubi, puno, i zagrli, jako, i pokušam mu reći - "Tata!" - ali još ne mogu. A onda mislim o njegovu imenu izokola i tu je John i tako to mislim u glavi i dok mislim John na usta mi izađe "Tata!" i on me opet grli, jako.

Ona misli Tata je moja prva riječ s ove strane lošeg.

Istina je u detaljima.

2.
Velika Roza

I

Kamenova je zemljopisna terapija bila uspješna, ali što se tiče dovođenja u red moje glave, mislim da se moj boravak na Floridi slučajno podudario s time. Istina da sam tamo stanovao, ali nikad i stvarno živio. Ne, Kamenova je zemljopisna terapija bila uspješna zbog Duma Keya i Velike Roze. Za mene, ta su dva mjesta predstavljala zasebni svijet.

Otišao sam iz St Paula 10. studenoga s nadom u srcu, ali bez stvarnih očekivanja. Kathi Green, Kraljica rehabilitacije, došla me ispratiti. Poljubila me u usta, snažno me zagrlila i šapnula: "Eddie, neka ti se ostvare svi snovi."

"Hvala, Kathi", rekoh. Bio sam dirnut, premda je san koji se meni usjekao u pamćenje bio onaj o Rebi, lutki za upravljanje bijesom, narasloj do veličine stvarnog djeteta, kako sjedi u mjesečinom obasjanom dnevnom boravku kuće koju sam dijelio s Pam. Sasvim bih lijepo mogao bez ostvarenja toga sna.

"I pošalji mi fotku iz Disney Worlda. Silno te želim vidjeti s mišjim ušima."

"Hoću", rekoh, ali nikad nisam otišao u Disney World. Kao ni u Sea World, Busch Gardens ili Daytona Speedway.

Kad sam u St Paulu sjeo u Lear 55 (uspješan odlazak u mirovinu ima svojih prednosti), bilo je četiri ispod nule i pijuckale su prve pahulje još jedne duge sjeverne zime. Kad sam sletio u Sarasoti, bilo je plus trideset i sunčano. Već dok sam prelazio preko piste do terminala za privatne zrakoplove, još se trapavo podbočujući svojom pouzdanom crvenom štakom, učinilo mi se da sam osjetio kako mi kuk zahvaljuje.

Kad se osvrnem na to vrijeme, obuzme me najčudniji složenac emocija: ljubav, čežnja, prepast, užasnutost, žaljenje i duboka milina koju spoznaju jedino oni koji su se našli na rubu smrti. Mislim da su se tako jamačno osjećali Adam i Eva. Ne mislite li da su se okrenuli i pogledali u rajski vrt kad su se bosonogi zaputili stazom kojom mi sad kročimo, kroz naš turobni politički svijet metaka, bombi i satelitske televizije? Pogledali pokraj anđela koji je svojim ognjenim mačem stražario ispred zatvorenih rajskih dveri? Naravno. Mislim da su sigurno poželjeli još jednom vidjeti zeleni svijet koji su izgubili, u kojem su vode bile slatke a životinje pitome. A koji je, naravno, imao i svoju zmiju.

II

Ispred zapadne obale Floride leži niska otočića. Kad biste navukli svoje čizme od sedam milja, mogli biste prekoračiti s Longboata na Lido, s Lida na Siestu, sa Sieste na Casey. Sljedeći korak odveo bi vas na Duma Key, koji je dug trinaest kilometara i na najširem dijelu širok kilometar, između Casey Keya i otoka Don Pedro. Uglavnom je nenastanjen, gustiš tropskih smokvi, palmi i borova s neravnim žalom naboranim od pješčanih dina duž ruba Meksičkog zaljeva. Žal štiti do struka visoki obruč morske trave. "Morska trava spada tu," jednom mi reče Wireman, "ali ostatak tog sranja nema što tu rasti bez navodnjavanja." Većinu vremena koje sam proveo na Duma Keyu tamo smo živjeli samo Wireman, Mafijaševa nevjesta i ja.

Sandy Smith je bila moja agentica za nekretnine iz St Paula. Zamolio sam je da mi nađe kuću na nekom mirnom mjestu - nisam siguran da sam uporabio riječ izoliranom, ali moguće da jesam - ali ipak nadomak svih potrebnih sadržaja. Imajući na umu Kamenov savjet, rekoh Sandy da želim jednogodišnji najam, da cijena nije u pitanju, osim ako me baš ne žele oderati. Bio sam deprimiran i trpio manje-više stalne bolove pa mi je bila mrska pomisao da me se iskorištava. Sandy je utipkala moje zahtjeve u svoje računalo koje je izbacilo Veliku Rozu. Puka sreća.

Samo što ja to zapravo ne vjerujem. Jer i u mojim ranim slikama kao da je bilo, ne znam, nečeg.

Nečega.

III

Onoga dana kad sam stigao unajmljenim autom (dovezao me Jack Cantori, mladić kojeg je Sandy Smith angažirala preko neke agencije za zapošljavanje iz Sarasote), nisam ništa znao o povijesti Duma Keya. Znao sam samo da se do njega stiže s Casey Keya prelaskom preko pomičnog mosta sagrađenog u razdoblju javnih radova uoči i za Drugog svjetskog rata. Nakon što sam prešao preko mosta, primijetio sam da na sjevernom dijelu otoka nema raslinja koje je oplelo ostatak otoka. Na sjevernom dijelu prevladavalo je njegovano raslinje (na Floridi to znači gotovo neprestance zalijevane palme i travu). Ugledao sam šest kuća poredanih duž uskog prstena ceste pune zakrpa koja je vodila na jug; posljednja u nizu bila je golema i nedvojbeno elegantna hacijenda.

A nedaleko njih, ni punu dužinu nogometnog igrališta od pomičnog mosta na strani Duma Keya, ugledam ružičastu kuću kako se nadvija nad zaljev.

"To je moja kuća?" upitah, pomislivši Daj Bože da jest. Jer tu želim. "Jest, zar ne?"

"Ne znam, gospodine Freemantle", reče Jack. "Poznam Sarasotu, ali danas sam prvi put na Dumi. Nikad nisam imao razloga dolaziti ovamo." Zaustavi auto ispred poštanskog sandučića na kojem je pisalo veliko crveno 13. Jack pogleda u fascikl na sjedištu između nas. "Da, to je ta kuća. Lososov rt, broj trinaest. Nadam se da niste praznovjerni."

Odmahnem glavom, ne skidajući oka s kuće. Nisam hajao za razbijena zrcala ili kad mi crna mačka prijeđe preko puta, ali čvrsto vjerujem u... pa možda ne baš u ljubav na prvi pogled, to je za mene malo previše zameoihvjetrovski, ali privlačnost na prvi pogled? To već može. To sam osjetio za Pam kad sam je upoznao, za jednog izlaska u četvero (ona je bila s drugim tipom). A to sam od prvog trenutka osjetio i za Veliku Rozu.

Stajala je na drvenom kolju brade izbačene iznad linije plime. Na starom naherenom sivom štapu pokraj kolnog ulaza krivio se natpis ZABRANJEN PROLAZ, ali sam zaključio da se to ne odnosi na mene. "Nakon što potpišete ugovor o najmu, vaša je na godinu dana", reče mi Sandy. "Ako se i proda, vlasnik vas ne može izbaciti dok taj rok ne istekne."

Jack se polako odveze do stražnjeg ulaza... samo što su to bila jedina vrata, budući da je pročelje kuće bilo nadvijeno nad Meksički zaljev. "Čudi me da su im uopće dopustili da grade ovako istureno", reče on. "Valjda su ljudi u stara vremena drukčije gledali na stvari." Za njega su stara vremena vjerojatno značila osamdesete godine 20. stoljeća. "Predajem vam auto. Nadam se da je u redu."

Automobil zaustavljen na pačetvorini popucalog cementa desno od kuće bio je jedan od anonimnih američkih srednje velikih automobila za kakve se tvrtke za najam automobila specijaliziraju. Nisam sjeo za volan od dana kad je gospođa Fevereau pregazila Gandalfa, i jedva da sam ga i pogledao. Više me zanimao kockasti ružičasti mastodont koji sam unajmio. "Zar ne postoje propisi koji zabranjuju gradnju preblizu Meksičkom zaljevu?"

"Danas svakako, ali ne i kad je ta kuća građena. S praktičnog stajališta, problem je isključivo u podlokavanju. Sumnjam da je kuća ovako stršila u vrijeme kad je podignuta."

Besumnje je imao pravo. Činilo mi se da vidim najmanje dva metra drvenih potporanja ostakljene verande - tzv. floridske sobe. Ako to kolje nije ukopano dvadeset metara u kameno dno, kuća će jednog dana otploviti u Meksički zaljev. Samo je pitanje vremena.

Ja sam te misli zadržao za sebe, no Jack Cantori ih je izgovorio. A onda se veselo nasmiješio. "Ali ne brinite; siguran sam da ćete na vrijeme biti upozoreni. Čut ćete je kako škripi i stenje."

"Poput kuće Usherovih", rekoh.

On se nasmiješi još jače. "Ali će vjerojatno izdržati još kojih pet godina. U protivnom bi je odredili za rušenje."

"Nemoj biti tako siguran", rekoh. Jack se odvezao još malo natraške do ulaznih vrata da bi se moglo lakše iskrcati stvari iz prtljažnika. Premda unutra nije bilo puno toga: tri kovčega, jedna torba za odjeću, čelična aktovka s mojim laptopom te ruksak s nešto rudimentarnog umjetničkog pribora, uglavnom blokova i bojica. Ponio sam malo prtljage kad sam okrenuo leđa svojem drugom životu. Zaključio sam da će mi u novom životu najviše trebati čekovna knjižica i American Express kartica.

"Kako to mislite?" upita Jack.

"Netko tko si je mogao priuštiti ovdje sagraditi kuću vjerojatno bi se mogao nagoditi s nekoliko DPU-ovskih inspektora."

"DPU? Što je to?"

Na trenutak mu nisam znao reći. Vidio sam što sam želio reći: muškarce u bijelim košuljama i kravatama, na glavama imaju žute plastične kacige otporne na jake udarce, u rukama blokove. Vidio sam čak i kemijske olovke u džepovima njihovih košulja, plastične štitnike za džepove za koje su bile zakvačene. Vrag je u detaljima, zar ne? Ali nisam se mogao sjetiti što znači kratica DPU, iako sam to znao kao i kako se zovem. Istog me trenutka spopadne bijes. I istog mi se trenutka učini da bi najpametnija stvar na svijetu bila stisnuti lijevu ruku u šaku i postrance je zatjerati u nezaštićenu Adamovu jabučicu mladića pokraj mene. Gotovo nagonski poriv. Jer sam se zbog njegova pitanja našao na sto muka.

"Gospodine Freemantle?"

"Trenutak samo", rekoh i pomislih: Mogu ja to.

Sjetih se Dona Fielda, čovjeka koji je devedesetih izvršio inspekciju najmanje polovine mojih zgrada (barem se tako činilo), i mozak mi uzavre od asocijacija. Shvatim da sjedim uspravno kao da sam metlu progutao i da stišćem šaku u krilu. Bilo mi je jasno zašto je mladić zvučao zabrinuto. Izgledao sam kao čovjek kojemu se aktivirao čir na želucu. Ili koji ima srčani napad.

"Oprosti", rekoh. "Doživio sam nesreću. Udario glavu. Ponekad mi mozak zapinje."

"Ništa vi ne brinite", reče Jack. "Nije važno."

"DUP je 'Detaljni plan uređenja'. Zapravo su to ljudi koji presuđuju hoće li se tvoja građevina srušiti ili neće."

"Mislite na mito?" Moj novi mladi radnik izgledao je turobno. "Pa, siguran sam da se to događa, osobito ovdje. Novcem se sve može."

"Nemoj biti tako ciničan. Katkad je samo stvar prijateljstva. Vaši zidari, vaši dobavljači, vaši građevinski inspektori, čak i vaši ljudi iz ureda za sigurnost na radu... najčešće pijete u istima barovima i svi ste pohađali iste škole." Nasmijem se. "U nekim slučajevima, popravne."

Jack reče: "Odredili su za rušenje dvije kuće na obali na sjevernom dijelu Casey Keya kad se tamo pojačala erozija. Jedna od njih je stvarno i potonula."

"Pa, kao što si rekao, vjerojatno ću čuti kako škripi i stenje, a zasad izgleda sasvim sigurno. Unesimo stvari."

Otvorim svoja vrata, izađem, pa zaglavinjam kad je bolesni kuk zaštekao. Da se nisam na vrijeme podbočio štakom, pozdravio bih Veliku Rozu tako što bih se opružio koliko sam dug i širok po njezinu kamenom pragu.

"Ja ću unijeti stvari", reče Jack. "Vi uđite i sjednite. A ne bi bilo loše i da popijete nešto hladno. Izgledate vrlo umorno."

IV

Putovanje me neprimjetno izmorilo i bio sam više nego umoran. Kad sam oprezno zasjeo u naslonjač u dnevnom boravku (po običaju nagnut ulijevo, pokušavajući desnu nogu držati što pruženiju), bio sam spreman priznati si da sam iscrpljen.

Nisam osjećao nostalgiju, barem ne još. Dok je Jack unosio moju prtljagu i slagao je u veću od dvije spavaće sobe - laptop je odložio na radni stol u manjoj - pogled mi je uporno privlačio zapadni zid dnevnog boravka, sav od stakla, a iza njega floridska soba, a iza nje Meksički zaljev: plavo prostranstvo, tog vrućeg popodneva u studenom glatko poput tanjura. Premda su klizna staklena vrata bila zatvorena, čuo sam blago i postojano uzdisanje mora. Pomislih: Ono nema sjećanja. Čudna misao, i neobično optimistična. Kad je bila riječ o sjećanju - i bijesu - još sam imao neriješenih problema.

Jack se vratio iz gostinske sobe i s pola tura sjeo na naslon za ruke od trosjeda: mladić koji želi otići, pomislih. "Imate sve najnužnije," reče on, "plus salatu u celofanu, hamburger i gotovo pile u plastičnoj kapsuli - u mojoj ih kući zovemo astronautski pilići. Nadam se da nemate ništa protiv."

"Sve u redu."

"Mlijeko s dva posto masnoće—"

"I to je u redu."

"—i kiselo vrhnje. Drugi put vam mogu donijeti slatko vrhnje, ako želite."

"Želiš li mi začepiti jedinu preostalu arteriju?"

On se nasmije. "Imate i malu smočnicu punu konzervi i ostalih sra... stvari. Kablovska je priključena, računalo ima modem, instalirao sam vam Wi-Fi, košta malo više, ali je super, a mogu srediti i da vam postave satelitsku ako želite."

Odmahnem glavom. Simpatičan je on mladić, ali ja želim slušati kako mi Meksički zaljev šapće slatke riječi kojih se minutu potom neće sjećati. A želio sam slušati i kuću, vidjeti ima li što reći. Činilo mi se da ima.

"Ključevi su u koverti na kuhinjskom stolu - i ključevi od auta - a popis telefonskih brojeva koji bi vam mogli zatrebati je na hladnjaku. Imam predavanja na FSU-u⁷ u Sarasoti svaki dan osim ponedjeljka, ali ću nositi mobitel i svratiti utorkom i četvrtkom u pet, osim ako se drukčije ne dogovorimo. Je li to u redu?"

"Da." Mašim se za džep i izvadim svoju lisnicu-štipaljku. "Želim ti dati malu napojnicu. Izvrsno si obavio svoj posao."

Jack mahne rukom. "Ma kakvi. Ovo je ugodna gaža, gospodine Freemantle. Dobar novac, a malo posla. Kad bih uzeo napojnicu osjećao bih se kao grebator."

To me nasmije i vratim novac u džep. "U redu."

"Možda biste trebali odspavati", reče on ustajući.

"Možda i hoću." Čudan osjećaj da se netko prema meni odnosi kao prema djedici, ali zaključim da bi bilo najbolje da se na to priviknem. "Što se dogodilo s onom drugom kućom na sjevernom dijelu Casey Keya?"

"Ha?"

"Rekao si da je jedna potonula. Što se dogodilo s drugom?"

"Koliko ja znam, još je tamo. Premda, pogodi li neki uragan Charleyjeve jačine ovaj dio obale punom snagom, bit će kao na potpunoj rasprodaji: sve mora otići." Priđe mi i pruži ruku. "Dakle, gospodine Freemantle, dobrodošli na Floridu. Nadam se da će lijepo postupati s vama."

Rukujem se s njim. "Hvala ti..." Zastao sam, vjerojatno ne dovoljno dugo da bi on primijetio, ali se nisam razljutio. Barem ne na njega. "Hvala na svemu."

"Nema na čemu." Jedva primjetno me zbunjeno pogleda na izlasku; možda je ipak primijetio da mu se nisam mogao sjetiti imena. Bilo mi je svejedno. Najzad sam ostao sam. Osluhnem kako školjke i šljunak frcaju ispod guma njegova automobila kad je krenuo. Slušao sam kako se zvuk njegova motora gubi u daljini. Tiše, još tiše i ne čuje se. Sad se čulo tek blago postojano uzdisanje zaljeva. I otkucaji mojeg srca, slabi i tihi. Nije bilo satova. Nikakve zvonjave, jecanja pa ni otkucaja. Udahnuo sam duboko i osjetio memljivu aromu kuće koja je bila prilično dugo zaključana i koju se otvaralo samo za tjednog (ili dvotjednog) obrednog provjetravanja. Učinilo mi se da sam osjetio i miris soli i suptropskih trava za koje još nisam imao nazive.

A ponajviše sam osluškivao uzdisanje valova, tako slično dahu kakvog krupnog usnulog stvorenja, zagledan kroz stakleni zid u more. Zbog uzdignutog položaja Velike Roze, s mjesta na kojem sam sjedio u naslonjaču, prilično duboko u dnevnom boravku, nisam uopće vidio žal; mogao sam biti na nekom od golemih tankera koji zasijecaju svoju uljnu brazdu između Venezuele i Galvestona. Kupolom nebeskog svoda prevukla se visoka izmaglica i prigušila točkice svjetlosti na vodi. Slijeva su se tri palme ocrtavale na pozadini neba, a njihovo lepezasto lišće titralo je na lahoru: motivi mojeg prvog pipkavog crteža nakon nesreće. Ne sliči baš Minnesoti, slato, bio je rekao Tom Riley.

Od pogleda na te palme dobijem želju da ponovno crtam - nešto poput suhe gladi, ali ne u trbuhu, nego me od toga zasvrbjelo u mozgu. A zasvrbio me - čudno - i batrljak moje nedostajuće ruke. "Ne sad", rekoh. "Poslije. Crknut sam."

Teškom mukom u drugom pokušaju ustanem iz naslonjača, sretan što onaj mladić nije tu da vidi kako sam se u prvom pokušaju prevalio na leđa i da nije čuo moj djetinjasti (Pizdo-lizac!) ogorčeni povik. Nakon što sam se podigao na noge, trenutak ostanem stajati naslonjen na štaku, čudeći se koliko sam umoran. Najčešće je 'crknut' nešto što se samo tako kaže, ali u tom sam se trenutku baš tako osjećao.

Polako hodajući - nisam namjeravao pasti u kući već prvi dan - odem u veliku spavaću sobu. Krevet je bio bračni i želio sam samo stići do njega, sjesti na nj, štakom pomesti na pod glupe ukrasne jastučiće (jedan s motivom dva zaigrana španijela i s prilično zapanjujućom tvrdnjom PSI SU MOŽDA LJUDI U NAJBOLJEM IZDANJU), leći i odspavati dva sata. Možda i tri. Ali najprije odem do klupice u podnožju kreveta - još pažljivo hodajući, svjestan da bih se na ovoj razini iscrpljenosti lako mogao saplesti o vlastite noge i pasti - gdje je Jack poslagao dva od moja tri kovčega jedan na drugi. Onaj koji mi je trebao bio je, naravno, na dnu. Ne oklijevajući, gurnem gornji kovčeg na pod i povučem zatvarač na prednjem džepu donjeg.

Staklene plave oči virnu iz njega s izrazom vječne zlovoljne iznenađenosti: Auu, ti gnusu! Cijelo vrijeme sam tu unutra! Čupa beživotne narančasto-crvene kose nesputano se razbaruši. Reba, lutka za upravljanje bijesom, u svojoj najljepšoj plavoj haljinici i crnim lakiranim cipelicama.

Legnem na krevet prignječivši je između batrljka i slabine. Kad sam si načinio dovoljno mjesta među ukrasnim jastucima (uglavnom sam želio na pod baciti razigrane španijele), polegnem je pokraj sebe.

"Zaboravio sam kako se zove", rekoh. "Znao sam cijelim putem dovde, a onda zaboravio." Reba je gledala u strop i u nepomične lopatice stropnog ventilatora. Zaboravio sam ga uključiti. Rebi je bilo svejedno zove li se moj novi honorarni pomoćnik Ike, Mike ili Andy Van Slyke. Živo joj se fućkalo za to, ona je, jebote, bila samo gruda krpa naguranih u ružičasto tijelo vjerojatno rukama kakvog nesretnog djeteta-radnika u Kambodži ili Urugvaju.

"Što je?" upitah je. Premda umoran, osjećao sam kako mi se prikrada moja nekadašnja turobna panika. Nekadašnja turobna srdžba. Strah da će ovako biti do smrti. Ili se i pogoršati! Da, moguće je! Vratit će me u rehabilitacijski centar, odnosno svježe obojeni pakao.

Reba, ta mlitava gadura, ne odgovori.

"Mogu ja to", rekoh, premda bez uvjerenja. I pomislim: Jerry. Ne, nego Jeff. A potom Budalo, pomiješao si ga s Jerryjem Jeffom Walkerom.⁸ Johnson? Gerald? Sveti Pero Ždero?

Počeo sam se gubiti. Tonuti u san usprkos bijesu i panici. Uskladio sam ritam disanja s ritmom blagog disanja zaljeva.

Mogu ja to, pomislih. Asociraj. Kao kad si se sjetio što znači kratica DPU.

Prisjetih se da je mladac rekao Odredili su za rušenje dvije kuće uz samu obalu na sjevernom dijelu Casey Keya i ta rečenica izazove reakciju. Batrljak me luđački svrbio. Pretvaraj se da je to nečiji tuđi batrljak u nekom drugom svemiru, u međuvremenu slijedi tu stvar, tu krpu, tu kost, tu vezu—

—gubim se—

Premda, pogodi li ikad uragan Charleyjeve jačine ovaj dio obale punom snagom—

Bingo!

Charley je bio uragan, a kad uragani zaprijete, poput ostatka Amerike, povirim što kažu na Weather Channelu, a njihov stručnjak za uragane je...

Podignem Rebu. U omamljenosti polusna činilo mi se da teži barem deset kilograma. "Stručnjak za uragane zove se Jim Cantore", rekoh. "Moj pomoćnik se zove Jack Cantori. Slučaj zaključen." Bacim Rebu natrag na kauč i sklopim oči. Možda sam još deset-petnaest sekundi čuo tiho uzdisanje zaljeva, a onda sam zaspao.

Spavao sam do zalaska sunca, najdubljim, najkrepkijim snom u posljednjih osam mjeseci.

V

Budući da sam u zrakoplovu samo nešto gricnuo, probudio sam se pregladnio. Načinio sam deset, umjesto uobičajenih dvadeset pet vježbi za razgibavanje kuka, trknuo na zahod pa odglavinjao u kuhinju. Naslanjao sam se o štaku, ali ne koliko se moglo očekivati s obzirom na to koliko sam dugo spavao. Plan mi je bio načiniti si sendvič, možda dva. Nadao sam se narezanom parizeru, ali zaključili da ću se zadovoljiti svakim mesom koje nađem u hladnjaku. Nakon što se najedem, nazvat ću Ilse i reći joj da sam sretno stigao. A u Ilse se moglo pouzdati da će poslati e-mail svima koji se zanimaju za zdravlje Edgara Freemantlea. Onda bih mogao uzeti večerašnju dozu lijekova protiv bolova i istražiti ostatak svojeg okružja. Čeka me cijeli prvi kat.

Ono što moj plan nije uzeo u obzir bila je silna promjena zapadne panorame.

Sunce je zapalo, ali se iznad ravne crte zaljeva još vidio blještavo narančasti potez, prekinut samo na jednom mjestu obrisom nekog velikog broda čije obličje bješe jednostavno kao na crtežu kakvog prvašića. Zategnuti kabel pružao se od pramca do, pretpostavih, radio-tornja, čineći trokut svjetlosti. Kako je ta svjetlost jačala, narančasta je boja blijedjela u zapanjujući tirkiz kao s ilustracija Maxfielda Parrisha⁹, kakav dotad nikad nisam vidio vlastitim očima... a ipak sam imao osjećaj deja vua, kao da sam ga ipak možda vidio, u snovima. Možda svi u snovima vidimo takve nebeske svodove i možda ih naš mozak nikad ne može bez ostatka prevesti u boje koje imaju nazive.

A iznad toga, na sve crnjoj podlozi, prve zvijezde.

Više mi nije bilo do jela ni do telefonskih razgovora s Ilse. Želio sam jedino nacrtati to u što sam gledao. Znao sam da ne mogu uhvatiti sve, ali mi je bilo svejedno - i to je bilo ono najljepše: živo mi se fućkalo.

Moj novi honorarac (na trenutak mi je ponovno iz glave isparilo njegovo ime, a onda pomislim na Weather Channel pa na Jacka: slučaj zaključen, pas mater), stavio je moj ruksak sa slikarskim priborom u drugu spavaću sobu. Nespretno lamatajući njime odem u floridsku sobu, pokušavajući se istodobno služiti štakom. Blago radoznali vjetrić podigne mi kosu. Pomisao da ovaj povjetarac i snijeg u St Paulu mogu postojati istovremeno, u istom svijetu, činila mi se apsurdnom, znanstvenom fantastikom.

Odložim ruksak na dugački, neotesani drveni stol, krenem da ću upaliti svjetlo, ali se predomislim. Crtat ću dok se vidi, a onda fajrunt. Sjednem u svoj nespretni položaj, otvorim zatvarač na ruksaku, izvadim risaći blok. Na koricama je sprijeda pisalo MAJSTOR. S obzirom na razinu mojeg sadašnjeg umijeća to je bio vic. Prorujem dublje i izvadim kutiju drvenih bojica.

Brzo sam skicirao i popunjavao bojom, jedva gledajući što radim. Sjenčao sam od proizvoljne linije obzora, neobuzdanim potezima od jednog do drugog ruba papira, katkad prelazeći i preko broda (prvi tanker na svijetu obolio od žutice, pretpostavih), ne hajeći. Kad mi se činilo da sam pogodio dubinu prstena zalaska sunca - brzo je zapadalo - dohvatim narančastu bojicu i dodatno osjenčam, punije. A onda se vratim brodu, ne razmišljajući, samo povlačeći niz crnih pravaca po papiru. Jer tako sam ga vidio.

Kad sam završio, već je gotovo pala noć.

Slijeva su škrebetale tri palme.

A ispod i ispred mene - sad više ne vrlo daleko jer je nadolazila plima - uzdisao je Meksički zaljev, kao da je naporan dan već za njim, a još ga čeka posla.

Iznad moje glave sad su bile tisuće zvijezda, a svaki bi čas iskrsnula još neka.

Ovo je bilo ovdje cijelo vrijeme, pomislih i prisjetih se nečega što bi Melinda govorila kad bi na radiju čula neku pjesmu koja bi joj se onako svojski svidjela: Kao da mi je mahnula na pozdrav. Ispod mojeg tek naslućenog tankera malim slovima utisnem riječ POZDRAV. Koliko se sjećam (a sad me sjećanje služi bolje), prvi put u životu da sam nekoj slici dao naslov. A taj nije loš, zar ne? Usprkos jadu koji je donio, još mislim da je to savršeno ime za sliku koju je nacrtao čovjek koji je svim silama želio prestati biti žalostan, koji se pokušavao sjetiti kakav je osjećaj biti sretan.

Gotovo. Odložih bojicu i u tom mi se trenutku Velika Roza prvi put obrati, glasom tišim od uzdaha disanja zaljeva, ali sam ga svejedno sasvim dobro čuo.

Čekala sam te, reče.

VI

To bješe moja prva godina razgovora sa samim sobom. Katkad bi mi odgovorili i neki drugi glasovi, ali te večeri sudionici u razgovoru bili su samo ja i moje drugo ja.

"Houston, ovdje Freemantle, čujete li, Houston?" Glavu sam bio gurnuo u hladnjak i pomislio: Isuse, ako su ovo samo najosnovnije namirnice, ne želim vidjeti što bi bilo kad bi ga mladac odlučio nakrcati - mogao bih preživjeti Treći svjetski rat.

"Ah, Freemantle, čujemo te."

"Ah, Houston, imamo parizer, parizer je na mjestu, čujete li?"

"Primljeno, Freemantle, čujemo te jasno i glasno. Kakva je situacija s majonezom?"

I majoneza je bila na mjestu. Složio sam si dva sendviča od bijelog kruha s parizerom - tamo gdje sam ja odrastao, djecu se odgaja u uvjerenju da su majoneza, parizer i bijeli kruh hrana bogova - i pojeo ih za kuhinjskim stolom. U smočnici sam našao hrpu gotovih pita od jabuka i borovnica. Palo mi je na pamet da bih mogao promijeniti oporuku u korist Jacka Cantorija.

Sit toliko da mi je bućkalo u želucu, vratim se u dnevni boravak, upalim sva svjetla i pogledam u Pozdrav. Slika nije bila osobita, ali je bila zanimljiva. U išaranoj užarenosti rumenila zalaska sunca bilo je nečeg iznenađujuće tmurnog. Brod sa slike nije bio onaj koji sam vidio, ali je moja lađa bila zanimljiva na neki sablasni način, gotovo brod-strašilo, a ukrštajuće črčke žute i narančaste boje pretvorile su ga i u brod duhova, kao da je zalazak sunca prosijavao kroza nj.

Postavim crtež na televizor, podbočim ga natpisom na kojem je pisalo VLASNIK MOLI DA VI I VAŠI GOSTI NE PUŠITE U KUĆI. Zagledam se u crtež još koji trenutak. Nedostaje mu nešto u prvom planu - možda neki manji brod, tek toliko da lađu na obzoru postavi u perspektivu - ali više mi se nije crtalo. Osim toga, dodatak nečega mogao bi uništiti to malo dražesti koju je crtež posjedovao. Umjesto crtanja, prihvatim se telefoniranja; ako telefon još nije spojen, mogao bih nazvati Ilse na mobitel, ali Jack se pobrinuo i za telefon.

Mislio sam da ću vjerojatno dobiti sekretaricu - studentice imaju pune ruke posla - ali Ilse se javi već nakon prvog zvona. "Tata?" To me toliko zaprepasti da sam nakratko ostao bez riječi pa ona ponovi. "Tata?"

"Da", rekoh. "Kako si znala da sam ja?"

"Na displeju mi pokazuje pozivni broj 941. Što znači Duma. Pogledala sam."

"Moderna tehnologija. Ne mogu držati korak. Kako si curo?"

"Dobro. Pitanje je kako si ti?"

"Dobro sam. Zapravo, bolje od toga."

"Tip kojeg si angažirao—?"

"Sve ima pod kontrolom. Krevet je pospremljen, hladnjak pun. Nakon što sam stigao, odspavao sam pet sati."

Nastane stanka, a kad je ponovno progovorila zazvučala je još zabrinutije. "Ne gutaš valjda tablete protiv bolova na šake? Jer bi Oxycontin mogao biti neka vrsta trojanskog konja. Premda ti ne govorim ništa što već nisi znao."

"Ne, držim se propisane doze. Zapravo—" Zasutim.

"Tata, što je? Što je?" Sad je već zvučala gotovo spremna pozvati taksi i sjesti u avion.

"Upravo sam shvatio da sam preskočio Vicodin u pet sati..," Pogledah na sat. "A i Oxycontin u osam sati. Ma vidi ti to!"

"Koliko su jaki bolovi?"

"Ništa što se ne bi moglo riješiti s dva Tylenola. Barem do ponoći."

"Vjerojatno promjena klime", reče ona. "I spavanac."

Nisam dvojio da je to odigralo ulogu, ali ne samo to. Možda je to bila ludost, ali mi se činilo da je i crtanje imalo prste u tome. Zapravo, to sam donekle i znao.

Razgovarajući s njom, čuo sam kako joj malo po malo iz glasa nestaje zabrinutosti, a zamjenjuje ju jad. Pretpostavljam da je shvaćala da se sve ovo doista događa, da joj se majka i otac neće jednog jutra probuditi i sve vratiti na staro. Ali je obećala nazvati Pam i poslati e-mail Melindi, obavijestiti ih da sam još u zemlji živućih.

"Tata, zar ti tamo nemaš internet?"

"Imam, žabice, ali si večeras ti moj internetski poštar."

Ona se nasmije, šmrcne, ponovno se nasmije. Namjeravao sam je upitati plače li, ali nakon što sam promislio, zaključio sam da bolje da ništa ne pitam.

"Ilse? Dušo, ne bih želio duljiti. Htio bih se istuširati, znojan sam od svega."

"U redu, ali..." Stanka. A onda iz nje provali: "Mrsko mi je kad pomislim da si daleko dolje na Floridi, sam! Možda ljosneš na tur u tuš-kabini! To nije u redu!"

"Žabice, dobro sam. Stvarno. Moj pomagač zove se..." Uragani, pomislim. Weather Channel. "Zove se Jim Cantori." Crkvu sam pogodio, ali sam sjeo u pogrešnu klupicu. "Odnosno Jack."

"To nije isto, i ti to dobro znaš. Želiš li da dođem?"

"Ne, osim ako ne želiš da nas tvoja majka oboje skalpira", rekoh. "Želim da ostaneš tamo gdje jesi i radiš svoj posao. Čujemo se."

"Dobro, ali pazi na sebe. Bez gluposti."

"Bez gluposti. Primljeno, Houston."

"Ha?"

"Nije važno."

"Svejedno želim čuti tvoje obećanje, tata."

U jednom užasnom i nevjerojatno sablasnom trenutku prikaže mi se Ilse s jedanaest godina, Ilse odjevena u izviđačku uniformu gleda u mene zgranutim očima Monice Goldstein. Prije no što sam mogao zaustaviti riječi, začujem se kako govorim: "Obećavam. Časna riječ. Kunem se majkom."

Ona zahihoće. "Tu još nisam čula."

"Puno toga o meni ne znaš. Dubokouman sam."

"Ako ti tako kažeš." Stanka. A onda: "Volim te."

"I ja tebe."

Obzirno spustim slušalicu u ležište i dugo se zagledam u nju.

Umjesto da se odem istuširati, krenem preko žala do mora. Ubrzo otkrijem da mi štaka na pijesku ne pomaže - da mi zapravo smeta - ali nakon što sam zaobišao kuću, nađem se tek dvadesetak koraka od ruba mora. To će biti lako prijeći, budem li hodao polako. Plimni je val bio blag i plavio žal valićima visine desetak centimetara. Bilo je teško zamisliti ovu vodu zapjenjenu u bjesomučnom uraganskom pustošenju. Zapravo i nemoguće. Wireman će mi, poslije, reći da nas Bog uvijek kažnjava za ono što ne možemo zamisliti.

Ta mu je bila jedna od boljih.

Okrenem se da ću se vratiti u kuću, no tad zastanem. Bilo je dovoljno svjetla da vidim debeli sag školjaka - nanos školjaka - ispod stršeće floridske sobe. Shvatih da će za plime prednja polovica moje nove kuće biti gotovo poput pramčane brodske palube. Sjetih se kako mi je Jack rekao da ću biti na vrijeme upozoren odluči li Meksički zaljev progutati kuću, da ću je čuti kako škripi i ječi. Vjerojatno je imao pravo... ali trebao sam biti pravovremeno upozoren i na gradilištu kad je onaj teški stroj krenuo u rikverc.

Odšepam do mjesta gdje sam štaku naslonio na zid kuće i krenem do ulaznih vrata niz kratki potez drvenog mola. Namjeravao sam se istuširati, ali sam ipak legao u kadu. Ulazeći i izlazeći iz nje, pažljivo sam postrance zajahao njezin rub, kako me Kathi Green učila u mojem drugom životu: oboje u kupaćim kostimima, moja desna noga poput raskomadanog buta. No sad je iskasapljenost bila prošlost i moje je tijelo čudotvorno zacjeljivalo. Ožiljci će mi ostati do kraja života, ali su se manje vidjeli. Već su blijedjeti.

Obrisan i opranih zuba, poštakajući se odem u veliku spavaću sobu i pregledam bračni krevet, sad lišen ukrasnih jastučića. "Houston," rekoh, "imamo krevet."

"Primljeno, Freemantle", odgovorih. "Odobrava se odlazak u krevet."

Naravno, zašto i ne? Neću uspjeti zaspati, ne nakon tog višesatnog spavanca, ali bih mogao malko prileći. Noga me još nije boljela, čak ni nakon moje ekspedicije do mora, ali štekalo me u križima i u vratnom dijelu kičme. Legnem. Ne, od spavanja neće biti ništa, ali svejedno utrnem svjetiljku. Tek toliko da odmorim oči. Ležat ću dok mi se leđa i vrat ne smire, a onda ću iz kovčega iskopati neku džepnu knjigu i čitati.

Samo ću prileći, to je...

Stigao sam pomisliti samo toliko, a onda sam ponovno otplovio. Nije bilo snova.

VII

Bunovan se trgnem iz sna usred noći; desna me ruka svrbjela, u desnoj šaci osjećao sam trnce i nisam imao pojma gdje sam, samo sam bio svjestan da negdje ispod mene nešto neizmjerno veliko uporno melje. Isprva sam pomislio da je riječ o nekom stroju, ali bilo je odveć nepravilno da bi bilo stroj. I nekako previše organski. A onda pomislih na škripu zuba, ali ništa nema tako goleme zube. Barem ne u poznatom svijetu.

Disanje, pomislih, i to mi se učinilo razborito, ali koja životinja dišući ispušta tako silni hrustavi zvuk? Bože, poludjet ću od tog svrbeža, svrbi me cijela podlaktica sve do pregiba lakta. Lijevom se rukom mašim preko prsnog koša da se počešem: naravno, nije bilo nikakvog lakta ni podlaktice, i počešem samo plahtu.

To me potpuno rasani i uspravim se. Premda je u sobi još bilo tamno, kroz prozor okrenut na zapad dopiralo je dovoljno svjetlosti da vidim podnožje kreveta gdje je jedan od mojih kovčega počivao na klupi. To me podsjeti gdje sam. Ja sam na Duma Keyu, nadomak zapadne obale Floride (jučer pir, danas grobni mir). U kući sam o kojoj već razmišljam kao o Velikoj Rozoj, a to hrskanje—

"To su školjke", promrmljam i ponovno legnem. "Školjke ispod kuće. Plima je."

Zavolio sam taj zvuk od prvog trenutka kad sam se probudio i začuo ga u gluho doba noći, kad nisam znao gdje sam, tko sam i koji su dijelovi mojeg tijela na broju. Bio je moj.

Kao da mi je mahnuo na pozdrav.

3.
Korištenje novih resursa

I

Uslijedilo je razdoblje oporavka i prijelaza iz mojeg drugog života u onaj kojim sam živio na Duma Keyu. Doktor Kamen vjerojatno je znao da se u takvim razdobljima većina promjena događa u duši: neredi, pobuna, revolucija i naposljetku masovna smaknuća kad se glave starog režima kotrljaju u košaru u podnožju giljotine. Siguran sam da se ta ljudeskara nagledala uspješnih revolucija tog tipa, ali i onih neuspješnih. Jer ne uspiju svi prijeći u novi život. A i oni koji uspiju, nužno ne otkriju zlatni nebeski žal.

Moj mi je novi hobi pomogao u tom prijelazu, a pomogla je i Ilse. Uvijek ću joj biti zahvalan na tome. Ali stidim se što sam joj prekapao po torbici dok je spavala. Mogu samo reći da mi se tad činilo da nemam izbora.

II

Ujutro nakon dolaska probudio sam se osjećajući se bolje nego ikad od nesreće - ali ne i tako dobro da preskočim jutarnji analgetički koktel. Popio sam lijekove sa sokom od naranče pa izašao. Bilo je sedam sati. U St Paulu zrak bi u to vrijeme bio toliko hladan da bi mi počeo glodati vrh nosa, ali u Dumi kao da sam dobio poljubac.

Naslonim štaku gdje sam je naslonio večer prije i ponovno odem do poslušnih valića. S desne strane pogled na pomični most i Casey Key iza njega zagradila mi je kuća, ali s lijeve—

Na tu stranu žal kao da se pružao unedogled, blještava bijela margina između plavo-sivog zaljeva i morske trave. U daljini sam ugledao jednu mrljicu - ili možda dvije. Inače je ta senzacionalna obala bila pusta. Ostale kuće nisu bile blizu mora i kad sam se okrenuo na jug ugledao sam samo jedan krov: otprilike hektar narančastog crijepa uglavnom zastrt palmama. Bješe to hacijenda koja mi je upala u oči dan ranije. No kad bih je zakrilio dlanom, osjetio bih se poput Robinsona Crusoea.

Krenem na tu stranu, djelomice i zato što mi je kao ljevaku cijeli život bilo prirodno krenuti nalijevo. A ponajviše zato što sam na tu stranu vidio. No nisam otišao daleko, tog dana nije bilo ništa od Promenade, želio sam biti siguran da se mogu vratiti do štake, ali je to svejedno bila prva šetnjica. Sjećam se kako sam se okrenuo i divio se vlastitim stopama u pijesku. Na jutarnjoj svjetlosti svaki otisak lijeve noge bio je čvrst i odlučan kao da ih je ostavio tiskarski stroj. Otisci desne noge većinom su bili razmrljani jer sam tu nogu vukao, ali kad sam krenuo, čak su se i oni jasno ocrtavali. Brojao sam korake u povratku. Ukupno trideset osam. Tad mi je u kuku već bolno bubnjalo. Bio sam više nego spreman ući u kuću, uzeti jogurt iz hladnjaka i provjeriti radi li kablovska kao što je obećao Jack Cantori.

Ispostavilo se da radi.

III

To mi je postala jutarnja rutina: sok od naranče, šetnja, jogurt, aktualni događaji iz zemlje i svijeta. Skompao sam se s Robin Meade, mladom voditeljicom Headline Newsa od šest do deset prije podne. Dosadna rutina, zar ne? Ali i površinski događaji iz neke zemlje koja stenje pod diktatorskom čizmom mogu se učiniti dosadni - diktatori vole dosadno, obožavaju dosadno - premda se velike promjene valjaju ispod površine.

Ranjeno tijelo i duh nisu samo slični diktaturi, oni i jesu diktatura. Nema nemilosrdnije strahovlade od one bola, okrutnijeg ugnjetavanja od smućenosti. Da mi je duh ranjen koliko i tijelo, postupno sam shvatio tek kad sam ostao sam i svi su drugi glasovi ušutjeli. To što sam pokušao zadaviti suprugu s kojom sam u braku bio dvadeset i pet godina samo zato što mi je pokušala obrisati znoj s čela nakon što sam joj rekao da izađe iz sobe bilo je najmanji problem. A srž problema nije bila ni u tome što u tih nekoliko mjeseci između nesreće i razlaza nismo nijedanput vodili ljubav, nismo čak niti pokušali, premda se meni činilo da je ta činjenica bila znakovita i ukazivala na dublji problem. Srž problema nije bila čak ni u iznenadnim i mučnim provalama moje srdžbe.

Srž problema bila je u nekoj vrsti udaljavanja. Ne znam kako bih to drukčije opisao. Moja žena kao daje postala netko... drugi. Većina ljudi iz mojeg života također kao da su bili drugi, a najviše me zbunjivalo što mi je zbog toga bilo prilično svejedno. U početku sam se pokušao uvjeriti daje ta drugost koju sam osjećao kad bih razmišljao o svojoj ženi i svojem životu vjerojatno sasvim prirodna pojava u čovjeka koji se katkad ne može sjetiti ni riječi za stvarcu koju potegneš da zakopčaš hlače - smačak, smučak, smopočapak. Govorio sam si da će to proći, a kad nije, a Pam mi rekla da želi razvod, moju je srdžbu zamijenilo olakšanje. Jer je sad taj osjećaj drugosti, barem prema njoj, bio primjeren. Sad je ona doista i bila netko drugi. Skinula je dres i napustila Freemantleovu momčad.

Prvih tjedana boravka na Dumi taj osjećaj drugosti omogućavao mi je da lako i glatko lažem sebi i drugima. Odgovarao sam na pisma i e-mail poruke ljudi kao što su Tom Riley, Kathi Green i William Bozeman III - besmrtni Bozie - kratkim noticama (dobro sam, vrijeme je lijepo, kosti zarastaju) koje nisu nimalo vjerno oslikavale moj stvarni život. A kad su se njihove poslanice isprva prorijedile, a potom i prestale stizati, nije mi bilo žao.

Jedino Ilse kao daje ostala vjerna mojoj ekipi. Jedino je Ilse odbijala skinuti svoj dres. Kod nje nikad nisam osjetio onu drugost. Ilse je još bila na mojoj strani staklenog zida, uvijek pruženih ruku. Ako joj ne bih svakog dana poslao e-mail, nazvala bi me. Njoj nisam lagao da planiram otići u ribolov ili obići nacionalni park Everglades. Ilse sam govorio istinu, odnosno onoliko istine koliko sam mogao, a da ne zvučim kao luđak.

Primjerice, ispričao sam joj o svojim jutarnjim šetnjama po žalu, kako svakog dana odem korak dalje, ali ne i o Igri brojki, jer je to zvučalo smiješno... možda bi bilo točnije reći opsesivno-kompulzivno.

Prvog jutra samo trideset osam koraka od Velike Roze. Drugog sam se jutra ponudio još jednom golemom čašom soka pa ponovno krenuo u šetnju žalom na jug. Ovaj put sam prešao četrdeset pet koraka, što je tad za mene bila velika udaljenost za oteturati bez štake. Uspio sam tako što sam si rekao da je zapravo riječ o samo devet koraka. Igra brojki temelji se na tom triku. Načinite korak, pa dva, pa tri, zatim četiri i vratite brojač u glavi na nulu svaki put kad stignete do devet. A kad zbrojite brojeve od jedan do devet, dobijete četrdeset pet. Ako vam se to čini uvrnuto, neću vas pokušati razuvjeriti.

Trećeg jutra nagovorim se da se udaljim deset koraka od Velike Roze sans štake, što zapravo znači pedeset pet koraka, odnosno devedesetak metara, tamo i natrag. Tjedan dana potom došao sam do sedamnaest... a kad zbrojite te brojke, dobijete stotinu pedeset tri. Došao bih do kraja te dionice, okrenuo se, pogledao u svoju kuću, i zadivio se koliko se čini dalekom. Također bih se pomalo obeshrabrio pri pomisli da cijeli taj put moram prijeći u povratku.

Možeš ti to, rekao bih si. To je lako. Bijednih sedamnaest koraka.

Tako sam govorio sebi - ali ne i Ilse.

Malo dalje svakog dana, utiskivao sam punce svojih stopala za sobom. Kad je Djed Božićnjak stigao u trgovački centar u Beneya Roadu, kamo bi me Jack Cantori katkad odvezao u kupnju, shvatio sam nešto izvanredno: svi moji otisci prema jugu imaju oštre obrise. Otisci desne tenisice počeli bi se razmazivati tek na povratku.

Tjelovježba postaje droga i kišni me dani nisu omeli. Prvi kat Velike Roze bio je jedna velika prostorija. Na podu nepoderivi pastelno ružičasti sag i golemi prozor s pogledom na zaljev. I ništa drugo. Jack je predložio da načinim popis namještaja za tu prostoriju, reče da će ga nabaviti od neke tvrtke za iznajmljivanje pokućstva gdje je nabavio i namještaj za prizemlje... pod pretpostavkom da mi stvari iz prizemlja odgovaraju. Uvjerio sam ga da je taj namještaj u redu, ali da mi na katu neće trebati mnogo toga. Sviđala mi se praznina te sobe. Raspirivala mi je maštu. Želim, rekoh, tri stvari: običnu stolicu s ravnim naslonom, slikarski stalak i Cybexov steper. Bi li Jack mogao to nabaviti? Mogao bi i jest. U roku od tri dana. Od tog dana pa do samog kraja kad bih želio crtati ili slikati i vježbati u dane kad bi me vrijeme zarobilo u kući, odlazio sam na kat. Ona stolica ravnog naslona bila je jedini pravi komad pokućstva koji je stolovao u toj prostoriji za mojeg mandata u Velikoj Rozoj.

No nije bilo mnogo kišnih dana - ne zovu Floridu bez razloga Sunčana država. Kako su moje šetnje na jug postajale duže, mrlja ili mrlje koje sam vidio prvog jutra postupno su se oblikovale u dvije osobe - većinom dvije. Jedna je bila u invalidskim kolicima s nečime sličnim slamnatom šeširu na glavi. Druga ju je gurala pa sjedila pokraj nje. Pojavile bi se na obali oko sedam ujutro. Katkad bi pokretna osoba nakratko ostavila osobu u kolicima pa se vratila noseći nešto što je bljeskalo na ranojutarnjem suncu. Pretpostavio sam da je bila riječ o lončiću za kavu, pladnju s doručkom ili o oboje. Također sam pretpostavljao da stanuju u onoj golemoj hacijendi krova pokrivenog narančastim crijepom površine otprilike jednog hektara. To bješe posljednja kuća vidljiva na Duma Keyu prije no što bi cesta zavinula u raspomamljeno raslinje koje je pokrivalo veći dio otoka.

IV

Nisam se baš mogao priviknuti na pustoš Duma Keya. "Navodno je tamo jako mirno", rekla mi je Sandy Smith, ali sam svejedno zamišljao da će se žal popuniti do podneva: parovi će se sunčati na prostirkama i mazati debelim premazima losiona za sunčanje, studenti će igrati odbojku iPoda pričvršćenih za bicepse, dječica u od vode ovješenim kupaćim kostimima praćakat će se uz rub vode, a skuteri zujati amo--tamo petnaestak metara od obale.

Jack me podsjetio da je tek prosinac. "Kad je riječ o floridskom turizmu," reče on, "mjesec između Dana zahvalnosti i Božića je mrtva sezona. Ne mrtva kao kolovoz, ali prilično mrtva. Usto..." On pokaže rukom. Stajali smo ispred kuće kod poštanskog sandučića s brojem 13, ja naslonjen na štaku, Jack u sportskom stilu, u odrezanim trapericama i pomodno dronjastoj majici bejzbolske momčadi Tampa Devil Raysa. "Ovo baš i nije turistička destinacija. Vidite li igdje dresirane delfine? Sedam kuća, zajedno s onom tamo kućerinom... i džungla. U kojoj trune još jedna kuća. Tako se barem priča na Casey Keyu."

"Jack, u čemu je problem s Dumom? Petnaest kilometara iznimno vrijednog floridskog zemljišta, fenomenalna plaža, a nije izgrađena? U čemu je stvar?"

Jack slegne ramenima. "Znam samo da se radi o nekakvom dugogodišnjem sporu. Želite da se raspitam?"

Promislim pa odmahnem glavom.

"Smeta vam?" Jack je izgledao iskreno znatiželjan. "Taj mir? Jer meni bi to malo išlo na živce, da vam budem iskren."

"Ne", rekoh. "Nimalo." A to je bila istina. Ozdravljenje je neka vrsta bunta, a kao što sam već rekao, mislim, sve uspješne pobune počinju u tajnosti.

"Što radite? Ako smijem pitati."

"Ujutro vježbam. Čitam. Popodne spavam. I crtam. Možda jednog dana pokušam i slikati, ali zasad nisam za to spreman."

"Neki vaši crteži izgledaju prilično dobro za amatera."

"Hvala ti, Jack, ljubazno od tebe."

Nisam znao je li samo ljubazan ili mi govori svoju inačicu istine. Možda to i nije bilo važno. Kad je riječ o nečemu kao što su umjetničke slike, sve je zapravo samo stvar nečijeg mišljenja, zar ne? Jedino sam znao da mi slikanje donosi stanovite koristi. Duševne... Katkad bi me od toga spopala lagana jeza. No uglavnom je to bio vraški divan osjećaj.

Uglavnom sam crtao na katu, u prostoriji koju sam prozvao Mala Roza. Iz nje se pružao pogled isključivo na zaljev i plosnati obzor, ali sam imao digitalni fotoaparat i ponekad bih fotografirao i nešto drugo, isprintao, zakvačio za svoj štafelaj (koji smo Jack i ja okrenuli tako da jako popodnevno svjetlo na papir pada pod oštrim kutom) pa bih to nacrtao. Te su fotografije bile nasumične, premda je Kamen, kojemu sam to spomenuo u jednoj e-mail poruci, odgovorio da podsvijest piše poeziju pusti li joj se na volju.

Možda si, možda no.

Nacrtao sam svoj poštanski sandučić. Nacrtao sam raslinje oko Velike Roze, a onda zamolio Jacka da mi kupi knjigu - Biljni svijet obale Floride - kako bih svoje crteže mogao imenovati. Prišivanje imena kao da je pomagalo - podarilo mojim crtežima nekakvu dodatnu energiju. Tad sam već trošio svoju drugu kutiju drvenih bojica... a treća me čekala na klupi za rezerve. Bilo je tu aloe vera, mrižica s njihovim plamsajima žutih cvjetića (svaki sa srčekom najtamnije ljubičaste boje), vinobojke dugačkih sabljastih listova i - meni najdraže - sofore, koju se u knjizi Biljni svijet obale Floride naziva i metličastim grmom zbog majušnih brojanica koje rastu na njezinim granama.

Crtao sam i školjke. Naravno. Školjaka je bilo posvuda, nedogled školjaka unutar mojeg ograničenog radijusa kretanja. Duma Key bio je načinjen od školjaka i uskoro sam u kuću donio desetke školjaka.

Gotovo svakog predvečerja crtao bih zalazak Sunca. Bio sam svjestan da su zalasci Sunca klišej, no upravo sam ih zato i crtao. Činilo mi se da bih načinio prekretnicu kad bih uspio probiti taj zid već viđenog i učinjenog. I tako sam gomilao slike, no nijedna nije izgledala kao nešto osobito. Pokušao sam preko sloja intenzivne narančaste ponovno nanijeti sloj intenzivne žute, ali ti naknadni pokušaji nisu urodili plodom. Nisam uspijevao dobiti onu sumornu užarenost. Svaki je zalazak sunca bio tek sranje od crteža na kojima su boje poručivale Pokušavam vam reći da je obzor u plamenu. Nedvojbeno ste mogli kupiti četrdeset boljih crteža na svakoj uličnoj izložbi subotom u Sarasoti ili u Venice Beachu. Sačuvao sam neke od tih crteža, ali sam se većine grozio toliko da sam ih bacio.

Jedne večeri nakon još jedne hrpe promašaja, nakon što sam odgledao kako gornji luk sunca iščezava i za sobom ostavlja sjenu toplog žara boje bundeva za Noć vještica, pomislih: Brod. Brod je mojem prvom crtežu podario dašak čarolije. Zalazeće sunce kao da je prosijavalo kroza nj. Možda, ali sad nije bilo nikakvog broda da razbije liniju obzora; obzor je bio ravan, podložen pojasom najtamnije plave boje i nadsvoden kričavo narančasto-žutim potezom koji je blijedio u nježnu zelenkastu nijansu koju sam vidio, ali nisam uspijevao nacrtati, barem ne svojom škrtom lepezom drvenih bojica.

Oko nogara mojeg stalka raštrkalo se dvadeset-trideset fotografija. Pogled zdravog oka zapne mi za groplan brojanice komuški sofore. Dok sam gledao u nju, zasvrbi me nedostajuća desna ruka. Uhvatim žutu bojicu zubima, sagnem se, podignem fotografiju sofore i zagledam se u nju. Dnevna svjetlost polako se gubila, ali vrlo postupno - prostorija na katu koju sam nazvao Mala Roza dugo je zadržavala svjetlost - i bilo je više nego dovoljno svjetla da se mogu diviti pojedinostima; moj digitalni fotoaparat minuciozno je zabilježio groplanove.

Ne razmišljajući, pričvrstim fotografiju za rub stalka i svojem zalasku Sunca dodam ogrlicu komuški sofore. Radio sam brzo: najprije skica - zapravo niz lukova, to je sofora - a onda boja: smeđe preko crnog pa kričavi kružić žutog, ostaci jednog cvijeta. Sjećam se da sam se usredotočio na jednu kričavu mahunu, onako kako mi se katkad događalo kad sam se počeo baviti građevinom, kad mi je svaka zgrada (zapravo svaki natječaj) bila pitanje opstanka. Sjećam se da sam u jednom trenutku ponovno zubima uhvatio drvenu bojicu kako bih se počešao po ruci koje nije bilo; neprestance sam zaboravljao na svoj izgubljeni dio. Kad bih bio rastresen i nešto nosio u lijevoj ruci, ponekad bih pružio desnu da si otvorim vrata. Sakati ljudi zaborave, i to je sve. Mozak im zaboravi, a kako se oporavljaju, i tijela im to dopuste.

Od te mi se večeri u pamćenje najviše usjekao predivni, blaženi osjećaj da sam na tri-četiri minute uhvatio munju u boci. Tad se već počelo smrkavati, sjene kao da su zaplivale preko ružičastog saga prema blijedećem pravokutniku panoramskog prozora. Čak i na posljednjoj svjetlosti koja se prevlačila preko stalka, nisam mogao dobro vidjeti što sam nacrtao. Ustanem, odšepam oko stepera do prekidača kod vrata i upalim stropnu svjetiljku. Onda se vratim, okrenem stalak i ostanem bez daha.

Brojanica sofore kao da se izdizala iznad obzora poput pipaka kakve morske nemani dovoljno velike da proguta supertanker. Taj jedan jedini cvat mogao je biti oko kakvog izvanzemaljca. Za mene je još važnije bilo to što je taj detalj zalasku Sunca nekako podario istinu njegove svakodnevne, rutinske ljepote.

Tu sam sliku spremio. A onda siđem u prizemlje, u mikrovalnoj si ugrijem XXL porciju pečene piletine i smažem je do posljednjeg komadićka.

V

Crtež sutrašnjeg zalaska Sunca obrubim busenjem vlasastog prosa pa jaki narančasti žar koji je sjao kroz njegovo zelenilo pretvori obzor u šumski požar. Nakon toga pokušao sam s palmama ali to nije dobro ispalo, još jedan klišej, gotovo da sam vidio Havajke zibajućih bokova i čuo strune ukulelea. Potom sam obzoru dodao veliku spiralnu školjku a zalazeće je sunce sukljalo oko nje poput korone. Rezultat je - barem za mene - bio gotovo nepodnošljivo jeziv. Sliku sam okrenuo k zidu, u nadi da će do sutra izgubiti nešto od svoje čarolije, ali nije. Barem ne za mene.

Snimio sam je fotoaparatom i priložio jednoj e-mail poruci. Taj je prilog doveo do sljedeće prepiske, koju sam isprintao i pohranio u fascikl.

Šalje: EFreel9

Prima: KamenDoc

10:14

9. prosinac

Kamen, Rekao sam vam da ponovno crtam.

Vi ste krivi za to pa barem možete pogledati priloženu i reći mi što mislite. To je pogled iz moje ovdašnje kuće. Nemojte biti obzirni.

Edgar

Šalje: KamenDoc

Prima: EFreel9

12:09

9. prosinac

Edgar: Mislim da vam ide sve bolje. PUNO.

Kamen

P.S. Zapravo je slika izvanredna. Poput neotkrivenog Dalija.

Očigledno ste nabasali na nešto. Koliko vrijedi?

Šalje: EPreel9

Prima: KamenDoc

13:13

9. prosinac

Ne znam. Vrijedi, možda.

EF

Šalje: KamenDoc

Prima EFreel9

13:22

9. prosinac

Pa onda to shvatite kao ZLATNU ŽILU!

Kamen

Dva dana potom, kad je Jack svratio upitati treba li mi štogod, rekoh da želim skoknuti do knjižare kupiti monografiju o Salmanu Daliju.

Jack se nasmijao. "Mislim da želite reći Salvador Dali", reče. "Osim ako ne mislite na čovca koji je napisao knjigu koja ga je uvalila u kašu. Ne mogu se sjetiti naslova."

"Sotonski stihovi", ispalim kao iz puške. Ljudski je um čudna biljka, zar ne?

Kad sam se vratio s monografijom - koštala je nevjerojatnih sto devetnaest dolara, čak i uz diskontnu karticu Barnes & Noblea, dobro da sam u brakorazvodnoj parnici izvukao nekoliko milijuna dolara za sebe - na telefonskoj sekretarici žmigala je žaruljica IMATE PORUKU. Bila je Ilseina, i zakučasta samo na prvo slušanje.

"Mama će te nazvati", rekla je. "Tata, nikad nisam govorila nadahnutije - pozvala sam se na svaku uslugu koju mi duguje, uz dodatak najponiznijeg lijepo prosim i samo da nisam pala na koljena pred Lin pa zato pristani, može? Pristani. Zbog mene."

Sjednem pojesti Table Talk pitu kojoj sam se dotad silno veselio, a koja mi je sad prisjela i počnem listati svoju skupu slikovnicu, pomislivši - uvjeren da se nisam toga prvi sjetio - E pa pozdravljen budi, Dali¹⁰. Nije me uvijek oduševilo što sam vidio. Često mi se činilo da gledam u rad talentiranog šmiranta koji slika tek toliko da mu prođe vrijeme. No neke su me slike uzbudile, a nekoliko me prestrašilo na način na koji je to učinila i moja prijeteći nadvijajuća spiralna školjka. Lebdeći tigrovi iznad opružene gole žene. Lebdeća ruža. A jedna slika - Labudovi zrcaleći kao slonovi - bila je tako čudna da mi je bilo teško gledati u nju... no svejedno sam joj se uporno vraćao da je još malo pogledam.

A zapravo sam čekao da me moja uskoro bivša supruga pozove natrag u St Paul, da provedem Božić s curama. Naposljetku je telefon zazvonio, a kad je rekla Upućujem ti ovaj poziv, premda mislim da ne bih trebala, othrvao sam se želji da joj taj as bekendom raspalim natrag na njezinu stranu terena: A ja ga prihvaćam, premda mislim da ne bih trebao. No rekao sam Shvaćam. I još sam rekao Odgovara li ti Badnjak? A kad je ona rekla To je u redu, u glasu joj više nije bilo toliko narogušenosti. Prepirka koja je mogla uništiti sve moje izglede da Božić provedem s obitelji izbjegnuta je. No to nije taj posjet učinilo dobrom idejom.

SHVATITE TO KAO ZLATNU ŽILU, napisao je Kamen, i to velikim slovima. No činilo mi se da bih si tim odlaskom mogao prerezati žilu. Mogao bih se vratiti na Duma Key... ali ne znači da ću ponovno uspjeti uspostaviti rutinu: šetnje, slikanje. Jedno je poticalo drugo. Nisam točno znao kako, a niti nisam morao znati.

Ali Illy je rekla: Pristani. Zbog mene. Znala je da hoću, ne zato što mi je bila miljenica (mislim da je Lin to znala), nego zato što je uvijek bila zadovoljna s tako malo i tako rijetko nešto tražila. I zato što sam se dok sam slušao njezinu poruku sjetio kako se rasplakala onoga dana kad su ona i Melinda došle na Phalensko jezero, kako se naslonila na mene i upitala zašto ne može biti kao nekad. Jer nikad ništa nije isto, mislim da sam odgovorio, ali možda dva dana može biti tako... ili neki podnošljivi faksimil toga. Ilse je imala devetnaest godina, vjerojatno je bila prestara za posljednji Božić djetinjstva, ali svakako ne prestara da ne bi zaslužila još jedan u okrilju obitelji u kojoj je odrasla. A to je vrijedilo i za Lin. Ona je bila psihički snažnija, ali se ponovno vraća iz Francuske, a to mnogo govori.

Neka bude. Otići ću, pristojno se ponašati i svakako ponijeti Rebu, za svaki slučaj, ako me spopadne bjesnilo. Ti su se ispadi prorijedili, ali na Duma Keyu nisam imao zašto bjesnjeti, osim zbog povremene zaboravljivosti i usranog hramanja. Nazvao sam čarter kompaniju čijim sam se uslugama služio posljednjih petnaest godina i ugovorio Learjet, od Sarasote do MSP Internationala, s polaskom u devet ujutro, 24. prosinca. Nazvao sam Jacka, koji je rekao da će me rado odvesti do Dolphin Aviation, i ponovno doći po mene dvadeset osmog. A onda, baš kad sam poslagao sve kockice, Pam me nazvala i rekla da dogovor otpada.

VI

Pamin je otac bio umirovljeni marinac. On i njegova supruga preselili su u Palm Desert u Kaliforniji posljednje godine 20. stoljeća, u jedno od onih naselja urbanih vila u kojima su Afroamerikanci i Židovi samo simbolično zastupljeni (jedan afroamerički i četiri židovska para). Djeci i vegetarijancima ulaz zabranjen. Stanari moraju glasovati za republikance i biti vlasnici psića s ogrlicama od štrasa, glupih očiju i imena koja završavaju na i. Taffi je u redu, Cassi još bolje, a nešto poput Rififija je totalno sranje. Paminu je ocu dijagnosticiran rak debelog crijeva. To me nije iznenadilo. Stavi bjelačke šupke na okup i dobit ćeš epidemiju.

Nisam to rekao svojoj ženi, koja se u početku držala hrabro, a onda se slomila i rasplakala. "Počeo je kemoterapiju, ali mama kaže da je možda već metas... mesas... ma, kako se već kaže za to sranje, zvučim kao ti!" A onda, još šmrcajući, ali zgranuta i postiđena: "Oprosti, Eddie, to je bilo užasno."

"Ne, nije", rekoh. "Nimalo. A kaže se metastazirao."

"Da. Hvala ti. U svakom slučaju, večeras će mu operirati glavni tumor." Ponovno se rasplakala. "Ne mogu vjerovati da se to događa mojem tati."

"Smiri se", rekoh. "U današnje vrijeme čine čuda. Ja sam živi dokaz."

Ili me nije smatrala čudom ili nije željela o tome. "U svakom slučaju, ništa od Božića."

"Naravno." A istina? Bilo mi je drago. Vraški.

"Sutra letim za Palm Desert. Ilse dolazi u petak, Melinda dvadesetog. Pretpostavljam... s obzirom na to da se ti i moj otac nikad niste naročito slagali..."

Blago rečeno, s obzirom na to da smo se jednom prilikom zamalo potukli nakon što je moj punac demokrate nazvao "komikratima". Rekoh: "Ako želiš reći da se ne želim pridružiti tebi i curama za proslavu Božića u Palm Desertu, u pravu si. Pomoći ćeš financijski i nadam se da će tvoja svojta shvatiti da sam za to djelomice i ja zaslužan—"

"Mislim da nije trenutak da se u cijelu stvar uvlači tvoju prokletu čekovnu knjižicu!"

Ono se bjesnilo vrati, iznebuha. Poput jopca na opruzi iz kutije. Želio sam reći Odjebi, ti lajava gaduro. Ali nisam. Djelomice i stoga što bi to ispalo kao bajava guduro ili možda labava baburo. Nekako sam to znao.

Svejedno, malo je nedostajalo.

"Eddie?" Zvučala je goropadno, više nego spremna za okršaj ako želim ukrstiti mačeve.

"Ne uvlačim svoju čekovnu knjižicu ni u što", rekoh, pozorno slušajući svaku svoju riječ. Pravilno sam ih izgovorio, zbog čega mi je laknulo. "Samo kažem da moje lice pokraj uzglavlja tvojeg oca vjerojatno ne bi ubrzalo njegov oporavak." Na trenutak zbog one srdžbe -gnjeva - zamalo dometnem da nisam ni ja vidio njegovo lice pokraj mojeg uzglavlja, no ponovno uspijem zaustaviti te riječi, premda sam se preznojio.

"U redu. Shvatila sam." Ona pošuti. "Pa što ćeš onda raditi za Božić, Eddie?"

Slikati zalazak Sunca, pomislih. Možda ga pogoditi.

"Budem li dobar, uvjeren sam da će me Jack Cantori pozvati na božićnu večeru s njegovom obitelji", rekoh, uopće ne misleći tako. "Jack je mladić koji radi za mene."

"Zvučiš bolje. Jače. Još zaboravljaš?"

"Ne znam, ne sjećam se", rekoh.

"Jako smiješno."

"Smijeh je najbolji lijek. Pročitao sam to u Reader's Digestu."

"Kako ti je ruka? Još je osjećaš?"

"Ne," slagah, "to je uglavnom prestalo."

"Dobro. Izvrsno." Stanka. A potom: "Eddie?"

"Još sam tu", rekoh. S tamnocrvenim polumjesecima na dlanovima od stiskanja šaka.

Nastane duža stanka. Telefonske linije više ne šume i ne krčkaju kao u vrijeme mojeg djetinjstva, ali sam ipak čuo sve te kilometre kako tiho uzdišu između nas, poput zaljeva za oseke. A onda ona reče: "Žao mi je da je ovako ispalo."

"I meni", rekoh, a kad je spustila slušalicu, uzmem jednu od većih školjki, na rubu da je zavitlam u televizor. Umjesto toga odšepam na drugu stranu sobe, otvorim vrata i hitnem je preko puste ceste. Nisam mrzio Pam - doista - ali svejedno nešto ipak kao da sam mrzio. Možda taj drugi život.

A možda samo sebe.

VII

Šalje: ifsogirl88

Prima: EFreel9

9:05

23. prosinac

Dragi tata, doktori ne govore puno, ali nemam dobar osjećaj glede djedove operacije. Naravno, to je možda samo zbog mame, posjećuje djedu, svaki dan, vodi Nanu i pokušava zadržati optimizam, ali znaš ti nju, nije od onih koja bi u svakom zlu vidjela dobro. Željela bih doći k tebi. Provjerila sam letove i mogu doći u Sarasotu 26. Avion stiže u 18:15 po tvojem vremenu. Mogla bih ostati 2 ili 3 dana. Molim te, pristani! A mogla bih ti donijeti i darove umjesto da ih šaljem poštom. Voli te...

Ilse

P.S. Imam specijalnu vijest.

Jesam li promislio ili samo poslušao otkucaj instinkta? Ne sjećam se. Možda nijedno. Možda je bilo važno samo to da sam je želio vidjeti. U svakom slučaju, odgovorio sam gotovo odmah.

Šalje: EFreel9

Prima: ifsogirl88

9:17

23. prosinac

Ilse, Samo naprijed! Finaliziraj planove i dočekat ću te s Jackom Cantoryem, svojim osobnim božićnim vilenjakom. Nadam se da će ti se svidjeti moja kuća, koju zovem Velika Roza. Važna napomena: nemoj to učiniti bez maminog znanja i odobrenja. Kao što znaš, imali smo teških trenutaka. Nadam se da su ta vremena sad iza nas. Mislim da shvaćaš.

Tata

Njezin je odgovor bio jednako brz. Jamačno je čekala.

Šalje: ifsogirl88

Prima: EFreel9

9:23

23. prosinac

Već sam pitala mamu, kaže da može. Pokušala sam nagovoriti i Lin, ali ona bi radije ostala tu prije povratka u Francusku. Nemoj se srditi na nju.

Ilse

P.S. Jupi! Jedva čekam!!

Nemoj se srditi na nju. Moja If-So-Girl kao da to govori za svoju stariju sestru od rođenja. Lin ne želi ići na školski izlet jer ne voli hrenovke... ali nemoj se srditi na nju. Lin ne može nositi takve tenisice jer u njezinu razredu više nitko ne nosi visoke tenisice... pa se nemoj srditi na nju. Lin želi da ih na maturalnu proslavu vodi Ryanov tata... ali nemoj se srditi na nju. A znate što je bilo najgore? Nikad i nisam. Mogao sam reći Linnie da je to što više volim Ilse kao biti ljevoruk - nešto što je izvan moje kontrole - no to bi samo pogoršalo situaciju, iako je bila istina. Možda osobito zato što je bila istina.

VIII

Ilse dolazi na Duma Key, u Veliku Rozu. Jipi! jedva čeka, a jipi! jedva čekam i ja. Jack mi je pronašao krupnu ženu po imenu Juanita da mi čisti dvaput tjedno i rekao sam joj da pospremi gostinsku sobu. Zamolio je i da mi donese svježeg cvijeća na Štefanje. Smiješeći se, ona predloži nešto što je zazvučalo kao pomični kantus. Moj mozak, koji se dotad sasvim lijepo uhodao u finom umijeću asociranja, zapne na ovome tek pet sekundi; rekoh Juaniti da bi se Ilse sigurno svidio božićni kaktus.

Na Badnjak sam ponovno pročitao Ilseinu prvu poruku. Sunce je bilo na zapadu i povlačilo dugačku i blještavu vrpcu po vodi, ali je do zalaska ostalo još barem dva sata. Sjedio sam u floridskoj sobi. Bila je plima. Ispod mene, debeli nanosi školjaka micali su se i strugali, proizvodeći taj zvuk toliko sličan dahu ili promuklom povjerljivom razgovoru. Prijeđem palcem po post scriptumu - Imam specijalnu vijest - i moja desna ruka, ona koje više nije bilo, me zaškaklja. Područje tih trnaca bilo je jasno, gotovo delikatno, omeđeno. Počinjalo je u pregibu lakta i zavojito završavalo na gornjoj strani zapešća. Pojačalo se u svrbež koji sam silno želio počešati.

Zatvorim oči i pucnem palcem i kažiprstom desne ruke. Ne bude zvuka, ali sam ga osjetio. Protrljam ruku o slabinu i osjetim trljanje. Spustim desnu ruku, odavno spaljenu u spalionici smeća jedne od bolnica u St Paulu, na rukohvat stolca i zabubnjam prstima. Ne bude zvuka, ali je osjećaj bio tu: koža na bambusu. Zakleo bih se u to Bogom.

Iznenada me obuzme želja za crtanjem.

Namjeravao sam otići na kat, ali Mala Roza mi se činila predaleko. Odem u dnevni boravak i uzmem jedan od "majstorskih" blokova s hrpe na stoliću za kavu. Glavnina crtaćih potrepština bila je na katu, ali se u jednoj od ladica radnog stola u dnevnom boravku nalazilo nekoliko kutija drvenih bojica, pa uzmem jednu.

Kad sam se vratio u floridsku sobu (koja će za mene uvijek biti trijem), sjednem i sklopim oči. Osluhnem kako valovi rade svoj posao ispod mene, podižu školjke i preslaguju ih u nove uzorke, svaki drukčiji od prethodnog. Zbog zatvorenih očiju to je roštanje još više sličilo razgovoru: voda privremeno daje moć govora rubu kopna. A i kopno je bilo privremeno, jer iz geološke perspektive Duma neće potrajati dugo. Nijedan Key neće još dugo; naposljetku će ih zaljev otplaviti, a drugi će se otočići izdići na novim lokacijama. To vjerojatno vrijedi za čitavu Floridu. Kopno je nisko i na posudbu.

Ah, ali taj zvuk tako odmara. Hipnotičan je.

Ne otvarajući oči, napipam kopiju Ilseine poruke i ponovno jagodicama prstiju prijeđem preko nje. I to desnom rukom. Onda otvorim oči, gurnem ustranu poruku rukom koju sam još imao i privučem risaći blok u krilo. Korice presavinem ispod bloka, istresem svih dvanaest već zašiljenih Venus drvenih bojica na stol ispred sebe i počnem crtati. Namjeravao sam nacrtati Ilse - ta na koga sam upravo mislio? - i pomislio sam da će taj pokušaj neslavno propasti jer otkad sam se ponovno privatio crtanja nisam pokušao nacrtati nijedan ljudski lik. Ali to što sam nacrtao nije bila Ilse, ali nije bilo ni loše. Možda ne izvrsno, nije to bio Rembrandt (pa ni Norman Rockwell), ali nimalo loše.

Nacrtao sam mladića u trapericama i majici Minnesota Twinsa. Broj na majici bio je 48, što meni nije ništa značilo; u svojem starom životu odlazio sam na utakmice T-Wolvesa kad god sam mogao, ali nikad nisam bio ljubitelj bejzbola. Mladić je bio plavokos i znao sam da taj detalj nije pogođen; nisam imao bojice potrebne da dobijem točnu nijansu zagasito plave kose. U jednoj je ruci nosio knjigu. Smiješio se. Znao sam tko je to. On je Ilseina specijalna vijest. To su govorile školjke dok ih je plima podizala, prevrtala i ponovno spuštala. Zaručena, zaručena. Ona ima prsten, dijamantni, kupio joj ga je u draguljarnici—

Sjenčao sam mladićeve traperice plavom bojicom. Spustim je, uzmem crnu i ravnim potezima napišem riječ

ZALES

u dnu lista. Informativno, a ujedno i naziv slike. Imenovanje daruje energiju.

A onda, ne zastavši, spustim crnu bojicu, uzmem narančastu i dodam radničke čizme. Narančasta je bila prejaka pa su čizme izgledale nove, a nisu bile, ali je ideja bila točna.

Počešem se po desnoj ruci, kroz desnu ruku pa umjesto nje počešem rebra. Promrsim "jebiga". Ispod mene školjke kao da su izroštale ime. Connor? Ne. Nešto nije u redu. Nisam znao odakle taj neugodan osjećaj, ali se odjednom onaj fantomski svrbež u desnoj ruci prometne u hladnu tupu bol.

Otrgnem gornji papir iz bloka i bacim ga pa ponovno počnem crtati, ovaj se put služeći samo crvenom bojicom. Crvena, crvena, bila je CRVENA! Bojica je prelijetala po papiru, iz njezina se vrha cijedio ljudski lik poput krvi iz posjekotine. Lik je bio okrenut leđima, odjeven u crveni ogrtač s nekakvim širokim lepezastim ovratnikom. I kosu sam obojio crveno, jer je izgledala kao krv, a i u toj je osobi bilo nečeg krvavog. Opasnog. Ne za mene nego—

"Za Ilse", promrmljam. "Opasnost za Ilse. Je li to taj mladić? Specijalna vijest?"

Nešto nije bilo u redu sa specijalnim, ali nije me od toga spopala jeza. Kao prvo, lik u crvenom ogrtaču nije izgledao kao muško. Bilo je teško pouzdano odrediti, ali da... činio mi se ženski. Pa možda to i nije bio ogrtač. Možda haljina? Dugačka crvena haljina?

Vratim se na crtež s prvim likom i pogledam u knjigu koju je specijalni držao. Bacim crvenu bojicu na pod i obojim knjigu u crno. A onda ponovno pogledam u mladića pa iznebuha iznad njega napišem

KOLIBRIJI

velikim, kićenim slovima. A onda bacim i crnu bojicu na pod. Podignem svoje drhtave ruke i pokrijem si lice. Zazovem kćer, onako kako biste zažvali kad biste vidjeli da netko stoji preblizu ruba litice ili prometne ulice.

Možda sam samo lud. Vjerojatno sam lud.

U jednom trenutku postanem svjestan da oči pokrivam - naravno - samo jednom rukom. Ona fantomska bol i svrbež su nestali. No pomisao da možda gubim razum - da sam ga već izgubio - nije nestala. No nešto je bilo nesumnjivo: bio sam gladan. Kao vuk.

IX

Ilsein je avion uranio deset minuta. Blistala je u ispranim trapericama i majici Brown Universityja. Kako da se Jack ne zaljubi u nju odmah, tu na terminalu B, upitao sam se. Ona mi se baci u naručje, izljubi me po licu pa se nasmije i zgrabi me kad sam se počeo naginjati ulijevo na štaci. Upoznam je s Jackom, pretvarajući se da nisam primijetio da joj je prilikom rukovanja na trećem prstu lijeve ruke bljesnuo mali dijamant (kupljen kod Zalesa, nisam niti sumnjao).

"Tata, izgledaš predivno", reče ona kad smo izašli u blagu prosinačku večer. "Preplanuo si. Prvi put nakon što si izgradio onaj rekreacijski centar u Lilydale Parku. A i udebljao si se. Najmanje pet kila. Jack, što se tebi čini?"

"Ti ćeš to bolje znati", reče Jack smiješeći se. "Idem po auto. Možete stajati, šefe? Moglo bi potrajati."

"Dobro sam."

Čekali smo na rubu pločnika s njezina dva kovčežića i računalom. Gledala me nasmiješeno.

"Vidio si, zar ne?" upitala je. "Ne glumi da nisi."

"Ako misliš na prsten, vidio sam. Osim ako ga nisi dobila u lunaparku, rekao bih da bi ti trebalo čestitati. Zna li Lin?"

"Aha."

"A tvoja majka?"

"Što ti misliš, tata? Imaš pravo jedanput pogađati."

"Rekao bih da... ne zna. Jer je sad zauzeta djedom."

"Djed nije bio jedini razlog zbog kojeg u Kaliforniji prsten nisam vadila iz torbice - osim da pokažem Lin. A najviše zato što sam tebi željela pokazati prvom. Je li to zločesto?"

"Nije, dušo. Dirnut sam."

Doista sam i bio. Ali sam i strepio za nju, i to ne samo zato što će za tri mjeseca navršiti tek dvadeset godina.

"Zove se Carson Jones, studira - zamisli samo! - teologiju, da ne povjeruješ! Volim ga, tata, jako ga volim."

"To je divno, dušo", rekoh, ali po nogama osjetih pipke jeze. Samo ga nemoj previše voljeti, mislio sam. Ne previše. Jer—

Gledala me prodorno, a smiješak joj je blijedio. "Što je? Što ne valja?"

Zaboravio sam koliko je pronicljiva i kako mi brzo čita misli. Ljubav posjeduje vlastite parapsihološke moći, zar ne?

"Sve u redu, dušo. Ma... malo me boli kuk."

"Uzeo si nešto protiv bolova?"

"Zapravo... pokušavam smanjiti dozu. Planiram se potpuno skinuti s njih u siječnju. To je moja novogodišnja odluka."

"Tata, pa to je divno!"

"Premda se novogodišnje odluke donose da bi ih se kršilo."

"Ti nisi od tih. Ti učiniš što kažeš da ćeš učiniti." Ilse se namršti. "Jedna od stvari koja se mami nikad nije sviđala kod tebe. Mislim da je ljubomorna."

"Dušo, naš je razvod samo nešto što se dogodilo. Ne moraš stati ni na čiju stranu, u redu?"

"E pa reći ću ti što se još događa", reče Ilse, a usne joj se utanje. "Otkad je u Palm Desertu, često se viđa s tim tipom iz naše ulice. Kaže da je to samo zbog kave i suosjećanja - jer je Maxov otac umro prošle godine, a Maxu je naš djed jako simpatičan i bla-bla-bla - ali način na koji ga gleda, meni to... nije... po volji!" Sad gotovo da joj se usne nisu niti vidjele i pomislim kako sablasno sliči na majku. Popratna misao bila je čudnovato utješna: Mislim da joj neće ništa biti. Ako joj taj svetac Jones da nogu, svejedno joj neće ništa biti.

Spazio sam svoj unajmljeni auto, ali Jacku će trebati neko vrijeme da stigne. Ukrcajna kolona krenula bi pa stala. Naslonim štaku na slabinu i zagrlim kćer koja je došla iz daleke Kalifornije da me vidi. "Ne budi stroga prema mami, može?"

"Zar ti je svejedno što ona—"

"Ono do čega mi je trenutačno stalo jest da ste ti i Melinda sretne."

Imala je podočnjake, vidne, bez obzira na mladost, putovanje ju je izmorilo. Sutra će spavati dokasna, i to je dobro. Ako me osjećaj u vezi s njezinim dečkom ne vara - nadao sam se da je tako, ali sam sumnjao u to - čeka je godina besanih noći.

Jack se probio do terminala Air Floride, što znači da smo imali još vremena. "Imaš li fotku svojeg dečka? Znatiželjni ćale želi znati."

Ilse se ozari. "Naravno da imam." Fotografija koju je izvadila iz svoje crvene kožne lisice bila je u prozirnom plastičnom omotu. Ona je iščeprka i pruži mi je. Pretpostavljam da se ovaj put moja reakcija nije vidjela na mojem licu, jer se njezin zaljubljeni (zapravo pomalo i blentavi) smiješak nije promijenio. A ja? Osjećao sam se kao da sam progutao nešto što ne bi trebalo kliziti niz ljudsko grlo. Recimo, olovnu sačmu.

Ne zato što je Carson Jones sličio mladiću kojeg sam nacrtao na Badnjak. Na to sam bio spreman, od trenutka kad sam ugledao kako na Ilseinu prstu ljupko svjetluca taj prstenčić. Ono što me šokiralo bilo je to što je fotografija bila gotovo istovjetna mom crtežu. Kao da sam umjesto fotografija sofore, mrižice ili vinobojke za štafelaj zakvačio tu fotografiju. Imao je na sebi traperice i iznošene žute radničke čizme koje onomad nisam uspio najbolje nacrtati, tamnoplava kosa pokrivala mu je uši i čelo, a u jednoj je ruci držao knjigu za koju sam sad znao da je Biblija. A najznakovitije od svega bila je majica Minnesota Twinsa s brojem 48 na lijevoj strani prsa.

"Tko je broj 48 i kako si na Brownu upoznala navijača Twinsa? Mislio sam da je to teritorij Red Soxa."

"Broj 48 je Torii Hunter", reče ona, gledajući me kao da sam najveći debil na svijetu. "U središnjem studentskom dnevnom boravku imaju golemi televizor, otišla sam tamo jednog dana prošlog srpnja kad su igrali Soxi i Twinsi. Dvorana je bila dupkom puna, premda je bilo ljeto, ali Carson i ja jedini smo imali neki navijački suvenir Twinsa, on Toriijevu majicu, a ja kapicu. Pa smo, naravno, sjeli jedno pokraj drugog i..." Ona slegne ramenima, kako bi pokazala da je ostatak poznata priča.

"Kojih je on boja, vjerski govoreći?"

"Baptist." Ona me pogleda pomalo prkosno, kao da je rekla ljudožder. Ali kao ugledni i dugogodišnji pripadnik pastve Prve crkve ničeg posebnog, nisam imao ništa protiv baptista. Jedine religije koje ne volim su one koje trube daje njihov Bog veći od tvojeg. "Protekla četiri mjeseca odlazimo zajedno na mise triput tjedno."

Jack se zaustavi ispred nas i Ilse se prigne uhvatiti ručke svojih mnogih torbi. "Carson će pauzirati proljetni semestar radi turneje s tom stvarno izvanrednom gospel-grupom. To je prava turneja, s promotorom i ostalim. Grupa se zove Kolibriji. Trebao bi ga čuti - pjeva kao anđeo."

"Kladim se", rekoh.

Ona me ponovno nježno poljubi u obraz. "Tata, drago mi je da sam došla. Je li tebi drago?"

"Više no što bi mogla zamisliti", rekoh. Da se barem zaljubi preko ušiju u Jacka, pomislim. To bi riješilo sve probleme... barem mi se tad tako činilo.

X

Nismo si priredili svečani božični ručak, ali smo poslužili jedno gotovo pile iz Jackove zalihe astronautskih pilića, plus preljev od brusnica, salatu iz vrećice i puding od riže. Ilse je pojela dvije porcije od svega. Nakon što smo razmijenili darove i kliktali od veselja zbog njih - sve je bilo baš što smo željeli! - odveo sam Ilse na kat u Malu Rozu i pokazao joj glavninu svojih umjetničkih djela. Crtež njezina dečka i slika žene (ako je to bila žena) u crvenom bile su pospremljene na sigurno na gornjoj polici u ormaru u mojoj spavaćoj sobi i tamo će ostati do kćerinog odlaska.

Pribo sam desetak drugih crteža - uglavnom zalazaka Sunca - na kartone i naslonio ih na zidove. Ilse obiđe prostoriju. Malo počine pa krene u ponovni obilazak. Tad je već pala noć i moj golemi prozor na katu bio je ispunjen tamom. Bila je oseka; jedino po čemu se moglo znati da je zaljev uopće tamo bilo je tiho i postojano uzdisanje valova koji bi se nasukali na pijesak i izdahnuli.

"To si stvarno ti nacrtao?" naposljetku će ona. Okrene se i pogleda u mene tako da mi je postalo neugodno, jer me gledala onako kako se gleda u nekoga kad smo na rubu da promijenimo mišljenje o njima.

"Stvarno jesam", rekoh. "Što ti se čini?"

"Dobre su. Možda i bolje od dobrog. Ova—" Ona se sagne i jako pažljivo odabere sliku na kojoj je spiralna školjka nalegla na obzor, a oko nje blješti žuto-narančasti zalazak. "Ovo je tako je... oprosti, vraški jezivo."

"I ja tako mislim", rekoh. "Ali to doista nije ništa novo. Samo sam zaogrnuo zalazak Sunca u malo nadrealizma." A onda, bezveze, kliknem: "Pozdravljen budi, Dali!"

Ona vrati Zalazak Sunca sa školjkom i podigne Zalazak Sunca sa soforom.

"Tko je sve vidio ove crteže?"

"Samo ti i Jack. O, i Juanita. Ona ih zove asustador. Otprilike tako. Jack kaže da to znači jezivo."

"Pomalo jesu jezive", prizna Ilse. "Ali tata... bojice koje rabiš razmazat će se. I mislim da će izblijedjeli ne učiniš li nešto s njima."

"Što?"

"Ne znam. Ali mislim da bi crteže trebao pokazati nekome znalcu. Nekome tko ti može reći koliko su stvarno dobri."

Osjetih se polaskan, ali i smućen. Gotovo na muci. "Ne znam tko ili gdje da—"

"Pitaj Jacka. Možda on zna kakvu umjetničku galeriju gdje bi ih pogledali."

"Naravno, samo došepam u galeriju s ulice i kažem: 'Živim na Duma Keyu i imam nešto crteža, uglavnom zalazaka Sunca, krajnje neuobičajen motiv na obalnom dijelu Floride, za koje moje domaćica kaže da su muy asustador'."

Ilse se rukama podboči o bokove i nakrivi glavu. Tako je Pam izgledala kad joj ne bi bilo ni na kraj pameti popustiti. Kad je zapravo namjeravala ubaciti svoju argumentaciju u pogon na četiri kotača.

"Oče—"

"Ajme, sad sam nagrabusio."

Ona se ogluši na ovo. "Počeo si s dva kamioneta, polovnim buldožerom iz Korejskog rata i zajmom od dvadeset tisuća dolara i izgradio poslovno carstvo. Pa zar ćeš tu stajati i tvrditi da ne bi mogao privoljeti nekoliko galerista da pogledaju tvoje crteže kad bi si stvarno to zacrtao?"

Ona se smekša.

"Hoću reći, crteži su dobri, tata, dobri. Moje stručno znanje o umjetnosti svodi se na samo jedan ušljivi predmet u srednjoj školi zvan Pristup umjetničkom djelu, ali čak i ja to vidim."

Rekoh nešto, premda nisam siguran što. Mislio sam na svoj pomamni kroki Carsona Jonesa zvanog Baptistički Kolibriji. Kad bi ga vidjela, bi li pomislila da je i taj dobar?

Ali neće ga vidjeti. Ni taj, a ni onaj osobe u crvenom ogrtaču. Nitko ih neće vidjeti. Tako sam tada mislio.

"Tata, ako si cijelo vrijeme imao taj talent, gdje se skrivao?"

"Ne znam", rekoh. "A još je otvoreno pitanje o koliko je talenta uopće i riječ."

"Pa onda nadi nekoga da ti kaže, može? Nekoga tko zna." Ona podigne crtež mojeg poštanskog sandučića. "Čak i ovaj... nije ništa osobito, samo što jest. Zbog..." Ona dodirne papir. "Drvenog konjića. Tata, zašto si ubacio drvenog konjića za njihanje na sliku?"

"Ne znam", rekoh. "Naprosto je želio biti na njoj."

"Nacrtao si ga po sjećanju?"

"Ne. Nekako mi to ne ide. Ili zbog nesreće ili jer nikad nisam niti posjedovao to umijeće." Osim u slučajevima kad sam ga ipak posjedovao. Primjerice, kad je riječ o mladićima u Twinsovim majicama. "Našao sam sliku konjića na internetu pa sam ga isprintao—"

"Sranje, razmazala sam je", zavapi Ilse. "Sranje!"

"Ilse, u redu je. Nema veze."

"Nije u redu i važno je! Moraš si nabaviti boje, jebote!" Premota u glavi što je upravo rekla pa poklopi usta.

"Vjerojatno nećeš vjerovati," rekoh, "ali čuo sam tu riječ jednom ili dvaput. Premda bih rekao da tvoj dečko... možda baš i ne..."

"To si u pravu", reče ona pomalo neveselo, a onda se nasmiješi. "Ali zna mu izletjeti prilično dobar bogamu-dovraga kad mu netko u vožnji oduzme prednost. Tata, što se tiče tvojih slika—"

"Dovoljno mi je da se tebi sviđaju."

"Više nego sviđaju. Zapanjena sam." Ona zijevne. "A i mrtva umorna."

"Možda ti treba šalica vrućeg kakaa pa u krpe."

"Izvrstan prijedlog."

"Koji?"

Ona se nasmije. Bilo je divno čuti njezin smijeh. Ispunio je cijelu kuću. "Oba."

XI

Sutra ujutro stajali smo na obali s kavom u ruci i do gležnjeva u vodi. Sunce se upravo teškom mukom izdiglo iznad niskog spruda Keya iza nas i naše sjene kao da su se protezale kilometrima na mirnoj vodi.

Ilse me ozbiljno pogleda. "Tata, je li ovo najljepše mjesto na svijetu?"

"Ne, ali mlada si i ne mogu ti zamjeriti što misliš da bi moglo biti. Zapravo je na četvrtom mjestu popisa Najljepših mjesta, ali imena prva tri nitko ne može izgovoriti."

Ona se nasmiješi preko ruba svoje šalice. "Hajde, reci mi."

"Ako inzistiraš. Broj jedan, Machu Picchu. Broj dva, Marrakech. Broj tri, nacionalni park Petroglyph. A onda, na četvrtom mjestu, Duma Key, ispred zapadne obale Floride."

Trenutak-dva se nasmiješi jače. A onda joj smiješak zgasne i ona se ponovno ozbiljno zagleda u me. Sjetih se da me jednom prilikom gledala isto tako kad je imala četiri godine, upitala me postoje li čarolije kao u bajkama. Rekao sam joj da svakako postoje, ali sam znao da je to laž. Sad nisam bio tako siguran. Ali je zrak bio topao, stajao sam bosonog u vodi Meksičkog zaljeva i nisam želio ražalostiti Ilse. A činilo mi se da će se ražalostiti. No svi to moraju proći, zar ne? Naravno. Bum, po nosu. Bum, po oku. Bum, ispod pojasa, nokautiran si, a sudac je upravo otišao na gablec. Samo što oni koje voliš mogu višestruko pojačati tu bol. Bol je najveća snaga ljubavi. Tako kaže Wireman.

"Vidjela si Marsovca, dušo?" upitah.

"Ne, samo sam ponovno pomislila koliko mi je drago da sam došla. Zamišljala sam te kako truneš između kakvog staračkog doma i nekog užasnog bara u polinezijskom stilu u kojem četvrtkom priređuju Noć mokrih majica. Vjerojatno čitam previše Carla Hiaasena."¹¹

"Ovdje ima mnogo toga", rekoh.

"A ima li još mjesta poput Dume?"

"Ne znam. Možda nekoliko." Premda, na temelju onoga što mi je Jack rekao, vjerojatno i nema.

"Pa, zaslužuješ ovo", reče Ilse. "Vrijeme za odmor i oporavak. A ako te sve ovo" - ona mahne prema zaljevu - "neće ozdraviti, ne znam što hoće. Jedino..."

"Daaa?" rekoh i načinim kretnju kao da palcem i kažiprstom vadim nešto iz zraka. Obitelji imaju vlastiti jezik, uključivo i onaj znakovni. Moja kretnja nekom autsajderu ne bi ništa značila, ali Ilse jest i ona se nasmije.

"U redu, pametnjakoviću. Jedina muha u medu je zvuk plimnog vala. Probudila sam se usred noći i zamalo vrisnula prije no što sam shvatila da to školjke plutaju po vodi. Hoću reći, to je to, je li? Molim te reci da jest."

"To je to. Što si mislila da je?"

Ilse zadrhti. "Prva pomisao bila mi je... nemoj se smijati... kosturi u mimohodu. Stotine kostura, marširaju oko kuće."

Nikad nisam to tako doživljavao, ali sam znao što želi reći. "Meni zvuči nekako umirujuće."

Ilse lagano i sumnjičavo slegne ramenima. "Pa... onda u redu. Ljudi su različiti. Spreman za povratak? Mogla bih nam ispeći jaja. Možda ubaciti koju papriku i gljivu."

"Važi."

"Od nesreće te nisam vidjela tako dugo bez štake."

"Nadam se da ću sredinom siječnja moći prehodati pola kilometra niz žal."

Ona zazviždi. "Pola kilometra i natrag?"

Odmahnem glavom. "Ma ne. Samo pola kilometra. Natrag namjeravam pustiti da me odnese vjetar." Raširim ruke da pokažem.

Ilse frkne, ponovno krene prema kući pa zastane kad s juga po nama zatitra odsjaj. Jedanput, pa dvaput. One dvije mrlje bile su tamo.

"Ljudi", reče Ilse, rukom zaklanjajući oči.

"Moji susjedi. Trenutačno moji jedini susjedi. Barem mislim."

"Jesi li ih upoznao?"

"Ne. Znam samo da su muškarac i žena u invalidskim kolicima. Mislim da ona uglavnom doručkuje pokraj mora. Mislim da je to što svjetluca pladanj."

"Trebao bi si nabaviti golf-tutač. Onda bi mogao odzujati do njih i pozdraviti ih."

"Jednog ću dana odšetati do njih i pozdraviti ih", rekoh. "Neću se voziti dječjim autićem. Doktor Kamen je rekao da si postavim ciljeve i ja ih postavljam."

"Tata, pa nije ti trebao psihić da ti kaže da si trebaš postaviti ciljeve", reče ona, još škiljeći na jug. "U koju kuću spadaju? Onu veliku koja izgleda kao ranč iz vesterna?"

"Prilično sam siguran da je tako."

"I u njoj ne živi nitko osim njih?"

"Sad ne. Jack kaže da u siječnju i veljači ljudi unajme druge kuće, ali zasad mislim da smo tu samo ja i oni. Ostatak otoka je čista botanička pornografija. Raspomamljene biljke."

"Bože, zašto?"

"Nemam blagog pojma. Namjeravam doznati - barem pokušati - ali zasad se još pokušavam postaviti na noge. Doslovce."

Sad smo se vraćali prema kući. Ilse reče: "Gotovo pust sunčani otok, trebalo bi postojati objašnjenje. Mora postojati razlog, ti ne misliš tako?"

"Mislim", rekoh. "Jack Cantori ponudio se da će pronjuškati, ali sam mu rekao da ne gubi vrijeme, pomislio sam da bih to mogao učiniti sam." Dohvatim štaku, gurnem ruku u njezina dva čelična poluobruča - pravo olakšanje nakon što bih stanovito vrijeme na žalu proveo bez tog oslonca - i krenem tupkajući niz prilaz. Ali Ilse nije pošla za mnom. Okrenem se. Gledala je na jug i ponovno rukom zaklanjala oči. "Dušo, ideš li?"

"Da." Ponovno odsjaj s južnog dijela žala - pladanj. Ili lončić za kavu. "Možda oni znaju objašnjenje", reče Ilse sustigavši me.

"Možda."

Ona pokaže cestu. "A cesta? Dokle ide?"

"Ne znam", rekoh.

"Bi li se popodne provozao njome i vidio?"

"Jesi li voljna pilotirati Hertzovim Chevy Malibuom?"

"Naravno", reče ona, položi ruke na svoje uske bokove, odglumi da pljuje i progovori otežući po južnjački. "Ja sam ženska koja vozi dok ima ceste."

XII

Ali nismo stigli ni blizu kraja Duma Road. Ne tog dana. Naše istraživanje juga počelo je dobro, a završilo loše.

Kad smo krenuli, oboje smo se dobro osjećali. Prije toga sam sat vremena odmarao noge, a popio sam i svoju dnevnu dozu Oxycontina. Moja se kći presvukla u kratke hlače i top, i nasmijala kad sam uporno zahtijevao da si nos namaze cinkovim oksidom. "Klaun Bobo", reče ona gledajući se u zrcalo. Ilse je bila izvrsno raspoložena, ja sretniji nego ikad nakon nesreće, tako da smo se našli na čudu kad nam se tog popodneva dogodilo što nam se dogodilo. Ilse je okrivila ručak - možda pokvarena majoneza u salati od tunjevine - i ja sam joj to dopustio, ali mislim da se uopće nije radilo o tunjevini. Prije bih rekao daje bila riječ o bunici.

Cesta je bila uska, grbava i loše pokrpana. A do točke gdje je zašla u guštaru koja je obrasla veći dio Keya bila je i obrubljena pješčanim dinama boje kosti koje je vjetar nanio sa žala. Unajmljeni Chevy junački se drndao preko većine zapuha, ali kad je cesta zavinula malo bliže vodi - nadomak hacijende koju je Wireman zvao Palacio deAsesinos -zapuši su postali deblji i auto se počeo više zanositi, a manje drmusati. Ilse, koja je učila voziti na snijegom zametenim cestama, nosila se s time bez gunđanja ili komentara.

Kuće između Velike Roze i El Palacia bile su odreda u graditeljskom stilu koji sam nazvao "floridski pastelno ružni". Žaluzine su na njima uglavnom bile zatvorene, a vrata kolnih prilaza zaključana osim jednih. Kolni prilaz iznimke bio je zabarikadiran dvama drvenim ježevima za piljenje drva i na njima se vidjelo sljedeće izblijedjelo upozorenje: OPAKI PSI OPAKI PSI. Iza kuće opakih pasa počinjalo je zemljište hacijende. Bilo je ograđeno čvrstim zidom obijeljenim imitacijom vapna, visine oko tri metra i natkritim narančastim crijepom. More narančastog crijepa - krov kuće unutar zida - dizalo se koseći se pod raznim kutovima na pozadini bezgrešnog plavog neba.

"Ti škljocu", reče Ilse - tu je psovku sigurno pokupila od svojeg baptističkog dečka. "Ovo spada na Beverly Hills."

Zid se protezao istočnom stranom uske krivudave ceste najmanje osamdeset metara. Nije bilo upozorenja ZABRANJENO OMETANJE POSJEDA; s obzirom na zid, vlasnikovo mišljenje o trgovačkim putnicima i misionarskim mormonima činilo se savršeno jasno. U sredini zida nalazila su se dvokrilna željezna kolna vrata, širom otvorena. A odmah iza njihovih otvorenih krila sjedila je—

"Eno je", promrmljam. "Gospođa s obale. Sveca mi, ta to je Mafijaševa nevjesta."

"Tata!" snebivala se Ilse, ali se i nasmijala.

Žena je bila metuzalemski stara, najmanje osamdeset pet godina. Sjedila je u svojim invalidskim kolicima. Golemi par Converse Hi-Tops tenisica počivao je podbočen na kromiranom podnošku. Premda je bilo dvadesetak stupnjeva, imala je na sebi sivu trenirku. U jednoj joj je kvrgavoj ruci tinjala cigareta. Na glavu je natukla slamnati šešir koji sam vidio u svojim šetnjama, ali u tim šetnjama nisam shvatio koliko je šešir ogroman: ne puki šešir, nego nagnječeni sombrero. Njezina sličnost s Marlonom Brandom na kraju Kuma - kad se igra s unukom u vrtu - bila je nedvojbena. U krilu je držala nešto što nije izgledalo baš kao pištolj.

Ilse i ja oboje mahnemo. Na trenutak ona ne učini ništa. A onda podigne jednu ruku, dlana okrenutog prema nama, u indijanskom pozdravu haugh!, a onda se nasmiješi veselo i gotovo bezubo. Nešto slično tisuću bora nabora joj lice i pretvori je u dobroćudnu vješticu. Nisam stigao niti pogledati u kuću iza nje; još sam bio zapanjen njezinom iznenadnom pojavom, njezinim cool plavim tenisicama, deltom bora i njezinom—

"Tata, je li to bio pištolj?" Ilse je gledala u retrovizor razrogačenih očiju. "Je li ta staričica imala pištolj?"

Automobil je proklizavao i shvatim da postoji stvarna mogućnost da odvalimo ugao hacijende. Dotaknem upravljač i ispravim auto. "Mislim da jest. Neke vrste. Pazi kako voziš, dušo. Nema mnogo ceste na ovoj cesti."

Ilse je ponovno ispravila automobil. Prije smo vozili po jarkoj sunčanoj svjetlosti, ali je tome došao kraj sa zidom hacijende. "Kako to misliš, neke vrste?"

"Izgledalo je... ne znam, kao samostrel. Ili nešto takvo. Možda njime ubija zmije."

"Hvala Bogu da se nasmiješila", reče Ilse. "Bio je to krasan osmijeh, zar ne?"

Kimnem glavom. "Bio je."

Hacijenda je bila posljednja kuća na otvorenom sjevernom kraju Duma Keya. Iza nje, cesta je naglo skretala u unutrašnjost otoka i raslinje nagrnulo na nas na način koji mi se najprije učinio zanimljivim, zatim zadivljujućim pa klaustrofobičnim. Mase zelenila dizale su se iznad nas do visine od najmanje četiri metra, okruglo lišće bilo je prošarano tamnim cinoberom koji je izgledao poput osušene krvi.

"Tata, što je to po lišću?"

"Morska loza. Ono zeleno sa žutim cvjetovima zove se vedelija. Raste posvuda. Ima i rododendrona. Drveće je uglavnom floridski bor, mislim, premda—"

Ilse uspori do puževe brzine i pokaže ulijevo, izvijajući pritom vrat da bi pogledala kroz kut vjetrobrana. "Ono su nekakve palme. Pogledaj... tamo..."

Cesta je zavijala još dublje u unutrašnjost otoka i ovdje su debla s oba boka ceste izgledala poput kolopleta sivih užeta. Njihovo je korijenje izdiglo asfalt. Mi ćemo uspjeti prijeći, procijenim, ali vozila koja će ovuda prolaziti za nekoliko godina? Nema teorije.

"Smokva davitelj", rekoh.

"Krasno ime, kao iz kakvog Hitchcockova filma. I rastu same od sebe, na divlje?"

"Ne znam", rekoh.

Ilse se oprezno prevalja preko rujućeg korijenja i krene dalje. Maksimalno smo usporili, nismo vozili brže od osam kilometara na sat. Smokve davitelji rasle su i iz mase morske loze i rododendrona. Visoko raslinje bacalo je cestu u još dublju sjenu. Nije se vidjelo ništa ni s jedne strane. Osim povremenog klina modrine ili zalutale sunčane zrake, i nebo je iščeznulo. A onda ugledasmo kako iz pukotina u asfaltu niču lepeze kaladija i žilave voštane konopljike.

Zasvrbi me ruka. Ona koju nisam imao. Mašim se lijevom rukom da se počešem, ali kao uvijek, samo počešem svoja još osjetljiva rebra. Istovremeno me zaboli lijeva strana glave. Tamo sam se mogao počešati pa to i učinim.

"Tata?"

"Dobro sam. Zašto staješ?"

"Jer... Ja nisam baš najbolje."

A i ne izgleda najbolje, shvatim. U licu je bila blijeda poput mrlje cinkova oksida na vrhu njezina nosa. "Ilse? Što ti je?"

"Želudac. Razmišljam o onoj salati od tunjevine koju sam spremila za ručak." Nasmiješi mi se bolećivo kao da je hvata gripa. "A pitam se i kako ću nas izvesti odavde."

Dobro pitanje. Odjednom morska loza kao da je počela stezati obruč, a isprepletene palme iznad nas kao da su postale gušće. Shvatih da osjećam miris raslinja posvuda oko nas, ljepljivu aromu koja kao da bi mi oživjela u jednjaku. A zašto i ne? Zar ne potječe od nečeg živog, nečega što nas pritišće s obje strane. I odozgo.

"Tata?"

Onaj se svrbež pojačao. Bješe crven taj svrbež, crven koliko je smrad u mojem nosu i grlu bio zelen. Svrbež koji te spopadne kad si zarobljen u butu, kad si zarobljen u tutu.

"Tata, oprosti, ali mislim da ću povratiti."

Ne u butu, ne u tutu, nego u autu, otvorila je vrata automobila i nagnula se van, držeći volan jednom tukom, a onda začujem kao prevraća.

Desnim mi se okom prevuče crvena mrena i pomislim Mogu ja to. Mogu. Samo se moram zbrojiti.

Otvorim vrata na svojoj strani poprečno se mašivši rukom i izađem. Zaglavinjam van držeći se za gornji rub vrata da se naglavce ne stropoštam u zid morske loze i isprepleteno granje napola ukopane kvrgave smokve. Svrbjelo me cijelo tijelo. Grmlje i granje bilo je tako blizu automobila da me greblo dok sam se probijao prema prednjem dijelu vozila. Pola mojeg vidnog polja

(CRVENO)

kao da je krvarilo grimizom. Osjetih kako me vršak borove grane ogrebao po zapešću - kunem se! - desne ruke i pomislim Mogu ja to, MORAM, no tad začuh da Ilse ponovno povraća. Bio sam svjestan da je na toj uskoj cestici mnogo toplije no što bi trebalo biti, čak i kad se uzme u obzir zeleni svod iznad naših glava. Bio sam dovoljno priseban da se upitam gdje nam je bila glava, zašto smo uopće krenuli ovom cestom. Ali naravno, u početku nam se to činilo zabavnim.

Ilse se još naginjala iz automobila i desnom se rukom čvrsto držala za volan. Na čelu su joj izbili grašci bistrog znoja. Pogleda u mene.

"Čovječe—"

"Pomakni se, Ilse."

"Tata, što to smjeraš?"

Kao da nije vidjela što smjeram. A usto mi ni riječi odvesti i natrag odjednom nisu bile nadohvat. U tom sam trenutku mogao artikulirati jedino nas, najbeskorisniju riječ engleskog jezika kad stoji sama za sebe. Osjetih kako mi u grlo navire bijes poput vruće vode. Ili krvi. Da, više kao krvi. Jer je taj bijes, naravno, bio crven.

"Maknuti nas odavde. Pomakni se." Mislio sam: Nemoj se razljutiti na nju. Nemoj ni u kojem slučaju početi vikati. Isusa mu, molim te, nemoj.

"Tata, ne možeš—"

"Da. Mogu ja to. Pomakni se."

Navika poslušnosti je neuništiva - a osobito između očeva i kćeri. Usto joj je bilo i zlo. Ona se prebaci na suvozačko sjedište, a ja sjednem za upravljač, na svoj glupi nespretan način, natraške pa rukom podignem i u auto uguram svoju niškoristi desnu nogu. Cijela mi je desna strana tijela brujala, kao da je izložena slabom elektrošoku.

Čvrsto zatvorim oči i pomislim: MOGU ja to dovraga, a i ne treba mi nikakva punjena krpena gadura da ovo izdržim.

Kad sam ponovno pogledao u svijet, nešto od crvenila - a djelomice i mojeg bijesa, Bogu hvala - iscijedilo se iz njega. Ubacim mjenjač u rikverc i polako krenem natraške. Nisam se mogao nagnuti iz auta kao što je Ilse učinila, jer nisam imao desnu ruku kojom bih držao volan. Umjesto toga služio sam se retrovizorom. U glavi začujem avetinjsko mip-mip-mip.

"Nemoj da sletimo s ceste", reče Ilse. "Ne možemo pješice. Menije zlo, a ti si u defektu."

"Neću, Monica", rekoh, ali u tom trenutku ona se nagnula kroz prozor ponovno povratiti i mislim da me nije čula.

XIII

Polako - vrlo polako - krenuo sam natraške s mjesta gdje je Ilse stala, govoreći si Pohiti polako i Tko ne žuri prvi stigne. Moj je kuk režao dok smo se drndali preko korijena smokvi davitelja koje je provrtalo tunele ispod ceste. U nekoliko navrata začujem kako su grane morske loze cvileći zagreble po bočnoj strani automobila. Djelatnici Hertza neće biti sretni, ali oni su mi ovog popodneva bili najmanja briga.

Malo pomalo svjetlost se pojača kako se raslinje rijedilo iznad naših glava. To je bilo dobro. I vid mi se razbistrio, a onaj užasni svrbež oslabio. To je bilo još bolje.

"Vidim onu kućerinu ograđenu zidom", reče Ilse, gledajući preko ramena.

"Bolje ti je?"

"Možda malo, ali mi se u želucu još pjeni kao u perilici." Ponovno se podrigne. "Ajoj, nisam to trebala reći." Gurne glavu van, ponovno povrati pa se svali na sjedište, smijući se i stenjući. Šiške su joj se lijepile za čelo u pramenovima. "Upravo sam ti polakirala auto. Molim te, reci da imaš crijevo za polijevanje."

"Neka te to ne brine. Samo sjedi mirno i duboko diši."

Ona slabašno pozdravi po vojnički i zatvori oči.

Od starice sa slamnatim šeširom nije bilo ni traga, ali su dva krila onih željeznih vrata sad bila širom otvorena, kao da je starica očekivala društvo. Ili znala da će nam trebati mjesta za okrenuti.

Nisam gubio vrijeme na razmišljanje; Chevyjem zađem natraške kroz lučni prolaz. Na trenutak sam ugledao dvorište popločano svježe plavim pločicama, tenisko igralište i golema dvokrilna ulazna vrata sa željeznim alkama. A onda krenem kući. Stignemo za pet minuta. Vidio sam jednako dobro kao i jutros, a možda i bolje. Osim slabog svrbeža na desnoj strani tijela, dobro sam se osjećao.

A osjetio sam i jaku želju za crtanjem. Nisam znao što bih crtao, ali ću znati dok budem sjedio u Maloj Rozoj s jednim od svojih blokova postavljenih na štafelaj. Bio sam siguran u to.

"Dopusti da ti operem auto", reče Ilse.

"Sad ćeš najprije leći. Izgledaš kao podgrijani leš."

Ilse se blijedo nasmiješi. "I to na lešo. Sjećaš se kako je mama to govorila?"

Kimnem glavom. "Idi sad. Ja ću oprati auto." Pokažem smotano crijevo koje je visjelo na sjevernom zidu Velike Roze. "Priključeno i spremno za puštanje u rad."

"Siguran si da si ti dobro?"

"Dobro sam i spreman za rad. Mislim da si ti pojela više tunjevine nego ja."

Ona se uspije ponovno nasmiješiti. "Uvijek sam bila neobjektivna glede svog kuhanja. Tata, super si nas izvukao odande. Poljubila bih te, ali smrad iz usta..."

Ja poljubim nju. U čelo. Koža joj je bila hladna i vlažna. "U horizontalu, gospođice Kulinarika - naređenje iz glavnog stožera."

Ona ode. Odvrnem slavinu i operem uprljanu stranu Malibua, otežući s poslom, želeći biti siguran da je ona u nokautu. I bila je. Kad sam zavirio kroz poluotvorena vrata druge spavaće sobe, Ilse je ležala na boku, spavala kao u djetinjstvu: jedna ruka ispod obraza, jedno koljeno privučeno gotovo na prsa. Mislimo da se mijenjamo, ali zapravo i nije tako - kaže Wireman.

Možda si, možda no - kaže Freemantle.

XIV

Nešto me vuklo - možda nešto što je bilo u meni od nesreće, ali svakako nešto što se sa mnom vratilo s otočke ceste. Dopustim da me vuče. Ionako nisam siguran da bih se uspio oduprijeti pa nisam niti pokušavao; bio sam znatiželjan.

Kćerina torbica ležala je na stoliću za kavu u dnevnom boravku. Otvorim je, izvadim njezinu lisnicu i prelistam fotografije. Zbog toga sam se osjećao kao nitkov, ali ne jako. Ta ne kradeš, rekoh si, ali naravno, postoji mnogo vrsta krađa, zar ne?

Tu je bila i fotografija Carsona Jonesa koju mi je pokazala na aerodromu, ali nisam tražio nju. Nisam tražio sliku na kojoj je sam. Želio sam vidjeti fotografiju na kojoj je s njom. Na kojoj su kao par. I nađem je. Čini se da je bila snimljena pokraj neke tezge uz cestu, jer je iza njih bilo košara krastavaca i kukuruza. Bili su nasmiješeni, mladi i prekrasni. Stajali su zagrljeni, a jedan dlan Carsona Jonesa čini se da je počivao na oblini u traper odjevene stražnjice moje kćeri. O, kršćanine ludi. Desna me ruka još blago i uporno svrbjela, kao da mi nešto gmiže po koži, poput bockave vrućine. Počešem je - počešem se kroz nju - i po deset tisućiti put dohvatim se po rebrima. Fotografija je bila u zaštitnom najlonu. Istresem je, osvrnem se - nervozan poput kradljivca u prvoj provali - pogledam u odškrinuta vrata sobe u kojoj je Ilse spavala pa okrenem sliku.

Volim te, Tikvice!
Smješko

Mogu li vjerovati proscu koji moju kćer zove Tikvica, a sebe potpisuje kao Smješka? Baš i ne. Možda nije bilo pošteno, ali ne, nisam mu vjerovao. No našao sam što sam tražio. Fotografiju na kojoj su oboje. Ponovno okrenem sliku, zatvorim oči i zamislim da desnom rukom dodirujem njihove likove u Kodachromeu. Premda mi se zapravo nije činilo da zamišljam; pretpostavljam da vam to više ne moram govoriti.

Nakon nekog vremena - ne znam točno koliko dugo - vratim fotografiju u plastični omot i zaguram Ilseinu lisnicu ispod papirnatih maramica i kozmetike na otprilike istu dubinu na kojoj sam je našao.

A onda cijelu torbu vratim na stolić za kavu i odem u svoju spavaću sobu po Rebu, lutku za upravljanje bijesom. Odšepam na kat u Malu Rozu noseći Rebu prignječenu između batrljka i slabine. Mislim da se sjećam da sam rekao: "Preimenovat ću te u Monicu Seleš" kad sam Rebu posjeo ispred prozora, ali sam možda želio reći Monicu Goldstein; kad je riječ o sjećanju, svi mi muljamo. Evanđelje po Wiremanu.

Pamćenje glede većine toga što se dogodilo na Dumi služi me bolje no što želim, ali događaji tog popodneva vrlo su mi nejasni. Znam da me obuzela pomama crtanja te da je onaj izluđujući svrbež u mojoj nedostajućoj desnoj ruci nestao gotovo potpuno dok sam radio; ne znam, ali sam gotovo siguran da se ona crvenkasta maglica koja mi je u to vrijeme uvijek zaklanjala vidno polje i koja bi postala gušća kad sam bio umoran na neko vrijeme raspršila.

Ne znam koliko sam dugo bio u tom stanju. Mislim da je potrajalo. Dovoljno dugo da budem iscrpljen i pregladnio kad sam završio.

Vratim se u prizemlje i na mraznoj svjetlosti hladnjaka poklopam meso od objeda. Nisam si želio napraviti sendvič, jer nisam želio da Ilse zna da mi je dovoljno dobro da mogu jesti. Neka misli da je naše probleme izazvala pokvarena majoneza. Tako nećemo trošiti vrijeme u lovu na druga objašnjenja.

Nijedno od ostalih objašnjenja kojih sam se uspio domisliti nisu bila racionalna.

Nakon što sam pojeo pola pakovanja narezaka i polokao pola litre slatkog čaja, odem u svoju sobu, legnem i zaspim kao klada.

XV

Zalasci.

Katkad mi se čini da su mi najjasnija sjećanja na Duma Key narančasto večernje nebo koje u dnu krvari, a na vrhu blijedi, od zelenog do crnog. Kad sam se te večeri probudio, još je jedan dan odlazio u svoj svojoj ljepoti. Muklo tupkajući štakom, odem u glavni salon, ukočeno i štrecajući se (prvih deset minuta uvijek su bile najgore). Vrata Ilseine sobe bila su otvorena, a njezin krevet prazan.

"Ilse?" zazovem.

Na trenutak ne bude odgovora. A onda se ona javi s kata. "Tata? Ti žapca, kako si ovo nacrtao? Kad si to nacrtao?"

Istog trenutka prestanem misliti na akutne i kronične bolove. Popnem se u Malu Rozu najbrže što sam mogao, pokušavajući se sjetiti što sam nacrtao. Što god sam nacrtao, nisam se potrudio skloniti. A ako je nešto stvarno grozno? Recimo da mi je pala na um genijalna ideja da nacrtam karikaturu s raspelom, na kojoj Gospelski kolibriji jašu na križu?

Ilse je stajala ispred mog štafelaja pa nisam mogao vidjeti što je na njemu. Zaklanjala ga je tijelom. I da je stajala sa strane, jedina svjetlost u prostoriji dolazila je od tog krvavog zalaska pa bi blok bio tek crni pravokutnik na žarećoj pozadini.

Upalim svjetlo, moleći se Bogu da nisam nečime uzrujao kćer koja je prešla toliki put da se uvjeri da sam dobro. Iz njezina glasa nisam mogao razaznati je li se uzrujala. "Ilse?"

Ona se okrene k meni; nije me pogledala srdito, nego začuđeno. "Kad si ovo nacrtao?"

"Pa..." rekoh. "Odmakni se malo u stranu, može?"

"Sjećanje ti ponovno izvodi trikove, je li?"

"Ne", rekoh. "Zapravo da." Na slici se vidio žal ispred mog prozora, toliko sam vidio, ali ništa više. "Čim je pogledam, siguran sam da ću... odmakni se, dušo, nisi od stakla."

"Ali sam davež, ha?" Ilse se nasmije. Malokad mi je tako laknulo od zvuka nečijeg smijeha. Što god da je zatekla na stalku, nije je razljutilo i srce mi se iz pete vrati na mjesto. Ako nije ljuta, manja je i opasnost da bih se ja mogao razbjesniti i pokvariti nešto što je, sve u svemu, bio prilično ugodan posjet.

Ona se odmakne korak ulijevo i ugledam što sam nacrtao u magnovenju koje je prethodilo popodnevnom spavanju. Tehnički je to vjerojatno bilo najbolje što sam nacrtao nakon prvih probnih crteža tušem na Phalenskom jezeru, ali pomislih da nije čudo što je zbunjena. I ja sam bio.

Na slici se vidio dio obale koji sam mogao vidjeti kroz gotovo panoramski prozor Male Roze. Nemarna črčkarija svjetla po vodi, postignuta nijansom koju su u Venus Company nazvali krom bijela, značila je da je na slici bilo rano jutro. U središtu slike stajala je djevojčica u teniskoj haljinici. Bila je okrenuta leđima, ali ju je odala crvena kosa: bješe to Reba, moja mala ljuba, djevojka iz mojeg drugog života. Njezin je lik bio loše nacrtan, ali ste nekako osjećali da je to bilo namjerno, da ona uopće nije stvarna djevojčica, nego lik iz sna u snolikom krajoliku.

Oko njezinih nogu, u pijesku, ležalo je more kričavozelenih teniskih loptica.

Druge su plutale prema obali nošene blagim valovima.

"Kad si to nacrtao?" Ilse se još smiješila, na rubu smijeha. "I kog vraga to znači?"

"Sviđa ti se?" upitao sam. Jer se meni nije sviđala. Teniske su loptice bile pogrešne boje jer nisam imao odgovarajuću nijansu zelene, ali to nije bio razlog; bila mi je mrska jer je u njoj bilo nečeg odbojnog. Poput prepuklog srca.

"Predivna je!" reče ona pa se konačno i nasmije. "Hajde, kad si je nacrtao? Priznaj."

"Dok si spavala. Otišao sam prileći, ali mi je ponovno pozlilo pa sam zaključio da bih se trebao podići u vertikalu. Odlučio sam malo crtati, vidjeti hoće li mi se želudac smiriti. Shvatio sam da to držim u ruci tek kad sam se popeo ovamo gore." Pokažem u Rebu, posjednutu i naslonjenu na prozor, ravno pruženih punjenih nožica.

"To je lutka na koju bi trebao urlati kad nešto zaboraviš, zar ne?"

"Otprilike. Dakle, nacrtao sam tu sliku. Trebalo mi je možda sat vremena. Kad sam završio, osjećao sam se bolje." Premda sam se malo toga sjećao u vezi s nastankom tog crteža, sjećao sam se dovoljno da znam da je ta priča laž. "A onda sam prilegao i odspavao. Kraj priče."

"Daš mi je?"

Preplavi me zbunjenost, ali se nisam mogao dosjetiti načina na koji bih je odbio, a da je ne povrijedim ili ne ispadnem lud. "Ako je stvarno želiš. Ali nije nešto naročito. Ne bi li radije uzela jedan od Freemantleovih slavnih zalazaka? Ili poštanski sandučić s drvenim konjićem! Mogao bih—"

"Hoću baš ovu", reče Ilse. "Smiješna je i dražesna i čak pomalo... ne znam... zlokobna. Pogledaš li iz jednog kuta, kažeš: 'Lutka.' Pogledaš iz drugog i kažeš: 'Ne, to je djevojčica, jer ne stoji li na vlastitim nogama?' Nevjerojatno koliko si naučio postići drvenim bojicama." Ona odlučno kimne glavom. "Hoću baš ovu. Samo što je moraš nekako nazvati. Umjetnici moraju krstiti svoje slike."

"Slažem se, ali nemam pojma—"

"Hajde, bez izmotavanja. Prvo što ti padne na pamet."

"U redu", rekoh. "Kraj igre."

Ilse pljesne rukama "Izvrsno. Izvrsno! A moraš se i potpisati na nju. Volim šefovati, zar ne?"

"Oduvijek", rekoh. "Tres šefovati. Sigurno se bolje osjećaš."

"I osjećam. A ti?"

"Da", rekoh, ali nije bilo tako. Iznenada sam dobio napad opakih crvenih nijansi. U Venusu ne proizvode tu drvenu bojicu, ali se u utoru stalka nalazila nova i lijepo zašiljena crna bojica. Uzmem je i potpišem se uz jednu ružičastu nogu leđima okrenute lutke. Iza nje, desetak pogrešno zelenih teniskih loptica plutalo je na blagom valu. Nisam znao što znače te odmetnute loptice, ali mi se nisu nimalo sviđale. Nije mi se sviđao ni moj potpis na toj slici, ali nakon što sam se potpisao, našvrljam Kraj igre uz jedan rub. A osjetio sam ono što je Pam naučila cure da kažu kad su bile male i kad bi obavile neki omraženi kućanski posao.

S tim smo dotovi.

XVI

Ostala je još dva dana, i to su bili ugodni dani. Uhvatila je malo boje po licu i rukama, i kad smo je Jack i ja vratili na aerodrom, kao da je isijavala vlastitom energijom: mladošću, zdravljem, zadovoljstvom.

Jack je našao putni tuljac za njezinu novu sliku.

"Tata, obećaj da ćeš paziti na sebe i nazvati zatrebaš li me", rekla je.

"Primljeno na znanje", rekoh smiješeći se.

"I obećaj mi da ćeš naći nekoga da ti kaže mišljenje o tvojim slikama. Nekoga tko se razumije u takve stvari."

"Pa—"

Ona spusti bradu i namršti se na mene. Kad je to učinila, ponovno kao da sam gledao u Pam na našem prvom susretu. "Obećaj ili si gotov."

A budući da je mislila ozbiljno - okomita bora između njezinih obrva to je poručivala - obećao sam.

Ona se bora zagladi. "Dobro, to smo dogovorili. Znaš, zaslužuješ prizdraviti. Ponekad se pitam vjeruješ li stvarno u to."

"Naravno da vjerujem", rekoh.

Ilse nastavi kao da je prečula. "Jer nisi ti kriv za to što se dogodilo."

Osjetih kako mi naviru suze. Znao sam to, ali je bilo lijepo čuti to iz tuđih usta. Osim Kamenovih, dakako, čiji je posao guliti zakorenu prljavštinu s problematičnih neopranih lonaca u sudoperima podsvijesti.

Ilse mi kimne glavom. "Oporavit ćeš se. Ja tako kažem, a ja volim tres šefovati."

Razglas zatrubi: Deltin let 559, za Cincinnati i Cleveland. Prva etapa Ilseina putovanja natrag.

"Kreni, dušo, da ti očitaju tjelešce i pregledaju cipele."

"Najprije moram reći još nešto."

Sav očajan, podignem jedinu ruku koju sam još imao. "Što je sad, zlato?"

Ona se na to nasmiješi: tako sam zvao obje svoje cure kad bi mi strpljenje naposljetku bilo na izmaku.

"Hvala ti što mi nisi rekao da smo Carson i ja premladi za zaruke."

"Bi li od toga bilo kakve koristi?"

"Ne bi."

"Tako je. Osim toga, mislim da će tvoja majka to odraditi za nas oboje."

Ilse napući usta kao da kaže joj, pa se nasmije. "A i Linnie... ali samo zato što sam je jednom u životu pretekla."

Ona me još jednom snažno zagrli. Duboko udahnem miris njezine kose - taj slatki miris šampona i mlade, zdrave žene. Ona se odmakne i pogleda u moju Katicu za sve, koji je pristojno stajao sa strane. "Jack, da si ga dobro pazio. Pravi je."

Nisu se zaljubili - tu nije bilo sreće, muchacho - ali joj se Jack toplo nasmiješi. "Potrudit ću se."

"I obećao je da će tražiti mišljenje o svojim slikama. Ti si mi svjedok."

Jack se nasmiješi i kimne glavom.

"Dobro." Ona me ponovno poljubi, ovaj put u vrh nosa. "Oče, budi dobar. Izliječi se." A onda, okićena prtljagom, prođe kroz vrata, ali žustrim korakom. Okrene se trenutak prije no što su se vrata zatvorila. "I nabavi si prave boje!"

"Hoću!" doviknem joj, ali ne znam je li me čula; na Floridi se vrata brže-bolje zaklope da bi se uštedjelo na klimatizaciji. Trenutak-dva cijeli se svijet zamuti i rasvijetli; u sljepoočnicama mi zabubnja, u nosu osjetim vlažnu žaoku. Pognem glavu i počnem žustro palcem i kažiprstom trljati oči; Jack se ponovno pretvarao da vidi nešto zanimljivo na nebu. Želio sam se sjetiti jedne riječi, ali nikako da nadođe. Pomislih vuga pa buga.

Daj si vremena, nemoj bjesnjeti, reci si da možeš, i riječi najčešće nadođu. Katkad ih ne želiš, ali svejedno, evo njih. Sad je na redu riječ tuga.

Jack reče: "Pričekat ćete da dovezem auto ili—"

"Ne, mogu hodati." Omotam prste oko drška štake. "Samo pripazi na promet. Ne želim da me netko pregazi dok prelazim preko ceste. To sam već doživio i ne bih više, hvala najljepša."

XVII

Na povratku smo svratili u Art & Artifacts of Sarasota i dok smo bili u toj trgovini upitah Jacka zna li išta o umjetničkim galerijama u Sarasoti.

"Tu vas šišam, šefe. Mama mi je radila u galeriji Scoto. U Palm Avenue."

"To bi mi trebalo nešto značiti?"

"To je naj galerija na umjetničkoj strani grada", reče on, a onda ponovno promisli. "U pozitivnom smislu. A ljudi koji je vode su simpa... barem su takvi uvijek bili prema mojoj mami, ali... znate..."

"To jest naj galerija."

"Aha."

"Što znači visoke cijene?"

"Tamo zalazi elita." Jack to reče ozbiljno, ali kad sam prasnuo u smijeh, on mi se pridružio. Mislim da je to bio dan kad mi je Jack Cantori postao prijatelj, a ne samo honorarno potrčkalo.

"Onda je to riješeno," rekoh, "jer sam ja definitivno elita. Daj mi pet, sinko."

Podignem ruku i Jack je pljesne.

XVIII

Kad smo se vratili u Veliku Rozu, Jack mi je pomogao unijeti moj plijen: pet vrećica, dvije kutije i hrpu od devet nategnutih slikarskih platna. Gotovo tisuću dolara vrijednosti. Rekoh mu da ih samo ostavi i da ćemo ih sutra odnijeti na kat. Slikanje mi je te večeri bilo zadnje na pameti.

Odšepam preko dnevnog boravka u kuhinju, namjeravajući si složiti sendvič, no primijetim da na telefonskoj sekretarici žmiga žaruljica za poruke. Pomislio sam da je to jamačno Ilse, da joj je let otkazan zbog nevremena ili tehničkih problema.

Ali nije bila. Glas je bio ugodan, ali starački prepukao i odmah sam znao čiji je. Gotovo da su mi se prikazale one goleme plave tenisice podignute na kričave podnoške njezinih kolica.

"Halo, gospodine Freemantle, dobrodošli na Duma Key. Bilo mi je zadovoljstvo vidjeti vas neki dan, premda nakratko. Za pretpostaviti je da je gospođica vaša kći, s obzirom na sličnost. Jeste li je odbacili natrag do aerodroma? Za nadati se da jeste."

Nastane stanka. Čuo sam je kako diše, glasno, pomalo emfizemično disanje osobe koja je vjerojatno velik dio života provela s cigaretom u ruci. A onda ponovno progovori.

"Sve u svemu, Duma Key nikad nije bila sretno mjesto za kćeri."

Uhvatim se kako mislim na Rebu u za nju krajnje neobičnoj teniskoj haljinici, okruženu dlakavim lopticama kojih će sljedeći val naplaviti još.

"Za nadati se da ćemo se upoznati, jednog dana. Zbogom, gospodine Freemantle."

Začuje se škljocaj. A onda se čulo samo mene i nemirno roštanje školjaka ispod kuće.

Plima je stigla.

Kako nacrtati sliku (III)

Gladujte. Nije naškodilo Michelangelu, nije naškodilo ni Picassu, kao ni onih sto tisuća umjetnika koji se umjetnošću ne bave iz ljubavi (premda to možda ima udjela), nego da bi osigurali kruh nasušni. Želite li rastumačiti svijet, trebate iskoristiti svoje apetite. Iznenađuje li vas to? Ne bi trebalo. Nema ništa ljudskije od gladi. Priznajem, nema stvaranja bez talenta, ali talenta ima na bacanje. Talent je prosjak, a glad klipni stroj umjetnosti. Ona curica o kojoj sam govorio? Ona je otkrila svoju glad i iskoristila je.

Ona misli Nema više kreveta cijeli dan. Idem tatina soba, tatina radna soba. Nekad kažem radna soba, a nekad rudna. Ima lijepi veliki prozor. Posjednu me u kolac. Vidim od dolje gore. Ptice i lijepo. Prelijepo za mene pa sam vužna. Neki oblaci imaju krila. Neki imaju plave oči. Svaki zalazak plačem kad sam vužna. Boli vidjeti. Boli dolje gore u meni. Nikad ne bih mogla reći što vidim i zato sam vužna.

Ona misli VUŽNA, kaže se VUŽNA.

Ona misli Da mogu zaustaviti bol. Da ga mogu izbaciti kao pi-pi. Plačem i molim molim molim da kažem što želim. Nan ne može pomoći. Kad kažem "Voja!" ona si dodirne lice i kaže "Uvijek bila i bit ću." Ni velike cure ne pomažu. Tako se srdim na njih, zašto ne slušate, VI VELIKE PAKOSNICE! A onda jednog dana dođu blizanke, Tessie i Lo-Lo. Govore među sobom posebno, slušaju me posebno. Najprije me ne razumiju, ali onda. Tessie mi done papir. Lo-Lo mi done olovku i ja "Ovo-vka!" iz usta i one namsiju i ljesnu rukama.

Ona misli SKORO MOGU REĆI IME OLOVKE!

Ona misli Mogu napraviti svijet na papiru. Mogu crtati što riječi znače. Vidim drvo, načinim drvo. Vidim pticu, načinim pticu. To je dobro, kao voda iz čaše.

To je djevojčica glave omotane zavojem, odjevena u mali ružičasti kućni ogrtač, a sjedi pokraj prozora u očevoj radnoj sobi. Njezina lutka, Noveen, leži na podu pokraj nje. Ima dasku, a na dasci list papira. Upravo joj je pošlo za rukom nacrtati kandžu koja doista podsjeća na usahli bor ispred prozora.

Ona misli Hoćem još papira, molim.

Ona misli Ja sam ELIZABETH.

Jamačno je to bio osjećaj kao da ti je vraćen jezik nakon što si pomislio da je zauvijek ušutkan. I više od toga. Bolje. Bješe to dar nje same, ELIZABETH. Cak i na temelju tih prvih nevjerojatno hrabrih crteža, jamačno je shvatila što se događa. I poželjela više.

Njezin je dar bio gladan. Najbolji darovi - / najgori - uvijek su takvi.

4.
Kućni prijatelji

I

Na Novu godinu popodne probudio sam se iz kratkog no okrepljujućeg sna misleći na stanovitu vrstu školjke - pastelno narančastu s bijelim točkicama. Ne znam jesam li je samo sanjao, ali poželio sam jednu. Bio sam spreman za eksperimentiranje s bojama i pomislio sam da bi baš jednu takvu narančastu školjku trebalo nasaditi usred zalaska u Meksičkom zaljevu.

Počnem pretraživati teren krenuvši niz žal na jug, samo u pratnji svoje sjene i trideset-četrdeset ptičica - Ilse ih je zvala vivci - u vječnoj potrazi za hranom uz rub vode. Malo dalje iznad pučine kružili su nesiti; povremeno bi sklopili krila i strmoglavili se poput kamenja. Tog popodneva nisam mislio o tjelovježbi, nisam pratio stanje bola u kuku i nisam brojao korake. Zapravo nisam mislio ni na što; um mi je jedrio poput pelikana prije no što bi ugledali večeru u caldo largo ispod sebe. I zato, kad sam naposljetku spazio školjku kakvu sam želio i okrenuo se, zaprepastio sam se kako je Velika Roza postala mala.

Stajao sam i bacao školjku lagano u zrak, kad me iznebuha u kuku počne probadati kao da u njemu imam krhotinu stakla. Bol se začinjao u kuku a onda se u otkucajima širio po cijeloj nozi. No otisci nogu koji su se protezali do moje kuće jedva da su bili razmrljani. Tad shvatim da sam se štedio - možda malo, a možda i poprilično. Ja i moja glupa Igra brojki. Tog sam dana zaboravio otprilike svakih pet minuta obaviti tjeskobni mini-sistematski pregled. Jednostavno sam... krenuo u šetnju. Kao svaka druga normalna osoba.

Dakle, imao sam izbor. Mogao sam se štedjeti u povratku, svako malo stati pa načiniti jedno bočno rastezanje na način Kathi Green, što bi me vraški zaboljelo, a kao da nije postizalo ništa drugo, ili sam mogao hodati. Kao svaka normalna nepovrijeđena osoba.

Odlučim se za potonje. Ali prije polaska bacim pogled preko ramena i južno od sebe ugledam prugastu ležaljku, a iznad nje jednako prugasti suncobran. U ležaljci je sjedio muškarac. Ono što je iz Velike Roze bila tek mrljica, postao je visok, krupan muškarac odjeven u traperice i bijelu košulju rukava zavrnutih do laktova. Kosa mu je bila duga i vijorila na povjetarcu. Nisam mu razaznavao crte lica; još smo bili predaleko za to. On primijeti da gledam prema njemu i mahne. Ja mahnem njemu, a onda se okrenem i počnem klipsati prema kući pokraj vlastitih tragova. To bješe moj prvi susret s Wiremanom.

II

Moja posljednja misao prije spavanja te večeri bila je da ću drugi dan Nove godine vjerojatno ćopati jer će me sve previše boljeti da bih hodao. Obradovao sam se kad se to pokazalo netočnim; čini se da se vruća kupka pobrinula za preostalu ukočenost.

Pa sam se, naravno, sutra popodne ponovno otisnuo u šetnju. Bez određenog cilja, novogodišnjih odluka, Igre brojki. Samo čovjek koji opušteno šeće po obali i kojeg katkad zanese dovoljno blizu blagom laptanju valova da se vivci vinu u nebo u obliku čađavog oblaka. Ponekad bih podigao kakvu školjku i ubacio je u džep (nakon tjedan dana počeo sam nositi plastičnu vrećicu za pohranu svojeg morskog blaga). Kad sam došao dovoljno blizu da razaznam neke pojedinosti onog jakote - danas odjevenog u plavu košulju i hlače kaki boje, gotovo sigurno bosonogog - okrenem se i krenem natrag prema Velikoj Rozoj. Ali ne prije no što sam mu mahnuo, a on mahnuo meni.

To bješe pravi početak mojih Promenada. Svakog bih popodneva otišao malo dalje i sve jasnije vidio onog macana u prugastoj ležaljci. Bilo mi je jasno da i on ima svoju dnevnu rutinu; ujutro bi izašao s onom staricom, odgurao je niz drveni jezičac mola koji dotad nisam mogao vidjeti iz Velike Roze. Popodne bi izašao sam. Nikad ne bi skinuo košulju, ali su mu ruke i lice bili potamnjeli poput starog namještaja u nekoj vili. Pokraj njega, na stoliću, stajale su visoka čaša i vrč možda hladne vode, limunade ili džin-tonika. Uvijek bi mi mahnuo, i ja njemu.

Jednog dana potkraj siječnja, kad sam razdaljinu između nas smanjio na nepunih 200 metara, na pijesku se pojavi druga prugasta ležaljka. A na stoliću druga čaša, prazna (ali visoka i užasno primamljiva). Kad sam mahnuo, najprije mi je mahnuo, a onda pokazao na praznu ležaljku.

"Hvala, ali ne još!" viknem.

"Ma samo dođite!" dovikne on meni. "Odvest ću vas natrag golf-autićem!"

Ja se na to nasmiješim. Ilse je navijala za golf-autić da bih se mogao vozikati po plaži i plašiti vivke. "Nije u planu," viknem, "ali ću stići do vas jednog dana! Što god da je u tom vrču - držite ga na hladnom za mene!"

"Vi znate najbolje, muchacho!" Iscrta prstom diskretni vojnički pozdrav. "U međuvremenu, vi sluga danu, dan sluga vama!"

Sjećam se koječega što je Wireman rekao, ali mislim da ovu izreku najjače povezujem s njim, možda zato što sam je čuo iz njegovih usta prije no što sam znao kako se zove ili se rukovao s njim: Vi sluga danu, dan sluga vama.

III

Šetanje nije bilo jedino na što je Freemantleu otišla zima; Freemantle se ponovno posvetio životu. A to je bio vraški dobar osjećaj. Jedne vjetrovite noći, kad su valovi grmjeli, a školjke nisu samo razgovarale, nego se gložile, donio sam odluku: kad budem siguran da je taj novi osjećaj stvaran, odnijet ću Rebu, lutku za upravljanje bijesom na obalu, politi je tekućinom za paljenje roštilja i zapaliti je. Organizirati pravi vikinški ispraćaj svojem drugom životu. Zašto i ne bi, dovraga?

U međuvremenu sam se bavio slikanjem i u tome sam se našao kao što se vivci i nesiti snalaze na vodi. Nakon tjedan dana požalio sam što sam se toliko vremena zajebavao s drvenim bojicama. E-mailom sam zahvalio Ilse što je bila stroga sa mnom, a ona mi je odgovorila da joj gotovo i ne treba poticaja u tom resoru. Također mi je napisala da su Kolibriji nastupili u jednoj velikoj crkvi u Pawtucketu, u državi Rhode Island - neka vrsta zagrijavanja za turneju - i digli na noge pastvu koja je pljeskala i izvikivala aleluja. "Masovno su se njihali u prolazima", napisala je. "Baptistička zamjena za ples."

Te smo si zime ja i internet općenito, a osobito Google bili kao prst i nokat. Jednoručno sam čvrkao po tipkovnici. Što se tiče Duma Keya, na internetu sam našao samo njegov zemljovid i gotovo ništa više. Mogao sam kopati dublje, ali mi je nešto govorilo da se zasad ostavim ćorava posla. Ono što me doista zanimalo bili su čudni događaji koje bi ljudi doživjeli nakon gubitka udova i otkrio sam zlatni rudnik informacija u vezi s time.

Želio bih da znate da, premda sam sve priče do kojih me Google doveo uzeo sa zrnom soli, nisam odbacio ni najbesmisleniju, jer ni u jednom trenutku nisam posumnjao da su moja čudnovata iskustva posljedica pretrpljenih povreda - traume Brokina centra, amputacije ruke ili oboje. Mogao sam u svakom trenutku pogledati svoj crtež Carsona Jonesa u majici s brojem Toriija Huntera i uvjeriti se u to; bio sam siguran i da je gospodin Jones Ilsein zaručnički prsten kupio u Zalesu. Moji sve nadrealističniji crteži, premda manje konkretni, bili su jednako uvjerljivi. U črčkarijama u telefonskom notesu iz mojeg prethodnog života nije bilo nagovještaja sablasnih zalazaka Sunca koje sam sad slikao.

Nisam bio prva osoba koja je izgubila dio tijela, a dobila nešto drugo. U Fredoniji, država New York, jedan si je drvosječa u šumi odsjekao šaku, a spasio život tako što si je batrljak zapešća iz kojeg je brizgala krv kauterizirao. Šaku je odnio kući, stavio je u staklenku s alkoholom i spremio u podrum. Tri godine potom, šaka koje više nije bilo južno od njegova zapešća svejedno ga je jako zazebla. Sišao je u podrum: podrumski prozor bio je razbijen i zimski je vjetar vijao oko staklenke u kojoj je plutala njegova konzervirana šaka. Kad je bivši drvosječa staklenku premjestio pokraj peći, onaj osjećaj silne hladnoće je minuo.

Jednom je ruskom seljaku iz Ture, duboko u Sibiru, lijevu ruku do lakta otkinuo poljoprivredni stroj i ostatak života proveo je kao rašljar: kad bi stao iznad mjesta gdje je bilo vode, postalo bi mu hladno za lijevu šaku i ruku, premda ih više nije imao, a usto bi mu se činilo kao da mu je odsječena ruka mokra. U člancima koje sam pročitao (bila su tri) tvrdilo se da to njegovo umijeće nikad nije zakazalo.

Neki tip iz Nebraske mogao je pretkazati uragane po kurjim očima na amputiranom stopalu. Jednonogi mornar iz Engleske služio je svojim kolegama kao neka vrsta radara za otkrivanje riba. Jedan je Japanac izgubio obje ruke, da bi potom postao ugledni pjesnik - pravi pothvat za čovca koji je bio nepismen kad je u nesreći vlaka izgubio ruke.

Od svih tih priča možda je najčudnija bila ona Kearneya Jaffordsa iz New Jerseyja, djeteta rođenog bez ruku. Uskoro nakon trinaestog rođendana to je dotad dobro prilagođeno hendikepirano dijete počelo histerizirati i uporno ponavljati roditeljima da ga ruke "bole i da su zakopane na nekoj farmi". Rekao je da im može pokazati i gdje. Vozili su se dva dana, završili na nekoj neasfaltiranoj cesti u Iowi, negdje između Donjeg i Gornjeg Nigdarjeva. Klinac ih je poveo u kukuruzište, kao radarom spazio obližnju staju koja je na krovu imala reklamu za tvornicu duhana MAIL POUCH i navalio da kopaju. Roditelji su to učinili, ne zato što su očekivali da će nešto naći, nego jer su se nadali da će djetetu vratiti duševni mir. Na nepunih metar dubine našli su dva kostura. Jedan je bio kostur ženskog djeteta između dvanaest i petnaest godina starosti. Drugi je bio muški kostur čiju se dob nije moglo utvrditi. Mrtvozornik okruga Adair procijenio je da su tijela u zemlji provela oko dvanaest godina... ali, naravno, mogla su biti zakopana i trinaest, koliko je iznosio dotadašnji životni vijek Kearneya Jaffordsa. Nijedno tijelo nikad nije identificirano. Ruke kostura ženskog djeteta bile su odsječene, a njihove kosti pomiješane s kostima neidentificiranog muškarca.

Premda je ta priča bila fascinantna, druge su me dvije još više zaintrigirale, osobito kad sam se sjetio kako sam prekapao po kćerinoj torbici.

Te sam priče našao u članku "Vide onime što nedostaje", iz The North American Journal of Parapsychology. U njemu su opisani slučajevi dvije vidovite osobe, žene iz Phoenixa i muškarca iz Rio Gallegosa iz Argentine. Žena nije imala desnu šaku, a muškarac cijelu desnu ruku. Oboje su nekoliko puta uspješno pomogli policiji naći nestale osobe (vjerojatno je bilo i neuspješnih pokušaja, ali o njima u članku nije bilo govora).

U članku je pisalo da su oboje vidovnjaka koristili istu tehniku. Dali bi im komad odjeće nestale osobe ili uzorak njihova rukopisa. Oni bi zatvorili oči i zamislili da taj predmet dodiruju rukom koju nemaju (ovdje je ubačena nekakva sprčkana fusnota o nečemu zvanom Ruka Božje milosti, odnosno Magijska ruka). Ženi iz Phoenixa tad bi se "ukazala slika" koju bi prenijela istražiteljima. Argentinac bi se, pak, nakon svojih komunikea preostalom rukom upustio u kratke, bjesomučne epizode automatskog pisanja, proces koji sam doživio analognim svojim slikama.

Kao što rekoh, možda sam posumnjao u neke ishitrenije anegdote na koje sam naišao u svojim internetskim istraživanjima, ali nikad nisam posumnjao da mi se nešto doista događa. Mislim da bih to povjerovao i bez slike Carsona Jonesa. Uglavnom zbog tišine. Osim kad bi svratio Jack ili kad bi Wireman - sve bliži - mahnuo i viknuo "Buenos dias, muchacho!" nisam nikog vidio niti razgovarao ni sa kim osim sam sa sobom. Izvanjsko i suvišno gotovo je sasvim otpalo, a kad se to dogodi počnete sebe jasno čuti. A jasna komunikacija između vaših ja - mislim na površinsko i dubinsko ja - dušmanin je sumnji. Ubojica smutnje.

Ali za svaki slučaj, odlučih se za nešto što sam proglasio eksperimentom.

IV

Šalje: EPreel9

Prima: Pamorama667

9:15

24. siječanj

Draga Pam, imam neobičnu molbu za tebe. Već neko vrijeme slikam, čudne, ali i na neki način smiješne motive (barem ja tako mislim). Lakše mi je pokazati ti što želim reći, nego opisati pa prilažem nekoliko skenova. Razmišljao sam o onim vrtnim rukavicama koje si imala, na jednoj je pisalo RUKE, a na drugoj K SEBI. Rado bih ih ubacio u jedan zalazak. NE pitaj zašto, te mi ideje samo tako padaju na um. Imaš ih još? Ako ih imaš, možeš li mi ih poslati? Rado ću ti ih poslati natrag ako želiš.

Ako te mogu zamoliti da slike ne pokazuješ "staroj škvadri". Bozie bi se vjerojatno smijao kao blud kad bi vidio TE slike.

Eddie

P.S. Ako ti se ne da slati rukavice, to je potpuno u redu.

To je samo vir.

Slijedi odgovor koji je te večeri poslala Pam, koja se dotad već vratila u St Paul:

Šalje: Pamorama667

Prima: EFreel9

17:00

24. siječnja

Pozdrav, Edgare, Ilse mije, naravno, rekla za tvoje slike. Nema sumnje, drukčije su. Nadam se da će ovaj hobi potrajati duže od onoga s prepravkom auta. Da nema eBaya, mislim da bi onaj stari Mustang još čučao iza kuće. Imaš pravo, molba je stvarno neobična, ali nakon što sam pogledala tvoje slike otprilike shvaćam tvoju namjeru (dovesti različite stvari u vezu da bi ih ljudi vidjeli novim očima, zar ne?) i spremna sam za novi par rukavica pa stoga "udri brigu na veselje". Poslat ću ti ih UPS-om, samo te molim da mi pošalješ sken "finijalnog proizvoda" () bude li ga.

Ilse kaže da se super provela. Nadam se da ti se zahvalila pisamcetom, a ne samo e-mailom, ali znam ja nju.

Eddie, imam ti još nešto reći, iako ne znam hoće li ti se to svidjeti. Proslijedila sam tvoju e-mail poruku sa skenovima Zanderu Kamenu, sigurna sam da ga se sjećaš. Mislila sam da bi on rado vidio tvoje slike, ali najviše sam htjela da vidi tvoj e-mail i pogleda ima li razloga za zabrinutost, jer u pisanju činiš ono što si činio u govoru: "molva" umjesto "molba", "smijao kao blud" umjesto "smijao kao lud". Na kraju si napisao "To je samo vir" i ne znam što to znači, ali doktor Kamen kaže da je to možda "hir".

Mislim na tebe. Pam

P.S. Otac mi je malo bolje, dobro je podnio operaciju (liječnici kažu da su možda "odstranili sve", ali kladim se da uvijek tako kažu). Čini se da dobro podnosi kemoterapiju i kod kuće je. Već hoda.

Hvala ti na brizi.

Njezina P.S. žaoka bila je savršen primjer ružnije strane moje bivše žene: pritaji se... pritaji... pritaji... a onda ujedi i - bris! No imala je pravo.

Trebao sam joj reći da svojem starom prenese najljepše komikratove želje. Rak šupka je užas.

Cijela njezina poruka bila je simfonija nesnošljivosti, od spominjanja Mustanga za koji nikad nisam uspio naći vremena i završiti ga, do njezine zabrinutosti zbog mojeg pogrešnog izbora riječi. Gle tko se javlja! Žena koja misli da se Xander piše sa Z.

Nakon što sam tu prizemnu zajedljivost izbacio iz sistema (izgovorenu praznoj kući, glasno, ako baš morate znati), pregledao sam poruku koju sam joj poslao i da - zabrinuo sam se. Malo, ipak.

No s druge strane, možda je to bio samo vir.

V

Ona druga prugasta ležaljka postala je stalni rekvizit za stolom onog snagatora. Kako sam joj se primicao, katkad bismo dovikujući se razmijenili nekoliko riječi. Bješe to čudan, ali ugodan način upoznavanja. Dan nakon Pamine poruke i njezine površinske zabrinutosti, a dubinskog podteksta (Eddie, možda si bolestan koliko i moj otac, a i bolesniji), čovjek sa žala vikne: "Što mislite, koliko još da stignete dovde?"

"Četiri dana!" viknem ja njemu. "Možda tri!"

"Baš se morate i vratiti pješice?"

"Da!", rekoh. "Kako se zovete?"

Njegovo preplanulo lice, premda pomalo mesnato, još je bilo lijepo. Sad na njemu bijesnu i bijeli zubi, a začetak njegova podbratka nestao je kad se široko nasmiješio. "Reći ću vam kad stignete dovde! A vi?"

"Piše na poštanskom sandučiću!" viknem.

"Onoga dana kad pognem šiju da pročitam što piše na poštanskim sandučićima, počet ću slušati vijesti na kontakt-programima!"

Mahnem mu, on mahne meni, vikne: "Hasta mahana!", okrene se i ponovno zagleda u vodu i kružeće ptice.

Kad sam se vratio u Veliku Rozu, zastavica na mojem kompjutorskom sandučiću bila je podignuta i nađem ovo:

Šalje: KamenDoc

Prima: EFreel9

14:49

25. siječanj

Edgare: Pam mi je proslijedila vaše najnovije poruke i slike. Kao prvo i najvažnije, dopustite da kažem da sam ZAPANJEN brzinom vašeg napredovanja kao umjetnika. Zamišljam vas kako ste se štrecnuli od te riječi i namrštili na taj svoj patentirani nakošeni način, ali ne postoji bolja riječ. NE SMIJETE PRESTATI. Što se tiče njezinih strahovanja: vjerojatno su neutemeljena. Svejedno, bilo bi dobro načiniti magnetsku rezonanciju. Imate li tamo dolje doktora? Vrijeme vam je za sistematski - od glave do pete, prijatelju.

Kamen

Šalje: EPreel9

Prima: KamenDoc

15:58

25. siječanj

Kamen, Drago mi je da ste se javili. Ako me želite prozvati umjetnikom (ili čak artistom), tko sam ja da vam proturječim? Trenutačno ovdje na Floridi nemam svojeg kostolomca. Možete li me nekome preporučiti ili biste radije da skoknem do Todda Jamiesona, doktora koji mi je posljednji prčkao po mozgu?

Edgar

Mislio sam da će me nekome poslati, i možda bih čak i otišao na taj pregled, ali mi u tom trenutku poneka ispuštena riječ i lingvistička ekscentričnost nisu bile prioritet. Hodanje je bilo prioritet; to da stignem do prugaste ležaljke postavljene za mene također je bio svojevrstan prioritet, no moji glavni prioriteti potkraj siječnja bili su internetsko pretraživanje i slikanje. Noć prije stigao sam do Zalaska sa školjkom br. 16.

Dvadeset sedmog siječnja, nakon što sam načinio okret samo stotinjak metara od čekajuće ležaljke, u Velikoj Rozoj zatekoh paket UPS-a. U njemu su bile dvije vrtlarske rukavice; na jednoj je izblijedjelom crvenom bojom tiskanim slovima pisalo RUKE, a na drugoj sličnim slovima K SEBI. Bile su istrošene od mnogih sezona radova u vrtu, ali čiste - oprala ih je, kao što sam i očekivao. Kao što sam se, zapravo, nadao. Nije me zanimala Pam koja ih je nosila dok smo bili u braku pa ni Pam koja ih je jesenas možda nosila u vrtu u Mendota Heightsu, dok sam ja bio na Phalenskom jezeru. Ta je Pam bila poznata varijabla. Ali... Reći ću ti što se još događa, rekla je moja If-So-Girl, nesvjesna koliko je sličila majci dok je to govorila. Vrlo se često viđa s tim tipom iz ulice.

Ta me Pam zanimala - ona koja se vrlo često vida s tim tipom iz ulice. Koji se zove Max. Ruke te Pam oprale su ove rukavice pa ih stavile u bijelu kutiju paketa UPS-a.

Ta je Pam bila eksperiment... barem sam si tako govorio, ali toliko se zavaravamo da bismo mogli od toga živjeti. Tako tvrdi Wireman, a on je često u pravu. Možda prečesto. Čak i sad.

VI

Nisam čekao zalazak, jer se barem nisam zavaravao da želim naslikati sliku; želio sam naslikati informaciju. Odnesem suprugine neprirodno čiste vrtlarske rukavice (sigurno ih je izribala izbjeljivačem) u Malu Rozu i sjednem ispred stalka. Na njemu je čekalo novo platno. Slijeva su bila dva stola: jedan za fotografije iz mojeg digitalnog fotoaparata i razne nađene predmete, a drugi na omanjem komadu zelene cerade. Na njemu je stajalo dvadesetak tuba boja i nekoliko staklenki djelomice punih terpentina. Bješe to prilično šlampav, zatrpan radni terminal.

Stavim rukavice u krilo, zatvorim oči i počnem se pretvarati da ih diram desnom rukom. Ništa. Ni boli, ni svrbeža, ni osjećaja da fantomski prsti miluju grubu, izlizanu tkaninu. Sjedio sam i snagom volje pokušavao izazvati reakciju - kakva god ona bila - ali ponovno ništa. Kao da sam naređivao tijelu da se posere kad mu nije sila. Nakon pet dugih minuta ponovno otvorim oči i pogledam u rukavice u svojem krilu: RUKE... K SEBI.

Beskorisne stvarce. Potpuno beskorisne.

Ne ljuti se, nego uzvrati udarac, pomislih. A onda: Prekasno. Već sam ljut. Na rukavice i na ženu koja ih je nosila. A što se tiče poravnjanja računa...

"I za to je prekasno", rekoh i pogledam u svoj batrljak. "Više nikad neću biti ravnat."

Pogrešna riječ. Uvijek pogrešna riječ, a tako će, jebiga, ostati zauvijek. Došlo mi je da srušim sve sa svojih glupih stolića-igračaka na pod.

"Poravnat", rekoh, namjerno tiho i namjerno polako. "Nikad više neću biti po-ravnat. Ručno sam neparan." To nije bilo jako smiješno (ili pametno), ali se onaj bijes ipak počeo cijediti iz mene. Pomoglo je kad sam se čuo izgovoriti ispravnu riječ. Najčešće bi pomoglo.

Svrnem misli s batrljka na ženine rukavice. RUKE K SEBI, živa istina.

Uzdahnuvši - možda je u tom uzdahu bilo doze olakšanja, ne sjećam se pouzdano, ali je vjerojatno bilo tako - odložim ih na stol gdje sam stavljao svoje slikarske motive, izvadim kist iz staklenke s terpentinom, obrišem ga krpom, isplahnem i zagledam se u prazno platno. Zar ipak namjeravam naslikati te rukavice? Zašto, dovraga? Zašto?

Iznenada mi se to što uopće slikam učinilo komičnim, a pomisao da ne znam slikati mnogo uvjerljivija. Umočim li kist u crnu boju i onda ga prinesem tom prijetećem bijelom prostoru, najviše što ću uspjeti natrackati bit će niz marširajućih štapićastih likova: Deset malih Indijanaca kupalo se ispod mosta, jedan se utopi onako mali, pa ih devet osta. Devet malih Indijanaca dokasna bdjelo— ¹²

Jezivo. Ustanem iz stolca, brzo. Odjednom nisam želio biti tu, u Maloj Rozoj, ni u Velikoj Rozoj, ni na Duma Keyu, ni u mojem glupom besmislenom hromom umirovljeničkom retardiranom životu. Koliko sam laži samo nabajao? Da sam umjetnik? Komedija. Kamen može u svojim porukama do sutra svojim patentiranim velikim slovima urlikati ZAPANJEN i NE SMIJETE PRESTATI, ali Kamen se specijalizirao za to da žrtve užasnih nesreća navuče da povjeruju da su blijede imitacije života kojima sad žive dobre koliko i ono pravo. Kad je posrijedi pozitivna stimulacija, Kamen i Kathi Green, Kraljica rehabilitacije, bili su tandrem. Bili su GENIJALCI JEBOTE i većina njihovih zahvalnih pacijenata vapilo je NE SMIJETE PRESTATI. Pokušavam li se uvjeriti da sam vidovit? Da imam fantomsku ruku koja vidi u nepoznato? To nije smiješno, nego jadno i sumanuto.

U Nokomisu je bio 7-Eleven. Odlučih iskušati svoje vozačko umijeće, kupiti desetak limenki piva i napiti se. Stvari bi sutra mogle izgledati bolje, kroz omaglicu mamurluka. Nisam mogao zamisliti kako bi mogle izgledati mnogo gore. Mašim se štake, a moje stopalo - lijevo, zdravo stopalo, zaboga - zapne ispod stolca. Posrnem. Desna mi noga nije bila dovoljno jaka da me zadrži na nogama i ja padnem, podmetnuvši desnu ruku da ne ljosnem na nos.

Nagonski, naravno... samo što sam se doista dočekao na nju. Doista. Nisam to vidio - oči su mi bile čvrsto zatvorene, onako kako ih stisnete kad znate da će vas raspaliti lopta u živom zidu - ali da se nisam dočekao na desnu ruku, gotovo bih se sigurno gadno natukao, bez obzira na sag. Mogao sam si iščašiti vrat ili ga i slomiti.

Ostao sam ležati trenutak, provjeravajući jesam li još živ, a onda se podignem na koljena. Kuk me paklenski žigao. Desnu ruku u kojoj je bolno kucalo podigao sam pred lice. Ruke nije bilo. Osovim stolac na noge, naslonim se na nj lijevom podlakticom... a onda sunem glavom i ugrizem se za desnu ruku.

Osjetih kako su polumjeseci mojih zuba zagrizli ispod lakta. Zaboli me.

Osjetio sam još nešto: meso podlaktice na ustima. A onda sam ustuknuo, zadihan. "Isuse Kriste! Što se događa? Što je ovo?"

Gotovo da sam očekivao da ću vidjeti kako se moja ruka vrtložeći iznova oblikuje. To se nije dogodilo, ali je ruka bila tamo, o, da. Posegnem njome preko sjedišta stolca za jednim od kistova, osjetih da sam ga uhvatio prstima, ali se kist nije pomaknuo. Pomislih: Znači, tako izgleda kad si duh.

Uzverem se u stolac. Kuk mi je režao od bola, ali taj bol kao da se događao negdje daleko nizvodno. Lijevom rukom zgrabim kist koji sam očistio i zataknem ga za lijevo uho. Operem još jedan i stavim ga u utor slikarskog stalka. Operem treći pa i njega stavim na stalak. Spremao sam se oprati i četvrti, ali sam zaključio da ne želim gubiti vrijeme. Ona me groznica, ona glad, ponovno obuzela, iznenadno i naprasno poput mojih ispada bijesa. Da su se u prizemlju aktivirali detektori dima, objavljujući da je kuća u plamenu, oglušio bih se. Ogulim celofan s novog kista, umočim ga u crnu boju i počnem slikati.

Kao i sa slikom koju sam nazvao Kraj igre, ne sjećam se mnogo o samom procesu nastanka Kućnih prijatelja. Znam samo da je nastala kao u nekom prasku, a zalasci Sunca s time nisu imali nikakve veze. Na slici su dominirale crna i plava, boje masnica, a kad je slika bila gotova lijeva me ruka boljela od napora i bila bojom poprskana sve do zapešća.

Dovršeno platno pomalo me podsjetilo na one noir naslovnice džepnih izdanja kakve sam viđao kao dijete, na kojima se redovito moglo vidjeti kakvu laku žensku na putu za pakao. Samo što je na tim ilustracijama ta ženska najčešće bila plavuša i stara dvadesetak godina. Na mojoj je slici bila tamnokosa i izgledala kao da je prevalila četrdesetu. Ta je ženska bila moja bivša žena.

Sjedila je na zgužvanom krevetu, samo u plavim gaćicama. Naramenica grudnjaka iste boje prevukla joj se preko noge. Premda lagano pognute glave, nije bilo zabune glede njezina lica: SJAJNO sam je pogodio u samo nekoliko oštrih poteza crne boje, gotovo poput kineskih ideograma. Na obronku jedne dojke vidjela se jedina svijetla točka na slici: tetovirana ruža. Upitah se kad sije to dala napraviti i zašto. Pam s tetovažom činila se nevjerojatnom koliko i Pam kao sudionica motokrosa na Mission Hillu, ali nisam uopće sumnjao da Pam sad ima tetovažu; bješe to činjenica, baš kao i majica Toriija Huntera na Carsonu Jonesu.

Na slici su se vidjela i dva muškarca, oba gola. Jedan je stajao kod prozora, napola okrenut. Imao je savršeno tipično tijelo sredovječnog bijelca od pedesetak godina, tijelo kakvo sam zamišljao da bi se moglo vidjeti u bilo kojoj svlačionici Gold's Gym teretana: tobolasti trbuh, plosnata i nezaobljena stražnjica, muške sise umjerene veličine. Imao je inteligentno i pristojno lice. Tim se licem sad prevukao sjetni izraz "pred njezin odlazak". Izraz "tu se ništa ne može". Bješe to Max iz Palm Deserta. Mogao si je baš oko vrata objesiti i ploču s imenom. Max koji je prošle godine izgubio svojeg oca, Max koji je počeo tako da je Pam najprije ponudio kavom, a potom i nečim više. Prihvatila je kavu i to nešto više, ali ne sve ono što bi joj on rado pružio. Njegovo je lice to kazivalo. Nije se vidjelo cijelo, ali ono što se moglo vidjeti bilo je ogoljenije od njegova golog tura.

Drugi je muškarac stajao naslonjen na okvir vrata prekriženih nogu, poza koja mu je stisnula bedra, a izbacila pozamašnu kitu. Bio je desetak godina stariji od muškarca kod prozora, ali u boljoj kondiciji. Bez trbuha. Bez naslaga sala oko struka. Izduženi mišići na bedrima. Ruke je prekrižio ispod prsnog koša i blago nasmiješen gledao u Pam. Bio mi je poznat taj smiješak jer mi je Tom Riley bio računovođa - i prijatelj - trideset pet godina. Da u mojoj obitelji nije bio običaj da ti je otac vjenčani kum, bio bih zamolio Toma.

Gledao sam u njega kako stoji gol na vratima i gleda u moju ženu na krevetu, i sjetih se kako mi je pomagao prebaciti stvari na Phalensko jezero. Kako mi je rekao Ne prepušta se kuću, to je kao da ustupiš prednost domaćeg terena u završnici doigravanja.

A potom se sjetih kako sam ga uhvatio suznih očiju: Šefe, ne mogu se naviknuti na tebe ovakvog.

Je li ju tucao već tada? Mislim da nije. Ali—

Imam ponudu za nju koju ćeš joj prenijeti, rekao sam. I prenio joj je. Samo što je možda učinio još nešto povrh toga što je prenio moju poruku.

Odšepam do velikog prozora, bez štake. Još nekoliko sati do zalaska Sunca, ali se svjetlost naglo kosila na zapad i bljeskala na površini mora. Prisilio sam se da gledam ravno u taj blještavi potez, svako malo brišući oči.

Pokušah se uvjeriti da je ta slika tek uobrazilja uma koji još pokušava prizdraviti, ali nije držalo vodu. Svi su moji glasovi međusobno komunicirali jasno i suvislo, i znao sam što sam znao. Pam se torbala s Maxom u Palm Desertu, a kad je on predložio dužu i dublju vezu, ona je odbila. Pam se također ševila s mojim nastarijim prijateljem i poslovnim suradnikom, a možda se još tuca s njim. Jedino neodgovoreno pitanje bilo je koji ju je od te dvojice nagovorio da si na sisi istetovira ružu.

"Moram prestati o tome", rekoh i naslonih vruće čelo na prozorsko okno. U daljini, sunce je pržilo Meksički zaljev. "Stvarno moram prestati o tome."

Pa onda pucni prstima, pomislim.

Pucnem prstima desne ruke i začujem zvuk - kratki, žustri škljocaj. "U redu, s tim smo dotovi!" rekoh veselo. No onda zatvorim oči i ugledam Pam na onom krevetu - nekom krevetu - samo u gaćicama, a naramenica grudnjaka polegla joj je po nozi poput uginule zmije.

Kućni prijatelji.

Jebeš takvu kuću, a jebeš i takve prijatelje.

VII

Te večeri nisam gledao zalazak sunca iz Male Roze. Ostavio sam štaku naslonjenu na ugao kuće, odšepao niz žal i zagazio u more do koljena. Voda bješe hladna, kako bude hladna dva mjeseca nakon što se ispušu uragani, ali jedva da sam to registrirao. Sad je onaj potez na vodi bio nesmiljeno narančast i u to sam gledao.

"Eksperimentiranje, da ne bi" rekoh, a voda nabuja oko mene. Nesigurno sam se zaljuljao na nogama, ispruživši ruke radi ravnoteže. "Da ne je-bi."

Iznad mene čaplja zaplovi preko tamnećeg neba poput bešumnog dugovratog projektila.

"Njuškanje, eto što je to bilo, njuškanje. I platio sam ceh."

Istina. Ako sam osjećao laganu želju da je ponovno pridavim, za to sam bio kriv isključivo ja. Ne zabadaj svuda nos jer ćeš po njemu i dobiti, govorila je moja draga stara majka. Zabo sam ga, dobio po njemu - i točka. Ona sad živi svojim životom i što u njemu radi, njezina je stvar. Moje je da o tome ne mislim. Pitanje je samo mogu li ja to, jer to je teže nego pucnuti prstima, čak i prstima ruke koje nema.

Val se propne, dovoljno visok da me sruši. Nakratko me zagnjurio pa sam se nagutao vode. Izronio sam grcajući. Val me u povratku pokušao odvući na pučinu zajedno s pijeskom i školjkama. Zdravom se nogom odgurnem prema obali, čak se slabašno ritnem i bolesnom, i uspijem se othrvati. Možda nisam baš sa svime bio načistu, ali sam znao da se ne želim utopiti u Meksičkom zaljevu. S tim sam bio načistu. Izađem iz vode pijuckajući i kašljući. Kosa mi je pala na oči, a desnu sam nogu vukao za sobom poput mokre prtljage.

Nakon što sam se naposljetku dočepao suhog kopna, izvrnem se na leđa i zagledam u nebo. Debeli polumjesec plovio je po sve tamnijem baršunu nebeskog svoda iznad krovnog zabata Velike Roze. Nebeske su visine izgledale spokojno. No tu dolje ležao je čovjek koji se osjećao suprotno od spokojnog: drhturio je, tužan i ljut. Okrenem glavu i pogledam u batrljak pa ponovno u mjesec.

"Više nema njuškanja", rekoh. "Večeras okrećem novi list. Nema više njuškanja i nema eksperimentiranja."

Ozbiljno sam to mislio. Ali kao što rekoh (a Wireman me u tome pretekao), toliko se zavaravamo, da bismo mogli od toga živjeti.

5.
Wireman

I

Kad smo se Wireman i ja službeno upoznali, on se toliko smijao da je polomio ležaljku u kojoj je sjedio, a ja sam se smijao toliko da sam se skoro onesvijestio - zapravo me uhvatila ona vrsta ošamućenosti od koje mi se "zasivjelo" pred očima - zadnje što bih očekivao dan nakon što sam otkrio da Tom Riley ljubuje s mojom bivšom ženom (premda moji dokazi ne bi značili mnogo ni najednom sudu), ali je to bio nagovještaj budućih događaja. Nije to bio posljednji put da smo se zajedno smijali. Wireman je imao mnogo funkcija u mojem životu - među kojima, nimalo zanemarljivo, moje sudbine - ali ponajprije mi bješe prijatelj.

II

"Znači", reče on kad sam najzad stigao do njegova stolića u sjeni prugastog suncobrana i prazne ležaljke s njegove druge strane. "Stiže hromi neznanac, noseći platnenu vrećicu punu školjki. Sjedni, hromi stranče. Osvježi se. Ta čaša čeka već danima."

Metnem svoju vrećicu - doista je bila platnena - na stolić i pružim ruku preko njega. "Edgar Freemantle."

Ruka mu bješe omanja, prsti kratki i debeli, stisak jak. "Jerome Wireman. Zvan Wireman, uglavnom."

Pogledam u meni namijenjenu ležaljku, visokog naslona i niske udlage za tur, poput sportskih sjedala u Porscheu.

"Nešto joj fali, muchacho?" upitao je Wireman podigavši obrvu. Imao je što i podići, jer su mu obrve bile prosijede kukme.

"Ne, ukoliko se ne budete smijali kad budem morao ustati iz nje", rekoh.

On se nasmiješi. "Dragi moj, živite kako morate. Chuck Berry, tisuću devetsto šezdeset deveta."

Namjestim se pokraj prazne ležaljke, pomolim i pustim se. Kao i uvijek, nagnuo sam se nalijevo da bih poštedio bolesni kuk. Nisam pao u ležaljku točno na sredinu, ali sam se uhvatio za drvene rukohvate, odgurnuo zdravom nogom i ležaljka se samo nakrivila. Prije mjesec dana bih se prevrnuo, ali sam sad bio snažniji. Mogao sam zamisliti kako bi mi Kathi Green zapljeskala.

"Nije loše, Edgare", reče Wireman. "Ili ste Eddie?"

"Kako vam drago, odazivam se na oboje. Što bi moglo biti u tom vrču?"

"Ledeni zeleni čaj", reče on. "Vrlo osvježavajuće. Može malo?"

"Rado."

On mi natoči čašu pa dolije u svoju i podigne je. Čaj je bio jedva primjetno zelen. Wiremanove oči, uhvaćene u finu mrežicu bora, bile su zelenije. Imao je crnu kosu, prošaranu sjedinama na sljepoočnicama, poprilično dugu. Kad ju je vjetar podigao, vidio sam ožiljak uz rub kose na desnoj strani, u obliku kovanice, samo manji. Danas je Wireman bio u kupaćim gaćicama; i noge su mu bile preplanule kao i ruke. Izgledao je čilo, ali i umorno.

"Popijmo u vaše zdravlje, muchacho. Uspjeli ste."

"U redu", rekoh. "U moje zdravlje."

Kucnemo se i otpijemo. Nije mi to bilo prvi put da sam pio zeleni čaj i nisam imao ništa protiv njega, ali ovaj je bio božanstven - kao da pijem hladnu svilu s jedva osjetnom aromom nečeg slatkog.

"Osjećate li okus meda?" upita Wireman i nasmiješi se kad sam kimnuo glavom. "Ne osjete svi. Stavim tek žlicu na vrč. Oslobađa prirodnu slatkoću čaja. Naučio sam to kao kuhar na tramperu ¹³ u Kineskom moru." Podigne čašu i zaškilji kroz nju. "Pobili smo svu silu gusara i obljubili mnoštvo egzotičnih mulatkinja ispod tropskog neba."

"Gospodine Wireman, kao da se blago preseravate."

On se nasmije. "Zapravo sam to o medu pročitao u jednoj od kuharica gospođice Eastlake."

"Je li to gospođa s kojom ujutro izlazite na obalu? Ona u invalidskim kolicima?"

"Baš ona."

Ne misleći previše što govorim - jer sam u glavi vidio njezine goleme plave tenisice podignute na kromirane podnoške invalidskih kolica - rekoh: "Mafijaševa nevjesta."

Wireman blene. Tako je razrogačio te svoje zelene oči, da sam se već spremao ispričati za svoj faux pas. No onda on iskreno prasne u smijeh, grohotom, zaurla onako kako činimo u onim rijetkim prigodama kad se nešto neopazice provuče pokraj svih naših obrambenih mehanizama i pogodi nas u centar za smijeh. Hoću reći, čovjek samo da nije dobio unutrašnje krvarenje od smijeha, a kad je shvatio da nemam pojma što ga je spopalo, počeo se smijati još jače tako da mu je škemba poskakivala. Pokuša vratiti svoju čašu na stolić, no promaši. Čaša se strmoglavi ravno na pijesak i ukopa se, savršeno uspravna, poput čika u nekoj od onih pepeljara s pijeskom kakve se nekoć viđalo pokraj dizala u hotelskim predvorjima. To mu se učini još smješnije i on upre prstom u nju.

"Ne bih to uspio ni da sam se trudio!" uspije propentati, a onda se ponovno pukne smijati plimnim valovima smijeha; dahtao je, jednom se rukom držao za trbuh, a drugom za prsa. Iznenada se izvanredno jasno prisjetih stiha pjesme koju sam pročitao u srednjoj školi, prije više od trideset godina: Ljudi ne lažiraju bolni grč, Nit patvore smrtni hropac. ¹⁴

I ja sam se nasmiješio pa zahihotao, jer je takva vrsta urnebesnog veselja zarazna i kad ne znate što je smiješno. A to kako je čaša pala, da se ni kap Wiremanova čaja nije prolila... to je doista bilo smiješno. Poput gega iz crtica o Ptici trkačici. Ali okomito prizemljenje čaše nije bilo izvor Wiremanova veselja.

"Ne shvaćam. Hoću reći, ispričavam se ako sam—"

"Jer u neku ruku ona to i jest!" Wireman zatuli, kelebereći se sumanuto na rubu nerazumljivosti. "U neku ruku i jest, u tome je stvar! Samo što je kći, Mafijaševa kći—"

Budući da se osim što je poskakivao Wireman i njihao lijevo-desno - nelažirano, nepatvoreno - njegova ležaljka naposljetku otegne papke uz glasni krrrcc; najprije ga odbaci naprijed uz krajnje komičan izraz lica, a onda istrese na pijesak. Lamatajućom rukom Wireman se uhvati za pritku suncobrana i nakrivi stol. Zapah vjetra dohvati suncobran, nadme ga poput jedra i počne vući stolić niz žal. Ono zbog čega sam prasnuo u smijeh nije bilo to kako se Wireman izbečio kad ga je njegova raspadajuća ležaljka pokušala poklopiti poput prugastih ralja ni kako ga je ispljunula na pijesak. Nije me nasmijao ni prizor odbjeglog stolića koji suncobran navlači po pijesku. Prasnuo sam u smijeh zbog Wiremanove čaše koja je još blaženo stajala uspravna između slabine opruženog Wiremana i njegove lijeve ruke.

Ledeni čaj Acme, pomislih, još u tim starim crtićima o Ptici trkačici. Miiip-miiip! A to me, naravno, podsjeti na dizalicu koja me zdrobila, onu sa sjebanim biperom koji se nije oglasio, i iznebuha zamislim sebe kao opakog Kojota u kabini svojeg kamioneta: oči navrh glave od zaprepaštenosti, nakostriješene uši iz kojih se možda lagano dimi strše mu od glave.

To je prelilo čašu i puknem od smijeha. Smijao sam se toliko da sam se onemoćalo skotrljao iz ležaljke i složio na pijesak pokraj Wiremana... ali sam i ja promašio čašu, koja je još stajala savršeno uspravno, poput čika u pepeljari s pijeskom. Nisam se mogao jače smijati, ali jesam. Brižnu mi suze i sliju se niz obraze i svijet počne gubiti obrise kad mi je mozak počeo osjećati posljedice smanjene opskrbe kisikom.

Wireman, koji je još krepavao od smijeha, otpuže za svojim odbjeglim stolićem, odguravajući se koljenima i laktovima. Pokuša zgrabiti postolje stolića, ali stolić odskakuće dalje kao da je osjetio da mu se Wireman približava. Wireman zaore licem po pijesku pa se pridigne smijući se i kišući. Prevrnem se na leđa sopćući, na rubu nesvjestice, ali sveudilj se smijući.

Tako sam upoznao Wiremana.

III

Dvadeset minuta potom stolić je bio postavljen otprilike na svoje prvotno mjesto. Baš fino, ali nijedan od nas nije mogao pogledati u suncobran, a da ne zahihoće. Jedan od trokuta suncobrana bio je potrgan pa se ovaj krivio nad stolom i podsjećao na pijanca koji pokušava odglumiti da je trijezan. Wireman je premjestio preostalu ležaljku na kraj drvenog mola i na moje inzistiranje sjeo u nju. Ja sam sjeo na mol, premda se nisam mogao ni na što nasloniti, bila je to mnogo lakša (da ne spominjemo dostojanstvenija) opcija. Wireman se ponudio zamijeniti proliveni vrč ledenog čaja novim. Odbio sam, ali sam pristao podijeliti s njim čaj iz čudesno neprolivene čaše.

"Sad smo braća po vodi", reče on kad je čaj bio popijen.

"Je li to neki indijanski obred?" upitam.

"Ne, to je iz Stranac u stranoj zemlji Roberta Heinleina. Pokoj mu duši."

Sjetih se da Wiremana nikad nisam vidio čitati dok sjedi u svojoj prugastoj ležaljci, ali ne spomenem to. Mnogo ljudi ne čita na plaži; zaboli ih glava od jarke svjetlosti. Imao sam mnogo razumijevanja za ljude s glavoboljama.

Wireman se počne ponovno smijati. Poklopi usta objema rukama - poput djeteta - ali smijeh grune kroz njih. "Dosta bi bilo. Isuse, dosta je. Kao da sam si istegnuo sve trbušne mišiće."

"I ja", rekoh.

Na trenutak ne rekosmo više ništa. Tog dana povjetarac iz zaljeva bješe prohladan i osvježavajući, s laganim žalostivim okusom soli. Poderani komad suncobrana lepetao je na njemu. Tamna mrlja na pijesku gdje se prevrnuo vrč ledenog čaja već se gotovo osušila.

Wireman se zasmijulji. "Jeste li vidjeli kako je stolić pokušao odmagliti? Stolić, jebote!"

I ja se zasmijuljim. Žigao me kuk, boljeli su me trbušni mišići, ali sam se prilično dobro osjećao za čovjeka koji se od smijeha zamalo onesvijestio. "Bijeg iz Alabame", rekoh.

On kimne glavom, još otirući pijesak s lica. "Grateful Dead. Tisuću devetsto sedamdeset deveta. Ili tu negdje." Zahihoće, hihot preraste u smijuckanje, a smijuckanje u još jedan grleni grohot. Uhvatio se za trbuh i zastenjao. "Ne mogu više, moram prestati, ali... Mafijaševa nevjesta! Isuse!" I on se ponovno počne smijati.

"Da joj niste rekli da sam to rekao", rekoh.

On se prestane smijati, ali ne i smiješiti. "Nisam toliko indiskretan, muchacho. Ali... to je bilo zbog šešira, zar ne? Onog velikog slamnatog šešira koji nosi. Kao Marlon Brando u vrtu, kad se igra s onim klincem."

Zapravo zbog tenisica, ali kimnem glavom i ponovno se još malo nasmijemo.

"Prasnemo li u smijeh kad vas upoznam s njom," reče on (prasnuvši u smijeh, vjerojatno od pomisli na to; tako to ide kad te uhvati smijeh), "reći ćemo da se smijemo jer sam slomio ležaljku, u redu?"

"U redu", rekoh. "Što ste mislili kad ste rekli da na neki način i jest?"

"Stvarno ne znate?"

"Nemam pojma."

On pokaže u Veliku Rozu koja je sad izgledala vrlo mala u daljini. Kao da me od nje dijeli duga šetnja. "Amigo, što mislite tko je vlasnik vaše kuće? Hoću reći, plaćate agenciji za nekretnine ili Vacation Homes Be Us, ali što mislite gdje neto od vašeg čeka naposljetku završi?"

"Dopustite da pogodim: na bankovnom računu gospođice Eastlake."

"Točno. Gospođice Elizabeth Eastlake. S obzirom na gospođinu dob - osamdeset pet joj je - moglo bi se reći stara gospođica." On se počne ponovno smijati, zavrti glavom i reče: "Moram prestati. Ali ako želim biti pošten prema sebi, odavno se nisam imao čemu od srca smijati."

"Ni ja."

On me pogleda - bezrukog, s krpicama kose na jednoj strani glave - i kimne glavom. A onda smo neko vrijeme šutjeli i samo gledali u zaljev. Znam da ljudi na Floridu dolaze kad su stari i bolesni jer je toplo gotovo cijelu godinu, ali mislim da Meksički zaljev posjeduje dodatnu kvalitetu. Čovjek ozdravi samo gledajući tu blagu ravnu suncem obasjanu utihu. Velika riječ, zar ne? Mislim na zaljev. Dovoljno velika da u nju baciš mnogo toga i gledaš kako iščezava.

Naskoro Wireman reče: "A što mislite čije su kuće između vaše i ove?" Tržne palcem preko ramena u bijele zidove i narančasti crijep. "Koja se, kad smo već kod toga, u gruntovnici vodi pod imenom Čapljino gnijezdo, a ja je zovem El Palacio de Asesinos."

"Da i one nekim čudom ne pripadaju gospođici Eastlake?"

"Dva točna odgovora iz dva pokušaja", reče Wireman.

"Zašto je zovete Palača ubojica?"

"Pa kad razmišljam na engleskom, onda je zapravo zovem 'Razbojničko skrovište'", reče Wireman nasmiješivši se kao da se ispričava. "Jer izgleda kao kuća u kojoj bi glavni negativac iz kakvog vesterna Sama Peckinpaha objesio šešir. Dakle, šest prilično zgodnih kućica nanizalo se na potezu između Čapljinog gnijezda i Lososova rta—"

"Koji ja zovem Velika Roza", rekoh. "Kad razmišljam na engleskom."

On kimne glavom. "EIRosado Grande. Dobro ime. Sviđa mi se. Bit ćete tamo... koliko?"

"Unajmio sam je na godinu dana, ali iskreno rečeno, ne znam. Ne bojim se vrućina - mislim da to razdoblje zovu pasjim vrućinama - ali s uraganima se nije za šaliti."

"Aha, ovdje dolje nitko se ne šali sa sezonom uragana, osobito nakon Charleyja i Katrine. Ali kuće između Lososova rta i Čapljinog gnijezda bit će prazne mnogo prije sezone uragana. Kao i ostatak Duma Keya. Koji bi se baš mogao i zvati otok Eastlake, kad smo već kod toga."

"Želite li reći da je sve ovo njezino?"

"To je komplicirano čak i za mene, koji sam u drugom životu bio odvjetnik", reče Wireman. "Nekoć davno njezin je otac bio vlasnik cijelog otoka, zajedno s popriličnim komadom floridske obale istočno odavde. Tridesetih godina prodao je sve osim Dume. Gospođica Eastlake vlasnica je sjevernog dijela, to je nesporno." Wireman mahne rukom prema sjevernom dijelu otoka, za koji će kasnije reći daje plješiv poput striptizetine čuče. "Njezino je zemljište i kuće na njemu, od Čapljinog gnijezda - najluksuznije vile - do vaše Velike Roze - najpustolovnije. Donose joj prihod koji jedva da joj je potreban, jer je tata njoj i ostaloj svojoj djeci ostavio mucho dinero."

"Koliko je njezinih braće i sestara još—"

"Nitko", reče Wireman. "Mafijaševa kći je posljednja." On frkne i odmahne glavom. "Moram je prestati tako zvati", reče više sebi, nego meni.

"Ako vi tako kažete. Ono što me zapravo živo zanima jest zašto je ostatak otoka neizgrađen. S obzirom na vječni građevinski bum na Floridi, to mi se učinilo sumanutim od prvog dana nakon prelaska mosta."

"Govorite poput stručnjaka. Edgare, što ste u drugom životu?"

"Građevinski poduzetnik."

"A ti su dani sad iza vas?"

Mogao sam početi ševrdati - nisam ga poznavao dovoljno dobro da se tako ogolim - ali nisam. Siguran sam da je naš obostrani napad histeričnog smijeha imao mnogo veze s tim. "Da", rekoh.

"A što ste u ovom životu?"

Uzdahnem i svrnem pogled na zaljev u koji si mogao utopiti sve svoje jade i gledati ih kako bestraga iščezavaju. "Ne mogu reći pouzdano. Pomalo slikam." Čekao sam da se nasmije.

Ali se nije nasmijao. "Ne biste bili prvi slikar u Losos... Velikoj Rozoj. Ima prilično dugu umjetničku povijest."

"Šalite se." U kući ništa nije ukazivalo na takvo što.

"O da", reče on. "U njoj je boravio Alexander Calder. Keith Haring. Marcel Duchamp. Davno prije no što ju je erozija podlokala toliko da postoji opasnost da propadne u more", reče on pa posuti. "Salvador Dali."

"Ma nije heljda!" podvrisnem pa se zacrvenim kad je on upitno nakrivio glavu. Na trenutak osjetih kako me plavi onaj stari nemoćni bijes i kao da mi se gruša u glavi i grlu. Mogu ja to, pomislim. "Oprostite. Doživio sam nesreću prije nekog vremena i—" Tu zasutim.

"Taj dio nije teško dokučiti", reče Wireman. "U slučaju da niste opazili, manjka vam alatka na desnoj strani, muchacho."

"Da. A ponekad postanem... ne znam... afatičan, pretpostavljam."

"Aha. U svakom slučaju, to o Daliju nije laž. Boravio je u vašoj kući tri tjedna tisuću devetsto osamdeset prve." A onda, gotovo ne zastavši: "Znam kroz što prolazite."

"Čisto sumnjam." Nisam namjeravao zazvučati grubo, ali jesam. Zapravo, tako sam se osjećao.

Wireman neko vrijeme ne reče ništa. Potrgani je suncobran lepetao. Imao sam dovoljno vremena da pomislim: E pa ovo je bilo potencijalno zanimljivo prijateljstvo od kojeg neće biti ništa, ali kad je Wireman ponovno progovorio, glas mu bješe smiren i prijazan. Kao da nismo niti zastranili.

"Djelomice je problem s izgradnjom otoka njegova zaraslost. Morska trava spada tu, ali to ostalo sranje ne bi smjelo rasti bez navodnjavanja. Mislim da bi netko trebao to istražiti."

"Moja kći i ja smo neki dan krenuli u istraživanje. Južno odavde uletjeli smo u pravu džunglu."

Wireman me pogleda usplahireno. "Otočka cesta nije izletnička za čovjeka u vašem stanju. U usranom je stanju."

"Ma nije valjda. Ono što me zanima jest kako to da nema četiri vozna traka i biciklističku stazu s obje strane i apartmanska naselja svakih osamsto metara."

"Jer nitko ne zna tko je vlasnik zemljišta? Što kažete na to, za početak?"

"Vi to ozbiljno?"

"Aha. Gospođice Eastlake je od 1950. neosporna vlasnica zemljišta na potezu od vrha otoka pa južno do Čapljinog gnijezda. Tako je stajalo u oporukama."

"Oporukama? U množini?"

"Tri oporuke. Sve vlastoručne, svjedoci različiti, i sve različite kad je riječ o Duma Keyu. No svim trima oporukama njezin je otac John Elizabeth Eastlake neuvjetovano zavještao sjeverni dio Dume. Ostatak otoka otad se vuče po sudovima. Šezdeset godina natezanja u usporedbi s kojima je Dickensov roman Sumorna kuća slikovnica za malu djecu."

"Niste li rekli da su braća i sestre gospođice Eastlake mrtvi."

"Jesu, ali ona ima nećakinje i nećake i pranećakinje i pranećake. A poput Sherwin-Williamsovih boja, tako su i oni prekrili svijet.¹⁵ Oni se sude, ali se sude međusobno, a ne s njom. Ona se u tim višestrukim starčevim oporukama spominje samo u vezi sa sjevernim dijelom Duma Keya, koji su dvije geodetske agencije pažljivo demarkirale, jedna uoči Drugog svjetskog rata, a druga neposredno nakon. To je sve evidentirano u sudskom registru. A znate li što, amigo?" Odmahnem glavom.

"Gospođica Eastlake misli da je njezin stari želio da se to dogodi. A nakon što sam svojim pravničkim okom preletio po kopijama oporuka, i ja mislim tako."

"Tko plaća porez?"

Wireman iznenađeno pogleda pa se nasmije. "Vato, sve ste mi simpatičniji."

"Moj drugi život", podsjetim ga. Već mi se sviđalo kako zvuči to "drugi život".

"Tako je. U tom će vam se slučaju ovo svidjeti", reče on. "Lukavo je. Sve tri posljednje oporuke i testamenti Johna Eastlakea sadržavali su istovjetne klauzule o utemeljenju zaklade za plaćanje poreza. Prvotna investicijska tvrtka koja je upravljala zakladom otad je potpala pod - zapravo i ta je tvrtka potpala—"

"Tako se posluje u Americi", rekoh.

"Doista. U svakom slučaju, toj zakladi nikad nije zaprijetila opasnost od bankrota i porezi se svake godine uredno podmiruju poput urice."

"Para vrti gdje burgija neće."

"Istina." Wireman ustane, podboči se dlanovima o križa i zavrne ih. "Želite li ući u kuću i upoznati šeficu? Sad bi se negdje trebala probuditi. Ima nekih problema, ali čak i s osamdeset pet godina još je ženska i pol."

Nije bio trenutak da mu kažem da mi se čini da sam je već upoznao - nakratko - posredstvom svoje telefonske sekretarice. "Neki drugi dan. Kad me mine veselje."

On kimne glavom. "Došetajte sutra popodne, ako želite."

"Možda i hoću. Bilo je super." Ponovno mu pružim ruku. On je ponovno prodrma, gledajući pritom u batrljak moje desne ruke.

"Nemate protezu? Ili je ostavite kod kuće kad ne zalazite medu hoi polloi?" ¹⁶

Imao sam priču koju sam prodavao ljudima na tu temu - bolni živčani završeci u batrljku - ali je to bila laž, a nisam želio lagati Wiremanu. Djelomice zato što je imao nos za smrad preseravanja, ali uglavnom zato što mu jednostavno nisam želio lagati.

"Naravno, već u bolnici su mi uzeli mjeru i nema tko mi nije pokušao utrapiti protezu - osobito moja fizioterapeutkinja i moj frend psiholog. Rekli su što se prije naučim služiti njome, da ću prije moći nastaviti sa životom—"

"Na sve to odmahnuti rukom i nastaviti s plesom—"

"Da."

"Samo što katkad nije baš tako lako odmahnuti na nešto rukom."

"Nije."

"Ponekad nije ni ispravno", reče Wireman.

"Nije baš tako, ali je..." zasutim i rukom zalomim po zraku.

"Dovoljno blizu da nitko ne skuži?"

"Da", rekoh. "Hvala na osvježenju."

"Svratite opet i dobit ćete još jedno. Izlažem se sunčanim zrakama samo između dva i tri - sat dnevno meni je dovoljno - ali gospođica Eastlake većinu popodneva ili prespava ili preslaguje svoje porculanske figurice, i naravno, ne propušta Oprah, pa imam vremena. Zapravo ne znam što s njim. Tko zna? Možda nađemo mnogo dodirnih točaka."

"U redu", rekoh. "Dobro zvuči."

Wireman se veselo nasmiješi i to učini njegovo lice lijepim. Pruži ruku i ponovno mu je stisnem. "Znate li što ja mislim? Da prijateljstva zasnovana na smijehu uvijek nose sreću."

"Možda će vaš sljedeći posao biti pisanje poruka za kineske kolačiće sreće", rekoh.

"Ima mnogo gorih poslova, muchacho. Mnogo gorih."

IV

U povratku, misli mi se svrnu na gospođicu Eastlake, staricu u glomaznim plavim tenisicama i velikom šeširu koja je usput i vlasnica (takoreći) jednog floridskih otočića. Možda nije Mafijaševa nevjesta, ali je Veleposjednikova kći, a čini se i mecena. Mozak mi je ponovno izveo jedan od onih čudnih asocijacijskih trikova, tako da se nisam mogao sjetiti imena njezina oca (nešto jednostavno, jednosložno), ali sam upamtio sažetak situacije kako ju je Wireman opisao u kratkim crtama. Nikad nisam čuo nešto slično, premda se kad vam je gradnja posao nagledate kojekakvih neobičnih vlasničkih aranžmana. Pomislio sam da je to zapravo bilo prilično dosjetljivo... naravno, želite li da glavnina vašeg malog kraljevstva ostane neizgrađeni rajski vrt. Pitanje je bilo: zašto?

Prešao sam veći dio puta do Velike Roze kad sam shvatio da me noga ogavno boli. Dovučem se u kuću, posrčem vodu izravno iz kuhinjske slavine pa odem kroz veliki dnevni boravak u veliku spavaću sobu. Primijetio sam da mi žmiga žaruljica telefonske sekretarice, ali u tom trenutku nisam želio imati nikakve veze s porukama iz vanjskog svijeta. Samo sam želio prileći.

Legnem i zagledam se u sporu vrtnju lopatica stropnog ventilatora. Nisam osobito dobro objasnio zašto nemam umjetnu ruku. Pitao sam se bi li Wireman bio bolje sreće s odgovorom na pitanje: A što jedan odvjetnik radi kao gardedama bogate stare usidjelice? Kakav ti je to drugi život?

Još mozgajući o tome, utonem u san. Nisam ništa sanjao i probudih se okrijepljen.

V

Nakon što sam se probudio, istuširao sam se vrućom vodom pa otišao u dnevni boravak preslušati poruke. Nisam se ukočio kao što sam očekivao s obzirom na to da sam propješačio tri kilometra. Sutra ću možda ustati ćopajući, ali mi se činilo da ću te večeri biti dobro.

Poruka je bila od Jacka. Reče da ga je majka povezala sa stanovitim Dariom Nannuzzijem i da će Nannuzzi rado pogledati moje slike u petak popodne između četiri i pet. Bi li mogao u Galeriju Scoto donijeti ne više od deset po mojem sudu najboljih slika? Ne i skice; Nannuzzi želi vidjeti samo gotove radove.

Osjetih treptaj nelagode—

Ne, to nije bilo ni blizu toga što sam osjetio.

Želudac mi se zgrčio i mogao bih se zakleti da su mi crijeva utonula deset centimetara. Premda to nije bilo najgore. Onaj polusvrbež, polubol uspuže mi po desnoj slabini i ruci koje više nije bilo. Rekoh si da su takvi osjeti - ekvivalent tremaškog preznojavanja tri dana prije nastupa - bedastoća. Jednom sam u Gradskoj skupštini St Paula, u čijim je klupama u to vrijeme sjedio čovjek koji je poslije postao guverner Minnesote, održao prezentaciju za posao vrijedan deset milijuna dolara. S dvije sam kćeri prošao prve plesne recitale, audicije za navijačice, vozačke ispite i pakao puberteta. Što je pokazivanje nekoliko mojih slika galeristu u usporedbi s tim?

Svejedno sam se u Malu Rozu penjao olovnih nogu.

Sunce je zalazilo i plavilo tu veliku prostoriju predivnom i nevjerojatnom svjetlošću boje mandarina, ali ne osjetih želju da je pokušam uhvatiti - ne večeras. No svejedno me ta svjetlost zazivala, onako kako nas zaziva fotografija neke davne ljubavi na koju slučajno nabasamo pregledavajući neku staru spomenarsku kutiju. A i plima je stigla. Čak sam i na katu čuo hrapavi glas školjaka. Sjednem i počnem prčkati po tričarijama na mojem stolu s kramom - pero, kamen oblanjan morem, jednokratni upaljač ispran do bezimene sive boje. Sad mi nije na pamet pala Emily Dickinson, nego neka stara narodna pjesma: Krasnog li sunašca, mama, sija kroz krošnje. Ovdje, naravno, ne bješe drveća, ali sam mogao naslikati stablo na obzoru ako sam želio. Mogao sam naslikati jedno da mu kroz krošnju prosijava crveni zalazak. Pozdravljen budi, Dali.

Nisam strepio od toga da bi mi netko rekao da nemam dara. Bojao sam se da će mi signor Nannuzzi reći da imam piccolo talenta. Da će pritom između palca i kažiprsta ostaviti pola centimetra razmaka i predložiti mi da si rezerviram mjesto na Uličnom umjetničkom festivalu u Veniceu, jer ću tamo sigurno polučiti uspjeh budući da će mnogi turisti jamačno biti oduševljeni mojim dražesnim imitacijama Dalija.

A učini li on to, podigne li gotovo spojeni palac i kažiprst i kaže piccolo, što ću tad? Bi li pravorijek nekog neznanca mogao uništiti moje novostečeno samopouzdanje, uskratiti mi moj neobični novi užitak?

"Možda", rekoh.

Da. Jer slikanje nije što i gradnja trgovačkih centara.

Najlakše bi bilo naprosto otkazati zakazani sastanak... ali sam na neki način obećao Ilse, a nije mi bio običaj kršiti obećanja koja bih dao svojoj djeci.

Desna me ruka još svrbjela, gotovo do boli, ali jedva da sam to primjećivao. O zid meni slijeva naslanjala se vrsta od osam ili devet platna. Okrenem se prema njima, s namjerom da se pokušam odlučiti koja su najbolja, ali ih nisam niti pogledao.

Tom Riley stajao je na vrhu stubišta. Na sebi je imao samo donji dio svijetloplave pidžame, u preponama i s unutrašnje strane jedne nogavice tamniji od mokraće. Desnog oka nije imao. Umjesto njega je zjapila duplja puna crvenog i crnog usirenog mesa. Skorena krv isprugala mu je desnu sljepoočnicu poput ratničkih boja pa iščezavala u sjedinama iznad njegova uha. Drugim je okom zurio u Meksički zaljev. Karnevalski zalazak Sunca plavio mu je usko, beskrvno lice.

Vrisnem od iznenađenja i prepasti, trgnem se, padnem sa stolice na bolesni kuk pa ponovno vrisnem, ovaj put od bola. Nogom ritnem stolicu na kojoj sam istom sjedio i prevrnem je. Kad sam ponovno pogledao prema stubama Toma više nije bilo.

VI

Deset minuta potom bio sam u prizemlju i nazivao njegov broj kod kuće. Sišao sam niza stube iz Male Roze sjedećki, hopsajući stubu po stubu na dupetu. Ne zato što sam u padu sa stolice povrijedio kuk, nego zato što su mi noge tako jako drhtale da se nisam mogao pouzdati da će me nositi. Bojao sam se da ću se strmoglaviti niza stube pa sam razmišljao da siđem natraške kako bih se za rukohvat mogao držati lijevom rukom. Zapravo, bojao sam se da bih se mogao onesvijestiti.

Uporno mi se ukazivao prizor s Phalenskog jezera kad sam se okrenuo i uhvatio taj neprirodni sjaj u Tomovim očima, Tom koji me pokušava ne dovesti u neugodnu situaciju svojim cmoljenjem. Šefe, ne mogu se naviknuti na tebe ovakvog, jednorukog... Oprosti, molim te.

Telefon zazvoni u Tomovoj lijepoj kući u Apple Valleyju. Tom, dvaput oženjen i dvaput razveden, Tom koji je bio protiv toga da se iselim iz kuće u Mendota Heightsu - kao da ustupiš prednost domaćeg terena u završnici doigravanja, rekao je tom prigodom. Tom, koji je potom poprilično iskoristio prednost mojeg domaćeg terena, ako je vjerovati mojoj slici Kućni prijatelji... a ja sam joj vjerovao.

A vjerovao sam i ono što sam vidio na katu.

Telefon je zazvonio jedanput... dvaput... triput.

"Daj, javi se", promrmljam. "Podigni tu vražju slušalicu." Nisam znao što bih rekao daje Tom to učinio, a i bilo mi je svejedno. Tad sam samo želio čuti njegov glas.

I jesam, ali na odlaznoj poruci telefonske sekretarice. "Bok, dobili ste Toma Rileyja", rekao je. "Moj brat George i ja otišli smo s majkom na naše tradicionalno godišnje krstarenje - ove godine u Nassau. Što kažeš, majko?"

"Da sam ja jedna Bahama mama!" reče pušački promukli, ali nedvojbeno veseli glas.

"Živa istina", nastavi Tom. "Vraćamo se osmog veljače. Dotad možete ostaviti poruku... kad, George?"

"Nakon tonskog zignala!" vikne muški glas.

"Istina!" potvrdi Tom. "Tonskog zignala. Ili možete nazvati moj ured." Izgovori broj, a onda sve troje rekoše "BON VOYAGE!"

Spustim slušalicu ne rekavši ništa. To nije zvučalo poput odlazne poruke čovjeka koji razmišlja o samoubojstvu, ali naravno, tad je bio u društvu svojih nadražih i najbližih (onih koji bi, poslije, najvjerojatnije rekli: "Izgledao je zadovoljan") i—

"Tko kaže da će to biti samoubojstvo?" upitah praznu sobu... a onda se strašljivo osvrnem da provjerim je li doista prazna. "Tko kaže da to ne bi mogao biti nesretan slučaj? Ili ubojstvo? Pod pretpostavkom da se već nije dogodilo?"

Ali da se već dogodilo, netko bi me vjerojatno nazvao. Možda Bozie, ali najvjerojatnije Pam. Usto...

"To je samoubojstvo." Ovaj put rekoh to sobi. "To je samoubojstvo i još se nije dogodilo. To je bilo upozorenje."

Ustanem i pomažući se štakom odem u spavaću sobu. U posljednje sam se vrijeme manje služio štakom, ali mi je večeras bila potrebna, doista.

Moja je najdraža sjedila podbočena jastucima na strani kreveta koja bi pripadala nekoj stvarnoj ženi da sam je još imao. Sjednem, uzmem je i zagledam se u njezina dva krupna plava okašca, tako puna crtićke iznenađenosti: Auuuu, ti gnusu! Moja Reba, slična Lucy Ricardo.

"Kao da je Scroogea posjetio Duh budućih Božića", rekoh joj. "Ovako bi moglo biti."

Reba se nije izjasnila po tom pitanju.

"Ali što da radim? To nije bilo kao na mojim slikama. Uopće nije sličilo mojim slikama!"

Ali jest, i ja sam to znao. I slike i vizije potekle su iz mojeg ljudskog mozga, a nešto se u mojem mozgu promijenilo. Do te je promjene došlo zbog povoljne kombinacije povreda. Ili nepovoljne. Contrecoup. Brokin centar. I Duma Key. A Key je to sve... što?

"Pojačavao", rekoh Rebi. "Zar ne?"

Reba ne reče što misli.

"Ovdje nečeg ima, i to djeluje na mene. Je li moguće da me dozvalo?"

Na tu se pomisao naježim. Ispod mene one su se školjke trle jedna o drugu kako su ih valovi podizali i spuštali. Lako se moglo zamisliti lubanje umjesto školjaka, tisuće lubanja koje istovremeno zaškrguću zubima pri dolasku valova.

Je li Jack rekao da se negdje u ovdašnjoj baruštini nalazi još jedna kuća, koja samo što se ne raspadne? Činilo mi se da je. Kad smo se Ilse i ja pokušali odvesti na tu stranu, cesta se brže-bolje pokvarila. Kao i Ilsein želudac. Meni nije pozlilo, ali je vonj jagmeće flore bio ogavan, a moja me nedostajuća ruka zasvrbjela još jače. Wireman se usplahirio kad sam mu rekao za našu ekspediciju. Otočka cesta nije izletnička za čovjeka u vašem stanju, rekao je. Pitanje je kakvo je zapravo moje stanje.

Reba se i dalje nije izjašnjavala.

"Ne želim da se ovo događa", rekoh tiho.

Reba je samo zurila u mene. Po njezinu mišljenju, ja sam bio gnus.

"Kakve koristi od tebe?" upitam i bacim je. Ona padne potrbuške na svoj jastuk naprćenog tura i raširenih ružičastih pamučnih nogu. Izgledala je poput kurvice. Auuu, ti gnusu, živa istina.

Sagnem glavu, pogledam u sag između koljena i protrljam si zatiljak. Zatiljni su mi mišići bili napeti i puni kvrga, kao da su željezni. Već neko vrijeme nisam imao one svoje užasne glavobolje, ali ne opuste li se ti mišići uskoro, noćas mi ne gine migrena. Za početak, trebao sam nešto pojesti. Nešto blažeće. Godila bi mi neka smrznuta visokokalorična klopa: razrežeš plastičnu foliju porcije mesa i umaka, ožežeš po njoj nekoliko minuta u mikrovalnoj, a onda je smažeš.

Ali sam ostao sjediti još neko vrijeme. Imao sam mnogo pitanja, a na većinu vjerojatno ne bih znao odgovoriti. Shvatio sam to i pomirio se s tim. Naučio sam se pomiriti s mnogo toga nakon svoje kolizije s dizalicom. Ali odlučih da moram pokušati odgovoriti barem na jedno pitanje prije no što se prihvatim jela, bez obzira na glad. Telefon na noćnom stoliću bio je dio kućnog inventara, dražesno starinski, okruglog brojčanika. Stajao je na telefonskom imeniku uglavnom sastavljenom od žutih stranica. Otvorim ga na mršavoj rubrici bijelih stranica. Nisam se nadao da će telefonski broj Elizabeth Eastlake biti u imeniku, ali je bio. Nazovem. Telefon je zazvonio dvaput, a onda se javio Wireman.

"Halo, rezidencija Eastlakeovih."

U tom besprijekorno moduliranom glasu ne bješe ni prizvuka čovjeka koji se smijao toliko da je slomio ležaljku i odjednom mi se ovo učini najglupljom idejom na svijetu, ali nisam imao drugog izbora.

"Wiremane? Ovdje Edgar Freemantle. Trebam pomoć."

6.
Gospodarica kuće

I

Sutra popodne ponovno sam sjedio za stolićem na kraju drvenog mola ElPalacio de Asesinos. Prugasti suncobran, premda potrgan, još je bio upotrebljiv. Povjetarac dovoljno svjež da se moralo navući gornji dio trenirke puhao je s mora. Brazgotinice svjetlosti cupkale su po stoliću dok sam govorio. A napričao sam se - gotovo sat vremena, krijepeći se gutljajima zelenog čaja iz čaše u koju je Wireman dolijevao. Naposljetku zasutim. Nakratko se nije čuo nikakav zvuk osim blagog šušnja pristižućih valova koji bi se nasukali na žal pa odgmizali uza nj.

Wireman je jamačno sinoć u mojem glasu čuo dovoljno toga što mu se nije sviđalo da se ponudio odmah doći golf-autićem iz Palacia. Rekao je da može s gospođicom Eastlake komunicirati voki-tokijem. Rekoh mu da to može pričekati. Važno je, ali ne i hitno. Barem ne toliko da je potrebno pozvati hitnu. A to je i bila istina. Ako će se Tom na krstarenju ubiti, ne mogu baš puno učiniti da to spriječim. Osim toga, nisam mislio da će to učiniti dok su majka i brat s njime.

Nisam namjeravao ispričati Wiremanu o svojem potajnom prekapanju po kćerinoj torbici; to bješe nešto čega sam se otad stidio sve više, a ne sve manje. Ali nakon što sam počeo pričati - počevši od LINK-BELTA - nisam se mogao zaustaviti. Ispričao sam mu gotovo sve, a na kraju i ono o Tomu Rileyju na vrhu stuba koje vode u Malu Rozu, blijedom, mrtvom i bez jednog oka. Mislim da sam se navio djelomice i zato što sam znao da me Wireman ne može poslati u najbližu ludnicu - nije bio zakonski ovlašten. A djelomice i jer je još bio neznanac, premda su me privukli njegova ljubaznost i cinično veselje. Katkad je - zapravo često - lakše nešto čega se stidimo ili je šašavo ispričati nekom neznancu. No uglavnom me motiviralo čisto olakšanje: osjećao sam se kao da iz zmijskog ugriza istišćem otrov.

Wireman si je natočio čašu zelenog čaja rukom koja nije bila potpuno mirna. To mi se učinilo zanimljivim i uznemirujućim. A onda je pogledao na sat, koji je nosio poput bolničara, brojčanika na donjem dijelu zapešća. "Za otprilike pola sata stvarno moram u kuću obići Elizabeth", reče. "Siguran sam da je dobro, ali—"

"A što ako nije?" upitah. "Ako je pala ili nešto takvo?"

On izvadi mobitelski tanki voki-toki iz džepa svojih platnenih hlača. "Uvijek provjerim da ima svoj uza se. Po cijeloj kući ima i SOS zvonca, ali—" On palcem zabubnja po prsima. "Ali ja sam pravi alarmni sustav, OK? Jedini u koji se pouzdajem."

Pogleda u more i uzdahne.

"Ima Alzheimer. Još nije strašno, ali doktor Hadlock kaže da će bolest brzo uznapredovati. Za godinu dana..." Slegne ramenima gotovo mrzovoljno, a onda se razvedri. "Svaki dan u četiri pijemo čaj. Čaj i Oprah. A da dođeš i upoznaš gospodaricu kuće? Isprsit ću se i počastiti nas pitom od limete."

"U redu", rekoh. "Dogovoreno. Misliš li da je mi ona ostavila onu poruku na sekretarici o tome kako Duma Key nije sretno mjesto za kćeri?"

"Naravno. Premda, očekuješ li objašnjenje - očekuješ li da se ona toga uopće i sjeća - mnogo sreće. Ali ti mogu malo pomoći, možda. Jučer si spomenuo braću i sestre, a nisam te stigao ispraviti. Zapravo je Elizabeth imala samo sestre. Najstarija je rođena 1908. ili tu negdje. Elizabeth je stupila na scenu 1923. Gospođa Eastlake umrla je oko dva mjeseca nakon njezina rođenja. Nekakva infekcija. Ili možda nekakav ugrušak... tko bi to danas znao? To je bilo ovdje, na Duma Keyu."

"Otac se ponovno oženio?" Još mu se nisam mogao sjetiti imena.

Wireman mi pomogne. "John? Ne."

"Ne želiš mi valjda reći da je sam ovdje odgojio šest kćeri. To je prejezivo."

"Pokušao je, uz dadiljinu pomoć. Ali mu je najstarija pobjegla s nekim dečkom. Gospođica Eastlake je zamalo smrtno stradala u nesreći. A blizanke..." On zavrti glavom. "Bile su dvije godine starije od Elizabeth. Nestale su 1927. Pretpostavlja se da su pokušale plivati, da ih je struja odnijela na pučinu i da su se utopile tamo u caldo grande."

Šutke se zagledasmo u more, varljivo blage valove koji trčkaraju po žalu poput psića. A onda upitam je li mu Elizabeth sve to ispričala.

"Nešto od toga. Ne sve. A pobrka i ono čega se sjeća. Našao sam usputni spomen o incidentu koji se sigurno odnosi na to na internetskoj stranici posvećenoj povijesti obale Meksičkog zaljeva. Malo sam se dopisivao s knjižničarem iz Tampe." Wireman podigne ruke i zamigolji prstima u pantomimi tipkanja. "Tessie i Laura Eastlake. Knjižničar mi je poslao primjerak lokalnih novina od 19. travnja 1927. Naslov na prvoj stranici vrlo je suhoparan, štur, mučan. Dvije riječi. NEMA IH."

"Isuse", rekoh.

"Šest godina stare. Elizabeth je tad imala četiri godine, dovoljno stara da razumije što se dogodilo. Možda i dovoljno stara da pročita novinski naslov jednostavan poput NEMA IH. Blizanke mrtve, a Adriana, najstarija, pobjegla u Atlantu s jednim od Johnovih poslovođa... nije ni čudo da je Johnu Duma dozlogrdila. On i preostala trojka preselili su u Miami. Mnogo godina poslije, vratio se umrijeti tu i gospođica Eastlake brinula se za njega." Wireman slegne ramenima. "Baš kao što ja brinem za nju. Onda... jasno ti je zašto bi jedna staričica s početnim stadijem Alzheimera mogla smatrati da je Duma loše mjesto za kćeri?"

"Možda, ali kako bijedna staričica s početnim stadijem Alzheimera našla telefonski broj svojeg novog najmoprimca?"

Wireman me vragolanski pogleda. "Novi najmoprimac, stari broj, funkcija automatskog biranja na svim telefonima u kući." On tržne palcem preko ramena. "Imaš li još pitanja?"

Blenem u njega. "Ona me ima na automatskom biranju?"

"Ne gledaj u mene, ja sam stigao u drugom činu. Pretpostavljam da joj je agencija koja joj nalazi klijente uprogramirala telefone kuća koje se iznajmljuju. Ili je to možda učinio čovjek koji vodi poslove gospođice Eastlake. Svrati iz St Petersburga otprilike svakih šest tjedana da se uvjeri da nije mrtva i da joj ne kradem fini porculan. Pitat ću ga kad sljedeći put bane."

"Znači, pritiskom na tipku može nazvati bilo koju kuću na sjevernom dijelu otoka."

"Pa... da. Ta kuće su sve njezine." Potapša me po ruci. "Ali znaš što, muchacho? Mislim da će tvoja tipka večeras doživjeti mali živčani slom."

"Ne", rekoh niti ne razmislivši. "Nemoj."

"Ah", reče Wireman, baš kao da je razumio. Tko zna, možda i jest. "U svakom slučaju, to objašnjava tvojeg tajanstvenog sugovornika - premda ti moram reći da na Duma Keyu objašnjenja nekako otančaju. Kao što pokazuje tvoja priča."

"Kako to misliš? Zar si imao... doživljaje?"

On me pogleda ravno u oči. Njegovo krupno preplanulo lice bilo je zagonetno. Svježi kasnosiječanjski vjetar je ojačao i uskovitlao nam pijesak oko gležnjeva. A i podigao je Wiremanovu kosu i ponovno otkrio ožiljak u obliku kovanice iznad njegove desne sljepoočnice. Upitah seje li ga netko bocnuo grlićem boce, možda u barskoj tučnjavi, i pokušam zamisliti da se netko ljuti na njega. Bilo je to teško.

"Da, imao sam... doživljaje", reče on i zakrivi dva prsta obje ruke u kukice navodnika. "To djecu pretvara u... odrasle. I omogućuje profesorima engleskog da o nečemu trkeljaju na prvoj godini... književnih kolegija." Obje riječi popraćene navodnicima u zraku.

U redu, nije želio o tome razgovarati, barem ne tad. Pa sam ga upitao koliko toga vjeruje od onoga što sam mu ispričao.

Wireman zakoluta očima i zavali se u ležaljci. "Ne iskušavaj moje strpljenje, vato. Možda ti se malo pošemerilo u glavi, ali ćaknut nisi. Tamo imam gospođu... najmilije stvorenje na svijetu i volim je, ali ponekad misli da sam joj tata i da je u Miamiju cirka tisuću devetsto trideset četvrte. Povremeno ubaci neku od svojih porculanskih figurica u limenu kutiju od keksa i baci je u japanski ribnjak iza teniskog igrališta. Moram ih odnijeti dok spava, inače popizdi. Nemam pojma zašto. Mislim da će do ljeta možda danomice nositi pelene za odrasle."

"Što bi značilo?"

"Što bi značilo da znam što je loco, znam Dumu, a i upoznajem tebe. I više sam nego voljan povjerovati da ti se prijatelj ukazao mrtav."

"Ne sereš?"

"Ne serem. Verdad. Pitanje je što ćeš ti poduzeti u vezi s tim, pod pretpostavkom da jedva ne čekaš da ga strpaš pod ledinu jer je - smijem li biti prost? - polizao maslac s tvoje bivše žemlje."

"Ne čekam. Doduše, na trenutak sam... ne znam kako to opisati..."

"Je li ti na trenutak došlo da mu otfikariš kurac, a onda mu iskopaš oči užarenom vilicom za roštilj? Je li to bio takav trenutak, muchacho?" Wireman načini pištolj od palca i kažiprsta i nacilja u mene. "Bio sam u braku s djevom iz Meksika i znam što je ljubomora. To je normalno. Poput refleksa trzaja od straha."

"Je li tvoja žena ikad..." Zasutim jer sam iznenada postao svjestan da sam tog čovjeka upoznao tek jučer. To je bilo lako zaboraviti. Wireman bješe intenzivan.

"Ne, amigo, koliko ja znam. Ali mi je umrla." Lice mu je bilo potpuno bezizražajno. "Nemojmo o tome, može?"

"U redu."

"Ono što valja imati na umu je da ljubomora dođe i prođe. Poput ovdašnjih popodnevnih pljuskova za pasjih vrućina. Kažeš da si to prebolio. I trebao bi, jer više nisi njezin campesino. Pitanje je što ćeš učiniti u vezi s tom drugom stvari. Kako spriječiti tog čovca da se ubije? Jer znaš što se događa nakon veselog obiteljskog krstarenja, zar ne?"

Na trenutak ne rekoh ništa. Prevodio sam si onu posljednju španjolsku riječ, odnosno pokušavao. Više nisi njezin farmer, jesam li dobro razumio? Ako jesam, zazvučalo je poput gorke istine.

"Muchacho? Tvoj sljedeći potez?"

"Ne znam", rekoh. "Ima e-mail, ali što da mu napišem? 'Dragi Tome, imam neugodan osjećaj da razmišljaš o samoubojstvu, molim te odgovori mi što prije'? A kladim se da ionako ne provjerava poštu dok je na godišnjem. Ima dvije bivše žene i još plaća alimentaciju jednoj od njih, ali nije blizak ni s jednom. Imao je klinca, ali je ovaj umro kao beba - spina bifida, mislim - i... što? Što je?"

Wireman se okrenuo i zgurio u svojoj ležaljci, zagledan u more, u koje su nesiti zaranjali po svoju laganu večeru. Govor njegova tijela poručivao je gađenje.

On se okrene natrag prema meni. "Prestani vrdati. Jako dobro znaš tko ga pozna. Ili barem misliš da znaš."

"Pam? Misliš na Pam?"

On me samo pogleda.

"Wireman, namjeravaš li razgovarati ili ćeš tek tako tu sjediti?"

"Moram obići svoju gospođu. Dosad se sigurno probudila i htjet će svoje popodnevne piškote."

"Pam bi pomislila da sam poludio! Dovraga, ona još misli da sam lud!"

"Razuvjeri je." A onda se malo umilostivi. "Edgare, slušaj. Ako mu je bliska kao što ti misliš, već je primijetila nagovještaje. A jedino što ti možeš je pokušati. Entiendes?"

"Ne znam što to znači."

"To znači nazovi si ženu."

"Bivšu."

"Ne. Dok ti se u glavi nešto ne okrene, razvod je samo zakonska fikcija. Zato ti je stalo što ona misli o tvojem duševnom stanju. Ali ako ti je stalo i do tog tipa, nazvat ćeš je i reći joj da imaš razloga zaključiti da namjerava kapitulirati."

On se teškom mukom digne iz ležaljke pa pruži ruku. "Dosta smo besjedili. Dođi upoznati šeficu. Nećeš požaliti. Kakve su druge šefice, ona nije najgora."

Prihvatim ponuđenu ruku i dopustim mu da me izvuče iz, pretpostavili, zamjenske ležaljke. Imao je čvrsti stisak. Još nešto što nikad neću zaboraviti u vezi s Jeromeom Wiremanom, taj njegov snažni stisak. Drveni mol koji je vodio do ulaznih vrata u stražnjem zidu bio je dovoljno širok za jednu osobu, pa sam žustro šepao za Wiremanom. Kad smo stigli do ulaznih vrata - manje inačice prednjih koja su izgledala izvorno koliko i Wiremanov impromptu španjolski - on se okrene k meni, blago se smiješeći.

"Josie dolazi čistiti utorkom i četvrtkom i voljna je pripaziti na gospođicu Eastlake dok popodne spava - što znači da bih ja sutra popodne oko dva mogao doći pogledati tvoje slike ako ti to odgovara."

"Kako si znao da to želim? Još sam skupljao hrabrost da te zamolim."

On slegne ramenima. "Prilično je očito da želiš da ih netko pogleda prije no što ih pokažeš tipu iz one galerije. Osim kćeri i klinca koji ti obavlja posliće."

"Imam zakazano za petak. Umirem od straha."

Wireman zalomi rukom po zraku i nasmiješi se. "Ne brini", reče i posuti. "Zaključim li da su ti slikarije bezvezne, reći ću ti."

"To je u redu."

On kimne glavom. "Samo sam želio da budemo načisto." A onda otvori vrata i povede me u dvorište Čapljina gnijezda, poznatog i kao Palacio de Asesinos.

II

Dvorište sam već vidio onoga dana kad sam iskoristio kolni ulaz da se okrenem, ali tog sam dana uspio samo nakratko zaviriti. Tad sam se uglavnom usredotočio na to da sebe i svoju kćer oblivenu znojem i sivu u licu nekako vratim u Veliku Rozu. Vidio sam tenisko igralište i svježe modre dvorišne keremičke pločice, ali mi je sasvim promaknuo japanski ribnjak. Tenisko je igralište bilo pometeno i spremno za akciju; njegova popločana površina bila je dvije nijanse tamnija od dvorišnog popločenja. Jednim zavrtajem kromirane ručice mrežu se moglo zategnuti dovoljno za igru. Puna košara loptica stajala je na žicanim nogarima i na trenutak me podsjetila na crtež koji je Ilse ponijela sa sobom u Providence: Kraj igre.

"Jednog dana, muchacho", reče Wireman pokazavši u prolazu u tenisko igralište. Usporio je kako bih ga mogao sustići. "Ti i ja. Neću te namučiti - samo volej i servis - ali željan sam zamahnuti reketom."

"Je li volej-servis tvoj honorar za davanje mišljenja o slikama?" On se nasmiješi. "Imam cijenu, ali ne u tom smislu. Reći ću ti poslije. Sad uđi."

III

Wireman me povede kroz stražnja vrata, kroz polutamnu kuhinju velikih bijelih pultova-šankova i golemog WestinghoIlseova štednjaka pa u utihnule unutrašnjost kuće koja se ljeskala od tamnog drva - hrastovine, orahovine, tikovine, mamutovca i močvarnog čempresa. Pravi Palacio, u starom floridskom stilu. Prođemo pokraj jedne knjigama obložene prostorije u čijem je jednom kutu čamio pravi oklop. Knjižnica je bila spojena s radnom sobom na čijim su zidovima visjele slike - ne učmali portreti u ulju, nego kričave apstrakcije, čak i dva op-art rada od kojih su me zaboljele oči.

U prolazu glavnim predvorjem (Wireman je hodao, ja sam šepao), svjetlost zadaždi po nama poput bijele kiše i shvatih da je ovaj dio, usprkos veličanstvenosti palače, zapravo tek raskošniji ganak, kakvi odvajaju dijelove starijih i mnogo skromnijih floridskih nastambi. Nadsvodeni hodnik u ovakvom stilu, gotovo redovito drven (katkad od daščica), a ne kamena, ima čak i ime: Florida Cracker.

Spomenuti ganak, okupan svjetološću zahvaljujući dugačkom staklenom stropu, bješe načičkan kućnim biljkama u lončanicama. Na kraju ganka Wireman zavije udesno. Ja uđem za njim u prostrani svježi salon. Niz prozora gledao je na bočno dvorište krcato cvijećem - moje bi kćeri znale imena polovice njih, Pam svih, a ja sam prepoznao samo zvjezdane, komeline i naprstke. I rododendrone. Bilo ih je mnogo. Iza te prašume, na stazici popločanoj modrim pločicama koja je vjerojatno povezivala bočno dvorište s glavnim, kočoperno se ushodala oštrooka čaplja. Izgledala je misaono i smrknuto, ali nikad nisam vidio prizemljenu čaplju koja nije izgledala poput kakvog puritanskog starješine koji razmišlja koju će vješticu spaliti sljedeću.

Nasred sobe nalazila se žena koju smo Ilse i ja vidjeli onoga dana kad smo pokušali istražiti Otočku cestu. Tad je bila u invalidskim kolicima, a na nogama je imala plave visoke tenisice. Danas je stajala rukama se čvrsto držeći za rukohvate hodalice, a njezina stopala - velika i vrlo blijeda - bila su bosa. Na sebi je imala lagane bež hlače visokog struka i tamnosmeđu svilenu bluzu zabavno širokih ramena i širokih rukava, komplet koji me podsjetio na Katherine Hepburn u starim filmovima koje katkad prikazuju na Turner Classic Movies: Adamovo rebro ili Žena godine. Samo što mi Katherine Hepburn nikad nije izgledala tako staro ni kad je bila stara.

Prostorijom je dominirao dugački, niski stol, od onih kakav je moj otac imao u podrumu za svoje električne vlakiće, samo što je ovaj bio presvučen nekim svijetlim drvom - sličnim bambusu - a ne lažnom travom. Bješe krcat maketama zgrada i porculanskim figuricama: muškaraca, žena, djece, domaćih životinja, divljih zvijeri, mitoloških stvorenja. Kad smo već kod mitoloških životinja, spazim dvije figurice nacrnjenih lica koje ne bi prošle inspekciju NAACP-a. ¹⁷

Elizabeth Eastlake pogledala je u Wiremana izrazom dražesne razdraganosti koju bih tad s gustom nacrtao... premda nisam siguran bi li to itko ozbiljno shvatio. Nisam siguran vjerujemo li najjednostavnijim emocijama u našoj umjetnosti, premda ih svakodnevno opažamo posvuda oko sebe.

"Wiremane!" reče ona. "Rano sam se probudila i predivno se zabavljam sa svojim porculankama!" Reče to s jakim južnjačkim naglaskom. "Pogledaj, obitelj je na okupu!"

Najednom kraju stola nalazila se maketa južnjačke palače. Od onih sa stupovima. Zamislite Taru iz Prohujalo s vihorom i steći ćete sliku. Okružilo ju je desetak figurica u neobično svečanom rasporedu.

"Doista", potvrdi Wireman.

"I škola! Pogledaj kako sam složila djecu ispred škole! Ma pogledaj samo!"

"Hoću, ali znate da ne volim da ustajete bez mene", reče Wireman.

"Nije mi se dalo pozivati te na taj stari voki-toki. Stvarno se izvrsno osjećam. Dođi i pogledaj. Neka pogleda i tvoj novi prijatelj. O, znam tko ste." Ona se nasmiješi i kukasto svine prst da priđem bliže. "Wireman mi priča o vama. Vi ste novi stanar iz Lososova rta."

"On je zove Velika Roza", reče Wireman.

Starica se nasmije. Bješe to pušački smijeh koji se rastoči u kašalj. Wireman joj je morao žurno prići i pridržati je. Gospođica Eastlake kao da nije hajala ni za kašalj ni za pridržavanje. "To mi se sviđa!" reče kad je ponovno mogla govoriti. "O dušo, to mi se sviđa! Dođite pogledati moju novu kompoziciju, gospodine...? Sigurna sam da su vas predstavili, ali se ne mogu sjetiti vašeg imena, kao ni još mnogo toga, vi ste gospodin...?"

"Freemantle", rekoh. "Edgar Freemantle."

Pridružim im se za njezinim igraćim stolom i ona mi pruži ruku. Nije bila mišićava, ali je bila povelika, poput njezinih stopala. Nije zaboravila fino umijeće pozdravljanja i stisne mi ruku najjače što je mogla. Usto me prilikom rukovanja pogleda veselim zanimanjem. Svidjela mi se zbog svojeg iskrenog priznanja problema s pamćenjem. Usprkos Alzheimeru, ja sam dosad u mišljenju i govoru zapinjao mnogo više od nje.

"Drago mi je, Edgare. Već sam vas vidjela, ali se ne sjećam kad. Sjetit ću se. Velika Roza! Baš drzovito!"

"Sviđa mi se kuća, gospođo."

"Dobro. Drago mi je ako pruža zadovoljstvo. Znate, to je umjetnička kuća. Edgare, vi ste umjetnik?"

Gledala me svojim iskrenim plavim očima. "Da", rekoh. Bilo je to najlakše reći, najbrže, a možda je i bilo istina. "Mislim da jesam."

"Naravno da jeste, dušo, odmah sam znala. Trebat će mi jedna vaša slika. Wireman će dogovoriti cijenu. Osim što je sjajan kuhar, on je i odvjetnik, je li vam to rekao?"

"Da... ne... hoću reći—" Bijah izgubljen. Njezin razgovor kao da se odveć razgranao, i to naglo. Wireman, lukavac, izgledao je kao da se jedva suzdržava ne prasnuti u smijeh. Zbog čega je, naravno, i meni došlo na smijeh.

"Pokušavam nabaviti slike od svih umjetnika koji su boravili u vašoj Velikoj Rozoj. Imam jednog Haringa naslikanog u njoj. I jednu Dalijevu skicu."

Minula me svaka želja za smijehom. "Stvarno?"

"Da! Pokazat ću vam uskoro, ne mogu ne pokazati, nalazi se u televizijskoj sobi, a redovito gledamo Oprah. Zar ne, Wiremane?"

"Da", reče on i pogleda na sat okrenut na donji dio zapešća.

"Ali ne moramo je gledati od prve sekunde jer imamo predivni uređajčić zvan..." Ona pošuti, namršti se i položi prst na rupicu na jednoj strani punačke brade. "Vito? Wireman, je li Vito?"

On se nasmiješi. "TiVo, gospođice Eastlake."

Ona se nasmije. "TiVo, nije li to smiješna riječ? I nije li smiješno kako smo službeni? On je za mene Wireman, a ja za njega gospođica Eastlake - osim ako se uzrujam, kao što se katkad dogodi kad nešto zaboravim. Mi smo poput likova iz predstave! Optimistične, u kojoj se zna da će orkestar uskoro zaguditi i cijela družba na pozornici zapjevati!" Ona se nasmije kako bi pokazala koliko je to dražesna ideja, ali u tome bješe nekakve pomahnitalosti. Prvi put me njezin naglasak podsjeti na Tennesseeja Williamsa, a ne na Margaret Mitchell.

Obzirno - krajnje obzirno - Wireman reče: "Možda bismo sad trebali prijeći u drugu sobu pogledati Oprah. Mislim da biste trebali sjesti. Možete popušiti cigaretu dok gledate Oprah, a znate da to volite."

"Još minutu, Wiremane. Još samo minutu. Tako rijetko imamo društvo." Ponovno se obrati meni. "Edgare, kakav ste vi umjetnik? Vjerujete li u larpurlartizam?"

"Svim srcem i isključivo, gospođo."

"Drago mi je. Takve Lososov rt najviše voli. Kako to zovete?"

"Svoju umjetnost?"

"Ne, dušo, Lososov rt."

"Velika Roza, gospođo."

"Onda ćemo je zvati Velika Roza. A vi mene Elizabeth."

Nasmiješim se. Morao sam, jer je to rekla ozbiljno, a ne koketno. "U redu, Elizabeth."

"Lijepo. Uskoro ćemo otići u televizijsku sobu, ali najprije..." Ponovno se zagleda u stol s figuricama. "Onda, Wiremane? Onda, Edgare? Vidite li kako sam rasporedila dječicu?"

Bilo ih je desetak, odreda okrenutih prema lijevoj strani škole: podbačaj plana upisa.

"Što vam taj raspored kazuje?" upitala je. "Wiremane? Edwarde? Netko?"

Omaknulo joj se, ali ja sam, naravno, bio naviknut na to. Ovaj put je moje vlastito ime bilo kora od banane.

"Veliki odmor?" upita Wireman i slegne ramenima.

"Naravno da nije", reče ona. "Da je odmor, igrali bi se, a ne bi se zbili i blejali."

"Ili je požar ili požarna vježba", rekoh.

Ona se nagne preko hodalice (Wireman, uvijek na oprezu, zgrabi je za ramena da se ne bi prevrnula) i poljubi me u obraz. To me vraški iznenadilo, ali ne u lošem smislu. "Jako dobro, Edwarde!" klikne ona. "Onda, što od toga dvoga?"

Promislim. Bilo je lako ako si se ozbiljno zamislio nad tim pitanjem. "Požarna vježba."

"Da!" Plave joj oči planu oduševljeno. "Recite Wiringu zašto."

"Da je požar, razbježali bi se. No oni—"

"Čekaju da se vrate u zgradu, tako je." Ali kad se okrenula Wiremanu, ugledam drukčiju ženu, prestrašenu. "Ponovno sam te nazvala pogrešnim imenom."

"Sve u redu, gospođice Eastlake", reče on i poljubi je u udubinu sljepoočnice nježnošću zbog koje mi se jako smilio.

Ona mi se nasmiješi: kao da gledate kako sunce isplovljava iza oblaka. "Sve dok mi se obraća prezimenom znaš da..." Ali sad se činila izgubljenom i smiješak joj počne blijedjeti. "Znaš da..."

"Da je vrijeme za gledanje Oprah", reče Wireman i uhvati je za ruku. Zajedno okrenu njezinu hodalicu od igraćeg stola i ona iznenađujućom brzinom počne špurati prema vratima u dnu prostorije. Wireman je pažljivo hodao pokraj nje.

Njezinom "televizijskom sobom" dominirala je velika Samsung plazma. Na drugom kraju sobe stajala je hrpa skupih stereo komponenti. Jedva da sam primijetio išta od toga. Pogled mi se zalijepio za uokvireni crtež na zidu iznad polica s CD-ima i nekoliko trenutaka sam zaboravio disati.

Crtež je bio nacrtan olovkom i pojačan s dvije grimizne niti, vjerojatno dodane najobičnijom crvenom kemijskom - kakvom se nastavnici služe u ispravku školskih zadaća. Te ne baš nehajne črčke protezale su se duž crte obzora zaljeva kao naznaka zalaska sunca. Bile su majstorske. Genijalnost u detalju. Bješe to moj obzor, onaj koji sam vidio iz Male Roze. Znao sam to, kao što sam znao i da je autor tog crteža slušao kako školjke postojano stružu ispod nje dok je pretvarao prazni bijeli papir u ono što je njegovo oko vidjelo, a um preveo. Na obzoru se vidio brod, vjerojatno tanker. Možda onaj koji sam ja nacrtao prve večeri u kući u Duma Road 13. Njegov stil nije nimalo sličio mojem, ali je odabir motiva bio gotovo identičan.

Našvrljano gotovo nemarno u dnu: Salv Dali.

IV

Gospođica Eastlake - Elizabeth - popušila je svoju cigaretu dok je Oprah ispitivala Kirstie Alley o uvijek fascinantnoj temi gubitka težine. Wireman je donio slasne sendviče od jaja i majoneze. Pogled mi je bludio prema onoj uokvirenoj Dalijevoj skici i mislio sam - naravno -Pozdravljen budi, Dali. Kad se pojavio dr. Phil i počeo držati bukvicu dvjema debeljucama iz publike koje su se, čini se, dobrovoljno prijavile da im on održi bukvicu, rekoh Wiremanu i Elizabeth da bih sad stvarno morao krenuti natrag.

Elizabeth je daljinskim upravljačem ušutkala dr. Phila pa pružila knjigu na kojoj je daljinski dotad ležao. Oči su joj izgledale i skrušene i pune nade. "Edmunde, Wireman kaže da ćete ponekad popodne doći i čitati mi? Je li to istina?"

Prisiljeni smo neke odluke donositi u hipu i ja sam tad donio jednu. Odlučio sam ne gledati u Wiremana, koji je sjedio Elizabeth slijeva. Oštroumnost koju je iskazala kod svojeg igraćeg stola sad je hlapila, čak sam i ja to primijetio, ali mi se činilo da je Elizabeth još prilično pronicava i jedan pogled prema Wiremanu bio bi dovoljan da ona shvati da je taj podatak za mene novost pa bi joj bilo neugodno. A nisam želio da joj bude neugodno, djelomice zato što mi je bila simpatična, a djelomice jer sam pretpostavljao da će joj život za godinu-dvije ionako donijeti mnogo neugodnih situacija. Uskoro će to biti više od zaboravljanja imena.

"Razgovarali smo o tome", rekoh.

"Možda ćete mi danas pročitati neku pjesmu", reče ona. "Po vašem izboru. Silno mi nedostaju. Mogla bih živjeti bez Oprah, ali život bez knjiga žedan je život, a život bez poezije je..." Ona se smućeno nasmije i od tog me zvuka stegne oko srca. "Kao život bez slika. Mislite li i vi tako? Ili ne mislite?"

U sobi bješe vrlo tiho. Negdje drugdje kucala je ura i to je bilo sve. Mislio sam da će Wireman nešto reći, ali nije; privremeno mu se oduzela moć govora, što nije bila mala stvar kad je posrijedi bio taj hijo de madre.

"Možete je sami odabrati", ponovi ona. "Ili, ako ste se predugo zadržali—"

"Ne", rekoh. "U redu je, nije problem."

Knjiga je imala jednostavan naslov: Dobre pjesme. Urednik je bio Garrison Keillor, čovjek koji bi se vjerojatno mogao kandidirati za guvernera i biti izabran u dijelu svijeta gdje sam se ja rodio. Otvorio sam knjigu nasumce, na pjesmi stanovitog Franka O'Hare. Bila je kratka. Zbog toga je zaslužila mjesto u mojoj antologiji, i ja hrabro počnem.

Zar zaboravila si kakvi bijasmo tada
još prvorazredni,
a dani svitali tusti s jabukom u ustima

ne isplati se brinuti zbog Vremena
al' imali smo nekoliko aduta u rukavu
i prevalili mnogo toga preko leđa

cijeli je pašnjak izgledao kao naša trpeza
nisu nam trebali brzinomjeri
znali smo spravljati koktele od leda i vode...

Nešto mi se u tom trenutku dogodi. Glas mi zadrhti, a riječi se udvostruče, kao da mi se vlaga sluznice usta suznim kanalima skupila u očima i ovlažila ih. Podignem pogled i rekoh: "Oprostite." Promuklim glasom. Wireman me zabrinuto gledao, ali mi se Elizabeth Eastlake smiješila izrazom krajnjeg razumijevanja.

"To je u redu, Edgare", reče. "Poezija katkad tako djeluje i na mene. Iskrenih se osjećaja ne treba stidjeti. Ljudi ne lažiraju bolni grč."

"Nit patvore smrtni hropac", dometnem. Glas kao da mi je dolazio iz tuđih usta.

Ona se blistavo nasmiješi. "Wiremane, čovjek zna Dickinsonovu!"

"Čini se", potvrdi Wireman. Pozorno me promatrao.

"Pročitat ćete do kraja, Edwarde?"

"Da, gospođo."

Ne bih želio bit' brži
Il' zeleniji da si ti sa mnom O ti
si bila najbolji od svih mojih dana.

Sklopih knjigu. "Tu je kraj."

Ona kimne glavom. "A koji su bili najbolji od svih vaših dana, Edgare?"

"Možda ovi", rekoh. "Nadam se."

Ona kimne glavom. "Onda ću se i ja nadati. Uvijek je dopušteno nadati se. Edgare?"

"Da, gospođo?"

"Molim te, zovi me Elizabeth. Ne podnosim biti gospođa na izmaku života. Razumijemo li se?"

Kimnuh glavom. "Mislim da da, Elizabeth."

Ona se nasmiješi i suze koje su joj se nakupile u očima izliju se. Obrazi koje su natopile bili su stari i poharani borama, ali su oči bile mlade. Mlade.

V

Deset minuta potom Wireman i ja ponovno smo stajali na kraju drvenog mola Palacia. Wireman je ostavio gospodaricu kuće s kriškom pite od limete, čašom čaja i daljinskim upravljačem. Ja sam u vrećici nosio dva Wiremanova sendviča od jaja. Rekao je da će se pokvariti ne ponesem li ih kući, a nije me morao dugo nagovarati. Također sam ga nažicao i dva aspirina.

"Čuj," reče on, "žao mi je zbog onoga. Namjeravao sam najprije pitati, vjeruj mi."

"Wiremane, smiri se."

On kimne glavom, ali ne gledajući u mene, nego u zaljev. "Samo želim da znaš da joj nisam ništa obećao. Ali ona je... sad djetinjasta. Pa donosi zaključke kao što čine djeca, na temelju toga što želi, a ne na temelju činjenica."

"A ona želi da joj se čita."

"Da."

"Pjesme s kazeta i CD-a nisu joj baš po volji?"

"Ne. Kaže da je razlika između snimljenog čitanja i onog uživo kao između svježih gljiva i onih iz konzerve." Nasmiješio se, ali svejedno nije pogledao u mene.

"Wiremane, zašto joj ti ne čitaš?"

Još zagledan u more, on reče: "Jer više ne mogu."

"Više ne... zašto?"

On razmisli o mojem pitanju pa odmahne glavom. "Ne danas. Wireman je umoran, muchacho, a ona će se po noći probuditi. Probuditi raspoložena za svađu, puna žalosti i smutnje, vjerojatno će misliti da je u Londonu ili St Tropezu. Vidim simptome."

"Hoćeš mi ispričati neki drugi dan?"

"Aha." On uzdahne kroz nos. "Ako ti možeš na sunce sa svojom pričom, pretpostavljam da ja mogu na sunce sa svojom, premda se ne veselim tome. Siguran si da se možeš sam vratiti?"

"Potpuno", rekoh, premda mi je kuk pulsirao poput velikog motora.

"Odvezao bih te golf-autićem, stvarno, ali kad je ovakva - klinički naziv doktora Wiremana za to je prisebna na rubu pomračenja - sklona je navaliti da mora oprati prozore... ili obrisati prašinu s polica... ili krenuti u šetnju bez hodalice." Na to je doslovce zadrhtao: počelo je kao burleska, a završilo kao stvarna jeza.

"Svi me pokušavaju utrpati u golf-autić", rekoh.

"Nazvat ćeš svoju ženu?"

"Ne vidim druge opcije", rekoh.

On kimne glavom. "Dobar dečko. Ispričat ćeš mi sve o tome kad svratim pogledati tvoje slike. U bilo koje vrijeme. Mogu pozvati patronažnu sestru - Annmarie Whistler - bude li ujutro situacija bolja."

"U redu. Hvala. A i hvala što si me saslušao, Wiremane."

"Hvala što si čitao šefici. Buena suerte, amigo"

Krenem niz žal. Prešao sam pedesetak metara, kad mi nešto sine. Okrenem se, misleći da je Wireman već otišao, ali je on još stajao na molu ruku u džepovima, dok mu je vjetar iz zaljeva - sve svježiji - otpuhivao dugu sijedu kosu. "Wiremane!"

"Što je?"

"Je li Elizabeth bila umjetnica?"

On dugo ne reče ništa. Čuo se tek zvuk valova, večeras glasniji zbog vjetra koji ih je gurao. A onda reče: "Zanimljivo pitanje, Edgare. Kad bi je upitao - a ne bih ti to preporučio - rekla bi ti da nije. No mislim da to nije istina."

"Zašto?"

Ali on samo reče: "Kreni, muchacho. Prije no što ti se taj kuk ukoči." Brzo mi mahne bok, okrene se i krene natrag niz mol loveći svoju izduženu sjenu, gotovo prije no što sam postao svjestan da odlazi.

Ostao sam stajati na mjestu još trenutak-dva, a onda okrenuo na sjever, naciljao Veliku Rozu i krenuo kući. Bješe to dobar komad puta za prevaliti, i prije no što sam stigao kući, moja vlastita apsurdno izdužena sjena izgubila se u morskoj travi, ali sam naposljetku stigao. Valovi su bili sve veći pa se mrmoljenje školjaka ispod kuće ponovno prometnulo u gloženje.

Kako nacrtati sliku (IV)

Počnite s onime što znate pa iznova presložite. Umjetnost je magija, o tome nema spora, ali sva umjetnost, koliko god neobična, počinje u skromnoj svakodnevici. Nemojte se iznenaditi kad čudnovato cvijeće nikne iz prostog tla. Elizabeth je to znala. Nitko je tome nije naučio; naučila je to sama.

Što je više crtala, to je više vidjela. Što je više vidjela, to je više željela crtati. To tako ide. A što je više vidjela, to joj se fond riječi brže popunjavao: najprije prvih četiri ili pet stotina riječi koje je znala kad je pala s kočije i udarila glavu, a potom još mnogo - mnogo - njih.

Tata se zaprepastio brzinom napretka istančanosti njezinih slika. A i njezine sestre - i Velike pakosnice i blizanke (ne i Adie; Adie je bila u Europi s tri prijateljice i dvije pouzdane gardedame - Emery Paulson, mladić za kojeg će se udati, još nije stupio na scenu). Dadilju/domaćicu ispunjavala je strahopoštovanjem, nazvala ju je vudu curica.

Liječnik zadužen za njezin slučaj upozorio je da djevojčica mora biti krajnje oprezna kad je riječ o tjelesnim i duševnim naporima da ne bi dobila vrućicu, ali u siječnju 1926. prokrstarila je južni dio Keya noseći svoj risaći blok, zabundana u svoju "vratiranu jaknu i vunenu kapu s toflekima", crtajući sve i sva.

Te je zime njezinoj obitelji dojadilo njezino crtanje - najprije Velikim pakosnicama Mariji i Hannah, onda Tessie i Lo-Lo pa tati, a potom čak i Nan Meldi. Je li djevojčica shvaćala da i genijalnost gubi draž u velikim dozama? Vjerojatno jest, na neki instinktivan dječji način.

Potom, kao plod njihove dosade, u nje se rodila odlučnost da im otvori oči za čudesnost toga što je ona vidjela dok je ponovno upoznavala svijet oko sebe.

Počela je njezina nadrealistička faza; najprije su ptice počele letjeti izvrnute naopačke, potom su životinje počele hodati po vodi, a onda je došao red na Smiješeće konje, po kojima se pomalo i pročula. A tad se nešto promijenilo. Nešto se mračno uvuklo, iskoristilo Libbit kao svoj kanal.

Počela je crtati svoju lutku i tad je njezina lutka počela govoriti.

Noveen.

Dotad se Adriana već vratila iz Le Gai Parija i isprva je Noveen uglavnom govorila Adienim visokim i sretnim prenemažućim glasom, upitala bi Elizabeth može li hinki-dinki-parle-vu ¹⁸ i rekla joj da ferma ousta ¹⁹. Katkad bi je Noveen uljuljala u san uspavankom dok bi slike lutkina lica - krupnog, okruglog i smeđeg, osim crvenih usana - plovile po Elizabethinu pokrivaču.

Noveen pjeva Frére Jacques, frére Jacques, kaj još spiš? Kaj još spiš? Dorme-vu, dorme-vu?

Ponekad bi joj Noveen pričala priče - zbrkane, alipredivne - u kojim bi Pepeljuga nosila crvene cipelice iz Oza, a blizanci Bobbsey ²⁰ izgubili se u Začaranoj šumi i nabasali na kuću od marcipana s krovom od crveno-bijelih slatkiša.

No tad se Noveenin glas promijenio. Više nije bio Adien. Više nije pripadao nikome koga bi Elizabeth poznavala, i nastavio je govoriti i nakon što je Elizabeth rekla Noveen da si ferma ousta. Isprva, možda je taj glas bio ugodan. Možda i zabavan. Čudnovat, ali zabavan.

Ali su se onda stvari promijenile, zar ne? Jer umjetnost je magija, a nije sva magija bijela.

Čak ni za djevojčice.

7.
Umjetnost radi umjetnosti

I

U bifeu dnevnog boravka nalazila se boca viskija. Želio sam strusiti čašicu, ali nisam. Želio sam pričekati, možda pojesti jedan od onih sendviča s jajima i smisliti što ću reći Pam, ali nisam ni to. Ponekad je jedini način da se nešto učini to učiniti. Odnesem bežični telefon u floridsku sobu. Bilo je svježe, premda su klizna staklena vrata bila zatvorena, ali je na neki način to bilo dobro. Činilo mi se da bi me svježi zrak mogao smiriti. A možda će me smiriti i prizor Sunca koje zapada prema obzoru i povlači svoj zlatni potez po vodi. Jer nisam bio smiren. Srce mi je presnažno bubnjalo, obrazi mi se žarili, kuk me vraški bolio i iznenada užasnut postanem svjestan da se ne mogu sjetiti ženina imena. Svaki put kad bih zagrabio u sjećanje, upecao bih jedino peligro, španjolsku riječ za opasnost.

Zaključili da mi je nešto ipak potrebno prije no što nazovem Minnesotu.

Ostavio sam slušalicu na trosjedu, odšepao u kupaonicu (služeći se štakom; ja i moja štaka bit ćemo nerazdvojni do odlaska u krevet) i uzeo Rebu. Čim sam pogledao u njezine plave oči, odmah sam se sjetio Pamina imena i srce mi uspori. Noseći svoju ljubu čije su se mlitave noge klatile prignječenu između slabine i patrljka, odvučem se natrag u floridsku sobu i ponovno sjednem. Reba mi ćićne u krilo i ja je srdito posjednem pokraj sebe okrenutu prema zapadajućem Suncu.

"Budeš li dovoljno dugo zurila u nj, oslijepit ćeš", rekoh. "Naravno, u tome i jest štos. Bruce Springsteen, 1973., tu negdje, muchacha."

Reba ne odgovori.

"Trebao bih biti na katu, slikati ovo", rekoh joj. "Baviti se usranom umjetnošću radi usrane umjetnosti."

Ne bude odgovora. Rebine razrogačene oči svijetu su davale na znanje i ravnanje da ona jadna mora trpjeti najgnusnijeg čovjeka u Americi.

Podignem slušalicu i priprijetim joj njome. "Mogu ja to", rekoh.

Ni riječi od Rebe, ali mi se učinilo daje izgledala sumnjičavo. Ispod nas školjke su nastavile svoje vjetrom raspirivano prepiranje: Ti si, nisam ja, o, da, jesi.

Želio sam nastaviti raspravu sa svojom lutkom za upravljanje bijesom, no umjesto toga utipkam svoj nekadašnji broj. Njega sam se sjetio bez ikakvog problema. Nadao sam se da ću dobiti Paminu telefonsku sekretaricu, ali sam dobio gospodaricu kuće glavom. Zvučala je zadihano. "Hej, Joanie, hvala bogu da si me nazvala. Malo kasnim i nadala sam se da bi se moj termin u tri i petnaest moglo—"

"Nije Joanie", rekoh. Dohvatim Rebu i vratim je u krilo i ne razmišljajući. "Ovdje Edgar. A možda ćeš morati otkazati svoj termin u tri i petnaest. Moramo o nečemu razgovarati, važno je."

"Što nije u redu?"

"Sa mnom? Ništa. Ja sam dobro."

"Edgare, možemo li razgovarati poslije? Moram frizeru, a već kasnim. Vratit ću se u šest."

"Radi se o Tomu Rileyju."

Tajac u Paminu kutku svijeta. Potrajao je desetak sekundi. U tih deset sekundi onaj je zlatni potez trunku potamnio. Elizabeth Eastlake bila je dobar poznavatelj pjesama Emily Dickinson; upitao sam se poznaje li i pjesme Vachela Lindsayja. ²¹

"Što s Tomom?" naposljetku upita Pam. U glasu joj se osjećao duboki oprez. Bio sam prilično siguran da joj je termin kod frizera ispario iz glave.

"Imam razloga vjerovati da možda planira samoubojstvo." Naslonim slušalicu na rame i počnem milovati Rebu po kosi. "Znaš li što o tome?"

"Što... što ja..." Zvučala je kao da joj je netko šakom izbio zrak iz pluća. "Zašto bih zaboga ja..." Malo je povratila snagu, pokušavala odglumiti ogorčenost. Dobro dođe u takvim situacijama, pretpostavljam. "Nazoveš kao grom iz vedra neba i očekuješ da ti kažem kakvo je psihičko stanje Toma Rileyja? Mislila sam da ti ide nabolje, ali vjerojatno su to samo puste sa—"

"Budući da se jebeš s njim, trebala bi znati nešto o tome." Ruku sam zavukao u Rebinu umjetnu narančastu kosu i zgrabio je kao da ću je iščupati iz korijena. "Ili griješim?"

"To je ludost!" samo što nije vrisnula. "Edgare, treba ti pomoć! Ili nazovi doktora Kamena ili nađi nekoga tamo gdje jesi, i to brzo!"

Moj bijes - i popratna uvjerenost da ću početi zaboravljati riječi - odjednom iščeznu. Popustim stisak na Rebinoj kosi. "Smiri se, Pam. Nije riječ o tebi. Ili meni. Riječ je o Tomu. Jesi li primijetila znakove depresije? Sigurno jesi."

Nije bilo odgovora. Ali se nije niti začuo škljocaj prekida veze. Čuo sam njezino disanje.

Naposljetku ona reče: "U redu. Dobro. Znam odakle ti ta pomisao. Od male kraljice dramatiziranja, jesam li pogodila? Pretpostavljam da ti je Ilse rekla i za Maxa Stantona iz Palm Deserta. O, Edgare, pa znaš kakva je!"

Onaj gnjev priprijeti da će iznova nabujati. Ruka mi se ispruži i ščepa Rebu za njezino mekano tjelešce. Mogu ja to, pomislih. A nije riječ ni o Ilse. A Pam? Pam je samo prestrašena, jer sam je zaskočio potpuno nespremnu. Boji se i ljuti, ali mogu ja to. Moram.

Nevažno što sam je nekoliko trenutaka želio ubiti. Ili to što bih je možda pokušao ubiti da je u tom trenutku bila sa mnom u floridskoj sobi.

"Ilse mi nije ništa rekla."

"Dosta ludosti, prekinut ću—"

"Jedino što ne znam jest koji te od njih dvojice nagovorio na tetovažu. Onu ružicu na sisi."

Pam jaukne. Tiho, ali bješe dovoljno. Ponovno kratak tajac. Pulsirao je poput crnog pusta. A onda prasne: "Ta gadura! Vidjela ju je i rekla ti! Jedno si tako mogao doznati! E pa to ne znači ništa! To ništa ne dokazuje!"

"Pam, ovo nije sud", rekoh.

Ona ne odgovori, ali sam čuo njezino disanje.

"Istina, Ilse je posumnjala da nešto mutiš s tim Maxom, ali nema pojma o Tomu. Kažeš li joj, slomit ćeš joj srce." Pošutim. "A to će slomiti moje."

Pam je plakala. "Jebi se ti i tvoje srce. A jebi se i ti. Da si barem mrtav, znaš? Gade jedan, lažeš, ne daš ljudima mira, da si barem mrtav."

Ja barem više nisam želio da je ona mrtva. Hvala Bogu.

Onaj potez na vodi poprimio je bakreni preljev. Sad će se početi prevlačiti onom narančastom bojom.

"Što znaš o Tomovu duševnom stanju?"

"Ništa. I tek toliko da znaš, nemam ništa s njim. A ako sam imala, trajalo je čak tri tjedna. To je prošlost. Neuvijeno sam mu to rekla kad sam se vratila iz Palm Deserta. Razloga je mnogo, ali najgore što je previše..." Iznebuha se vrati na prethodnu temu. "Sigurno ti je ona rekla. Melinda ne bi to učinila i da je znala." Pa apsurdno pakosno: "Ona zna što sam prošla s tobom!"

Iznenadilo me, doista, koliko nisam imao volje upustiti se u razgovor o tome. Zanimalo me nešto drugo. "On je previše kakav?"

"Tko je previše kakav?" vrisne ona. "IsIlse, kako ovo mrzim! Ovo saslušanje!"

Kao da sam ja bio oduševljen. "Tom. Rekla si: 'Najgore stoje previše', pa prekinula."

"Previše sklon oscilacijama u ponašanju. Emocionalna vrteška. Jedan dan raspoložen, drugi potišten, jedan dan i jedno i drugo, osobito ako ne pije—"

Pam naglo zašuti.

"Ako ne pije lijekove", dovršim ja umjesto nje.

"Aha, ali nisam mu ja psihijatar", reče ona s metalnim prizvukom razdraženosti u glasu; bio sam prilično uvjeren da je riječ o plavom čeliku. Isuse. Žena s kojom sam bio u braku mogla je biti nepokolebiva kad je situacija to zahtijevala, ali mi se učinilo da je ovaj nemilosrdni plavi čelik nešto novo: njezin dio moje nesreće. Pamino šepanje.

"Dosta mi je bilo tog psihičkog sranja s tobom, Edgare. Jedanput bih htjela upoznati muškarca koji bi bio pravi muškarac, a ne kristalna kugla koja guta pilule. 'Ne mogu odgovoriti sad, pitajte poslije kad ne budem tako uzrujan.'"

Šmrcne mi u uho i ja pričekam tulež cmoljenja. I začujem ga. Plakala je isto kao uvijek; neke se stvari čini se ne mijenjaju.

"Jebi se, Edgare, jer si mi zajebao zapravo prilično ugodan dan."

"Briga me s kim spavaš", rekoh. "Razveli smo se. Samo želim Tomu Rileyju spasiti život."

Ovaj put ona vrisne tako glasno da sam morao telefon odmaknuti od uha. "Ja nisam ODGOVORNA za njegov život! MI SMO PREKINULI! Zar ti je to promaklo?" A onda malo tiše (ali ne puno): "On čak i nije u St Paulu. Na krstarenju je s majkom i onim njegovim pederom od brata."

Odjednom shvatim, barem mi se činilo da je tako. Kao da sam letio iznad, sagledao sve iz ptičje perspektive. Možda zato što sam i sam razmišljao o samoubojstvu, cijelo se vrijeme opominjući da mora izgledati kao nesreća. Ne radi police osiguranja, nego da moje kćeri ne bi morale kroz život prolaziti stigmatizirane jer bi svi znali—

A to je bio odgovor, zar ne?

"Reci mu da znaš. Kad se vrati, reci mu da znaš da se namjerava ubiti."

"Zašto bi mi povjerovao?"

"Jer je to istina. Jer ga poznaš. Jer je duševni bolesnik i vjerojatno misli da hoda po svijetu s natpisom PLANIRAM SAMOUBOJSTVO pričvršćenim za leđa. Reci mu da znaš da lijekove protiv depresije baca u koš. To znaš, zar ne? Pouzdano."

"Da. Ali to što bih mu rekla da ih mora piti dosad nije pomoglo."

"Jesi li mu ikad rekla da ćeš ga tužiti ne počne li ponovno uzimati lijekove? I to svima?"

"Nisam, a ne namjeravam ni sad početi!" Zvučala je zaprepašteno. "Misliš li da želim da cijeli St Paul zna da sam spavala s Tomom Rileyjem? Da smo imali vezu?"

"A da cijeli St Paul zna da ti je stalo što će se dogoditi s njim? Bi li to bilo tako strašno?"

Pam je šutjela.

"Samo želim da se nađeš s njim kad se vrati—"

"Samo to želiš! Pa da! Cijeli ti se život vrti oko toga što ti želiš! Nego, znaš što, Eddie, ako je tebi ovo toliko jebeno važno, onda se ti nađi s njim i reci mu!" Ponovno ta kreštava tvrdoća u glasu, ali ovaj put protkana strahom.

Rekoh: "Ako si ti prekinula, vjerojatno još imaš moć nad njim. Uključujući - možda - i moć da ga natjeraš da si poštedi život. Znam da je to strašno, ali nemaš izbora."

"Imam. Spustit ću slušalicu."

"Ubije li se, ne mislim da će te ostatak života žderati savjest... ali mislim da ćeš se godinu dana ipak osjećati pokislo. Ili dvije."

"Neću. Spavat ću kao beba."

"Oprosti, Panda, ali ne vjerujem ti."

Bješe to jedan prastari nadimak od milja kojim je godinama nisam nazvao i ne znam odakle sam ga izvukao, ali ju je to slomilo. Ponovno se rasplakala. Ovaj put u tom plaču nije bilo ljutnje. "Zašto moraš biti takav gad? Zašto me ne ostaviš na miru?"

Ovo mi je dozlogrdilo. Želio sam dvije pilule protiv bolova. A možda i baciti se na krevet i dobro se isplakati, nisam bio siguran. "Reci mu da znaš. Reci mu da ode svojem psihijatru i ponovno počne uzimati lijekove. I ono najvažnije - reci mu da ćeš, ubije li se, reći svima, počevši od njegove majke i brata. Da će bez obzira na to kako on to izvede svi znati da se ubio."

"Ne mogu ja to! Ne mogu!" Zvučala je beznadno.

Zamislim se nad ovime i zaključim da ću život Toma Rileya staviti potpuno u njezine ruke - jednostavno joj ga poslati telefonskom vezom. Takvo delegiranje nije bilo na repertoaru starog Edgara Freemantlea, ali naravno, taj Edgar Freemantle ni u snu ne bi provodio vrijeme u slikanju zalazaka Sunca. Ili igranju s lutkama.

"Ti odluči, Panda. Možda od toga nikakve vajde ako mu više nije stalo do tebe, ali—"

"Stalo mu je." Zazvučala je još beznadnije.

"Onda mu reci da mora ponovno početi živjeti, sviđalo se to njemu ili ne."

"Dobar stari Edgar, još vuče konce", reče ona slabašno. "Čak i iz svojeg otočkog kraljevstva. Dobri stari Edgar. Edgar monstrum."

"To boli", rekoh.

"Baš lijepo", reče ona i poklopi slušalicu. Ostao sam sjediti na trosjedu, gledajući kako zalazak Sunca postaje sve kričaviji, a zrak u floridskoj sobi sve hladniji. Oni koji misle da na Floridi nema zime, ljuto se varaju. U Sarasoti je 1977. palo tri centimetra snijega. Pretpostavljam da posvuda zna biti hladno. Kladim se da čak i u paklu pada snijeg, premda sumnjam da se zadrži.

II

Wireman nazove sutradan oko podneva i upita je li još pozvan da pogleda moje slike. Teška srca pristanem, prisjetivši se njegova obećanja (ili prijetnje) da će mi reći svoje neuljepšano mišljenje.

Izložim po mojem mišljenju šesnaest najboljih radova... premda su mi na jasnoj, hladnoj svjetlosti tog siječanjskog popodneva odreda izgledali prilično jadno. Crtež Carsona Jonesa još je bio na polici u ormaru u spavaćoj sobi. Uzmem ga, pričvrstim na komad iverice i naslonim na zid na kraju vrste. Nacrtan drvenim bojicama, u usporedbi s uljima, izgledao je neuredno i priprosto, a i bio manji od ostalih, ali sam svejedno smatrao da u njemu ima nečega što drugima manjka.

Razmišljao sam o tome da izložim i sliku lika u crvenoj halji, ali ipak nisam. Ne znam zašto. Možda zato što me od nje spopadala jeza. Umjesto nje izložim Pozdrav - crtež olovkom onoga tankera.

Wireman dozuji u kričavo plavom golf-autiću sportski ispruganom žutim. Nije morao pozvoniti. Čekao sam ga na vratima.

"Izgledaš mi pomalo izmučeno, muchacho", reče on ulazeći. "Opusti se. Ja nisam liječnik, a ovo nije liječnička ordinacija."

"Ne mogu si pomoći. Da je ovo novogradnja, a ti građevinski inspektor ne bih se tako osjećao, ali ovako—"

"Ali to je bio tvoj drugi život", reče Wireman. "Ovo je novi i još nisi pustio korijenje."

"Otprilike tako."

"I više nego. Kad smo već kod tvojeg pređašnjeg života, jesi li nazvao ženu u vezi s onim problemčićem o kojem smo raspravljali?"

"Jesam. Želiš li do u tančine?"

"Ne. Samo želim znati jesi li zadovoljan ishodom razgovora."

"S Pam nisam vodio razgovor čijim bih ishodom bio zadovoljan otkad sam se probudio u bolnici. Ali sam prilično siguran da će popričati s Tomom."

"Onda je to sređeno, pajcek. Iz filma Babe, 1995." Dosad je već ušao u kuću i radoznalo se osvrtao. "Sviđa mi se kako si uredio kuću."

Prasnem u smijeh. Nisam maknuo ni znak zabrane pušenja s televizora. "Jack mi je dovukao steper na kat, to je jedina novost. Znači, već si bio ovdje?"

On mi se zagonetno blago nasmiješi. "Svi smo već bili ovdje, amigo - ovo je veće od profi američkog nogometa. Peter Straub, cirka 1985."

"Ne shvaćam."

"Za gospođicu Eastlake radim već oko šesnaest mjeseci, uz jedan kratki i neudobni detur u St Pete kad su Keyove evakuirali zbog uragana Frank. Dakle, posljednji zakupci Lososova rta - oprosti, Velike Roze - ostali su samo dva tjedna od njihova osmotjednog zakupa, a onda odmaglili. Ili im se nije svidjela kuća ili se oni nisu svidjeli kući." Wireman podigne ruke iznad glave i načini nekoliko bauljajućih koraka poput duha preko svijetloplavog saga u dnevnom boravku. Dojam je uvelike pokvarila njegova košulja, prekrivena tropskim pticama i cvijećem. "Nakon toga, što god da hoda po Velikoj Rozoj... hoda samo!"

"Shirley Jackson", rekoh. "Cirka kad već." ²²

"Aha. Dakle, Wireman nije sve ovo rekao tek da nešto kaže, slijedi poenta. Velika Roza TADA!" On kružno raširi ruke obuhvativši cijelu kuću. "Namještena u popularnom floridskom stilu zvanom Rent-apartman 21. stoljeća. Velika Roza SAD! Namještena u stilu Rent-apartman 21. stoljeća, uz dodatak Cybexova stepera na katu i..." On zaškilji. "Sjedi li to na trosjedu u floridskoj sobi lutka Lucille Ball?"

"To je Reba, Kraljica upravljanja bijesom. Dao mi ju je moj prijatelj-psiholog, Kramer." Ali to nije bilo točno. Nedostajuća desna ruka užasno me zasvrbi. Po deset tisućiti put pokušam je počešati i umjesto toga se odrapim po još nezaliječenim rebrima. "Pričekaj", rekoh i pogledah u Rebu, još zagledanu u zaljev. Mogu ja to, pomislim. Gdje staviš novac kad ga želiš sakriti od države.

Wireman je strpljivo čekao.

Ruka me svrbjela. Ona koje nisam imao. Ona koja bi katkad poželjela crtati. Kao i u tom trenutku. Činilo mi se da je željela crtati Wiremana. Wiremana i zdjelu voća. Wiremana i pištolj.

Prekini s tim koještarijama, pomislih.

Mogu ja to, pomislih.

Sakriješ novac od države u inozemnim bankama, pomislih. Nassau. Bahami. Veliki Kajman. I bingo! sjetih se.

"Kamen", rekoh. "Tako se zove. Kamen mi je dao Rebu. Xander Kamen."

"Sad kad smo to riješili," reče Wireman, "pogledajmo umjetnička djela."

"Ako ih se tako može nazvati", rekoh i povedem ga na kat, uz pomoć štake. Na pola puta, nešto mi sine i ja stanem. "Wiremane," rekoh ne okrenuvši se, "kako si znao da je moj steper Cybexov?"

Na trenutak on ne reče ništa. A onda: "Jedina marka koju znam. A sad, možeš li nastaviti uspon ili ti je potreban vritnjak da se pokreneš?"

Zvuči dobro, doima se neiskreno, pomislih kad sam se nastavio penjati. Mislim da lažeš, i znaš što još? Mislim da znaš da znam.

III

Moji su radovi stajali naslonjeni uz sjeverni zid Male Roze pa je popodnevno sunce plavilo slike prirodnom svjetlošću. Gledajući ih iza Wiremana koji je polako hodao pokraj izložaka, katkad zastavši, a jednom se čak i vrativši da bi ponovno pogledao par slika, činilo mi se da na njih pada više svjetlosti no što zaslužuju. Ilse i Jack su se oduševili njima, ali prva mi je kći, a drugi zaposlenik.

Kad je stigao do crteža tankera na rubu obzora nacrtanog drvenim bojicama, Wireman je čučnuo i zagledao se u nj možda trideset sekundi, podlaktica položenih na bedra, šaka mlitavo obješenih između nogu.

"Što—" zaustim.

"Pst", reče on i ja izduram dodatnih trideset sekundi šutnje. Naposljetku ustane. Koljena mu kvrcnu. Kad se okrenuo prema meni, oči su mu izgledale vrlo krupne. Lijevo mu je oko bilo upaljeno. Voda - ali ne suze - curila mu je iz unutrašnjeg kuta. Izvadio je rupčić iz stražnjeg džepa traperica i obrisao oko, automatska kretnja osobe koja to čini desetak ili više puta na dan.

"Mili bogo", reče on i ode do prozora zaguravši rupčić ponovno u džep.

"Što mili bogo?" upitah. "Mili bogo što?"

Wireman je stajao i gledao van. "Ne znaš koliko su te slike dobre, zar ne? Hoću reći, stvarno ne znaš."

"Jesu li?" upitam. Nikad se nisam osjećao tako nesigurno. "Ozbiljno to kažeš?"

"Složio si ih kronološki?" upita Wireman, još zagledan u zaljev. Wireman veseljak, spadalo, zafrkant, podvio je rep; imao sam osjećaj da je Wireman kojeg sam u tom trenutku slušao imao puno više veze s Wiremanom kojeg su slušale porote... naravno, pod pretpostavkom da je bio od tih odvjetnika. "Jesi, zar ne? Osim posljednje dvije, dakako. Te su očito nastale mnogo ranije."

Nisam shvaćao kako bi ijedan moj rad mogao nastati "mnogo ranije", s obzirom na to da sam slikao tek dva mjeseca, ali kad sam pogledom prešao preko njih, shvatio sam da je u pravu. Nisam ih namjeravao složiti kronološki - ne svjesno - ali jesam.

"Da", rekoh. "Od najranije do najnovije."

On pokaže u posljednje četiri slike - one koje sam doživljavao kao svoj mozaik zalazaka: zalazak kojem sam dodao onu školjku pa zalazak s CD-om i riječju Memorex preko njega (sunce crveno sjaji kroz rupu na CD-u) pa treći zalazak s uginulim galebom kojeg sam našao na žalu, samo uvećan do veličine pterodaktila. Na posljednjem se vidjela lijeha školjaka ispod Velike Roze, koju sam naslikao prema digitalnoj fotografiji. Iz nekog sam razloga dodao i ruže. Oko Velike Roze ruže nisu rasle, ali je moj novi frend Google imao fotografija na bacanje.

"Ta posljednja grupa slika", reče Wireman. "Je li ih tko vidio? Tvoja kći?"

"Ne. Te sam četiri naslikao nakon njezina odlaska."

"A tvoj pomoćnik?"

"Ne."

"Naravno, kćeri nisi pokazao crtež njezina deč—"

"Zaboga, ne! Šališ se?"

"Naravno da nisi. U tom crtežu ima neke snage, premda je očito nastao na brzinu. A što se tiče ovih ostalih..." On se nasmije. Odjedanput shvatih da je Wireman uzbuđen pa i mene počne obuzimati uzbuđenje. Ali i oprez. Ne zaboravi da je bio odvjetnik, rekoh si. A ne likovni kritičar.

"A što se tiče ostatka tih usranih slika..." On se ponovno cičeći nasmije. Obiđe sobu, stane na steper i siđe s njega nesvjesnom lakoćom na kojoj sam mu gorko zavidio. Zavuče ruke u prosijedu kosu, podigne je i raširi kao da si razvlači mozak.

Naposljetku se vrati i stane preda me. Gotovo kao da mi se ispriječio. "Gledaj. Svijet te u posljednjih godinu dana svojski ispljuskao, a ja znam da to može poprilično ispuhati dobri stari balon samo-imidža. Ali nemoj mi reći da barem nisi osjetio koliko su slike dobre."

Sjetih se kako smo nas dvojica dolazili k sebi nakon onog napada smijeha dok je sunce sjalo kroz potrgani suncobran i ostavljalo braz-gotinice na stoliću. Wireman je tad rekao Znam kroz što prolaziš, a ja sam odgovorio Čisto sumnjam. No sad nisam sumnjao. Doista je znao. To sjećanje popratila je opora želja - ne glad, nego hlepnja - da nacrtam Wiremana. Kombinacija portreta i mrtve prirode, Odvjetnik s voćem i pištoljem.

Wireman me potapša po obrazu svojom šapom. "Zemaljska kontrola zove Edgara. Edgare, javi se."

"Ah, prijem, Houston", začuh se kako govorim. "Ovdje Edgar."

"Onda, što kažeš, muchacho? Lažem li ili će me vrag odnijeti? Jesi li ili nisi osjećao da su dobre dok si ih slikao?"

"Aha", rekoh. "Osjećao sam se kao da rasturam i da mi nema ravna."

On kimne glavom. "To je najprostija činjenica umjetnosti - dobra umjetnost gotovo uvijek izaziva dobar osjećaj u umjetnika. A i u gledatelja, angažiranog gledatelja, onoga koji se stvarno unese—"

"A to bi pretpostavljam bio ti", rekoh. "Ti se nisi žurio."

Wireman se nije nasmiješio. "Kad je nešto dobro i kad osoba koja gleda tome otvori dušu, dođe do erupcije emocija. Edgare, ja sam je osjetio."

"Dobro."

"Nego što. A kad hrpa tvojih slika stigne do onoga tipa iz Scota, mislim da će je i on osjetiti. Zapravo, kladio bih se u to."

"Ma nisu baš toliko dobre. Podgrijani Dali, u biti."

On me obgrli rukom i povede prema stubama. "Neću to niti udostojiti odgovorom. A sad popričajmo o činjenici da si, čini se, naslikao kćerinog dečka pomoću nekakve uvrnute amputacijske telepatije. Doista bih rado vidio tu sliku s teniskom lopticom, ali čega nema, nema."

"A i daleko joj kuća", rekoh.

"Edgare, moraš jako paziti. Duma Key je upečatljivo mjesto za... stanovitu sortu ljudi. On intenzivira stanovitu sortu ljudi. Kao što si primjerice ti."

"A ti?" upitah. Nije odmah odgovorio pa sam upro prst u njegovo lice. "To ti oko ponovno suzi."

On izvadi rupčić i obriše ga.

"Želiš li mi ispričati što se tebi dogodilo?" upitam. "Zašto ne možeš čitati? Zašto poživčaniš čak i kad predugo gledaš u slike?"

On dugo ne reče ništa. No školjke ispod Velike Roze imale su mnogo toga za reći. Nošene jednim valom, rekle su voće. Nošene drugim, pištolj. I tako naprijed-natrag. Voće, pištolj, pištolj, voće.

"Ne", reče on. "Ne sad. A ako me želiš crtati, to može. Samo izvoli."

"Wiremane, koliki postotak misli mi možeš čitati?"

"Ne velik", reče on. "Posrećilo mi se, muchacho."

"Bi li ih mogao čitati i da nismo na Duma Keyu? Da smo, primjerice, u nekom kafiću u Tampi?"

"O, možda bih osjetio golicanje." On se nasmiješi. "Osobito nakon godinu dana provedenih ovdje u upijanju... znaš već, sunčanih zraka."

"Hoćeš li poći sa mnom u galeriju? U Scoto?"

"Amigo, ne bih to propustio ni za sva blaga ovog svijeta."

IV

Te noći s mora zapuše olujni vjetar. Kiša je pljuštala dva sata. Munje su sijevale, a valovi mlatili po stupovima ispod kuće. Velika Roza je stenjala, ali nije uzmaknula ni korak. Otkrio sam nešto zanimljivo: kad bi zaljev malo poludio i valovi se sjurili iz njega, školjke bi zašutjele. Valovi bi ih podigli previsoko za razgovor.

Na vrhuncu svečanosti groma i munja odem na kat - osjećajući se pomalo poput doktora Frankensteina koji oživljava svoje čudovište u kuli dvorca - i nacrtam Wiremana običnom crnom bojicom. A onda crvenom i narančastom nacrtam voće u zdjeli. U pozadini nacrtam vrata, a na vratima Rebu, kako stoji i motri. Pretpostavljam da bi Kamen rekao da je Reba bila moja predstavnica u svijetu na slici. Možda si, možda no. Na kraju sam nebeski plavom Venus bojicom obojio njezine glupe oči. Time je slika bila završena. Još jedno Freemantleovo remek-djelo je rođeno.

Sjedio sam i gledao u sliku dok se jenjajuća grmljavina kotrljala u daljinu, a munje nekoliko puta oproštajno zamucale iznad zaljeva. Na slici je Wireman sjedio za stolom. Sjedio je, u to nisam nimalo sumnjao, na svršetku svojeg drugog života. Na stolu se nalazila zdjela voća i pištolj koji je imao ili jer je vježbao gađanje (tad mu je s očima bilo sve u redu) ili za osobnu zaštitu ili zbog jednog i drugog. Nacrtao sam obrise pištolja, a onda ga išatirao pa je poprimio zlokoban, pomalo gomoljast izgled. Ta je druga kuća bila prazna. Negdje u toj drugoj kući cmizdrio je hladnjak. Zrak je bio težak od mirisa cvijeća. Miris je bio užasan. Zvuči još užasniji. Žalobna koračnica ure. Neumorni cvilež hladnjaka koji je uporno proizvodio led u svijetu bez žene i djece. Uskoro će čovjek za stolom zatvoriti oči, ispružiti ruku i uzeti komad voća iz zdjele. Uzme li naranču, otići će na spavanje. Uzme li jabuku, prislonit će otvor cijevi pištolja na desnu sljepoočnicu, povući obarač i prosvirati si napaćeni mozak.

Uzeo je jabuku.

V

Jack je sutradan stigao u posuđenom kombiju i s puno mekane tkanine za umatanje mojih platna. Rekoh mu da sam se sprijateljio s čovjekom iz kućerine niže i da će on ići s nama. "Nema problema", veselo će Jack penjući se uza stube u Malu Rozu, vukući za sobom dasku s kotačima. "Ima puno prostora u - opa!" Zastao je na vrhu stuba.

"Što je?" upitah.

"To su nove? Sigurno jesu."

"Aha." Nannuzzi iz galerije Scoto zamolio je da mu donesem šest slika, ne više od deset pa sam se odlučio za srednju vrijednost i odabrao osam. Četiri od njih su večer prije impresionirale Wiremana. "Što kažeš?"

"Čovječe, fenomenalne su!"

Bilo je teško posumnjati u njegovu iskrenost; još me nikad nije nazvao čovječe. Popnem se još dvije stube, a onda vrhom štake bocnem u njegovo traperom obloženo dupe. "Mjesta."

On odmakne sebe i dasku da bih se ja mogao popeti u Malu Rozu. Još je gledao u slike.

"Jack, je li taj čovac iz Scota stvarno u redu? Znaš li?"

"Moja mama kaže da jest i menije to dovoljno." Što je, mislim, značilo da bi trebalo biti i meni. A vjerojatno će i morati biti tako. "Ništa mi nije rekla o ostalim partnerima - mislim da su još dva - ali kaže da je gospodin Nannuzzi u redu."

Jack mi je učinio uslugu. Bio sam dirnut.

"A ako mu se ove ne svide," dovrši Jack, "onda je šašav."

"Misliš?"

On kimne glavom.

Iz prizemlja se veselo oglasi Wireman: "Kuc-kuc! Došao sam radi ekskurzije. Ide li se? Tko ima moju pločicu s imenom? Jesam li trebao spakirati lanč-paket?"

VI

Zamišljao sam intelektualnog ćelavca prodornih smeđih očiju - talijanskog Bena Kingsleyja - ali Dario Nannuzzi bio je uglađeni punački četrdesetogodišnjak guste kose. No bio sam blizu što se tiče očiju. Njima ništa nije moglo promaknuti. Vidio sam kako su se u jednom trenutku raširile - jedva, ali primjetno - kad je Wireman pažljivo odmotao posljednju sliku koju sam donio, Ruže rastu iz školjaka. Moje su slike bile poslagane uz stražnji zid galerije, trenutačno uglavnom posvećen fotografijama Stephanie Shachat i uljima Williama Berre. Bolja djela, pomislih, nego što bih ja mogao naslikati u sto godina.

Premda su mu se oči ipak malo raširile.

Nannuzzi pregleda izloške od prvog do zadnjeg pa iznova. Nisam imao pojma je li to dobro ili loše. A sramotna je istina bila ta da nikad u životu nisam bio ni u jednoj umjetničkoj galeriji. Okrenuh se da upitam Wiremana što on misli, ali se Wireman povukao i tiho razgovarao s Jackom; obojica su gledali u Nannuzzija koji je gledao moje slike.

A shvatio sam da oni nisu jedini. Potkraj siječnja u skupim trgovinama duž floridske zapadne obale živahno se posluje. U prostranoj galeriji Scoto bilo je desetak znatiželjnika (Nannuzzi će poslije uporabiti mnogo dostojanstveniji naziv "potencijalni kupci"), koji su kibicirali Shachatine dalije, predivna, ali pomalo turistički promidžbena ulja europskih motiva Williama Berre i nekoliko fantastičnih, veselo nestašnih skulptura koje dotad nisam primijetio u cijeloj toj strci oko odmotavanja mojih slika - djela umjetnika po imenu David Gerstein.

Isprva mi se činilo da su nazočne ležerne popodnevne posjetitelje privukle te skulpture - jazz glazbenici, otkačeni plivači, grozničavi gradski prizori. Neki bi ih pogledali, ali većina ih nije učinila ni toliko. Gledali su u moje slike.

Čovjek "mišigenskog tena" (floridski izraz) - što može značiti da je netko u licu mrtvački blijed ili crven kao rak - lupne me po ramenu slobodnom rukom. Prste druge ruke isprepleo je sa ženinim. "Znate li tko je autor ovih slika?" upitao je.

"Ja", promumljam i osjetim kako mi se lice zažarilo. Kao da sam priznao da sam proteklih tjedan dana proveo skidajući s interneta slike Lindsay Lohan.

"Svaka vam čast!" toplo će njegova žena. "Hoćete li izlagati?"

Sad su svi gledali u mene. Otprilike kao u novu vrstu riba napuhača koja je možda na jelovniku kao sushi du jour. Barem je tako izgledalo.

"Ne znam hoću li nalagati. Izlagati." Osjetih dodatne naslage krvi u obrazima. Krvi postiđenosti, što je bilo loše. Krvi bijesa, što je bilo još gore. Izbije li, bilo bi to jer bih se razbjesnio na sebe, ali ovi ljudi to ne bi znali.

Otvorim usta da se riječi izliju iz mene pa ih zatvorim. Samo polako, pomislim. Da mi je barem Reba tu. Ovim bi ljudima umjetnik s lutkom vjerojatno bio nešto sasvim normalno. Ta živjeli su u vrijeme Andyja Warhola.

Samo polako. Mogu ja to.

"Želim reći da ne slikam dugo, i ne znam kakav je postupak."

Edgare, prestani se zavaravati. Znaš ti dobro što njih zanima. Ne tvoje slike, nego tvoj prazni rukav. Ti si Artie, jednoruki umjetnik. A da ne okolišaš i kažeš im da odjebu?

To je, naravno, bilo smiješno, ali—

Ali neka me vrag odnese ako se svi nazočni nisu skupili oko mene. One koji su bili u prednjem dijelu galerije i gledali cvijeće gospođe Shachat privukla je čista znatiželja. Bješe to poznati prizor okupljanja: vidio sam slične grozdove ljudi oko luknji u ogradama stotina gradilišta.

"Reći ću vam kakav je postupak", reče još jedan čovac mišigenskog tena. Imao je šlauh od škembe, na nosu mali vrt alkoholnih kapilara, a na sebi tropsku košulju koja mu je sezala gotovo do koljena. Bijele cipele pristajale su uz njegovu besprijekorno počešljanu sijedu kosu. "Vrlo je jednostavan. U samo dva koraka. Prvi korak, vi mi kažete koliko tražite za onu." On pokaže u Zalazak Sunca s galebom. "Drugi korak, ja ispišem ček."

Okupljena se grupica nasmije. Ali ne i Dario Nannuzzi. Da mi znak da pođem za njim.

"Oprostite", rekoh sjedokosom.

"Visina pokerskog uloga upravo je porasla, prijatelju", netko reče gospodinu od alkoholnih kapilara i začuje se smijeh. Pridruži im se i gospodin od kapilara, ali nekako neveselo.

Primijetio sam sve ovo kao u snu.

Nannuzzi mi se nasmiješi pa se okrene posjetiteljima koji su još gledali u moje slike. "Dame i gospodo, gospodin Freemantle nije danas došao ništa prodati, samo čuti mišljenje o svojim djelima. Molim vas da poštujete njegovu privatnost i moj profesionalni položaj." Štogod to bilo, pomislim, blago zaintrigiran. "Smijem li predložiti da pogledate izložene radove dok mi nakratko odemo otraga? Gospođica Aucoin i gospoda Brooks i Castellano rado će odgovoriti na vaša pitanja."

"Po mojem mišljenju, trebali biste potpisati ugovor s ovim čovjekom", reče žena strogog izgleda, prosjede kose zategnute u punđu, čije je lice još zadržalo nekakvu poharanu ljepotu. Začuje se čak i slabašan pljesak. Moj osjećaj da sam u snu pojača se.

Vilinski tanahni mladić doplovi do nas iz stražnje prostorije. Nannuzzi ga je možda pozvao, ali neka me vrag odnese ako sam znao kako. Kratko popričaju, a onda mladić izvadi veliku rolu naljepnica. Bile su ovalne, sa srebrnim ispupčenim slovima NNP. Nannuzzi odlijepi jednu, prigne se prvoj mojoj slici, a onda zastane i prijekorno me pogleda. "Niste ih uopće zapečatili."

"Uh... čini se da nisam", rekoh. Ponovno sam se zarumenio. "Ne znam... točno što je to."

"Dario, imamo posla s pravim američkim naivcem", reče ona žena strogog izgleda. "Ako slika dulje od tri godine, častim te večerom u Zoria'su i bocom vina." Ona okrene svoje uništeno, ali još gotovo prekrasno lice prema meni.

"Mary, kad i ako bude bilo nečeg da o tome pišeš," reče Nannuzzi, "nazvat ću te osobno."

"Nemoj da ne nazoveš", reče ona. "A neću ga čak niti pitati kako se zove - vidiš li kako sam dobra curica?" Ona zamigolji prstima prema meni i provuče se kroz grupicu okupljenih.

"Nema ni potrebe pitati", reče Jack, i naravno, imao je pravo. Potpisao sam svako svoje ulje u donjem lijevom kutu, uredno kao što sam potpisivao sve fakture, radne naloge i ugovore u mojem drugom životu: Edgar Freemantle.

VII

Nannuzzi se prihvatio posla i počeo lijepiti svoje NNP naljepnice u gornji desni kut mojih slika, gdje su stršile poput oznaka na fasciklima. A onda je odveo Wiremana i mene u svoj ured. Pozvao je i Jacka, ali je on odlučio ostati sa slikama.

U uredu nas Nannuzzi ponudi kavom - što smo odbili, i vodom - što smo prihvatili. A prihvatio sam i dvije kapsule Tylenola.

"Tko je bila ta žena?" upita Wireman.

"Mary Ire", reče Nannuzzi. "Inventar na umjetničkoj sceni Sunčane obale. Objavljuje besplatne kulturnjačke novine zvane Boulevard. Izlaze uglavnom jednom mjesečno, a u turističkoj sezoni dvotjedno. Živi u Tampi - u mrtvačkom kovčegu, kažu neki šaljivdžije iz naše branše. Novi lokalni umjetnici uža su joj specijalnost."

"Izgledala je iznimno oštro", reče Wireman.

Nannuzzi slegne ramenima. "Mary nije loša. Pomogla je mnogim umjetnicima, a oduvijek je tu. To je čini važnom u gradu u kojem u velikoj mjeri živimo od sezonskih kupaca."

"Shvaćam", reče Wireman. Bilo mi je drago da netko shvaća. "Ona je koordinator."

"I više od toga", reče Nannuzzi. "Neke vrste stručnjaka-amatera. Nastojimo joj izaći u susret. Naravno, ako je ikako moguće."

Wireman je kimao glavom. "Ovdje na zapadnoj obali Floride postoji probitačna simbioza između umjetnika i galerista. Mary Ire je razumije i njeguje. Pa ako Happy Art Galleria niz ulicu otkrije da mogu prodati Elvisove slike načinjene tehnikom makarona na baršunu za deset tisuća dolara komad, Mary bi—"

"Pokopala bi ih", reče Nannuzzi. "Protivno uvjerenju umjetničkih snobova - a prepoznat ćete ih najčešće po crnoj odjeći i minijaturnim mobitelima - ne prodajemo se za novac."

"Olakšali ste si dušu?" upita Wireman, ne baš nasmiješen.

"Recimo", reče Nannuzzi. "Samo želim reći da Mary shvaća našu situaciju. Mi većinom prodajemo kvalitetne stvari, a ponekad i sjajne. Dajemo sve od sebe da pronađemo i lansiramo nove umjetnike, ali neki naši kupci prebogati su za vlastito dobro. Recimo, ljudi kao što je onaj tamo gospodin Costenza koji je mahao svojom čekovnom knjižicom ili gospođe sa psima dlake obojene u nijansu njihovih najnovijih bundi." Nannuzzi pokaže zube u smiješku koji, bio sam se spreman kladiti, ne vide mnogi njegovi imućniji kupci.

Bio sam očaran. Bješe to jedan drugi svijet.

"Mary napiše osvrt o svakoj novoj izložbi koju uspije pogledati, a stigne na većinu. I vjerujte mi, nisu sve njezine kritike nekritički pohvalne."

"Ali uglavnom jesu?" upita Wireman.

"Naravno, jer je većina izložbi dobra. Malo je radova koje bi Mary ocijenila genijalnima jer turističke destinacije u pravilu ne izbacuju takva djela, ali jesu li dobra? Da. Stvari koje svatko može objesiti na zid i reći 'To sam kupio' bez trunke srama."

Nannuzzi je upravo izrekao savršenu definiciju osrednjosti, pomislih - vidio sam to načelo otjelovljeno u stotinama arhitektonskih crteža - ali sam i ovaj put odšutio.

"Mary dijeli naše zanimanje za nove umjetnike. Gospodine Freemantle, možda će doći vrijeme kad će vam biti u interesu da se nađete s njom. Recimo, prije vaše izložbe."

"Bi li te zanimalo da prirediš takvu izložbu ovdje u Scotu?" upita me Wireman.

Usta su mi bila suha. Pokušao sam ih ovlažiti jezikom, ali je i on bio previše suh. Otpijem gutljaj vode, a onda rekoh: "To znači nokaut prije krošea." Pošutim. Dam si vremena. Otpijem još jedan gutljaj. "Oprostite. Trčati pred rudo. Došao sam čuti što vi mislite, signor Nannuzzi. Vi ste stručnjak."

On izmigolji prste iz prednjice prsluka i nagne se naprijed. Cvilež njegove stolice u tom sobičku učinio mi se vrlo glasan. Ali se on nasmiješi, i to toplo. Od tog mu smiješka zaiskre oči i postanu vrlo upečatljive. Shvatih zašto je tako uspješan kad je posrijedi prodaja slika, ali mislim da u tom trenutku nije bio trgovac. Pruži ruku preko uredskog stola i uhvati me za ruku - onu kojom sam slikao, preostalu ruku.

"Gospodine Freemantle, ukazujete mi čast, ali moj otac Agostino je signor naše obitelji. Meni je dovoljno i da sam gospodin. Što se tiče vaših slika, da, dobre su. S obzirom na to koliko dugo slikate, doista su dobre. A možda i više od toga."

"Zbog čega?" upitam. "Ako su dobre, zbog čega su dobre?"

"Zbog istinitosti", reče on. "Ona prosijava kroz svaki potez."

"Ali većinom su to zalasci Sunca! A dodaci..." Podignem ruku pa je spustim. "To su samo rekviziti."

Nannuzzi se nasmije. "Gdje li ste samo naučili tako opake riječi! Čitajući kulturnu rubriku u The New York Timesu? Ili slušajući Billa O'Reillyja? ²³ Ili i jedno i drugo?" On pokaže u strop. "Žarulja? Rekvizit!" Pokaže u svoj prsni koš. "Pejsmejker? Rekvizit!" Zdvojno podigne ruke u zrak. Srećković je imao dvije ruke za podići. "Izbacite opake riječi, gospodine Freemantle. Umjetnost bi trebala biti mjesto nade, a ne sumnji. A vaše sumnje izviru iz neiskustva, što nije nečasno. Poslušajte me. Hoćete li?"

"Naravno", rekoh. "Zato sam došao."

"Kad kažem istina, mislim na ljepotu."

"John Keats", reče Wireman. "Oda grčkoj urni. Sve što znamo, sve što trebamo znati. Stara, ali još dobra."

Nannuzzi se ogluši na ovo. Ostane nagnut preko stola zagledan u mene. "Za mene, gospodine Freemantle—"

"Edgar."

"Za mene, Edgare, to je ono čemu, ukratko, umjetnost služi, i jedini način na koji se o njoj može suditi."

On se nasmiješi - po mojem sudu, pomalo obranaški.

"Znate, ne želim previše razmišljati o umjetnosti. Ne želim je kritizirati. Ne želim odlaziti na simpozije, slušati predavanja ili raspravljati o njoj na domjencima - premda sam katkad s obzirom na svoju profesiju prisiljen to raditi. Ono što želim je uhvatiti se za srce i srušiti se kad je vidim."

Wireman prasne u smijeh i podigne obje ruke u zrak. "Hvala tebi, Gospodine!" objavi on. "Ne znam je li se onaj tip uhvatio za srce i je li počeo padati, ali je u svakom slučaju bio spreman uhvatiti se za čekovnu knjižicu."

Nannuzzi reče: "Mislim da je pao, u duši. Mislim da su svi pali."

"Zapravo, i meni se to događa", reče Wireman. Više se nije smiješio.

Nannuzzi nije micao pogled s mene. "Nećemo više o rekvizitima. Ono što želite prikazati na većini ovih slika je savršeno elementarno: tražite novi način da prikažete najpopularniji i najotrcaniji od svih floridskih motiva, tropski zalazak Sunca. Pokušavate se probiti pokraj klišeja."

"Da, otprilike. Pa sam kopirao Dalija—"

Nannuzzi odmahne rukom. "One slike tamo uopće ne sliče Dalijevim. Edgare, neću s vama raspravljati o umjetničkim pravcima ili se spustiti tako nisko i rabiti razne izme. Ne pripadate nijednom pravcu jer ni o jednom ništa ne znate."

"Znam o gradnji", rekoh.

"Pa zašto onda ne slikate zgrade?"

Odmahnem glavom. Mogao sam mu reći da mi to nikad nije palo na pamet, ali bi bilo bliže istini reći da to nije nikad palo na pamet mojoj nedostajućoj ruci.

"Mary je imala pravo. Vi ste američki naivac. Što uopće nije loše. Grandma Moses je bila američki naivac. Kao i Jackson Pollock. Edgare, važno je da ste talentirani."

Otvorim usta. Pa ih zatvorim. Naprosto nisam znao što bih rekao. Wireman mi priskoči u pomoć.

"Edgare, zahvali čovjeku", reče.

"Hvala", rekoh.

"Nema na čemu. Edgare, odlučite li se ipak izlagati, molim vas da se najprije obratite našoj galeriji. Obećavam da ću vam ponuditi najbolje uvjete od svih galerija u Palm Avenue."

"Zafrkavate se? Naravno da ću najprije doći ovamo."

"A ja ću, naravno, pregledati ugovor", Wireman reče uz anđeoski smiješak.

Nannuzzi mu uzvrati smiješak. "Tako i treba i pozdravljam to. Premda nećete naći puno toga za provjeru; naš standardni početnički ugovor dug je stranicu i pol."

"Gospodine Nannuzzi," rekoh, "stvarno ne znam kako vam zahvaliti."

"Već jeste", reče on. "Uhvatio sam se za srce - ono što je od njega preostalo - i srušio se. Prije no što odete, još samo jedna sitnica." On na stolu nađe blok, nešto našvrlja na nj pa otrgne list i pruži mi ga poput liječnika recept pacijentu. Čak je i riječ napisana na papiru krupnim nakošenim štampanim slovima izgledala poput riječi koju biste mogli vidjeti na kakvom liječničkom receptu: LIQUIN.

"Što je Liquin?" upitao sam.

"Konzervans. Predlažem da ga za početak nanesete na dovršenu sliku kuhinjskim ubrusom. Tanki premaz. Neka se suši dvadeset četiri sata, a onda nanesite drugi sloj. Tako će vaši zalasci ostati žarki i svježi stoljećima." Pogledao je u mene tako svečano da sam osjetio kako mi se želudac malko podigao prema ošitu. "Ne znam jesu li dovoljno dobre da zaslužuju takvu dugovječnost, ali možda jesu. Tko zna? Možda jesu."

VIII

Ručali smo u Zoria'su, restoranu koji je Mary Ire spomenula, i pristao sam da mi Wireman prije jela naruči viski. Bješe to prva prava žestica koju sam popio nakon nesreće i udarila mi je u glavu na čudan način. Kao da su se predmeti sve oštrije ocrtavali dok svijet nisu preplavili svjetlost i boje. Kutovi predmeta - vrata, prozora, čak i izbočeni laktovi prolazećih konobara - činili su se dovoljno oštri da bi mogli rasjeći zrak i pripustiti neku tamniju, gušću atmosferu da se slije poput sirupa. Sabijan kojeg sam naručio bio je ukusan, zelene mahune pucketale su mi u zubima, a crčme brűlée bila je gotovo prezasitna da bih je pojeo do kraja (ali i preslasna da bih je ostavio). Razgovor između nas trojice bio je ugodan; bilo je puno smijeha. Svejedno sam želio da večeri dođe kraj. Glava me još boljela, premda se ono bolno kuckanje otklizalo u zatiljni dio glave (poput kugle u barskim kuglačkim turnirima), a kolone koje smo vidjeli u Main Street odvlačile su mi pozornost. Svako trubljenje automobila zvučalo je zlovoljno i prijeteće. Želio sam Dumu. Želio sam crnilo zaljeva i tihi razgovor školjaka ispod mene dok ja ležim na svojem krevetu s Rebom na drugom jastuku.

Pa kad je konobar došao upitati želimo li još kave, Jack je tad junački održavao razgovor gotovo bez ičijeg sudjelovanja. U mojem stanju hipersvijesti, shvatio sam da nisam jedini koji želi promjenu ambijenta.

S obzirom na polutamu restorana i Wiremanov ten boje mahagonija, bilo je teško reći koliko je problijedio, ali mi se činilo prilično. A i to njegovo lijevo oko mu je ponovno suzilo.

"Samo nam donesite račun", reče Wireman pa se uspije nasmiješiti. "Oprostite što tako naprasno prekidam slavlje, ali želim se vratiti svojoj gospi. Ako nemate ništa protiv."

"Ja nemam", reče Jack. "Besplatni ručak i još ću stići kući prije početka SportsCentera? Ja zadovoljan."

Wireman i ja pričekali smo ispred garaže dok je Jack otišao po naš unajmljeni kombi. Ovdje je bilo više svjetla, ali to što mi je ono pokazalo nije me umirilo glede mojeg novog prijatelja: na žarkom svjetlu koje se slijevalo iz garaže izgledao je gotovo žut u licu. Upitam ga je li mu dobro.

"Wireman je zdrav kao dren", reče on. "No gospođica Eastlake je provela nekoliko nemirnih, usranih noći. Zazivala svoje sestre, dozivala taticu, tražila sve osim lule, zdjele i tri guslača. ²⁴ Ima nešto u tim glupostima o punom mjesecu. Nema logike, ali tako je. Božica Luna emitira na valnoj duljini na koju su ugođeni samo posrnuli mozgovi. Sad kad je mjesec u posljednjoj četvrti, ona će ponovno početi bolje spavati. Što znači da ću i ja ponovno moći odspavati cijelu noć u komadu. Nadam se."

"Dobro."

"Edgare, da sam na tvojem mjestu, prespavao bih ovo s galerijom, i to više od jedne noći. Ali bih i nastavio slikati. Bio si vrijedan kao pčelica Maja, ali sumnjam da imaš dovoljno slika za—"

Iza Wiremana se nalazio stup obložen pločicama. On zatetura natraške. Da nije bilo tog stupa, prilično sam siguran da bi se opružio koliko je dug i širok. Viski mi je počeo isparavati iz glave, ali je ostalo još dovoljno onog osjećaja hiperstvarnosti da bih vidio što mu se dogodilo s očima kad je izgubio ravnotežu. Desno je pogledalo dolje, kao da provjerava što mu je s cipelama, dok je ono krvavo i suzno lijevo zakolutalo u duplji tako da mu se naposljetku vidio tek polumjesec šarenice. Stigao sam pomisliti da je to što vidim jamačno nemoguće, oči ne mogu tako svako na svoju stranu. Što je vjerojatno vrijedilo za zdrave ljude. A onda Wireman počne kliziti nadolje.

Zgrabim ga. "Wiremane? Wiremane!"

On strese glavom pa pogleda u mene. Pravocrtno, prisebno. Lijevo se oko ljeskalo i bilo podliveno krvlju, i to je bilo sve. On izvadi rupčić i obriše obraz. Nasmije se. "Čuo sam da se druge ljude može uspavati dosadnim trkeljanjem, ali sebe samog? Smijurija."

"Nisi zadrijemao, nego si... ne znam što si."

"Ne budi smišan, ljubica", reče Wireman.

"Oči su ti pošandrcale."

"To se zove zaspati, muchacho." Pogleda me na svoj patentirani način: glava nahero, obrve podignute, kutovi usta pretvoreni u rupice začetka smiješka. Ali mi se činilo da je točno znao o čemu govorim.

"Moram na liječnički pregled", rekoh. "Na magnetsku rezonanciju. Obećah prijatelju Kamenu. A da obavimo dva pregleda po cijeni jednog?"

Wireman se još naslanjao na onaj stup. No sad se uspravi. "Hej, evo Jacka s kombijem. To je bilo brzo. Edgare, samo živo - objavljuju polazak posljednjeg busa za Dumu."

IX

Ponovilo se, u povratku, u još gorem obliku, premda Jack to nije primijetio - imao je pune ruke posla s manevriranjem kombija po Casey Key Roadu - a prilično sam siguran da ni Wireman toga nije bio svjestan. Upitao sam Jacka bi li ga smetalo da zaobiđe Tamiami Trail, kičastu glavnu trgovačku ulicu zapadne obale Floride, u korist uže, zavojitije ceste. Želim gledati odsjaj mjeseca na moru, rekoh.

"A, već iskazujemo male umjetničke ekscentričnosti, muchacho", reče Wireman sa stražnjeg sjedišta na kojem se izvalio punom dužinom. Činilo se da se baš ne pridržava strogo propisa o vezivanju pojaseva. "Još malo i nosit ćeš beretku."

"Jebi se, Wiremane", rekoh.

"Jebo sam se od nemila pa se jebo do nedraga", recitirao je Wireman tonom sentimentalnog prisjećanja, "ali kad o ševi je riječ, nenadmašna je tvoja mama draga." Nakon toga on zašuti.

Gledao sam kako mjesec plovi po crnoj vodi meni zdesna. Bilo je hipnotički. Upitao sam se bih li uspio naslikati prizor koji sam vidio iz kombija: Mjesec brza poput srebrnog metka odmah ispod površine vode.

Razmišljao sam o tome (a možda i tonuo u lagani san), kad postadoh svjestan sablasnog pokreta iznad Mjeseca u moru. Bješe to Wiremanov odraz. Na trenutak mi padne na um nešto suludo, da on tamo otraga drka, jer se činilo da mu se bedra šire i sklapaju, a bokovi kao da su se podizali i spuštali. Virnem u Jacka, ali Casey Key Road je simfonija okuka i Jack je bio zaokupljen vožnjom. Osim toga, Wireman je sjedio točno iza Jackova sjedišta i nije se vidio čak ni u retrovizoru.

Pogledam preko lijevog ramena. Wireman nije masturbirao. Wireman nije spavao i nešto živopisno sanjao. Wireman je imao epileptički napad. Tihi, vjerojatno petit mal, ali svejedno epileptički napad; u prvih deset godina postojanja The Freemantle Companyja kod mene je radio jedan tehnički crtač epileptičar pa sam znao prepoznati epileptički napad. Wiremanov bi se torzo podigao i spustio desetak-petnaestak centimetara, a guzovi mu se zgrčili pa opustili. Mljackao je ustima kao da kuša nešto slasno. A oči su mu izgledale kao ispred restoranske garaže. Na svjetlosti zvijezda ta zrikavost - jedno oko gleda gore, a drugo dolje - bila je neopisivo uvrnuta. Slina mu poleti iz lijevog kuta usta; suza iz vrutka lijevog oka sklizne u njegov čupavi zalizak.

Napad je potrajao dvadesetak sekundi, a onda prestane. Wireman žmirne i oči mu se vrate na mjesto. Ostane nepomično ležati minutu. Možda i dvije. Primijetio je da ga gledam pa reče: "Ubio bih za još jedno piće ili šalicu maslaca od kikirikija, a pretpostavljam da piće ne dolazi u obzir, ha?"

"Mislim da je tako, želiš li biti siguran da ćeš je čuti kad ti po noći pozvoni", rekoh, nadajući se da sam zazvučao ležerno.

"Most za Duma Key ravno ispred nas", reče nam Jack. "Narode, još malo pa smo doma."

Wireman se uspravi i protegne. "Dečki, vraški dobar dan, ali kad večeras ugledam svoj krevet, neću biti žalostan. Vjerojatno starim, ha?"

X

Iako mi se noga ukočila, izašao sam iz kombija i stao pokraj Wiremana dok je on otvarao vratašca željezne kutijice pokraj ulaznih vrata u kojoj se nalazila ultramoderna sigurnosna tipkovnica.

"Wiremane, hvala što si išao sa mnom."

"Nema na čemu", reče on. "No zahvališ li mi još jedanput, muchacho, morat ću te šakom u zube. Oprosti, ali nema druge."

"Dobro da znam", rekoh. "Hvala ti što si me uputio u tu tajnu."

Wireman se nasmije i klepne me po ramenu ."Edgare, simpa si mi. Imaš stila, u otmjenosti ti nema rupe, imaš usne da me poljubiš u dupe."

"Predivno. Rasplakat ću se. Wiremane, slušaj..."

Mogao sam mu ispričati što mu se upravo dogodilo. Malo je nedostajalo. Naposljetku sam odlučio ipak mu ništa ne reći. Nisam znao je li to ispravna ili pogrešna odluka, ali sam znao da bi ga mogla čekati duga noć s Elizabeth Eastlake. Osim toga, ona glavobolja mi je još dreždala u potiljku. Zadovoljim se time da ga ponovno upitam ne bi li mi ipak dopustio da svoj obećani liječnički pregled pretvorim u dvostruki sudar.

"Razmislit ću", reče on. "Javit ću ti što sam odlučio."

"Nemoj čekati predugo jer—"

On podigne ruku i ušutka me neuobičajeno nenasmiješenog lica. "Edgare, dosta. Dovoljno za jednu večer, OK?"

"OK", rekoh. Gledao sam kako ulazi u kuću pa se vratim u kombi.

Jack je glasno navio radio. Svirao je Renegade. On krene da će ga stišati no ja rekoh: "Ne, u redu je. Navij do daske."

"Stvarno?" On okrene kombi i krene natrag. "Izvrstan bend. Već ste ih čuli?"

"Jack," rekoh, "to su Styx. Dennis DeYoung? Tommy Shaw? Gdje si proveo život? U špilji?"

Jack se pokunjeno nasmiješi. "Ja slušam country, a naročito šlagere", reče on. "Iskreno govoreći, meni su najdraži Sinatra i prijatelji."

Pomisao da Jack Cantori tulumari s Dinom i Frankom potakne me da se upitam - i to ne prvi put tog dana - događa li se išta od ovoga. Također se upitah kako je moguće da se sjećam da su Dennis DeYoung i Tommy Shaw bili članovi Styxa - Shaw je napisao pjesmu koja je trenutačno treštala iz zvučnika u kombiju - a ne mogu se katkad sjetiti imena bivše žene.

XI

Obje žaruljice na telefonskoj sekretarici pokraj telefona u dnevnom boravku su žmigale: jedna je pokazivala da imam poruke, a druga da je vrpca za snimanje poruka puna. Ali na displeju NEPRESLUŠANE PORUKE svijetlio je samo broj 1. Zamislim se nad tim, obuzet crnim slutnjama, a onaj uteg glavobolje spuzne malo bliže prednjem dijelu glave. Jedine dvije osobe kojih sam se mogao sjetiti, a koje bi mogle nazvati i ostaviti poruku tako dugu da popuni cijelu vrpcu bile su Pam i Ilse, a u oba slučaja pritisak na tipku PRESLUŠAVANJE PORUKA vjerojatno mi ne bi donio dobre vijesti. Ne treba ti pet minuta da kažeš Sve u redu, nazovi kad uzmogneš.

Ostavi to za sutra, pomislih, i neki kapitulantski glas za koji nisam ni znao da postoji u mojem mentalnom repertoaru (možda je bio nov) bio je voljan ići i dalje. Glas mi je predložio da naprosto izbrišem poruku, a da je ne preslušam.

"Tako je, naravno", rekoh. "A onda, kad me ona koja mi je ostavila poruku ponovno nazove, mogu joj reći da mi je pas pojeo sekretaricu."

Pritisnem tipku PLAY. I kao što se tako često događa kad smo sigurni da znamo što možemo očekivati, prevario sam se. Nije to bila ni Pam a ni Ilse. Sipljiv, pomalo i bronhitični glas koji se začuo iz telefonske sekretarice pripadao je Elizabeth Eastlake.

"Halo, Edgare", rekla je. "Nadajmo se da ti popodne nije otišlo utaman i da ti večer ugodno prolazi u Wiremanovu društvu, koliko i moja u društvu gospođice... zaboravila sam kako se zove, ali vrlo je ugodna. A nadajmo se da ćeš primijetiti da sam ipak upamtila tvoje ime. Uživam u blagoslovu jednog od svojih lucidnih intervala. Volim ih i cijenim, ali me i rastužuju. Kao da sam u jedrilici i zapah vjetra me diže iznad sloja niske magle. Nakratko sve vidimo tako jasno... a istodobno znamo da će vjetar oslabjeti i da će naša jedrilica ponovno utonuti u izmaglicu. Shvaćaš?"

Shvaćao sam, i te kako. Sad mi je bilo bolje, ali to što je Eastlakeova opisala bio je svijet u kojem sam se probudio nakon nesreće, svijet u kojem su riječi besmisleno zvečale, a sjećanja bila razbacana poput vrtne garniture nakon orkanskog vjetra. Bješe to svijet u kojem sam pokušavao komunicirati tako da sam ljude udarao, a jedine dvije emocije koje sam mogao osjetiti bile su strah i bijes. Prerastemo tu fazu (kao što bi rekla Elizabeth), ali nakon toga u nama nikad ne izblijedi uvjerenje da je stvarnost fina kučina. A iza njezine paučine? Kaos. Ludilo. A i prava istina, možda, a prava je istina crvena.

"Ali dosta o meni, Edgare. Nazvala sam da te nešto upitam. Jesi li ti od onih koji stvaraju umjetnost radi novca ili vjeruješ u umjetnost radi umjetnosti? Sigurna sam da sam te to upitala kad sam te upoznala - gotovo sam sto posto uvjerena u to - ali se ne mogu sjetiti tvojeg odgovora. Vjerujem da si odgovorio umjetnost radi umjetnosti, u protivnom te Duma ne bi zazvala. No zadržiš li se ovdje dovoljno dugo..."

U glas joj se uvukla nedvojbena tjeskoba.

"Edgare, sigurni smo da ćeš biti vrlo ugodan susjed, u to ne sumnjam, ali moraš poduzeti neke mjere predostrožnosti. Mislim da imaš kćer, i ako se ne varam, posjetila te. Zar ne? Kao da se sjećam da mi je mahnula. Zgodna plavušica? Možda sam je zamijenila sa svojom sestrom Hannah - to mi se događa. Svjesna sam toga, ali u ovom slučaju mislim da se ne varam. Edgare, namjeravaš li ovdje ostati, ne smiješ ponovno pozvati kćer. Ni pod kakvim okolnostima. Duma Key nije sigurno mjesto za kćeri."

Stajao sam i gledao u telefonsku sekretaricu. Nije sigurno. Prije je rekla da je zlosretno, ako me moje sjećanje na vara. Svodi li se to dvoje na isto?

"A zatim i tvoja umjetnost. Pitanje tvoje umjetnosti." Zvučala je kao da se ispričava i kao da pomalo teško dolazi do daha. "Nerado govorimo umjetnicima što da rade; zapravo ne možemo umjetniku reći što da radi a opet... ajme meni..." Spopadne je napad sluzavog, hroptavog kašlja strastvenog pušača. "Nerado o takvim stvarima govorimo izravno... zapravo i ne znamo kako o tome govoriti izravno... ali, Edgare, smijem li ti dati mali savjet? Kao osoba koja umjetnost samo štuje osobi koja je stvara? Dopušta li mi se?"

Čekao sam. Sekretarica je utihnula. Pomislih da je ponestalo vrpce. Ispod mojih nogu školjke su tiho mrmorile, kao da se došaptavaju. Pištolj, voće. Pištolj, voće. A onda ona nastavi.

"Ponude li ti ljudi koji vode galerije Scoto ili Avenida da izložiš svoje radove, savjetujem te da svakako pristaneš. Kako bi drugi mogli u njima uživati, naravno, ali uglavnom da što prije s Dume makneš što više slika." Ona duboko, čujno udahne, poput žene koja se priprema završiti neki tegobni kućanski posao. A zazvučala je i potpuno i sasvim razumno, potpuno prisebna i svjesna svega. "Ne dopusti da se gomilaju. To ti je moj savjet, dobronamjeran i bez ikakvih... primisli? Da, to želim reći. Dopustiti da se umjetnički radovi gomilaju na Dumi je kao dopustiti da se previše struje nakupi u akumulatoru. Jer bi akumulator mogao eksplodirati."

Nisam znao je li to istina, ali sam shvatio poruku.

"Ne bih ti znala reći zašto je tome tako, ali jest", nastavi ona... a ja odjednom naslutim da laže. "A ako vjeruješ u larpurlartizam, tvoje je slikanje važan dio toga, zar ne?" Sad je već gotovo pištala. "Čak i da ne trebaš prodavati svoje slike radi kruha nasušnog, podijeliti s drugima svoje radove... podariti ih svijetu... umjetnicima je do toga, zar ne? Do davanja?"

Odakle da ja znam što je važno umjetnicima? Tek sam tog dana doznao kakav lak trebam staviti na svoje slike da bi ih sačuvao. Ja sam bio... kako su me Nannuzzi i Mary Ire nazvali? Američki naivac.

Još jedna stanka. A potom: "Mislim da ću sad prekinuti. Rekla sam što sam imala. Samo te molim, Edwarde, da razmisliš o mojim riječima ukoliko namjeravaš ostati ovdje. I jedva čekam da mi čitaš. Mnogo pjesama, nadam se. To će biti pravi užitak. Zbogom zasad. Hvala ti što si saslušao jednu staricu." Stanka. A onda ona reče: "Stolni propušta. Dakako. Jako mi je žao."

Pričekam dvadeset sekundi, pa trideset. Upravo sam zaključio da je zaboravila spustiti slušalicu i pružim ruku da pritisnem tipku STOP na telefonskoj sekretarici, kad ona ponovno progovori. Samo šest riječi, ali nimalo smislenije od onoga o stolu koji propušta vodu, ali me od njih svejedno podišla jeza, a kosa na zatiljku mi se nakostriješila.

"Moj je otac ronio na dah", reče Elizabeth Eastlake. Svaka je riječ bila razgovijetno izgovorena. A onda se začuje jasni škljocaj spuštanja slušalice na njezinu kraju.

"Nemate više poruka", reče telefonski robot. "Vrpca za poruke je puna."

Ostao sam zagledan u sekretaricu; najprije sam odlučio izbrisati poruku, no onda je odlučim sačuvati i pustiti je Wiremanu. Razodjenem se, operem zube i odem u krevet. Ležao sam u tami, osjećajući blago kuckanje u glavi, dok su ispod mene one školjke uporno šaputale posljednje što je Elizabeth rekla: Moj je otac ronio na dah.

8.
Obiteljski portret

I

Situacija se malo smirila. Katkad se to dogodi. Nešto se zakuha, a onda, trenutak prije no što prekipi, neka ruka - Bog, sudbina, možda i puka slučajnost - smanji vatru. Jednom sam prigodom to spomenuo pred Wiremanom, na što je on rekao da je život poput epizoda sapunica petkom: čini ti se da će se radnja zaokružiti, a onda isto sranje od ponedjeljka.

Mislio sam da će otići sa mnom liječniku i da ćemo doznati što mu je. Mislio sam da će mi ispričati zašto si je pucao u glavu i kako čovjek preživi takvo što. Odgovor je mogao glasiti: "Pomoću epileptičkih napada i naprezanjem pri čitanju malih slova." Možda će mi čak moći reći zašto sije njegova poslodavka uvrtjela u glavu da Ilse ne bi trebala doći na naš otok. I kao šećer na kraju: odlučit ću koji je sljedeći korak u životu Edgara Freemantlea, velikog američkog naivca.

No ništa se od toga zapravo nije dogodilo, barem neko vrijeme. Život doista donosi promjene i završni su rezultati kadšto eksplozivni, ali u sapunicama i u stvarnom životu veliki praskovi često imaju dugačke fitilje.

Wireman je doista pristao sa mnom poći liječniku i "pregledati si glavu", ali tek u ožujku. U veljači je prezauzet, reče. Zimski stanovnici - koje je Wireman zvao "mjesečnicima", kao da su menstruacije, a ne gosti - idućeg vikenda počet će se Ilseljavati u nekretnine Eastlake. Prve snježne ptičice bit će one Wiremanu najnesimpatičnije: Godfreyevi iz Rhode Islanda, Wiremanu (pa stoga i meni) poznati kao Joe i Rita Oštropas. Dolazili su na deset tjedana svake zime i odsjedali u kući najbližoj vili Eastlakeovih. Natpisi upozorenja zbog njihovih rotvajlerića i pitbuleka već su bili postavljeni; Ilse i ja smo ih vidjeli. Wireman reče da je Joe Oštropas bivši pripadnik Zelenih beretki, tonom glasa koji kao da je poručivao da to sve objašnjava.

"Gospodin Dirisko odbija izaći iz svojeg kombija i kad ima paket za njih", reče Wireman, misleći na debelog i veselog predstavnika američke pošte zaduženog za južni dio Caseyja i područje cijele Dume. Sjedili smo na nogarima za piljenje drva ispred Oštropasne kuće dan-dva prije najavljenog dolaska Godfreyevih. Mokri kolni prilaz popločan zdrobljenim školjkama ružičasto se ljeskao jer je Wireman uključio prskalice za zalijevanje trave. "Dirisko im ostavi pošiljku u podnožju poštanskog sandučića, zatrubi pa se odveze dalje prema El Palaciu. Zamjeram mu li? Nikako ne."

"Wiremane, što se tiče doktora—"

"Ožujak, muchacho, i to prije martovskih ida. ²⁵ Obećavam."

"Samo odgađaš", rekoh.

"Ne odgađam. Moja sezona traje samo jedno godišnje doba, i to je ovo. Prošle sam je godine dočekao pomalo nespreman, ali se to ove godine neće ponoviti. Ne može se ponoviti, jer će mi se ove godine gospođica Eastlake moći mnogo manje petljati u posao. Osim toga, Oštropasi su povratnici, poznata varijabla, kao i Baumgartenovi. Baumgartenovi su mi simpatični. Dva klinca."

"Je li jedna od njih djevojčica?" upitah, misleći na Elizabethin zazor glede kćeri i Dume.

"Ne, obojica su dječaci kojima bi na čelu trebalo pisati IMAMO SVE, ALI NISMO MI KRIVI. Ljudi koji dolaze u ostale četiri kuće su novi gosti. Mogu se samo nadati da nitko od njih ne tulumari cijele dane, ali kakvi su izgledi za to?"

"Ne baš naročiti, ali se barem možeš nadati da su ostavili CD-e Slipknota kod kuće."

"Tko je Slipknot? Što je Slipknot?" ²⁶

"Wiremane, vjeruj mi, ne želiš znati. Osobito ne dok ovako histeriziraš."

"Nije istina. Wireman samo objašnjava veljaču na Dumi, muchacho. Bavit ću se svime, od hitnih poziva što učiniti ubode li meduza jednog od Baumgartenovih klinaca, do toga gdje Rita Oštropas može nabaviti ventilator za svoju baku, koju će vjerojatno ponovno na tjedan dana strpati u stražnju spavaću sobu. Čini ti se da je gospođica Eastlake u poznoj životnoj dobi? Neke su mi meksičke mumije koje su navlačili ulicama Guadalajare na Dan mrtvih izgledale bolje od bake Oštropas. Njezina se konverzacija sastoji od dvije rečenice. Upitne: 'Donijela si mi keks?' - i izjavne - 'Rita, donesi mi pelenu, mislim da je u onom posljednjem prdcu bila knedla'.

"Prasnem u smijeh.

Wireman tenisicom zagrebe po školjkama i iscrta smiješak. Iza nas, sjene su nam polegle po asfaltu otočke ceste, glatke i ravne. Barem ovdje. Na jugu je druga priča. "Odgovor na problem ventilatora, iskrsne li i kod tebe, je Danov ventilatorski grad. Nije li to super ime, ha? I reći ću ti nešto: ja zapravo volim rješavati te probleme. Ublažavati male krize. Ovdje na Duma Keyu raju činim mnogo sretnijom nego nekad u sudnici.

"Ali nisi izgubio umijeće skretanja razgovora s tema o kojima ne želiš razgovarati, pomislih. "Wiremane, doktoru bi trebalo samo pola sata da ti pogleda u oči i kucne po lubanji—"

"Varaš se, muchacho", Wireman će strpljivo. "U ovo doba godine treba ti najmanje dva sata da ti netko u kontejneru kraj ceste uzme bris grla. Kad pribrojiš sat vremena vožnje - a sad i više jer je sezona zimogroznih turističkih ptica selica, a nijedna nema pojma kamo ide - dobiješ tri dnevna sata koje naprosto ne mogu ispustiti iz ruku. Jer se moram naći s majstorom za klime na broju 17... s plinarom na broju 21... s tipom za kablovsku ovdje, ako se uopće i pojavi." On pokaže u sljedeću kuću niz cestu koja je nekim čudom nosila broj 39. "Neka mladež iz Toleda unajmila ju je do petnaestog ožujka i plaćaju dodatnih sedamsto dolara za nešto što se zove Wi-Fi, a ne znam ni što je to."

"Val budućnosti, eto što to predstavlja. Ja ga imam. Jack mi ga je nabavio. Val budućnosti, zajedno s pater-silovateljima i mater-ubojicama."

"Ta je dobra. Arlo Guthrie, 1967." ²⁷

"Mislim da je film iz 1969.", rekoh.

"Kad god da je bilo, viva val pater-silovateljske i mater-ubilačke budućnosti. Što ne mijenja činjenicu da imam više posla od jednonogog sudionika natjecanja Nogom u dupe... plus, Edgare, ne gnjavi. Znaš da će to biti nešto više nego brzo kvrcanje po glavi i nalukavanje starom doktorskom baterijom. To je tek početak."

"Ali ako ti je potrebno—"

"Zasad funkcioniram."

"Ma je li? Zato joj ja svako popodne čitam poeziju."

"Malo književne kulture neće ti naškoditi, ljudožderu usrani."

"Znam da neće, ali ti znaš da ne govorim o tome." Pomislih - i to ne prvi put - da je Wireman jedan od rijetkih ljudi koje sam upoznao kao odrasla osoba koji mi uporno proturječi, a da me pritom ne ljuti. Bio je genij nijekanja. Katkad mi se činilo da je to zbog njega; kadšto mi se činilo daje nesreća promijenila nešto u meni; ponekad bih pomislio da je i jedno i drugo.

"Mogu čitati, znaš", reče Wireman. "Na refule. Dovoljno da se snalazim. Naljepnice na bočicama lijekova, telefonske brojeve, takve stvari. A dat ću se pregledati pa zato ohladi s tom svojom koleričnom kompulzijom da moraš cijeli svijet dovesti u red. IsIlse, sigurno si izludio svoju ženu." Pogleda me kutom oka i reče: "Ups! Je li Wireman ovime nagazio na žulj?"

"A jesi li spreman pričati o tom malom okruglom ožiljku na sljepoočnici? Muchacho?"

Wireman se veselo nasmiješi. "Touche, touche. Duboko se ispričavam." ²⁸

"Kurt Cobain", rekoh. "1993. Tu negdje."

On žmirne. "Stvarno? Ja bih rekao devedeset peta, ali u velikom sam zaostatku s rokenrol glazbom. Wireman je ostario, žalosno, ali istinito. A što se tiče onog napada... oprosti, Edgare, ali naprosto ne vjerujem."

Ali je vjerovao. Vidio sam mu to u očima. Prije no što sam uspio još što reći, on siđe s ježa i pokaže na sjever. "Pogledaj! Bijeli kombi! Mislim da je stigla Armada kablovske TV!"

II

Povjerovao sam Wiremanu kad je rekao da nema pojma o čemu je Elizabeth Eastlake govorila u poruci s moje telefonske sekretarice kad sam mu je pustio. I dalje je smatrao da njezina zabrinutost zbog moje kćeri ima nekakve veze s njezinim odavno pokojnim sestrama. Izjavio je da ga silno zbunjuje to zašto ona ne želi da gomilam svoje slike na otoku. Nema blagog pojma, reče, što bi to moglo značiti.

Uselili su se Rita i Joe Oštropas i započeo je nesmiljeni lavež njihove menažerije. Ilselili su i Baumgartenovi i počeo sam često prolaziti pokraj njihovih sinova koji su igrali frizbi na plaži. Bili su baš kakvima ih je Wireman opisao: razvijeni, zgodni i pristojni, jedan možda jedanaest, a drugi možda trinaest godina, građe zbog koje će uskoro - ako već nisu - postati razlog za kikotanje i zadirkivanje među mlađim srednjoškolskim navijačicama. Uvijek su bili spremni dobaciti mi svoj frizbi dok bih ja šepao pokraj njih, a stariji dječak - Jeff - najčešće bi doviknuo nešto da me osokoli, primjerice: "Hoj, gospodine Freemantle, dobro ste ga sprašili!"

U kuću južno od Velike Roze Uselio je par sa sportskim autom i čemerni country napjevi Tobyja Keitha predvečer bi doplovili nošeni zrakom. Sve u svemu, možda bih radije da su slušali Slipknot. Onaj četverac mladih ljudi iz Toleda imali su autić za golf s kojim su jurcali po žalu kad nisu igrali odbojku ili odlazili na ribičke ekspedicije.

Wireman je imao više nego pune ruke posla; bio je poput derviša. Na svu sreću, imao je pomoćnike. Jednog mu je dana Jack pomogao odčepiti prskalice za zalijevanje trave Oštropasovih. Dan-dva potom ja sam mu pomogao izgurati golf-autić toledske družine iz pješčanog nanosa u kojem je zapeo: odgovorni za tu nezgodu otišli su si kupiti pakovanje od šest limenki piva, a plima je prijetila da će ga otplaviti. Kuk i noga još mi nisu potpuno ozdravili, ali mi je preostala ruka bila sasvim u redu.

Bez obzira na bolni kuk i nogu, odlazio sam na svoje Promenade. Neke dane - uglavnom kad bi se kasno popodne navukla magla koja bi najprije hladnom amnezijom izbrisala zaljev, a potom obmotala i kuće - popio bih lijek protiv bolova iz svoje sve manje zalihe. No uglavnom nisam. Wireman je te veljače malokad bio parkiran u svojoj ležaljci i pio zeleni čaj, ali je Elizabeth Eastlake uvijek bila u svojem salonu, gotovo je uvijek znala tko sam i najčešće je pri ruci imala kakvu knjigu poezije. Ne jedino Keillerove Dobre pjesme, ali joj je ta bila najdraža. A i meni se sviđala. Merwin, Sexton i Frost, divote li.

U veljači i ožujku i ja sam se načitao knjiga. Godinama nisam toliko toga pročitao - romane, kratke priče, tri duge publicističke knjige o tome kako smo zaglibili u irački kaos (čini se da je odgovor ukratko glasio: W kao inicijal drugog imena i Dick kao potpredsjednik). ²⁹ Ali uglavnom sam slikao. Slikao sam svako popodne i večer sve dok bih jedva mogao podići svoju ojačalu ruku. Motivi morskog žala, morske pučine, mrtvih priroda i zalazaka Sunca napretek.

Ali moj je fitilj i dalje tinjao. Plamen nije buktio, ali nije ni bio ugašen. Slučaj Candyja Browna još nije bio na vidiku. A to se dogodilo tek na Valentinovo. Kad bolje promislite, ogavne li ironije.

Ogavne.

III

Šalje: ifsogirl88

Prima: Efreel9

3. veljače, u 10:19

Dragi tata, jako mi je drago da su ti slike dobile "podignute palčeve"! Hura! A ako ti stvarno ponude izložbu, sjedam na prvi avion i dolazim u svojoj "crnoj haljinici" (imam jednu, vjerovao ili ne). No sad se moram zabarikadirati u kući i štrebati jer - a ovo je tajna - nadam se da ću iznenaditi Carsona za proljetni raspust u travnju. Kolibriji će tad biti u Tennesseeju i Arkansasu (veli da je turneja izvrsno startala). Položim li sve kolokvije, mogla bih im se pridružiti u Memphisu ili Little Rocku. Što ti kažeš na to?

Ilse

Moje crne slutnje glede njezina baptističkog kolibrija nisu iščiljele, i ja bih rekao da izaziva vraga. Ali ako griješi u vezi s njim, možda je bolje da to otkrije prije nego kasnije. I tako - nadajući se svim srcem da ja ne griješim - odgovorio sam joj da mi njezina ideja zvuči zanimljivo, pod pretpostavkom da nije u zaostatku s ispitima. (Nisam se mogao prisiliti duboko udahnuti i reći svojoj voljenoj kćeri da je to što će provesti tjedan dana u društvu svojeg dečka, čak i pod pretpostavkom da će spomenuti dečko biti pod paskom zadrtih baptista, dobra ideja.) Također sam spomenuo da možda ne bi bilo uputno s tim planom upoznati i njezinu majku. To je izazvalo brzu reakciju.

Šalje: ifsogir!88

Prima: Efreel9

3. veljače, 12:02

Najdraži tatice, zar misliš da sam POŠANDRCALA???

Illy

Ne, nisam to pomislio... ali uhvati li svojeg tenora u horizontalnoj lambadi s jednom od altistica kad stigne u Little Rock, bit će vrlo nesretna If-So-Girl. Nisam sumnjao da će tad sve ispripovjediti majci, uključivo i zarukama, i Pam će imati štošta za reći na temu moje zdrave pameti. Već sam si postavio nekoliko pitanja u tom smislu i uglavnom zaključio da dobivam prolaznu ocjenu. Kad je riječ o vlastitoj djeci, povremeno povučeš neke čudne poteze i nadaš se da će sve ispasti dobro – potezi i klinci. Roditeljstvo je najveće umijeće šmiranja.

A stigla je i poruka od Sandy Smith iz agencije za iznajmljivanje. U poruci koju je ostavila na telefonskoj sekretarici, Elizabeth je rekla da sam jamačno od onih koji vjeruju u umjetnost radi umjetnosti, u protivnom me Duma Key ne bi zazvao. Od Sandy sam želio potvrdu da me zazvala jedino luksuzna brošura koju se vjerojatno pokazivalo potencijalnim unajmljivačima dubokih džepova diljem Sjedinjenih Država. A možda i svijeta.

Odgovor koji sam dobio nije ispunio moja očekivanja, ali bih lagao kad bih rekao da sam se silno iznenadio. Ta ipak je to bila godina mojeg problematičnog sjećanja. A imamo i želju vjerovati da su se stvari dogodile na stanovit način; kad je riječ o prošlosti, svi mi muljamo.

Šalje: SmithRealty9505

Prima: Efreel9

8. veljače, 14:17

Dragi Edgare, jako mi je drago da uživaš u kući. Kao odgovor na tvoje pitanje: brošura o Lososovu rtu nije bila jedina koju sam ti poslala, nego jedna od devet s podacima o mogućnostima iznajmljivanja kuća na Floridi i Jamaici. Koliko se sjećam, pokazao si zanimanje jedino za Lososov rt. Zapravo, sjećam se da si rekao: "Ne cjenkaj se, samo sklopi posao." Nadam se da ti je ovo od pomoći.

Sandy

Pročitao sam poruku dvaput, a onda promrmljao: "Samo svrši posao i neka posao svrši s tobom, muchacha."

Ni sad se nisam mogao sjetiti ostalih brošura, ali sam se sjećao one o Lososovu rtu. Fascikl u kojem se nalazila bio je kričavo ružičaste boje. Velika Roza, moglo bi se reći, a riječi koje su mi privukle pozornost nisu bile Lososov rt, nego one ispod njih, ispisane zlatnim izbočenim slovima: VAŠE TAJNO ZALJEVSKO UTOČIŠTE. Možda me doista zazvala.

Možda ipak jest.

IV

Šalje: KamenDoc

Prima: Efreel9

10. veljače, 13:46

Edgare, Dugo se nismo čuli, kao što reče gluhi Indijanac sinu razmetnome (molim vas oprostite mi: loši su vicevi jedini koje znam). Kako umjetnost? U vezi s magnetskom rezonancijom, predlažem da nazovete Centar za neurološka istraživanja pri Memorijalnoj bolnici u Sarasoti. Broj je 941-555-5554.

Kamen

Šatfe: Efreel9

Prima: KamenDoc

10. veljače, 14:19

Kamen, Hvala za informaciju. Centar za neurološka istraživanja zvuči vraški ozbiljno! Ali vrlo brzo ću se naručiti.

Edgar

Šalje: KamenDoc

Prima: Efreel9

10. veljače, 16:55

Uskoro će biti dovoljno brzo. Ukoliko nemate napadaje.

Kamen

Umjesto točke iza "ukoliko nemate napadaje" stavio je jedan od onih zgodnih prigodnih emotikona: okruglo nasmijano lice usta punih zuba. Nakon što sam vidio Wiremana kako na stražnjem sjedištu rentanog kombija poskakuje poput loptice hopsice a svako mu oko gleda na svoju stranu, nije mi bilo do smijeha. Ali sam znao da neću uspjeti dovući Wiremana na pregled prije petnaestog ožujka, osim ako ga ne spopadne opaki grand mal ili ga lancima privežem za traktor. Naravno, Wireman nije bio problem Xandera Kamena. Strogo gledano, nisam to bio ni ja, i dirnulo me to što još brine. Nesvjesno, kliknem na ODGOVORI i natipkam:

Šalje: Efreel9

Prima: KamenDoc

10. veljače, 15:05

Kamen, nemam napadaje. Dobro sam. Slikam da se sve puši. Odnio sam neke svoje radove u jednu galeriju u Sarasoti i jedan od vlasnika ih je pogledao. Mislim da bi mi mogao ponuditi izložbu. Učini li to i ja pristanem, hoćete li doći? Bilo bi dobro vidjeti poznato lice iz zemlje leda & snijega.

Edgar

Nakon toga sam namjeravao ugasiti računalo i napraviti si sendvič, ali prije no što sam to učinio, oglasi se ton pristigle poruke.

Šalje: KamenDoc

Prima: Efreel9

10. veljače, 17:09

Samo javite datum i stižem.

Ugasim računalo nasmiješen. A i pomalo ovlaženih očiju.

V

Dan potom odem s Wiremanom u željeznariju u Nokomis po novi sifon za sudoper za raju na broju 17 (sportski auto; usrana country glazba) i komad plastične ograde za Oštropase. Wiremanu nije bila potrebna moja pomoć, a još manje da ćopam za njim po željeznariji TruValue u Nokomisu, ali je dan bio nikakav, kišni, i želio sam se maknuti s otoka. Objedovali smo u Ophelia'su i rječkali se o rokenrolu pa je to bio veseli izletić. Kad sam se vratio, žaruljica na mojoj telefonskoj sekretarici je žmigala. Bila je to Pam. "Nazovi me", rekla je i spustila slušalicu.

Nazvao sam je, ali sam najprije - ovo zvuči poput priznanja, i to kukavičkog - otišao na internet, otvorio tekući broj minneapolskog Star Tribunea i kliknuo na OSMRTNICE. Brzo sam pregledao popis imena da se uvjerim da među njima nema Thomasa Rileyja, svjestan da to ništa ne dokazuje; mogao se ukokati prekasno da ga ubace u jutarnje izdanje.

Ponekad bi Pam telefon stavila na mušicu i prilegla popodne, u kojem ću slučaju dobiti sekretaricu i malu odgodu. Ali ne i danas popodne. Javila mi se Pam osobno, tihog, ali ne i toplog glasa: "Halo."

"Pam, ja sam. Odgovaram na poziv."

"Pretpostavljam da si se sunčao", reče ona. "Ovdje pada snijeg. I hladno je kao u kusnici."

Malo se opustim. Tom nije mrtav. Da je Tom mrtav, ne bismo se upustili u malo impromptu podjebavanje.

"Zapravo, ovdje je hladno i mokro", rekoh.

"Dobro. Nadam se da ćeš dobiti bronhitis. Tom Riley je jutros odjurio odavde nakon što me nazvao spletkarušom i tresnuo vazu o pod. Pretpostavljam da bih trebala biti sretna da je nije bacio u mene." Pam se rasplače. Usekne se zatrubivši, a onda me iznenadi smijehom. Nasmijala se gorko, ali i iznenađujuće vedro. "Kad bi tvoja čudnovata moć da mi izmamiš suze na oči trebala oslabjeti?"

"Panda, ispričaj mi što se dogodilo."

"I dosta je toga. Nazoveš li me ponovno tako, spuštam slušalicu. A onda zvrcni Toma i pitaj njega što se dogodilo. Vjerojatno sam ti to ionako trebala priuštiti. Zaslužio bi."

Podignem ruku i počnem si masirati sljepoočnice: palac u lijevoj udubini, a prva dva prsta u desnoj. Na neki način zapanjuje da jedna ruka može obuhvatiti toliko snova i toliko bola. A da ne spominjem potencijal da smisli toliko jednostavnih i složenih jebada.

"Ispričaj mi, Pam. Molim te. Slušat ću i neću se ljutiti."

"Prevladali smo to, ha? Samo trenutak." Začuje se zveket odlaganja slušalice, vjerojatno na kuhinjsku radnu ploču. Na trenutak začujem žvrgoljenje televizora u daljini, a onda i to utihne. Kad se vratila, reče: "U redu, sad si čujem misli." Još jednom svojski zatrubi Useknuvši se. Kad je ponovno počela govoriti, zazvučala je staloženo, bez natruhe suza u glasu.

"Zamolila sam Myru da me nazove kad se Tom vrati kući - Myru Devorkian, koja živi preko puta njega. Rekla sam joj da me brine njegovo duševno stanje. Nemam razloga zadržati to za sebe, zar ne?"

"Ne."

"Kad ono - bingo! Myra je rekla da se i ona zabrinula - i ona i Ben. Rekla je da, kao prvo, Tom previše pije, a ponekad ode na posao neobrijan. Premda je rekla da je izgledao prilično živahno kad je krenuo na put. Nevjerojatno koliko susjedi vide i kad nisu bliski prijatelji. Ben i Myra nisu znali za... nas, naravno, ali su vraški dobro znali da je Tom bio u depresiji."

To ti misliš da nisu znali, ne rekoh.

"Dakle, da skratim priču, pozvala sam ga k sebi. Kad je ušao, imao je... taj pogled... kao da je mislio da namjeravam... znaš..."

"Nastaviti gdje si stala", rekoh.

"Pričam li ja ili ti?"

"Oprosti."

"Ali u pravu si. Naravno da jesi. Htjela sam ga pozvati u kuhinju na kavu, ali nismo stigli dalje od predsoblja. Htio me poljubiti." Rekla je to nekako prkosno ponosno. "Dopustila sam mu... jedanput... ali kad je postalo jasno da želi više, odgurnula sam ga i rekla da mu imam nešto reći. Rekao je da po mojem izrazu zna da je riječ o nečem lošem, ali da ga ništa ne može povrijediti koliko sam ga ja povrijedila kad sam rekla da se više ne možemo viđati. Eto kakvi su muškarci - a kažu da mi znamo kako nekome natovariti osjećaj krivnje."

"Rekoh da samo zato što se više ne možemo viđati u romantičnom smislu ne znači da mi još nije stalo do njega. A onda sam rekla da mi je nekoliko ljudi reklo da se ponaša čudno - kao da nije svoj - i da sam to povezala s time što više ne pije lijekove protiv depresije pa sam se zabrinula. Rekoh da mislim da se namjerava ubiti."

Ona posuti trenutak, a potom nastavi.

"Prije nego što je došao, nisam mu to namjeravala tako sasuti u lice. Ali smiješno - čim je ušao kroz vrata, bila sam gotovo sigurna da se namjerava ubiti, a kad me poljubio, znala sam da je tako. Usne su mu bile hladne. I suhe, kao da se ljubiš s lešom."

"I ne sumnjam", rekoh i pokušah se počešati po desnoj ruci.

"Lice mu se zategnulo, i to doslovce. Svaka mu se bora zagladila, a usta mu gotovo nestala. Upitao je tko mi je time napunio glavu. A onda, prije no što sam uspjela odgovoriti, rekao je da je to sranje. Upotrijebio je baš tu riječ, a ona uopće ne spada u rječnik Toma Rileyja."

Imala je pravo. Tom kojeg sam nekad poznavao ne bi rekao sranje da su mu ga usta doslovce puna.

"Nisam mu željela spominjati imena, a ponajmanje tvoje jer bi bio pomislio da sam luda, a ni Illyno, jer nisam znala što bi joj mogao reći kad bi—"

"Rekoh ti, Illy nije imala nikakve veze s—"

"Daj šuti. Skoro sam gotova. Samo sam rekla da ljudi koji kažu da se čudno ponaša i ne znaju da je prošlog svibnja prestao piti lijekove koje je uzimao nakon drugog razvoda. Zove ih tupe pilule jer ne stvaraju ovisnost. Rekoh mu da se vara ako misli da drži pod kontrolom sve to što ga ždere. A onda rekoh da ću, učini li si što, njegovoj majci i bratu reći da se ubio i da će im to slomiti srce. To je bila tvoja zamisao, Edgare, i imala je efekta. Nadam se da se ponosiš. Jer tad mi je, eto, razbio vazu i rekao da sam spletkarošica. Bio je blijed kao krpa. Kladim se..." Ona proguta slinu. I s tolike sam udaljenosti začuo škljocaj u njezinu grlu. "Kladim se da je već razradio plan kako će to učiniti."

"I ne sumnjam", rekoh. "Što misliš da će sad učiniti?"

"Ne znam. Doista."

"Možda da ga nazovem."

"Bolje ne. Možda bi ga gurnulo preko ruba kad bi shvatio da smo razgovarali." Doda s trunkom zlobe: "A onda ti nećeš moći spavati."

Bješe to mogućnost na koju nisam pomislio, ali je Pam donekle imala pravo. Tom i Wireman bili su slični u jednome: obojici je trebala pomoć, a ja ih nisam mogao silom odvući da je potraže. Padne mi na um jedan stari bon mot, možda a propos a možda i ne: možeš kurvu privesti kulturi, ali je ne možeš natjerati da misli. Možda bi mi Wireman mogao reći tko je to rekao. I kada. ³⁰

"Onda, kako si znao da se namjerava ubiti?" upita Pam. "Želim znati, i tako mi svega, reći ćeš mi prije no što spustim slušalicu. Ja sam svoj zadatak obavila i reći ćeš mi."

Bilo je naposljetku izrečeno, pitanje koje mi prije nije postavila; tad se previše usredotočila na to kako sam doznao za nju i Toma. E pa Wireman nije bio jedina osoba koja se razbacivala uzrečicama; i moj ih je otac imao podosta na repertoaru. Jedna od njih je bila: kad laž nije dovoljna, morat će poslužiti istina.

"Od nesreće slikam", rekoh. "Znaš to."

"I onda?"

Ispričam joj kako sam nacrtao nju, Maxa iz Palm Deserta i Toma Rileyja. Pa malo o svojim internetskim istraživanjima svijeta fenomena fantomskih udova. I kako sam iz sobe koju bih vjerojatno mogao nazvati svojim ateljeom vidio Toma Rileyja na vrhu stuba, samo u donjem dijelu pidžame, bez jednog oka, zamijenjenog dupljom punom zgrušane krvi i mesa.

Kad sam završio, zavlada tišina. Nisam je prekinuo. Naposljetku Pam reče nekakvim novim i opreznim glasom: "Edgare, stvarno vjeruješ u to - išta od toga?"

"Wireman, čovjek koji živi u obližnjoj kući..." Zasutim, bijesan protiv svoje volje. Ne zato što mi je manjkalo riječi. Odnosno ne baš zato. Zar sam joj namjeravao reći da je taj tip povremeno telepat pa mi je on povjerovao?

"Edgare, što s tim čovjekom koji živi u obližnjoj kući?" Glas joj je bio smiren i tih. Prepoznao sam ga: njime je govorila otprilike prvih mjesec dana nakon moje nesreće. Bješe to njezin glas koji poručuje da Edgar ne može služiti vojsku jer je težak duševni bolesnik.

"Ništa", rekoh. "Nije važno."

"Trebao bi nazvati doktora Kamena i ispričati mu tu svoju novu ideju", reče ona. "Da si vidovit. Nemoj mu slati e-mail, nego ga nazovi. Molim te."

"U redu, Pam." Osjećao sam se premoreno. A i frustrirano i kivno.

"U redu što?"

"U redu, čujem te. Jasno i glasno. Nema nesporazuma. Bože, sačuvaj. Samo sam želio Tomu Rileyju spasiti život."

Na to nije imala odgovor. Kao ni racionalno objašnjenje za sve to što sam znao o Tomu Rileyju. Pa smo stali na tome. Dok sam spuštao slušalicu, pomislih: Pomozi sirotu na svoju sramotu.

A možda i na njezinu.

VI

Bio sam ljut i izgubljen. Vlažno, sivo vrijeme nije pomoglo. Pokušao sam slikati i nisam uspijevao. Sišao sam u prizemlje, uzeo jedan svoj blok, no shvatio sam da samo crtkaram karikature uhatih krelaca, kao dok sam razgovarao telefonom u svojem drugom životu. Upravo sam se spremao zgađeno baciti blok u stranu, kad je zazvonio telefon. Bješe to Wireman.

"Dolaziš li popodne?" upitao je.

"Naravno", rekoh.

"Mislio sam da možda s obzirom na kišu—"

"Namjeravao sam dopuzati autom. U svakom slučaju, ne namjeravam čamiti u kući."

"Dobro. Samo nemoj planirati Pola ure pjesničke kulture. Priča nebuloze."

"Loše je?"

"Nikad lošije. Nepovezana. Gubi se. Smušena." Duboko udahne i izdahne. Kao daje telefonskom žicom propuhao zapah vjetra. "Slušaj, Edgare, mrzim te to moliti, ali mogu li je nakratko ostaviti s tobom? Četrdeset pet minuta, uvrh glave. Baumgartenovi imaju problema sa saunom - prokleti kotao - a majstor koji će to doći popraviti treba mi pokazati prekidač ili nešto takvo. I naravno, moram potpisati njegov radni nalog."

"Nema problema."

"Pravi si kraljević. Poljubio bih te da nije tih tvojih krastavih usana."

"Jebi se lijepo, Wiremane."

"Aha, svi me vole, to je moje prokletstvo."

"Nazvala me Pam. Razgovarala je s mojim prijateljem Tomom Rileyjem." S obzirom na to da su njih dvoje mutili, bilo mi je čudno nazvati ga prijateljem, ali neka. "Mislim da je potkresala krila njegovim samoubilačkim namjerama."

"To je dobro. Pa zašto ti onda čujem olovo u glasu?"

"Htjela je znati kako sam znao."

"Ne to kako si znao da se ona s tim tipom gadno praši, nego—"

"Kako sam dijagnosticirao njegovu suicidalnu depresiju s udaljenosti od dvije i pol tisuće kilometara."

"A! I što si rekao?"

"Budući da mi pri ruci nije bio kakav dobar odvjetnik, morao sam pribjeći istini."

"I ona je pomislila da si un poco loco."

"Ne, Wiremane, pomislila je da sam muy loco."

"Je li to važno?"

"Nije. Ali će progruntati o tome, a vjeruj mi na riječ, Pam zaslužuje mjesto u američkoj olimpijskoj gruntalačkoj ekipi, i bojim se da bi se moje dobro djelo moglo obiti o glavu mojoj mlađoj kćeri."

"Pod pretpostavkom da tvoja žena traži žrtveno janje."

"To je sigurna pretpostavka, poznam je."

"To ne bi bilo dobro."

"To bi uzdrmalo Ilsein svijet više no što zaslužuje da ga se uzdrma. Tom je njoj i Melindi cijeli život bio poput ujaka."

"Onda ćeš morati uvjeriti svoju ženu da si stvarno vidio to što si vidio i da tvoja kći s time nema nikakve veze."

"Kako da to učinim?"

"A da joj kažeš nešto o njoj što nikako ne bi trebao znati?"

"Wiremane, ti si lud! Pa ne mogu takvo što samo tako smisliti!"

"Kako znaš? Moram se skinuti s telefona, amigo, sudeći po zvuku, čini se da je ručak gospođice Eastlake upravo završio na podu. Vidimo se poslije?"

"Aha", rekoh. Spremao sam se dodati zbogom, ali je već otišao. Spustih slušalicu, pitajući se gdje sam stavio Pamine vrtlarske rukavice, one na kojima je pisalo RUKE K SEBI. Kad bih njih našao, Wiremanov prijedlog možda i ne bi zvučao tako ćaknuto.

Pretražio sam cijelu kuću, ali sam ostao praznih ruku. Možda sam ih bacio nakon što sam nacrtao Kućne prijatelje, ali nisam se sjećao da sam to učinio. Ni sad se ne mogu sjetiti. Znam samo da ih više nikad nisam vidio.

VII

Soba koju su Wireman i Elizabeth zvali Porculanski salon tog je popodneva bila ispunjena žalobnom, suptropskom zimskom svjetlošću. Kiša je sad jače padala i mahovito štropotala po zidovima i prozorima, a i vjetar se naduo i čegrtao kroz obruč palmi oko El Palacia i slao leteće sjene po zidovima. Prvi put otkad sam počeo dolaziti ovamo nisam vidio reda u porculanskim figuricama na onom dugačkom stolu; nije bilo tabloa, samo nakupina ljudi, životinja i građevina. Jednorog i jedna od crnačkih figurica ležali su jedno do drugog pokraj škole. Ako je danas na stolu bilo neke priče, onda je to bio prizor iz filma katastrofe. Pokraj južnjačke palače kao iz Prohujalo s vihorom stajala je limena kutija keksa Sweet Owen. Wireman mi je objasnio što mi je činiti zatraži li Elizabeth tu kutiju.

Elizabeth je zgureno sjedila u invalidskim kolicima, lagano naherena, i praznim pogledom nadzirala metež na svojem igraćem stolu, inače tako uredno složenom. Na sebi je imala haljinu gotovo iste plave boje kao i goleme plave starkice na njezinim nogama. Zbog zgurenosti, široki plosnati izrez oko vrata na njezinoj haljini rastegnuo se u iscereni zijev i otkrio naramenicu kombinea boje slonovače. Uhvatim se kako razmišljam tko ju je jutros odjenuo, ona ili Wireman.

Isprva je govorila razborito, oslovila me ispravnim imenom i upitala me kako me služi zdravlje. Pozdravila je Wiremana kad je krenuo Baumgartenovima i lijepo ga zamolila da natakne šešir i ponese kišobran. To je sve bilo dobro. Ali kad sam joj nakon petnaest minuta donio gablec iz kuhinje, došlo je do promjene. Zurila je u kut i mrmljala: "Vrati se, vrati se, Tessie, nije ti mjesto ovdje. I neka onaj veliki dečko ode."

Tessie. To mi je ime bilo poznato. Upotrijebim tehniku lateralnog mišljenja, potražim asocijacije i nađem jednu: novinski naslov koji je glasio NEMA IH. Tessie je bila jedna od Elizabethinih sestara blizanki. Wireman mi je to rekao. Začuh ga kako mi govori Pretpostavlja se da su se utopile i jeza mi poput noža probode slabinu.

"Donesi mi to", reče ona pokazujući onu limenu kutiju i ja to učinim. Ona iz džepa izvuče figuricu umotanu u rupčić. Skine poklopac s kutije, pogleda me mješavinom lukavosti i zbunjenosti - mučan prizor - pa ubaci figuricu unutra. Figurica proizvede tihi i šuplji tup. Elizabeth se ušeprtljala pokušavajući ponovno poklopiti kutiju i odgurne mi ruku kad sam pokušao pomoći. A onda mi pruži kutiju.

"Znaš li što ti je činiti s time?" upita ona. "Je li... je li..." Vidio sam kako se muči sjetiti se željene riječi. Bila joj je nadomak, ali je poigravala malo izvan njezina dohvata, rugala joj se. Mogao sam joj dati traženu riječ, ali sam se sjećao koliko bi me razbjesnilo kad su ljudi to meni činili pa sam čekao. "Je li ti on rekao što da učiniš s njom?"

"Da."

"Pa što onda čekaš? Uzmi gaduru."

Odnesem kutiju uz jednu stranu teniskog igrališta do onog malog ribnjaka. Ribice su skakale da bi dosegnule površinu, mnogo uzbuđenije zbog kiše od mene. Pokraj klupe je stajala hrpica kamenja, baš kao što je Wireman rekao. Bacim jedan kamen u ribnjak ("Moglo bi se pomisliti da ona to ne može čuti, ali ima vrlo oštar sluh", rekao mi je Wireman), pazeći da ne čvrknem nekog šarana po glavi. A onda limenu kutiju - figurica je još bila u njoj - odnesem natrag u kuću. Ali ne u Porculanski salon. Odem u kuhinju, skinem poklopac i izvadim umotanu figuricu. Toga nije bilo u Wiremanovu skupu uputa za postupanje u kriznim situacijama, ali sam bio znatiželjan.

Bila je to porculanska figurica ženske osobe, ali je lice bilo okrhnuto i umjesto njega vidjela se samo neravna praznina.

"Tko je to?" vrisne Elizabeth i ja se lecnem. Jeziva figurica zamalo mi je ispala iz ruke na podne keramičke pločice na kojima bi se besumnje smrskala.

"Ma to sam samo ja", viknem ja i odložim figuricu na radnu ploču.

"Edmund? Ili Edgar ili kako se već zoveš?"

"Tako je." Vratim se u salon.

"Jesi li mi obavio onaj moj poslić?"

"Da, gospođo, naravno da jesam."

"Jesam li već pojela gablec?"

"Jeste."

"U redu." Ona uzdahne.

"Želite li još što? Siguran sam da bih mogao—"

"Ne, hvala ti, dušo. Sigurna sam da će vlak uskoro stići, a znaš da ne volim putovati punog želuca. Uvijek završim na jednom od sjedišta okrenutih suprotno od smjera vožnje, a s hranom u želucu, sigurno bi mi pozlilo. Jesi li vidio moju limenu kutiju, od Sweet Owena?"

"Mislim da je bila u kuhinji. Da je donesem?"

"Ne u tako kišni dan", reče ona. "Mislila sam da ću te zamoliti da je baciš u ribnjak, ribnjaku ništa ne fali, ali sam se predomislila. Čini se nepotrebno u ovako kišni dan. Jer milosrđe po naravi ne trpi sile, već rosi kao blaga kiša."

"S nebesa", rekoh. ³¹

"Da, da." Ona mlitavo mahne rukom kao da je taj dio nevažan.

"Elizabeth, zašto ne složite svoje figurice? Danas su razbacane."

Ona pogleda u stol pa u prozor kad ga je jedan osobito jaki zapah vjetra zapljusnuo kišom. "Jebiga", reče ona. "Tako sam smušena, jebote." A onda, sa zajedljivošću kakvu nikad ne bih pretpostavio da može osjetiti: "Svi su pomrli, a mene ostavili s ovime."

Ja sam bio posljednja osoba na svijetu koja bi se gnušala njezina psovačkog ispada; predobro sam to razumio. Možda milosrđe po naravi ne trpi sile, milijuni nas zakleli bi se da je tako, ali... čekaju nas ovakve stvari. Da.

Elizabeth reče: "Nije trebao nabaviti tu stvar, ali nije znao."

"Što to?"

"Što to", potvrdi ona pa kimne glavom. "Želim vlak. Želim otići odavde prije nego što dođe veliki dečko."

Nakon toga oboje zašutjesmo. Elizabeth je zatvorila oči i činilo se da drijema u svojim kolicima.

Da nešto radim, ustanem iz svog stolca, koji bi se uklopio u neki klub za bolju gospodu i priđem stolu s figuricama. Iz porculanskog meteža na njemu izvadim porculansku djevojčicu i dječaka, pogledam ih pa ih stavim na stranu. Rastreseno se počešem po ruci koje nije bilo, pogledom prelazeći po porculanskoj zbrci pred sobom. Na ulaštenom prostranstvu hrastovine bilo je najmanje stotinu figurica. Možda i dvjesto. Među njima je bila i figurica žene sa starinskom kapicom na glavi - kapicom mljekarice, pomislih - ali nisam želio ni nju. Kapica je bila pogrešna, a usto je žena bila i premlada. Nađem drugu žensku figuricu naslikane duge kose, koja je bolje odgovarala. Kosa joj je bila malo preduga i malo pretamna, ali—

Ne, nije tako, jer je Pam otišla u frizersko-kozmetički salon, postupak katkad poznat pod nazivom Vrelo mladosti u krizi srednje životne dobi.

Držao sam figuricu i mislio kako bi bilo lijepo da imam kućicu za nju i nešto da čita.

Pokušao sam prebaciti figuricu u desnu ruku - potpuno normalna želja jer je desna ruka bila na svojem mjestu, osjećao sam je - i figurica zaklopara po stolu. Nije se razbila, ali su se Elizabethine oči otvorile. "Dick! Je li to bio naš vlak? Je li zazviždio? Je li viknuo?"

"Još nije", rekoh. "A da malo odspavate?"

"O, naći ćeš ga na odmorištu prvog kata" reče ona kao da sam je upitao nešto drugo i ponovno sklopi oči. "Zovni me kad stigne vlak. Navrh glave mi je ovog kolodvora. I pripazi se velikog dečka, taj bi pizdolizac mogao biti bilo gdje."

"Hoću", rekoh. Desna me ruka užasno svrbjela. Mašim se za stražnji džep, nadajući se da mi je bilježnica u njemu. Nije bila. Ostavio sam je na radnoj ploči u Velikoj Rozoj. To me podsjeti na kuhinju Palacia. Na radnoj ploči gdje sam ostavio onu limenu kutiju ležao je blok za poruke. Žurno se vratim u kuhinju, zgrabim notes, tutnem ga među zube pa se gotovo trkom vratim u Porculanski salon, putem vadeći iz prednjeg džepa svoju Uni-ball kemijsku. Sjednem u svoj naslonjač visokog naslona i brzo počnem skicirati onu figuricu dok je kiša šibala prozore, a Elizabeth sjedila u svojim kolicima na drugoj strani sobe zabačene glave i drijemala širom otvorenih usta. Vjetrom gonjene sjene palmi prolijetale su po zidovima poput šišmiša.

Nije dugo potrajalo, a i crtajući sam nešto shvatio: svrbež mi se cijedio kroz vrh kemijske i utakao u papir. Žena na mojem crtežu bila je ona porculanska figurica, ali je bila i Pam. Žena na crtežu bila je Pam, ali ujedno i ona porculanska figurica. Kosa joj je bila duža nego zadnji put kad sam je vidio i rasula joj se po ramenima. Sjedila je u

(MOTKI, KOLCU)

stolcu. Kojem stolcu? Onom za ljuljanje. Takvog komada pokućstva nije bilo u našoj kući kad sam ja otišao iz nje, ali ga je sad bilo. Na stolu pokraj Pam stajalo je nešto. Isprva nisam znao što, ali se pomoću vrha kemijske oblikovalo u kutiju na čijem je poklopcu nešto pisalo velikim slovima. Sweet Owen? Je li pisalo Sweet Owen? Ne, pisalo je Grandma's. Moja kemijska stavi na stol još nešto pokraj te kutije. Zobeni keks. Pamin najomiljeniji. Dok sam gledao u njega, kemijska nacrta knjigu u Paminoj ruci. Nisam mogao pročitati naslov jer je stajala pod pogrešnim kutom. Moja je kemijska sad crtkala prostor između prozora i Paminih stopala. Rekla je da kod njih pada snijeg, ali je snijeg na mojem crtežu već prestao padati. Crte su trebale predstavljati zrake sunca.

Mislio sam da je crtež gotov, ali je očito trebalo nacrtati još dvije stvari. Kemijska mi se pomakne prema lijevom rubu papira i munjevito doda televizor. Novi televizor, plazmu kao i Elizabethin. A ispod njega—

Kemijska završi s poslom i padne mi iz ruke. Svrbeža je nestalo. Prsti su mi bili ukočeni. S druge strane dugog stola Elizabethino drijemanje prešlo je u duboki san. Nekoć je možda bila mlada i lijepa. Nekoć je možda bila žena iz snova nekog mladića. A sad je hrkala uglavnom bezubih usta razjapljenih prema stropu. Ako ima Boga, mislim da bi si trebao dati malo više truda.

VIII

Vidio sam da se osim u kuhinji telefon nalazi i u knjižnici, a knjižnica je bila bliže Porculanskom salonu. Zaključim da mi ni Wireman, a ni Elizabeth neće zamjeriti međugradski poziv u Minnesotu. Podignem slušalicu pa je prislonim na prsa. Na zidu uz onaj oklop, osvijetljeni s nekoliko vješto postavljenih reflektora u stropu, visjeli su primjerci starinskog oružja: dugocijevna mušketa koja kao da je potjecala iz američkog Rata za nezavisnost, kubura, pa kratkocijevna kubura kakva bi pristajala u čizmu nekog kockara na rječnom parobrodu-kockarnici, i karabin. Iznad tog karabina visjela je stvarca koju je Elizabeth držala u krilu kad smo je Ilse i ja vidjeli. S obje strane, u obliku obrnutog slova V, visjela su četiri punjenja za to oružje. Nije ih se moglo nazvati strijelama jer su bile prekratke. I danas mi se činilo da bi primjerena riječ ipak bila mali harpuni. Vršci su im bili vrlo sjajni i izgledali vrlo oštro.

Pomislih, S tom stvarčicom možeš napraviti vraga. A onda pomislih: Moj je otac ronio na dah.

Odagnam te misli i nazovem moj bivši dom.

IX

"Bok Pam, ponovno ja."

"Edgare, više ne želim s tobom razgovarati. Rekli smo si što smo imali."

"Ne baš. Ali ovo će biti kratko. Čuvam jednu staričicu. Sad spava, ali ne volim je dugo ostavljati samu."

Pam, znatiželjna i protiv svoje volje: "Kakvu staričicu?"

"Zove se Elizabeth Eastlake. Ima osamdeset i kusur godina, i poodmakli Alzheimer. Osoba koja brine za nju rješava nekakav električni problem s nečijom saunom pa sam ja uskočio."

"Jesi li nazvao jer želiš u svoju učeničku knjižicu na stranici Pomaganje drugima zalijepiti zlatnu zvjezdicu?"

"Ne, nazvao sam da te uvjerim da nisam lud." Ponio sam u knjižnicu i svoj najnoviji crtež, i sad naherim slušalicu između ramena i uha da bih ga mogao podići.

"Zašto ti je do toga?"

"Jer si ti uvjerena da je sve to počelo s Ilse, a nije."

"Bože moj, nevjerojatan si! Da nazove iz Santa Fea i kaže da je potrgala žniranac, avionom bi odletio tamo da joj kupiš novi!"

"Također ne želim da misliš da ja tu dolje gubim razum, jer ne gubim. Onda... slušaš?"

Samo muk na drugoj strani, ali šutnja je bila dobar znak da sluša.

"Istuširala si se prije deset ili možda petnaest minuta. Zaključujem to po tome jer ti kosa pada niz kućni ogrtač. Pretpostavljam da još ne voliš sušila za kosu."

"Kako—"

"Ne znam kako. Sjedila si u stolcu za ljuljanje kad sam nazvao. Jamačno si ga kupila nakon razvoda. Čitala si knjigu i jela keks. Zobeni keks Grandma's. Sunce je izašlo i slijeva se kroz prozor. Imaš novi televizor." Posutim. "I mačku. Nabavila si si mačku. Upravo spava ispod televizora."

Mrtvačka tišina na njezinoj strani. Na mojoj strani vjetar je puhao, a kiša pljuskala prozore. Zaustio sam da je upitam je li još na vezi, kad ona ponovno progovori, muklim glasom koji nije zvučao nimalo poput Pamina. Prije razgovora pomislio sam da me više ničime ne može ujesti za srce, ali sam se prevario. "Prestani me špijunirati. Ako si me ikad volio - prestani me uhoditi."

"Onda ti prestani mene okrivljavati", rekoh promuklim, ne baš prepuklim glasom. Odjednom se prisjetih Ilse, sprema se vratiti na Brown, stoji na jakom tropskom suncu ispred Deltina terminala, gleda u mene i govori Zaslužuješ se oporaviti. Katkad se pitam vjeruješ li ti u to. "Nisam ja kriv za to što mi se dogodilo. Nisam ja skrivio nesreću, a nisam kriv ni za ovo. Nisam ja to želio."

Ona vrisne: "Misliš da ja jesam?"

Zatvorim oči, zaklinjući nešto, bilo što, da me spriječi da na bijes uzvratim bijesom. "Ne, naravno da nisi."

"Pa onda me ne uvlači u to! Prestani me nazivati! Prestani me STRAŠITI!"

I ona prekine vezu. Ja ostanem stajati držeći slušalicu prislonjenu na uho. Zavlada tišina pa se začuje glasni škljocaj, a nakon toga karakteristični žvrgoljeći šum Duma Keya. Danas je zvučao prilično podvodno. Možda zbog kiše. Spustim slušalicu i zagledam se u onaj oklop. "Rekao bih daje ovo vrlo dobro prošlo, sir Lancelot", rekoh.

Ne bude odgovora, potpuno zasluženo.

X

Prođem kroz ukrasnim biljkama obrubljen glavni hodnik do vrata Porculanskog salona, virnem da vidim što radi Elizabeth: spavala je u istom položaju, zabačene glave. Njezino hrkanje, koje mi se prije učinilo patetično u svojoj ogoljenoj prastarosti, sad mi se zapravo učinilo utješno; u protivnom bi bilo vrlo lako zamisliti da sjedi mrtva, slomljenog vrata. Razmišljao sam da li da je probudim, no odlučim je pustiti spavati. A onda pogledam udesno prema širokom središnjem stubištu i sjetim se kako je rekla: O, naći ćeš ga na odmorištu prvog kata.

Naći što?

Vjerojatno samo još jedna od njezinih nesuvislosti, ali nisam imao boljeg posla pa sam krenuo kroz hodnik koji bi se u nekoj skromnijoj kući zvao ganak - kiša je lupkala po staklenom stropu - i popeo se po širokom stubištu. Zastanem pet stuba do vrha, zagledam se pa se polako popnem uza ostatak stuba. Tamo je ipak bilo nečeg: golema crno-bijela fotografija u uskom pozlaćenom okviru. Poslije sam upitao Wiremana kako se crnobijelu fotografiju iz dvadesetih godina 20. stoljeća moglo toliko uvećati - bila je najmanje metar pedeset s metar dvadeset - a da ne bude mutna. On reče da je vjerojatno snimljena Hasselbladom, najboljim nedigitalnim fotoaparatom u povijesti.

Na fotografiji je osam osoba stajalo na bijelom pijesku s Meksičkim zaljevom u pozadini. Jedini muškarac na slici bio je visok i zgodan, mogao je imati četrdeset i nešto godina. Na sebi je imao crni kupaći komplet koji se sastojao od gornjeg dijela u obliku majice bez rukava i donjeg dijela koji je sličio pripijenim gaćama kakve nose današnji košarkaši. Njemu s obje strane poslagalo se pet djevojčica, najstarija već odrasla tinejdžerka, a dvije najmlađe imale su identične platinaste plave glavice koje su me podsjetile na Bobbseyjeve blizance iz mojih najranijih čitateljskih pustolovina. Blizanke su na sebi imale identične kupaće haljinice s volančićima i držale su se za ruku. U slobodnim rukama čvrsto su držale krpene lutke klimavih nogu, s pregačicama, koje su me podsjetile na Rebu... kosa od tamne vune iznad prazno nasmiješenih lica lutaka bila je nedvojbeno CRVENA. U pregibu jedne muškarčeve ruke - besumnje John Eastlake - sjedila je djevojčica broj šest, beba koja će se jednog dana prometnuti u babu koja hrče ispod mene. Iza bijelaca stajala je mlada crnkinja od možda dvadeset dvije godine, kose povezane rupcem. Držala je izletničku košaru, a sudeći po tome kako su joj se izraženi mišići ruku napeli, košara je bila teška. Jedna joj je podlaktica bila optočena s tri srebrne narukvice.

Elizabeth se smiješila i pružala svoje bucmaste ručice prema osobi koja je načinila taj obiteljski portret. Nitko se drugi nije smiješio, premda se kutovima muškarčevih usta možda prikradao zametak smiješka; imao je brkove pa je bilo teško reći. Mlada crnačka dadilja izgledala je nedvojbeno smrknuto.

U ruci koja nije bila zauzeta nošenjem bebe, John Eastlake držao je dva predmeta. Jedan je bila maska za ronjenje na dah. A drugi je bio onaj harpunski pištolj koji sam vidio na zidu knjižnice zajedno s ostalim oružjem. Važno pitanje, po meni, bilo je je li neka razborita Elizabeth izronila iz pomućene pameti dovoljno dugo da me pošalje ovamo gore.

Prije no što sam uspio o tome bolje razmisliti, otvore se ulazna vrata ispod mene. "Vratio sam se!" vikne Wireman. "Misija obavljena! Tko bi pićence?"

Kako nacrtati sliku (V)

Ne bojte se eksperimentiranja; pronađite svoju muzu i neka vas ona vodi. Elizabethin se talent razvijao, a muza joj je postala Noveen, čudesna lutka koja govori. Barem je tako Elizabeth mislila. A kad je shvatila svoju zabludu - kad se Noveenin glas promijenio - bilo je prekasno. Ali isprva je besumnje bilo predivno. Uvijek je tako kad pronađeš svoju muzu.

Kolač, primjerice.

Stavi ga na pod, kaže Noveen. Stavi ga na pod, Libbit!

A budući da može, ona to i učini. Nacrta Nan Meldin kolač na podu. Na podu kao palačinku! Ha! A Nan Melda stoji iznad njega, ruku na bokovima, zgađena.

A je li se Elizabeth posramila kad se to dogodilo? Postidjela i malko uplašila? Mislim da jest.

Znam da jest. Za djecu, pakost je najčešće smiješna samo kad je zamišljena.

No bilo je i drugih igara. Drugih eksperimenata. Sve dok naposljetku 1927. ...

Na Floridi, svi se uragani izvan sezone uragana zovu Alice. To je neka vrsta vica. Ali onaj koji je te godine u ožujku skričeći zavihorio iz zaljeva trebalo je nazvati uragan Elizabeth.

Lutka joj je šaptala glasom koji je jamačno zvučao poput noćnog vjetra u palmama. Ili poput plime koja povlačeći se grablja školjke ispod Velike Roze. Šapće dok mala Libbit postajkuje na pragu sna. Govori joj kako bi bilo zabavno naslikati veliko nevrijeme. I više od toga.

Noveen kaže Postoje tajne stvari. Zakopana blaga koja će neko veliko nevrijeme izbaciti na površinu. Stvari koje bi tata rado našao i pregledao.

To je prevagnulo. Elizabeth nije bilo naročito do slikanja oluje, ali ugoditi tati? Ta je pomisao bila neodoljiva.

Jer se tata te godine srdio. Ljutio se na Adie, koja je odbijala nastaviti školovanje čak i nakon svoje europske turneje. Adie je bilo svejedno hoće li upoznati bolje ljude, odlaziti na bolje debitantske balove. Bila je zatreskana u svojeg Emeryja... koji po tatinu mišljenju nimalo nije spadao u bolje ljude.

Tata kaže Nije on od naše sorte, on je pisarčić, namještenik, a Adie kaže On je moja sorta, bez obzira na plavu kutu poslovođe, i tata bjesni.

Bilo je ogorčenih prepirki. Tata se srdi na Adie i vicin versus. Hannah i Maria bjesne na Adie jer ima zgodnog dečka koji je i stariji i nedostojan nje. Blizanke straši sve to srdilo. I Libbit straši. Nan Melda uporno ponavlja da bi se odavno vratila svojima u Jacksonville da nije Tessie i Lo-Lo.

Elizabeth je naslikala sve te stvari pa sam ih vidio.

Para je naposljetku odletjela poklopac. Adie i njezina loša partija pobjegli su u Atlantu, gdje je Emeryju bio obećan posao u uredu jednog konkurenta. Tata je bjesnio. Velike pakosnice, koje su za vikend došle iz internata Braden, čule su ga kako razgovara telefonom u radnoj sobi, govori nekome da će dati da se Emeryja Paulsona dovuče natrag i išiba namrtvo. Dat će ih oboje išibati!

A onda on kaže Ne, za Boga miloga. Neka bude što jest. Kako si je prostrla, neka tako i spava.

A nakon toga stigne uragan. Alice.

Libbit je osjećala njegov dolazak. Osjećala je kako se vjetar nadima i huji iz jednostavnih poteza ugljenom, crnih kao smrt. Jačina uragana kad se naposljetku zakuhao - prolom oblaka, ftjuk orkanskog vjetra poput zvižduka teretnog vlaka - silno ju je prestrašila, kao da je dozivala psa, a dozvala vuka.

Ali onda je vjetar splasnuo, sunce granulo i svi su bili dobro. Zapravo i bolje nego dobro, jer se zbog pustošenja uragana Alice na neko vrijeme zaboravilo na Adie i njezina nepoželjnog ženika. Elizabeth je čak čula tatu da pjevuši dok su on i gospodin Shannington raščišćavali krš u prednjem dvorištu; tata je vozio mali traktor, a gospodin Shannington bacao utopljeno palmino lišće i slomljeno granje u malu prikolicu koja je kloparala za traktorom.

Lutka je šaptala, muza je pričala svoju priču.

Elizabeth je poslušala i tog istog dana naslikala mjesto kod Babine stijene, jer joj je Noveen došapnula da je zakopano blago sad tamo isplivalo na površinu.

Libbit preklinje svojeg tatu da ode pogledati, preklinje ga i preklinje. Tata kaže NE, tata kaže da je preumoran, ukočio se od čišćenja dvorišta.

Nan Melda kaže Gospodine Eastlake, malo plivanja moglo bi vas opustiti.

Nan Melda kaže Ja ću ponijeti košaru s jelom i curice.

A onda Nan Melda kaže Znate kakva je sad. Ako kaže da tamo nečeg ima, onda možda...

I tako su otišli niz žal do Babine stijene - tata u kostimu koji mu više ne pristaje - i Elizabeth, blizanke i Nan Melda. Hannah i Maria su se vratile u internat, a Adie... ali najbolje nju ne spominjati. Adie je U NEMILOSTI. Nan Melda je nosila crvenu izletničku košaru. Unutra je bila hrana, šeširići za djevojčice, Elizabethin risaći pribor, tatin harpunski pištolj i nekoliko harpuna.

Tata navuče peraje, zagazi u caldo do koljena i kaže Kako je hladno! Nadam se da neće dugo potrajati, Libbit. Kaži mi gdje leži to bajno blago.

Libbit kaže Hoću, ali obećavaš da mogu dobiti porculansku figuricu?

Tata kaže Bilo koju - poštena nagrada.

Muza ju je vidjela, a djevojčica naslikala. I tako je njihova budućnost bila zacrtana.

9.
Candy Brown

I

Dvije večeri potom prvi sam put naslikao lađu.

Najprije sam sliku nazvao Djevojčica i lađa, zatim Djevojčica i lađa br. 1, premda nijedno nije bilo njezin stvarni naslov, jer joj je pravi naslov bio Ilse i lađa br. 1. Ta serija Lađa, više nego to što se dogodilo Candyju Brownu, presudila je kad sam odlučivao hoću li izlagati svoje radove ili ne. Bude li Nannuzzi to želio, izaći ću mu ususret. Ne zato što sam težio onome što je Shakespeare nazvao "mjehur slave" ³² (za ovo zahvaljujem Wiremanu), nego zato što sam shvatio da je Elizabeth onomad imala pravo: bolje ne dopustiti da se na Duma Keyu posao gomila.

Slike iz serije Lađa bile su dobre. Možda i izvrsne. U svakom sam se slučaju tako osjećao nakon što sam ih završio. A bile su i škodljiv, jak lijek. Mislim da sam to znao već nakon prve slike, naslikane u sitne sate na Valentinovo. Posljednje noći života Tine Garibaldi.

II

Taj san nije bio baš noćna mora, ali se njegova živopisnost nije mogla opisati riječima, iako sam uhvatio nešto od tog osjećaja na platnu. Ne sve, ali dio. Dovoljno, možda. Sunce je zalazilo. U tom snu i u ostalima koji su slijedili uvijek je zalazilo Sunce. Silna crvena svjetlost ispunila bi zapad, sezala visoko u nebesa, gdje bi blijedjela najprije u narančastu pa u čudnu zelenu boju. U zaljevu je vladala gotovo mrtvačka bonaca i po njegovoj su površini poput daha prelazili majušni i staklasti valići. Na odsjaju blještave svjetlosti zalaska Sunca, zaljev je izgledao poput goleme krvave duplje.

Ocrtana na pozadini tog talioničkog ognja stajala je olupina s tri jarbola. Njezina ritava jedra izvjesila su se, omlohavjela od crvene svjetlosti koja je prosijavala kroz rupe i poderotine. Na palubi nije bilo ni žive duše. Bio je dovoljan samo jedan pogled da to shvatite. U olupini je bilo neke pritajene prijetnje, kao da je leglo kuge koja je pokosila posadu, a ostavila tek ovo sagnjilo truplo drva, konoplje i jedrovine. Sjećam se da sam imao osjećaj da bi se galeb ili nesit koji bi preletio iznad broda mrtav srušio na njegovu palubu ofurenog perja.

Četrdesetak metara od broda plutao je mali čamac. U njemu je sjedila djevojčica, okrenuta mi leđima. Imala je crvenu kosu, ali je kosa bila umjetna - nijedna živa djevojčica nema takvu smršenu kosu od pređe. Identitet joj je odala haljina koju je imala na sebi. Bila je iscrtana križić-kružić križaljkama i riječima MOJA POBJEDA, TVOJA POBJEDA otisnutim velikim slovima. Ilse je imala takvu haljinu s četiri-pet godina... otprilike koliko su imale i dvije blizanke na obiteljskom portretu koji sam vidio na odmorištu prvoga kata u El Palacio de Asesinos.

Pokušah viknuti, upozoriti je da ne prilazi olupini. Nisam mogao. Bijah bespomoćan. Ionako se činilo da to ne bi ništa promijenilo. Ona je samo sjedila u svojoj ljupkoj lađici na blagim crvenim valićima, u Illynoj križić-kružić haljinici i gledala.

Padnem iz kreveta, na bolnu stranu. Zavapim od bola i prevrnem se na leđa. Osluškivao sam valove izvana i tiho škrgutanje školjaka ispod kuće. Rekle su mi gdje sam, ali me nisu utješile. Moja pobjeda, rekoše.

Moja pobjeda, tvoja pobjeda. Tvoja pobjeda, moja pobjeda. Pištolj, moja pobjeda. Voće, tvoja pobjeda. Moja pobjeda, tvoja pobjeda.

Nedostajuća ruka kao da me pekla. Morao sam to nekako zaustaviti ili ću poludjeti, a postojao je samo jedan jedini način da to učinim. Popnem se na kat i iduća tri sata manijakalno sam slikao. Na svojem slikarskom stolu nisam imao nikakav model, nikakav motiv nisam vidio kroz okvir svojeg prozora. A nisu mi bili ni potrebni. Sve mi je bilo u glavi. Dok sam radio, shvatih da su sve moje slike stremile ovome. Ne nužno djevojčici u čamcu, ona je vjerojatno bila tek dodatna atrakcija, uporište u stvarnosti. Sve ovo vrijeme moj je cilj bila lađa. Lađa i zalazak Sunca. Kad sam se prisjetio kako je počelo, shvatih ironiju: Pozdrav, crtež olovkom koji sam načinio prvog dana, bio je najbliži tome.

III

Dobauljam u krevet oko pola četiri i probudim se u devet, okrijepljen, pročišćen, preporođen. Vrijeme je bilo lijepo: bez oblačka i toplije nego proteklih tjedan dana. Baumgartenovi su se spremali za povratak na sjever, ali sam prije njihova odlaska na žalu odigrao žustru igru frizbija s njihovim sinovima. Moja želja za jelom bila je jaka, bolovi slabi. Godilo je ponovno se osjećati kao normalan čovjek, makar na sat vremena.

I magla u Elizabethinoj glavi tog se dana razišla. Pročitao sam joj mnogo pjesama dok je ona slagala svoje figurice. Wireman je bio s nama, konačno nam pravio društvo i bio dobre volje. Svijet je tog dana bio bezbrižno mjesto. Tek mi je poslije sinulo da je George "Candy" Brown možda ugrabio dvanaestogodišnju Tinu Garibaldi baš dok sam ja Elizabeth čitao pjesmu Richarda Wilbura o rublju, Love Calls Us to the Things of the World. ³³ Odabrao sam je jer sam tog dana u novinama pročitao da je ta pjesma postala neke vrste himna za Valentinovo. Otmicu male Garibaldijeve zabilježila je sigurnosna kamera. Oteta je točno u 15:16, prema vremenskoj oznaci na videovrpci, otprilike u vrijeme kad sam zastao otpiti gutljaj Wiremanova zelenog čaja i odmotati list papira s Wilburovom pjesmom koju sam skinuo s interneta.

Tovarišta iza trgovačkog centra Crossroads Mall bila su pod paskom sigurnosnih kamera, da bi se spriječilo krađe, pretpostavljam. No u ovom su slučaju uhvatile krađu djetetova života. Tina ulazi u vidokrug kamere zdesna nalijevo, štrkljasta curica u trapericama i s ruksakom na leđima. Vjerojatno je namjeravala skoknuti u trgovački centar prije no što prijeđe ostatak puta do kuće. Na snimci, koju su TV postaje opsesivno reprizirale, on prilazi s jedne utovarne kosine i hvata je za zapešće. Ona se okreće, pogleda u njega i čini se da ga nešto pita. Brown potvrdno kima glavom i odvodi je. Isprva se ona ne opire, ali tad - trenutak prije no što će iščeznuti iza jednog kontejnera za smeće - pokušava se istrgnuti, ali je on čvrsto drži za zapešće dok izlaze iz vidokruga kamere. Prema riječima okružnog mrtvozornika, ubio ju je nepunih šest sati potom, ali sudeći po užasnim tragovima na njezinu tijelu ti su se sati toj curici - koja nikome u životu nije naudila - besumnje jako odužili. Jamačno su joj izgledali kao cijela vječnost.

Ispred otvorenog prozora Jutarnji zrak vrvi anđelima, piše Richard Wilbur u Love Calls Us to the Things of the World. Ali ne, Richarde, nije tako.

To su bile samo plahte.

IV

Baumgartenovi odoše. Psi Godfreyevih lavežom im požele zbogom. Ekipa servisa za čišćenje Merry Maids uđe u kuću u kojoj su boravili Baumgartenovi i temeljito je očiste. Psi Godfreyevih lavežom im požele dobrodošlicu (i zbogom). Tijelo Tine Garibaldi nađeno je u jarku iza juniorskog bejzbolskog igrališta u Wilk Parku, obnaženo od struka naniže, odbačeno poput vreće smeća. Na Channelu 6 prikazali su njezinu majku kako vrišti i noktima si grablja obraze. Kintnerovi zamijeniše Baumgartenove. Družba iz Toleda isprazni kuću broj 39, a u nju se usele tri ugodne staričice iz Michigana. Starice su se rado smijale i rekle bi ju-hu kad bi vidjele mene ili Wiremana. Nemam pojma jesu li koristile nedavno instalirani Wi-fi, ali prvi put kad sam došao igrati scrabble s njima počastile su me ručkom. Psi Godfreyevih neumorno su lajali kad bi tri stare gospođe krenule u svoju popodnevnu šetnju. Djelatnik autopraonice Sarasota E-Z Jet Wash nazvao je policiju i rekao da čovjek na snimci s Tinom Garibaldi jako sliči jednom njegovom kolegi, peraču automobila po imenu George Brown, kojeg svi znaju kao Candyja. Candy Brown je na Valentinovo s posla otišao oko 14:30, rekao je taj čovjek, i nije se više tog popodneva vratio na posao. Kad je sutradan ujutro došao na posao, rekao je da mu jučer nije bilo dobro. Praonica E-Z Jet Wash nalazila se samo ulicu dalje od Crossroads Malla. Dva dana nakon Valentinova, ušao sam u kuhinju Palacia i zatekao Wiremana za stolom, zabačene glave, kako se drmusa cijelim tijelom. Kad ga je drhtavica minula, reče mi da je dobro. Kad sam rekao da ne izgleda dobro, otresitim tonom netipičnim za njega reče mi da mišljenje zadržim za sebe. Podignem tri prsta i upitam ga koliko prstiju vidi. On reče tri. Podignem dva i on reče dva. Odlučim - ne potpuno lakog srca - da ne gnjavim. Ponovno. Ta ja nisam Wiremanov skrbnik. Naslikao sam Djevojčica i lađa br. 2 i 3. Na Br. 2, curica u barci imala je na sebi Rebinu plavu točkastu haljinu, ali sam bio prilično uvjeren da je ta curica svejedno Ilse. Na Br. 3 u to nije bilo sumnje. Kosa joj je ponovno bila svilenkasta poput kukuruznih brkova, kao u to vrijeme, a na sebi je imala mornarsku bluzu s plavim vitičastim vezom oko ovratnika koje sam se sjećao s razlogom: tu je bluzu nosila jedne nedjelje kad je pala s jabuke u našem stražnjem dvorištu i slomila ruku. Na Br. 3 brod se malko okrenuo pa sam uspio na pramcu pročitati prva oguljena slova njegova imena: PER.

Nisam imao pojma kako bi mogla glasiti ostala slova. To je bila i prva slika s motivom harpunskog pištolja Johna Eastlakea. Ležao je napunjen na jednom od sjedišta u čamcu. Osamnaestog veljače stigne Jackov prijatelj pomoći s popravcima na nekim Eastlakeičinim kućama za iznajmljivanje. Psi Godfreyevih su druželjubivo zalajali na nj, pozivajući ga da svrati kad god poželi da mu odgrizu komad tura odjevenog u hip-hop trapke. Policija je ispitala suprugu Candyja Browna (i ona gaje zvala Candy, svi su ga zvali Candy, vjerojatno je zamolio i Tinu Garibaldi da ga zove Candy prije no što ju je mučio i ubio) o tome gdje joj je muž bio popodne na Valentinovo. Rekla je da mu je možda bilo slabo, ali ne kod kuće. Vratio se tek navečer u osam sati, otprilike. Rekla je da joj je donio bombonijeru. Rekla je da je uvijek bio pažljiv. Dvadeset prvog veljače obožavatelji countryja sjednu u svoj sportski auto i odmagle u sjeverne krajeve, odakle su i došli. Nitko ih nije zamijenio. Wireman reče da je to navještaj da počinje povratna turistička seoba. Reče da ona uvijek počinje ranije na Duma Keyu jer ima nula restorana i turističkih atrakcija (čak ni pišivo uzgajalište aligatora!). Psi Godfreyevih neprestance su lajali, kao da objavljuju da se plima zimskih gostiju možda pretvara u oseku, ali je još bilo daleko do te smjene. Istog dana kad su oni countrycari odmaglili s Dume, policija je zakucala na vrata kuće Candyja Browna u Sarasoti s nalogom za pretres. Prema izvješću Channela 6, odnijeli su nekoliko predmeta. Dan kasnije one tri staričice s broja 39 ponovno me počaste ručkom dok smo igrali scrabble; nisam ni primirisao nekom boljem rezultatu, ali sam naučio da je qiviut ³⁴ riječ. Nakon što sam se vratio kući i upalio televizor, na Channelu 6 - Pokrivamo cijelu Sunčanu obalu 24 sata - vidio se logo NAJNOVIJA VIJEST. Candyja Browna su uhapsili. Prema "izvorima bliskih istrazi", dva predmeta nađena u pretresu kuće Brownovih bili su komadi donjeg rublja, jedan s krvavim mrljama. Slijedi testiranje DNK, kao što dan slijedi noć. Candy Brown nije pričekao rezultate testa. U sutrašnjim novinama objavili su njegovu izjavu policiji: "Naduvao sam se i učinio nešto užasno." To sam pročitao pijući jutarnji sok. Iznad tog članka ugledah Fotografiju, koja mi je već bila poznata koliko i ona Kennedyja ustrijeljenog u Dallasu. Na Fotografiji se vidio Candy kako je ščepao Tinu Garibaldi za zapešće, a ona je upitno podignula svoje lišce prema njemu. Telefon zazvoni. Podignem slušalicu i ne pogledavši je i kažem halo. Bio sam zaokupljen Tinom Garibaldi. Bio je to Wireman. Upitao me mogu li nakratko svratiti do njega. Rekoh naravno, svakako, zaustim da ću ga pozdraviti, a onda shvatim da nešto čujem, ne u njegovu glasu, nego u njegovu prizvuku, koji je bio daleko od normalnog. Upitah ga što je.

"Čini se da sam oslijepio na lijevo oko, muchacho."

On se zacereka. Bješe to čudan, izgubljeni zvuk.

"Znao sam da me to čeka, ali svejedno je šok. Pretpostavljam da ćemo se svi tako osjećati kad se probudimo m-mrt—" Udahne drhtavo. "Možeš li doći? Pokušavao sam doći do sestre Annmarie iz agencije Bay Area Private Nursing, ali je u kućnom posjetu i... Edgare, možeš doći? Molim te?"

"Stižem odmah. Drži se, Wiremane. Ostani gdje jesi i drži se."

V

Ja tjednima nisam imao problema s vidom. U nesreći sam izgubio dio perifernog vida i glavu okretao udesno da bih pogledao u stvari koje sam prije mogao lako opaziti kutom oka gledajući ravno preda se, ali je inače s mojim vidom bilo sve u redu. Idući prema mojem anonimnom unajmljenom Chevyju, upitao sam se kako bih se osjećao kad bi se ono krvavo crvenilo ponovno počelo prevlačiti preko predmeta... ili kad bih se jednog jutra probudio s crnom rupom na jednoj strani svojeg svijeta. Pa se upitam kako je Wireman uspio smoći snage nasmijati se. Makar malo.

Već sam uhvatio za kvaku Malibua, kad se sjetih da mi je Wireman rekao da je Annmarie Whistler, na koju je mogao računati da će pripaziti na Elizabeth kad on mora izbivati neko duže vrijeme, u kućnom posjetu. Žurno se vratim u kuću i nazovem Jackov mobitel, moleći se Bogu da se javi i da može doći. Javio se i mogao je. Jedan nula za domaćine.

VI

Tog sam se jutra prvi put odvezao s otoka i nevinost sam izgubio u velikom stilu jer sam se uključio u gustu kolonu na sjevernom traku Tamiami Traila. Krenuli smo u Memorijalnu bolnicu Sarasota, na preporuku Elizabethina liječnika kojeg sam nazvao usprkos Wiremanovu slabašnom negodovanju. Sad je Wireman mene ispitivao jesam li dobro, jesam li siguran da mogu voziti, ne bi li bilo bolje da pustim Jacka da vozi, a da ja ostanem s Elizabeth.

"Dobro sam", rekoh.

"E pa izgledaš kao da si prestrašen nasmrt. Toliko vidim." Svrne na mene pogled desnog oka. Lijevo mu se pokušalo povesti za primjerom desnog, ali ne osobito uspješno. Bilo je krvavo, lagano je kolutalo i ravnodušno suzilo. "Prolupat ćeš, muchacho?"

"Neću. Osim toga, čuo si Elizabeth. Da nisi krenuo, uzela bi metlu i istjerala te kroz vrata."

Nije želio da "Gospođica Eastlake" zna da nešto nije u redu s njim, ali je ušla u kuhinju podupirući se hodalicom i čula kraj našeg razgovora. Usto, pomalo je bila telepat, kao i Wireman. Nitko od nas to nije izrijekom rekao, ali je bilo tako.

"Ako te budu htjeli zadržati—" počnem.

"O, htjet će, to im je uvjetovani refleks, ali se to neće dogoditi. Ako bi mogli riješiti problem, to bi bilo nešto sasvim drugo. Idem u bolnicu samo zato što će mi Hadlock možda moći reći da ovo nije trajni zajeb, nego tek privremena smetnja na radaru." Blijedo se nasmiješi.

"Wireman, što je tebi zapravo?"

"Sve u svoje vrijeme, muchacho. Što slikaš ovih dana?"

"Pusti sad to."

"Ajme meni", reče Wireman. "Čini se da nisam samo ja umoran od pitanja. Jesi li znao da tijekom zimskih mjeseci svaki četrdeseti redovni korisnik Tamiami Traila doživi prometnu nezgodu? Istina. A na temelju nečega što sam neki dan čuo na vijestima, izgledi da asteroid veličine sportske dvorane Houston Astrodome udari u zemlju zapravo su veći nego izgledi da—"

Pružih ruku prema radiju i rekoh: "Može malo glazbe?"

"Dobra ideja", reče on. "Ali samo ne usrani country."

Jedan trenutak nisam shvatio, a onda se sjetih gostiju koji su nedavno otprašili u svojem sportskom tutaču. Nađem najglasniju, najgluplju lokalnu postaju, koja se usto nazivala The Bone. Na njoj su Nazareth urlali Hair of the Dog.

"Ovo ja zovem zbljujem-ti-se-na-cipele rokenrolom", reče Wireman. "Tako se već da živjeti, mi hijo."

VII

Bješe to dug dan. Svaki dan kad svoje tjelešce polegnete na pokretnu vrpcu moderne medicine - osobito na način na koji se upražnjava u gradu krcatom ostarjelih, često boležljivih zimskih gostiju - čeka vas dug dan. Zadržali smo se u bolnici do šest. Doista su htjeli da Wireman ostane u bolnici. On je odbio.

Glavninu tog dana proveo sam u čistilišnim bolničkim čekaonicama u kojima su časopisi stari, jastučići na stolcima tanki, a televizor redovito zakovan visoko u kutu. Sjedio sam, slušao natjecanje između zabrinutih razgovora i televizijskog kvocanja te svako malo otišao u neki dio bolnice gdje je uporaba mobitela bila dopuštena pa bi s Wiremanova mobitela nazvao Jacka. Je li ona dobro? Izvrsno je. Igrali su Parcheesi. A onda preslagivali Porculanski grad. Treći put su jeli sendviče i gledali Oprah. A četvrti je put spavala.

"Reci mu da je obavila sve nužde na zahodu", reče Jack. "Barem dosad."

I rekao sam. Wiremanu je to bilo drago čuti. A pokretna se traka polako kotrljala.

Tri čekaonice, jedna ispred prijemnog ureda gdje je Wireman odbio uzeti čak i metalni podložak s formularom - vjerojatno zato što ga nije mogao pročitati (ja sam upisao potrebne podatke), jedna ispred neurologije, gdje sam upoznao Genea Hadlocka, Elizabethina liječnika, i bljedunjavog čovca kozje bradice po imenu Herbert Principe. Doktor Hadlock je izjavio da je Principe najbolji neurolog u Sarasoti. Principe to nije porekao niti je rekao daje to bedastoća. Posljednja se čekaonica nalazila na prvom katu, sjedištu Grandiozne medicinske opreme. Wiremana nisu odveli na magnetsku rezonanciju, meni poznati postupak, nego na rendgen u dnu hodnika, prostoriju za koju sam zamišljao da je u ovo moderno doba prašnjava i zapuštena. Wireman me zamoli da mu pridržim medaljon sa slikom Djevice Marije, a ja ostanem u nedoumici zašto je najbolji neurolog u Sarasoti pribjegao tako starinskoj tehnici. Nitko se nije potrudio rastumačiti mi.

Televizori u sve tri čekaonice bili su prebačeni na Channel 6 pa su me bombardirali Fotografijom: Candy Brown ruke stegnute oko zapešća Tine Garibaldi, ona gleda u njega, skamenjena u izrazu koji je bio užasan jer je svatko odgojen u koliko-toliko pristojnoj obitelji u duši znao točno što on znači. Govorili ste svojoj djeci da se paze, jako paze, da neznanac može značiti opasnost, i možda bi ona povjerovala u to, ali djeca iz sigurnih obitelji također su odgojena u uvjerenju da je sigurnost njihovo pravo. Pa su Tinine oči poručivale Svakako, gospodine, recite mi što trebam učiniti. Te su oči govorile Vi ste odrasla osoba, a ja dijete pa mi kažite što želite. Te su oči govorile Odgojena sam da poštujem starije. A ponajviše, ono što bi vas dotuklo, bile su njezine oči koje su govorile Još mi nikad nitko nije učinio nešto nažao.

Ne mislim da je to unedogledno i opetovano izvještavanje i gotovo neprekidno prikazivanje Fotografije odgovorno za sve što je uslijedilo, ali je li odigralo ulogu? Da.

Svakako jest.

VIII

Već se spustila tama kad sam se naposljetku odvezao iz garaže i krenuo na jug Trailom, natrag prema Dumi. Isprva jedva da bih i pomislio na Wiremana, toliko sam se unio u vožnju, nekako uvjeren da me ovaj put sreća neće pratiti i da ćemo doživjeti nesreću. Nakon što smo prošli pokraj izlaza kod Siesta Keya i promet se razrijedio, malo sam odahnuo. Kad smo stigli do Crossroads Malla, Wireman reče: "Skreni."

"Trebaš li nešto iz Gapa? Gaće Joe Boxer? Dvije majice s džepovima?"

"Ne preseravaj se, samo skreni. Parkiraj se negdje gdje ima svjetla."

Parkirao sam se ispod jednog rasvjetnog stupa i ugasio motor. Osjećao sam blagu jezu, premda je parkiralište bilo popunjeno prilično više od pedeset posto, a i znao sam da je Candy Brown odveo Tinu Garibaldi na drugu stranu, prema tovarištima.

"Pa vjerojatno mogu ovo jednom ispričati", reče Wireman. "A ti zaslužuješ to čuti. Jer si bio dobar prema meni. A bio si dobar i za mene."

"Vrijedi i obrat."

Wiremanove su ruke počivale na sivom fasciklu koji je ponio iz bolnice. Na naljepnici je pisalo njegovo ime. Podigne prst da me ušutka i ne pogledavši u mene - gledao je ravno preda se, u robnu kuću Bealls koja je usidrila ovaj dio trgovačkog središta. "Želim to učiniti u jednom dahu. U redu što se tebe tiče?"

"Naravno."

"Moja je priča nekako..." On se okrene k meni, iznenada živnuvši. Lijevo mu je oko bilo kričavo crveno i postojano plakalo, ali je barem sad bilo upereno u mene usporedo s drugim. "Muchacho, jesi li ikad vidio neku od onih optimističnih priča o čovjeku koji je na lutriji osvojio dvjesto ili tristo milijuna dolara?"

"Svi su."

"Dovuku ga na pozornicu, daju mu veliki lažni kartonski ček, a on kaže nešto što je gotovo redovito nesuvislo, ali to je dobro, u takvoj situaciji nesuvislost se traži, jer je odabir svih tih brojeva nešto jebeno nečuveno. Apsurdno. U takvoj situaciji najbolje što možeš reći je 'Otići ću u Disneyland'. Dosad si sve shvatio?"

"Aha, dosad jesam."

Wireman se ponovno zagleda u ljude koji su ulazili i izlazili iz robne kuće Bealls, iza koje je Tina Garibaldi, na svoju žalost i patnju, upoznala Candyja Browna.

"I ja sam dobio zgoditak na la loteriji. Samo ne na dobar način. Zapravo, rekao bih da je to bio najgori mogući način. Odvjetništvo kojim sam se bavio u svojem drugom životu bilo je u Omahi. Radio sam za tvrtku Fineham, Dooling i Allen. Duhoviti zaposlenici - a sebe sam ubrajao u takve - katkad su je zvali Najdenštajn, Zajebalo i Zaboravec. Zapravo je to bila izvrsna tvrtka, poštena od podruma do krova. Posao je išao dobro i bio sam visoko pozicioniran. Bio sam ledičan 37-godišnjak i već sam pomislio da mi je to možda sudbina. A onda je, Edgare, u grad stigao cirkus. Pravi cirkus, onaj s velikim mačkama i akrobatima. Kao što je čest slučaj, većina je izvođača bila drugih nacionalnosti. Trapezisti i njihove obitelji bili su iz Meksika. Iz Meksika je bila ijedna od njihovih računovotkinja, Julia Taveres. Osim što je vodila poslovne knjige, prevodila je i reklamne letke."

Izgovorio joj je ime po španjolski - Hulia.

"Nisam otišao u taj cirkus. Wireman povremeno ode na kakav rokerski koncert, ali ne zalazi u cirkuse. Ali evo ti ponovno lutrije. Svakih nekoliko dana administrativno osoblje cirkusa izvlačilo bi papiriće iz šešira tko će odlaziti kupovati gablec za cijeli ured - čips, umak za čips, kavu, sokove. Jednoga dana u Omahi Julia je izvukla označeni papirić. Dok se vraćala preko parkirališta supermarketa u svoj kombi, kamionet s povrćem koji je velikom brzinom skrenuo na parking udari u kolica - znaš kako ih poslažu?"

"Da."

"Dobro. Dakle, tras! Kolica se otkotrljaju deset metara, udare u Juliju i slome joj nogu. Gledala je na drugu stranu, nije imala šanse maknuti se s puta. U blizini se našao policajac i čuo njezino zapomaganje. Pozvao hitnu. A i podvrgnuo vozača kamioneta alkotestu; imao je 1,7 promila u krvi."

"To je loše?"

"Da, muchacho. U Nebraski jedan zarez sedam znači ništa od dvjesto dolara, smjesta marš u rakijašnicu. Julia, na savjet liječnika koji ju je obradio na traumi, obrati se nama. U to je vrijeme u odvjetničkoj tvrtki Najdenštajn, Zajebalo i Zaboravec radilo trideset pet odvjetnika i Julijin slučaj tjelesne ozljede mogao je završiti na stolu bilo kojeg od njih, recimo, petnaestero. Dodijeljen je meni. Vidiš li kako se brojevi počinju kotrljati na mjesto?"

"Da."

"Nisam je samo zastupao; oženio sam se s njom. Ona dobiva sud i popriličnu hrpu sitniša. Cirkus se otkotrlja iz grada, kao stoje cirkusima običaj, samo umanjen za jednu računovotkinju. A da ti kažem da smo bili jako zaljubljeni?"

"Nije potrebno", rekoh. "Čujem to svaki put kad joj izgovoriš ime."

"Hvala ti, Edgare. Hvala." Sjedio je pognute glave, s rukama na fasciklu. A onda iz džepa teškom mukom izvuče ofucanu, debelu lisnicu. Nisam shvaćao kako može sjediti na takvoj hrgi. Prelista male pretince za fotografije i važne dokumente, zaustavi se i izgura fotografiju tamnokose, tamnooke žene u bijeloj bluzi bez rukava. Izgledala je stara tridesetak godina i bila lijepa da ti stane srce.

"Mi Julia", reče Wireman. Namjeravao sam mu vratiti fotografiju, ali on odmahne glavom. Vadio je drugu. Strepio sam pogledati u nju. No svejedno je uzmem kad mi ju je pružio.

Bješe to minijaturna Julia Wireman. Ista tamna kosa uokviruje blijedo, savršeno lice. Iste ozbiljne crne oči.

"Esmeralda", reče Wireman. "Druga polovica mojeg srca."

"Esmeralda", rekoh. Pomislih kako su oči koje su me gledale s te fotografije i oči koje su gledale u Candyja Browna na Fotografiji bile gotovo iste. Ali možda su oči sve djece iste. Ruka me zasvrbi. Ona koju su spalili u bolničkoj peći. Počešem je i dohvatim se po rebrima. Ništa novo.

Wireman uzme slike od mene, poljubi ih obje kratkim, suhim zanosom koji je bilo užasno gledati pa ih vrati u njihove prozirne omote. Potrajalo je jer su mu se ruke počele tresti. A, pretpostavih, i zbog problema s vidom. "Zapravo i ne moraš gledati te stare brojeve, amigo. Zatvoriš li oči, čut ćeš ih kako padaju na mjesto: klik klik klik. Nekim se ljudima baš posreći. Jupi!" Cokne jezikom. Taj je coktaj bio šokantno glasan u našem malom autu.

"Kad je Ez imala tri godine, Julia se zaposlila na pola radnog vremena u udruzi zvanoj Work Fair, Immigration Solutions u središtu Omahe. Pomagala je Latinoamerikancima sa ili bez zelene karte naći posao, a i pomagala je savjetima ilegalnim Ilseljenicima kako dobiti američko državljanstvo. Mali, neupadljiv ured, ali su učinili mnogo više praktičnog dobra nego svi ti marševi i mahanje transparentima. Po Wiremanovu skromnom mišljenju."

On pritisne dlanovima oči i duboko, drhtavo udahne. A onda pusti da mu ruke uz potmuli udar padnu na fascikl.

"Kad se to dogodilo, ja sam bio poslom u Kansas Cityju. Julia je u Work Fairu radila dopodne, od ponedjeljka do četvrtka. Ez je išla u vrtić. Dobar. Mogao sam tužiti i uništiti taj vrtić - otjerati upraviteljicu na prosjački štap - ali nisam. Jer sam čak i u svojoj boli shvaćao da se to što se dogodilo Esmeraldi moglo dogoditi svačijem djetetu. Sve je to samo la loteria, entiende? Jednom je naša tvrtka tužila proizvođača venecijaner-roleta - ja nisam radio na toj parnici - kad je jedna beba koja je ležala u svojem krevetiću dohvatila uzicu za povlačenje roleta, progutala je i ugušila se. Roditelji su dobili parnicu i isplaćena im je odšteta, ali je njihova beba svejedno bila mrtva, a da nije bilo te uzice, bilo bi možda nešto drugo. Matchboxov autić. Identifikacijska markica s pseće ogrlice. Pikula." Wireman slegne ramenima. "Ez je umrla zbog pikule. Upala joj je u grlo dok se igrala u vrtiću i ugušila se."

"Wiremane, Isuse! Jako mi je žao!"

"Još je bila živa kad su je dovezli u bolnicu. Teta iz vrtića nazvala je i Juliju i mene na posao. Nešto je bulaznila, izvan pameti. Julia je izjurila iz ureda, sjela u auto i dala gas. Tri ulice od bolnice frontalno se sudarila s kamionom komunalnog poduzeća Omaha Public Works. Poginula je na mjestu. U tom je trenutku naša kći bila vjerojatno mrtva već dvadeset minuta. Medaljon s likom Djevice Marije koji si mi čuvao... bio je Julijin."

On zašuti i šutnja se počne ispredati. Nisam je prekinuo; na takvu priču nema se što reći. U nekom trenutku on nastavi pričati.

"Samo još jedna inačica lutrije. Pet brojeva, plus prevažni dodatni broj. Klik, klik, klik, klik, klik. A onda klak, da bude dobre vage. Jesam li mislio da se takvo što može dogoditi meni? Ne, muchacho, ni u najcrnjim snovima, a Bog nas kažnjava zbog onoga što ne možemo zamisliti. Majka i tata preklinjali su me da odem psihijatru i stanovito sam vrijeme - osam mjeseci nakon sprovoda - odlazio k jednom. Zamaralo me to da lebdim po svijetu poput balona pričvršćenom metar iznad vlastite glave."

"Poznat mi je taj osjećaj", rekoh.

"Znam da jest. Prijavili smo se u pakao u različitim smjenama, ti i ja. A i odjavili, pretpostavljam, premda se meni još puši iz peta. A kako su tvoje?"

"Jednako."

"Psihijatar... simpatičan čovjek, ali mu se nisam mogao otvoriti. S njim sam bio nemušt. S njim sam se samo blesavo smješkao. Neprestance sam očekivao zgodnog komada da u kupaćem kostimu istrči iz mojeg golemog kartonskog čeka. Publika će vidjeti ček i zapljeskati. Naposljetku je ček doista stigao. Kad smo se oženili, izvadio sam zajedničku policu životnog osiguranja. Kad se rodila Ez, povećao sam premiju. Tako da sam doista postao dobitnik la loterie. Osobito nakon što to pribrojiš odšteti koju je Julia dobila nakon nesreće na parkingu onog supermarketa. Što nas dovodi do ovoga."

On podigne tanki sivi fascikl.

"Pomisao na samoubojstvo bila je prisutna, kružila sve bliže i bliže. Najveća privlačnost te ideje bila je da su Julia i Esmeralda možda još tu negdje i čekaju me da im se pridružim... ali da možda neće čekati dovijeka. Nisam naročito pobožan, ali mislim da postoji barem mogućnost da ipak ima života nakon smrti i da opstajemo kao... pa, kao mi. Ali naravno..." Hladni smiješak dodirne mu kutove usta. "Uglavnom sam bio u depresiji. U sefu sam držao pištolj. Kalibar 22. Kupio sam ga za osobnu zaštitu nakon Esmeraldina rođenja. Jedne sam večeri s njim u ruci sjeo za stol u blagovaonici i... Uvjeren sam da bi ti mogao znati taj dio priče, muchacho."

Podignem ruku i zaklackam njome lijevo-desno: možda si, možda no.

"Sjedoh za stol u blagovaonici u svojoj praznoj kući. Na stolu je stajala zdjela voća, ljubaznošću kućne pomoćnice koju sam angažirao. Položio sam pištolj na stol pa zatvorio oči. Zavrtio sam zdjelu dvaput ili triput. Rekoh si, izvučem li iz zdjele jabuku, prislonit ću pištolj na sljepoočnicu i oduzeti si život. Ali izvučem li naranču... uzet ću svoj lutrijski dobitak i otići u floridski Disney World."

"Čuo si hladnjak", rekoh.

"Tako je", reče on neiznenađeno. "Čuo sam hladnjak - i zujanje njegova motora i klokot ledomata. Pružio sam ruku i izvukao jabuku."

"Jesi li varao?"

Wireman se nasmiješi. "Dobro pitanje. Ako želiš pitati jesam li virio, odgovor je nisam. Ako želiš pitati jesam li upamtio raspored voća u zdjeli..." On slegne ramenima. "Quien sabe? U svakom slučaju, izvukao sam jabuku: Adamovim padom svi zgriješismo. Nisam je morao niti zagristi ili omirisati; po kori sam mogao pogoditi o kojem je voću riječ. Pa sam i ne otvorivši oči - ne pruživši si ni najmanju priliku da razmislim - uzeo pištolj sa stola i prislonio ga na sljepoočnicu." On pantomimski dočara tu kretnju rukom koju ja više nisam imao, skvrči palac i položi kažiprst ma mali okrugli ožiljak koji je njegova duga, prosijeda kosa najčešće skrivala. "Posljednja mi je misao bila 'Barem više neću morati slušati taj hladnjak niti jesti gotova jela iz njega.' Ne sjećam se praska. No svijet se zabijelio i to bješe kraj Wiremanova drugog života. A sad... želiš li čuti halucinogeni dio?"

"Da, molim."

"Želiš vidjeti poklapa li se s tvojim, zar ne?"

"Da." A padne mi na um i pitanje. Donekle važno, možda. "Wiremane, jesu li ti se te telepatske epizode... čudnovati signali... kako god to želiš nazvati... događali i prije no što si stigao na Duma Key?" Mislio sam na Gandalfa, psića Monice Goldstein, i kako sam ga, čini se, ugušio rukom koju više nisam imao.

"Da, dva ili tri puta", reče on. "Edgare, jednog bih ti dana mogao i to ispričati, ali ne želim Jacku predugo uvaliti gospođicu Eastlake. Bez obzira na sve, ona brine zbog mene. Milo stvorenje."

Mogao sam reći da će se i Jack - također milo stvorenje - vjerojatno zabrinuti, ali mu rekoh da nastavi s pričom.

"Muchacho, često šalješ crvenu vibru", reče Wireman. "Mislim da to nije aura, a nije baš ni misao... osim kad jest. U tri-četiri navrata primio sam je od tebe u obliku riječi ili boje. I jednom dok nisam bio na Duma Keyu. Kad smo bili u galeriji Scoto."

"Kad se nisam mogao sjetiti riječi."

"Nisi se mogao sjetiti riječi? Ne sjećam se."

"Ni ja, ali sam uvjeren da je to bilo tad. Riječ crveno je za mene mnemotehnička. Okidač. Gotovo sam slučajno nabasao na nju. Osim toga... kad nešto zaboravim, sklon sam... znaš..."

"Popizditi?"

Pomislim kako sam zgrabio Pam za vrat. Pokušao je zadaviti.

"Aha", rekoh. "Moglo bi se reći."

"A."

"U svakom slučaju, pretpostavljam da se crveno razlilo i obojilo mi... moju mentalnu odjeću? Izgleda li to tako?"

"Otprilike. A svaki put kad to osjetim u tvojoj blizini, u tebi, sjetim se kako sam se probudio nakon što sam si metkom prosvirao glavu, a cijeli je svijet bio tamnocrven. Pomislio sam da sam u paklu, da će pakao tako izgledati, vječnost intenzivnog grimiza." On posuti. "A onda sam shvatio da je to samo ona jabuka. Ležala je točno preda mnom, možda tri centimetra od mojih očiju. Bila je na podu, a i ja sam bio na podu."

"Neka me vrag odnese", rekoh.

"Da, to sam i ja pomislio, ali to nije bilo prokletstvo, samo jabuka. Adamovim padom svi zgriješismo.' Rekoh to glasno. A potom i 'zdjela voća'. Sjećam se svega što se dogodilo i savršeno se jasno sjećam svega rečenog u idućih devedeset šest sati. Svake pojedinosti." On se nasmije. "Naravno, znam da se neke stvari kojih se sjećam nisu dogodile, ali ih se svejedno izvanredno precizno sjećam. Ni danas me ne bi mogli zbuniti nikakvim unakrsnim ispitivanjem, čak ni glede žohara oblivenih gnojem koje sam vidio kako starom Jacku Finehamu izlaze iz očiju, usta i nosnica."

"Glava me paklenski boljela, ali nakon što me minuo šok groplana one jabuke, osjećao sam se prilično dobro. Bilo je četiri ujutro. Prošlo je šest sati. Ležao sam u lokvi zgrušane krvi. Skorila mi se na desnom obrazu kao žele. Sjećam se da sam se uspravio u sjedeći položaj i rekao 'Ja sam kicoš u hladetini', pokušavajući se sjetiti je li hladetina neka vrsta želea. Rekoh 'Nema želea u onoj zdjeli voća'. Ta mi se rečenica učinila tako razborita kao da sam položio test logike. Počeo sam sumnjati da sam uopće i pucao u sebe. Kao da sam zaspao za stolom u blagovaonici samo zamislivši da sam pucao u sebe, da sam pao sa stolca i udario glavom o pod. Otuda sva ta krv. Zapravo, to se činilo gotovo sigurno, s obzirom na to da sam se micao i govorio. Rekoh si da kažem nešto drugo. Majčino ime. Umjesto toga rekoh 'Tko s đavlom tikve sadi, obere bostan'."

Kimnuh glavom, uzbuđeno. I meni su se slične stvari događale, ne samo jedanput, nego nebrojeno puta, nakon što sam izašao iz kome. Sjedni u motku, sjedni u kolac.

"Jesi li bio ljut?"

"Ne, spokojan! Laknulo mi je! Mogao sam se pomiriti s laganom dezorijentiranošću od udarca u glavu. Tek sam tada ugledao pištolj na podu. Podigao sam ga i pomirisao otvor cijevi. Ne možeš se zabuniti kad je riječ o mirisu pištolja iz kojeg je nedavno pucano. Jetki miris, s kandžama. Svejedno sam i dalje gajio teoriju da sam zaspao i udario glavu, sve dok nisam ušao u kupaonicu i ugledao rupu u sljepoočnici. Okruglu rupicu s kolobarom opekotina." Ponovno se nasmije, onako kako ljudi čine kad se sjete neke gluposti koju su učinili - recimo zaboravili otvoriti vrata garaže pa se zabubali natraške u njih. "Tad sam, Edgare, čuo kako je posljednji broj sjeo na svoje mjesto - lutrijski! I znao sam da ipak idem u Disney World."

"Ili u neku njegovu pristojnu imitaciju", rekoh. "Isuse mili, Wiremane."

"Pokušao sam oprati tragove baruta, ali me ribanje ručnikom previše boljelo. Kao da zagrizeš u pokvareni zub."

Iznenada shvatim zašto su ga poslali na rendgen, a nisu ga utrpali u uređaj za magnetsku rezonanciju. Metak mu je još bio u glavi.

"Wiremane, može pitanje?"

"U redu."

"Jesu li optički živci u ljudi... ovaj... napo-ačke?"

"Bogme jesu."

"Znači, zato ti je lijevo oko za kurac. To je kao..." Jedan trenutak mi je riječ izmicala i ja stisnem pesti. A onda se sjetim. "To je kao contrecoup."

"Valjda. Upucao sam se u svoju desnu blesavu sljepoočnicu, ali mi je lijevo oko otišlo u kurac. Rupu sam pokrio flasterom. I popio aspirin."

Nasmijem se. Nisam se mogao suzdržati. Wireman se nasmiješi i kimne glavom.

"A onda sam otišao u krevet i pokušao zaspati. Mogao sam jednako tako pokušati zaspati u središtu orkestra limene glazbe. Nisam spavao četiri dana. Mislio sam da više nikad neću zaspati. Mozak mi je radio sto tisuća kilometara na sat. U usporedbi s time, kokain je bio kao apaurin. Nisam mogao ni dugo ležati. Uspio bih prileći dvadeset minuta, a onda bih skočio na noge i pustio mariachi glazbu. Bilo je pola šest ujutro. Proveo sam trideset minuta na sobnom biciklu - prvi put sam sjeo na nj nakon Julijine i Ezine smrti - istuširao se i otišao na posao.

"Iduća tri dana bio sam ptica, bio sam avion, bio sam Super Odvjetnik. Moje su se kolege najprije zabrinuli za mene pa se počeli bojati za mene, a onda i za sebe - non sequituri su se pogoršavali, kao i moja sklonost da iznebuha progovorim na gulaš španjolskom ili na nekakvom francuskom a la mačak Pepe LePew - ali nema sumnje da sam tih dana riješio brdo slučajeva i malo koji s nepovoljnim ishodom po tvrtku. Provjerio sam. Partneri u uredima s najljepšim pogledom i odvjetnici u rovovima bili su jednodušni u uvjerenju da sam usred živčanog sloma i u neku su ruku imali pravo, samo što je bila riječ o organskom živčanom slomu. Nekoliko me ljudi pokušalo otjerati kući, ali bezuspješno. Dion Knightly, jedan moj dobar prijatelj iz tvrtke, samo što me nije preklinjao da mu dopustim da me odvede doktoru. Znaš li što sam mu rekao?"

Odmahnem glavom.

'"Klasje se zlati, požnjite njegove vlati.' Sjećam se toga izvrsno! A onda sam otišao. Odnosno odskakutao. Jer hodanje je bilo presporo za Wiremana. Dvije sam noći zaredom proveo radeći. Treću noć čovjek iz osiguranja otpratio me iz zgrade usprkos mojim prosvjedima. Obavijestio sam ga da ukrućeni penis ima milijun kapilara, ali nijednu skrupulu. Također sam mu rekao da izgleda kao kicoš u hladetini i da ga otac sigurno mrzi." Wireman se nakratko smrknuto zagleda u fascikl. "Mislim da gaje to o ocu pogodilo. Zapravo znam da jest." On se kucne po sljepoočnici s ožiljkom. "Čudni radio, amigo. Čudni radio.

Sutradan me na razgovor pozove Jack Fineham, preuzvišeni veliki maharadža našeg kraljevstva. On mi naredi da uzmem godišnji. Nije me zamolio, nego naredio. Jack je izrazio mišljenje da sam se vratio prebrzo nakon 'svojih obiteljskih nedaća'. Rekoh mu da to je glupost, ta ja nisam imao nikakvih obiteljskih nedaća. 'Reci da moja žena i dijete pojedoše samo crvljivu jabuku', rekoh mu. 'Reci to, ti sjedokosi sindiče, jer stvarno bješe puna gamadi'. Tad su mu iz očiju i nosa pokuljali oni žohari. A još dva ispod jezika pa mu je bijela nečist potekla niz bradu kad su mu spuznuli preko donje usne.

Počnem vrištati. I nasrnem na njega. Da nije bilo alarma na njegovu radnom stolu - nisam ni znao da ga je paranoični prdonja imao - možda bih ga ubio. Usto je mogao iznenađujuće brzo trčati. Edgare, kako je taj špurao po uredu. Jamačno zbog svih tih godina igranja tenisa i golfa." Promozga o ovome trenutak. "No na mojoj su strani ipak bili i ludilo i mladost. Kad je potjera nahrupila u ured, ja sam ga već ščepao. Šest me odvjetnika jedva skinulo s njega, potrgao sam sako njegova skupog odijela. Ravno popola leđa." Wireman polako zavrti glavom. "Trebao si čuti kako se taj hijo de puta derao. A trebao si čuti i mene. Najluđe gluposti koje si možeš zamisliti, uključujući i optužbe - urlao sam iz petnih žila - o njegovim sklonostima prema nošenju ženskog donjeg rublja. A poput onoga o ocu onog tipa iz osiguranja, tako je i to lako mogla biti istina. Smiješno, zar ne? Lud ili ne, cijenjeni pravnički um ili ne, to je bio kraj moje karijere u odvjetničkoj tvrtki Najdenštajn, Zajebalo i Zaboravec."

"Žao mi je", rekoh.

"De nada, svako zlo za neko dobro", reče on poslovnim tonom. "Dok su me oni odvjetnici hrvačkim zahvatima gurali iz ureda - potpuno uništenog - dobijem napad. Najgrandiozniji od svih grand malova. Da se tamo nije našao jedan vježbenik sa znanjem prve pomoći, možda bih tad umro. No ovako, bio sam u nesvijesti tri dana. A trebalo mi je sna. I tako sad..."

On otvori fascikl i da mi tri rendgenske snimke. Nisu bile kvalitetne poput kortikalnih presjeka magnetske rezonancije, ali sam za amatera bio prilično dobro upućen u tu materiju pa sam zahvaljujući vlastitom iskustvu znao u što gledam.

"Živi dokaz, Edgare, da postoji nešto što mnogi tvrde da ne postoji: mozak jednog odvjetnika. Imaš li ti takvih slika?"

"Recimo to ovako: kad bih želio ispuniti album..."

Wireman se veselo nasmiješi. "Ali tko bi želio album ovakvih fotografija? Vidiš li metak?"

"Da. Jamačno si držao pištolj..." Podignem ruku i nagnem kažiprst pod prilično oštrim kutom.

"Otprilike. A jamačno je i pištolj djelomice zatajio. Potisak je bio dovoljno jak da metak protjera kroz lubanju koja je skrenula metak nadolje pod još oštrijim kutom. Metak je provrtao rupu u mozgu i zaustavio se. Ali prije no što je stao, izazvao je neku vrstu... ne znam..."

"Pramčanog vala?"

Wiremanove oči zaiskre. "Točno tako! Samo što je moždano tkivo sličnije telećim jetricama nego vodi."

"Joj. Baš lijepo."

"Znam. Wireman zna biti rječit, on to priznaje. Metak je izazvao pramčani val prema dolje koji je pak izazvao edem i pritisak na optički hijazam. To je vizualna skretnica mozga. Shvaćaš li ironiju svega ovoga? Upucam se u sljepoočnicu i ne samo da sam preživio, nego mi metak stvara probleme u opremi smještenoj ovdje." On se kucne po kosti iznad desnog uha. "A ti se problemi pogoršavaju jer se metak kreće. Sad je najmanje pola centimetra dublje nego prije dvije godine. Vjerojatno i više. Tu mi informaciju nisu trebali priopćiti ni Hadlock, a ni Principe; sam to vidim sa snimaka."

"Pa neka te operiraju i izvade ti metak. Jack i ja ćemo pripaziti na Elizabeth dok ti ne staneš na..." Wireman je odmahivao glavom. "Ne? Zašto ne?"

"Preduboko je za operaciju, amigo. Zato im nisam dopustio da me zadrže u bolnici. Zar si mislio da im nisam dopustio jer imam kompleks Marlboro Mana? Nema teorije. Dani kad sam želio biti mrtav su prošli. Još mi nedostaju žena i kći, ali sad skrbim za gospođicu Eastlake, a i zavolio sam Key. A tu si i ti, Edgare. Želim doznati ishod tvoje priče. Žalim li zbog toga što sam učinio? Ponekad si, ponekad no. Kad je si, podsjetim se da nisam bio isti kakav sam sad i da ne smijem biti prestrog prema onom starom. Taj je čovjek bio toliko ranjen i izgubljen da ga se ne može smatrati odgovornim. To je moj drugi život i pokušavam gledati na njegove probleme kao na... pa... kao na porođajne muke."

"Wiremane, to je bizarno."

"Je li? Promisli o vlastitoj situaciji."

Promislih o vlastitoj situaciji. Ja sam čovjek koji je pridavio vlastitu ženu pa to potpuno zaboravio. Ja sam čovjek koji spava s lutkom na drugoj polovici kreveta. Odlučih zadržati svoje mišljenje za sebe.

"Doktor Principe me želi zadržati u bolnici samo zato što sam zanimljiv slučaj."

"To ne znaš."

"Ali znam!" Wireman progovori s prigušenom žestinom. "Upoznao sam najmanje četiri Principea otkad sam si to učinio. Užasavajuće su slični: izvanredno sposobni, ali disasocijativni, nesposobni za suosjećanje, zapravo tek jedna ili dvoja vrata od sociopata o kakvima je u svojim krimićima pisao John D. MacDonald. Principe me može operirati koliko i pacijenta sa zloćudnim tumorom na tom istom mjestu. S tumorom bi barem mogli pokušati sa zračenjem. Olovni metak nije podložan djelovanju zračenja. Principe to zna, ali ga fascinira moj slučaj. I ne vidi ništa loše u tome da mi daje malo lažne nade ako će me to dovesti u bolnički krevet gdje me može upitati boli li me kad on učini... ovo. A poslije, kad umrem, vjerojatno će o tome moći napisati znanstveni članak. Može otići u Canciin i na plaži piti voćne vinske koktele."

"To je prestrogo."

"Ali ni do koljena Principeovim očima - e one su stroge. Pogledam u njih i poželim pobjeći na drugu stranu dok još mogu. Sto sam više-manje i učinio."

Zavrtim glavu i odlučim to ne komentirati. "I kakvi su ti izgledi?"

"A da pokreneš makinu? Od ovog me mjesta počinje hvatati jeza. Upravo sam shvatio gdje je onaj manijak ugrabio onu curicu."

"Mogao sam ti to reći kad smo se dovezli."

"Vjerojatno je dobro da si tu informaciju zadržao za sebe." On zijevne. "Kako sam umoran."

"To je od stresa." Pogledam lijevo-desno pa skrenem natrag na Tamiami Trail. Još nisam mogao vjerovati da vozim, ali mi se počelo sviđati.

"Izgledi nisu baš ružičasti. Uzimam dovoljno Doxepina i Zonegrana za konja ubiti - to su lijekovi protiv napadaja i prilično djelotvorni, ali sam znao da mi se piše crno one večeri u Zoria'su. Pokušao sam to negirati, ali znaš kako se kaže: negiranje je utopilo faraona, a Mojsije je odveo djecu Izraela na slobodu."

"Uh... mislim da je faraona utopilo Crveno more. Ima li nekih drugih lijekova koje bi mogao uzimati? Jačih?"

"Principe mi se, dakako, pred nosom uzmahao blokom za recepte, ali mi je želio ponuditi Neurontin, s kojim ja ne bih ni u ludilu riskirao."

"Zbog svojeg posla."

"Tako je."

"Wiremane, Elizabeth neće od tebe imati nikakve koristi budeš li slijep kao šišmiš."

On ne odgovori minutu-dvije. Cesta, sad gotovo pusta, odmatala se pred prednjim svjetlima mojeg automobila. A onda Wireman reče: "Sljepoća će mi uskoro biti najmanji problem."

Odvažim se pogledati ga kutom oka. "Hoćeš reći da bi te taj metak u glavi mogao ubiti?"

"Da." Reče to bez natruhe dramatičnosti, što bješe krajnje uvjerljivo. "Edgare?"

"Da?"

"Ali prije no što me ubije i dok još imam jedno zdravo oko, rado bih pogledao neke tvoje radove. A i gospođica Eastlake. Zamolila me da te zamolim. Možeš ih dotegliti ovim autom u El Palacio - vožnja ti ide od ruke, kapa dolje."

Izlaz za Duma Key bio je pred nama. Uključim žmigavac.

"Reći ću ti što katkad pomislim", reče on. "Pomislim da mi sreća koja me dosad pratila mora okrenuti leđa. Nema nikakvog statističkog razloga pomisliti takvo što, ali je i to nekakvo uporište. Shvaćaš?"

"Shvaćam", rekoh. "Wiremane?"

"Još sam tu, muchacho."

"Voliš Key, ali i misliš da s njim nešto nije u redu. Što?"

"Ne znam što, ali nešto ne valja. Ti ne misliš tako?"

"Naravno da mislim. Znaš da mislim. Onoga dana kad smo se Ilse i ja pokušali provesti cestom prema jugu, oboma nam je pozlilo. Njoj više nego meni."

"A ne jedino njoj, sudeći po pričama koje sam čuo."

"Kolaju priče?"

"O da. Žal je bezopasan, ali unutrašnjost..." On odmahne glavom. "Mislim da bi moglo biti posrijedi nekakvo zagađenje podzemnih voda, ono zbog čega flora raste kao divlja u podneblju u kojem je natapanje potrebno da se čak i travnjaci ne sparuše. Ne znam. Ali je najbolje kloniti se tog područja. Mislim da to osobito vrijedi za gospođice koje bi jednog dana željele imati djecu. Nedeformiranu djecu."

E to bješe užasna pomisao koja mi dotad nije pala na pamet. Šutio sam ostatak puta.

IX

Ovo je priča o sjećanju i malo je uspomena na tu zimu tako jasno kao što je naš povratak u El Palacio te večeri u veljači. Krila željeznih kolnih vrata bila su otvorena. Između njih je u svojim invalidskim kolicima, baš kao onoga dana kad smo Ilse i ja krenuli u svoje propalo istraživanje južnog dijela otoka, sjedila Elizabeth Eastlake. Nije imala harpunski pištolj, ali je ponovno bila u trenirci (ovaj put gornjeg dijela zaogrnutog nečim sličnim staroj srednjoškolskoj jakni), a njezine velike tenisice - koje su zalivene svjetlošću Malibuovih prednjih svjetala izgledale crne, a ne plave - bile su podignute na kromirane podnoške. Pokraj nje je stajala njezina hodalica, a pokraj hodalice Jack Cantori s baterijom u ruci.

Kad je ugledala automobil, pokušala je ustati. Jack načini pokret da će je u tome spriječiti, ali kad je shvatio da to ona ozbiljno namjerava on odloži bateriju na kamene ploče i pomogne joj. Čim sam se zaustavio pokraj vrata, Wireman je otvorio vrata automobila. Malibuova prednja svjetla osvjetljavala su Jacka i Elizabeth poput glumaca na pozornici. "Gospođice Eastlake, nemojte!" vikne Wireman. "Nemojte pokušavati ustati! Ja ću vas odgurati u kuću!"

Ona se ogluši na to. Jack joj pomogne odvesti je do hodalice - ili je ona odvela njega - i ona se grčevito uhvati za rukohvate. A onda krene prema automobilu potmulo tupkajući hodalicom. Ja sam se dotad već počeo izvlačiti iz auta na vozačkoj strani, kao i uvijek hrvajući se s bolesnim desnim kukom da se iskobeljam. Stajao sam pokraj poklopca motora kad je ona maknula hodalicu u stranu i pružila raširene ruke prema njemu. Koža njezinih nadlaktica visjela je mlohava i uvenula, blijeda poput tijesta na svjetlosti farova, ali je raširila noge i čvrsto se ukopala. Lahor pun noćnih miomirisa otpuhivao je njezinu crnu kosu od lica i nisam se nimalo iznenadio ugledavši vrlo star ožiljak u obliku udubljenja na desnoj strani njezine glave. Gotovo poput blizanca mojeg ožiljka.

Wireman zaobiđe otvorena suvozačka vrata i ostane stajati trenutak-dva. Mislim da je razmišljao je li još kadar primati utjehu kao što ju je znao pružati. A onda pride Elizabeth nekakvim medvjeđim gegavim korakom, pognute glave pa mu je duga kosa poklopila uši i njišući se dodirivala mu lice. Ona ga obgrli i spusti mu glavu na svoje prilično bujno poprsje. Na trenutak se ona zanjiše i ja zastrepim, usprkos njezinu ukopanom stavu, ali ona tad povrati ravnotežu i ugledam kako ga te kvrgave i od artritisa izobličene ruke počinju trljati po leđima koja su se počela nadimati.

Krenem prema njima, pomalo nesigurno i ona svrne pogled na mene, savršeno bistar pogled. To nije bila žena koja se raspitivala o vremenu dolaska vlaka, ona koja je rekla da je tako jebeno smetena. Sve njezine sklopke bile su ponovno na ON. Barem privremeno.

"Snaći ćemo se", reče ona. "Edgare, možeš kući."

"Ali—"

"Snaći ćemo se", ponovi ona, kvrgavim prstima beskrajnom nježnošću trljajući Wiremana po leđima. "Wireman će me odgurati u kuću. Za minutu. Nije li tako, Wiremane?"

On kimne glavom na njezinim prsima, ne podigavši glavu i ne ispustivši ni glasa.

Promislim pa je odlučim poslušati. "U redu onda. Laku noć, Elizabeth. Laku noć, Wiremane. Jack, dođi."

Elizabethina je hodalica imala poličicu. Jack stavi bateriju na nju, pogleda u Wiremana - koji je još stajao lica skrivenog u staričinom poprsju - pa krene prema otvorenim suvozačkim vratima mojeg automobila. "Laku noć, gospođo."

"Laku noć, mladiću. Nestrpljiv si igrač Parcheesija, ali obećavaš. Edgare?" Ona smireno ponovno pogleda u mene preko Wiremanove pognute glave i nadimajućih leđa. "Voda sad brže teče. Uskoro će i brzaci. Osjećaš li?"

"Da", rekoh. Nisam znao o čemu govori. Ipak sam znao o čemu govori.

"Ostani. Molim te ostani na Keyu, što god da se dogodi. Trebamo te. Ja te trebam, a treba te i Duma Key. Upamti da sam to rekla kad mi se ponovno pomuti pamet."

"Hoću."

"Potraži izletničku košaricu Nan Melde. Na tavanu je, prilično sam sigurna. Crvena je. Naći ćeš je. Unutra su."

"A što to, Elizabeth?"

Ona kimne glavom. "Da. Laku noć, Edwarde."

Bilo mi je jasno da ju je pamet ponovno počela napuštati. Ali Wireman će je odvesti u kuću. Wireman će se pobrinuti za nju. Trenutačno, dok on to nije u stanju, ona će brinuti za njih oboje. Ostavih ih stajati na kamenim pločama ispod ulaznog luka, između hodalice i invalidskih kolica: ona ga grli, on drži glavu na njezinim grudima. To je sjećanje jasno.

Jasno.

X

Izmučio me stres vožnje - a mislim i to što sam dan proveo među mnoštvom ljudi nakon tako dugo samotništva - ali nije mi padalo na um da legnem, a još manje da spavam. Provjerim e-mail poruke i nađem komunikeje od obje kćeri. Melinda je u Parizu zaradila anginu i to doživljavala kao svaku bolest - osobno. Ilse je poslala link na Citizen Times iz Ashevillea u Sjevernoj Karolini. Kliknem na tu stranicu i nađem superlativni osvrt na nastup Kolibrija u Prvoj baptističkoj crkvi; pastva je klicala aleluja. Objavljena je i slika Carsona Jonesa i vrlo zgodne plavuše kako stoje ispred ostatka zbora, usta otvorenih u pjesmi, gledaju si u oči. Duet Carsona Jonesa i Bridget Andreisson Kako si velik, o, Gospode, glasio je tekst ispod fotografije. Hmmm. Moja je If-So-Girl napisala: "Nisam nimalo ljubomorna." Dvostruko hmmm.

Načinim si sendvič od sira i paprene kobasice (tri mjeseca sam na Duma Keyu, a još sam lud za paprenim kobasicama) pa se popnem na kat. Pogledam u seriju Djevojčica i lađa, zapravo Ilse i lađa. Sjetim se kako me Wireman upitao što u posljednje vrijeme slikam. Pa se sjetim one duge poruke koju mi je Elizabeth ostavila na telefonskoj sekretarici. Tjeskobe u njezinu glasu. Kad je rekla da moram poduzeti mjere opreza.

Donesem naglu odluku i vratim se u prizemlje, najbrže što sam mogao, a da ne padnem.

XI

Za razliku od Wiremana, ja ne teglim svoju staru nabubrenu lisnicu; najčešće u prednji džep tutnem jednu kreditnu karticu, vozačku dozvolu, tanki preklopljeni svežanj novčanica i kažem dosta. Lisnica je bila zaključana u ladici radnog stola u dnevnom boravku. Izvadim je, prelistam posjetnice i nađem onu na kojoj je izbočenim zlatnim slovima pisalo GALERIJA SCOTO. Dobijem snimljenu poruku kakvu sam i očekivao izvan radnog vremena. Nakon što je Dario Nannuzzi odverglao svoje, a zvučni signal otpištao svoje, rekoh: "Halo, gospodine Nannuzzi, ovdje Edgar Freemantle s Duma Keya. Ja sam..." Nakratko zastanem, želeći reći čovac, no znajući da ja njemu to nisam. "Ja sam umjetnik koji slika zalaske Sunca s velikim školjkama i biljkama i stvarima koje sjede na njima. Spomenuli ste da bih možda mogao izložiti svoje radove. A da me nazovete ako ste još zainteresirani?" Izrecitiram svoj telefonski broj i spustim slušalicu, bolje volje. Kao da sam barem poduzeo nešto.

Izvadim pivo iz hladnjaka i upalim televizor, nadajući se da bih na HBO-u mogao naći film vrijedan pažnje prije no što odem u krpe. Školjke ispod kuće ugodno su, uspavljujuće mrmorile; njihov je večerašnji razgovor bio uljuđen i tih.

Nadglasao ih je glas muškarca koji je stajao usred šikare mikrofona. Bješe to Channel 6, a ta trenutačna zvijezda bio je od suda dodijeljeni odvjetnik Candyja Browna. Jamačno je održao tu konferenciju za tisak videolinkom otprilike u vrijeme dok su Wiremanu pregledavali glavu. Odvjetnik je izgledao kao pedesetogodišnjak, kosu je povezao u odvjetnički konjski rep, ali nije djelovao nezainteresirano. Izgledao je i zvučao angažirano. Govorio je novinarima da se njegov klijent ne osjeća krivim, temeljem neuračunljivosti.

Reče da je gospodin Brown ovisnik o drogama i pornografiji i da boluje od šizofrenije. Začudo, ni spomena o tome da gospodinu Brownu koljena klecnu kad ugleda sladoled ili začuje kompilaciju iz serije To ja zovem glazbom, ali naravno, porota još nije bila odabrana. Osim mikrofona Channela 6, ugledah logo NBC-a, CBS-a, ABC-a, Foxa i CNN-a. Tina Garibaldi ne bi mogla privući takvu medijsku pozornost da je pobijedila na natjecanju iz pravopisa ili kemije pa čak ni da je spasila obiteljskog psa iz riječnih brzaca, ali neka te siluju i ubiju i evo te na svim vijestima, mala moja. Svi će doznati da je tvoj ubojica u ladici komode držao tvoje gaćice.

"On iskreno priznaje svoje ovisnosti", reče odvjetnik. "I majka i oba njegova očuha bili su ovisnici. Njegovo je djetinjstvo bilo užas, sustavno su ga tukli i seksualno zlostavljali. Zatvarali su ga u institucije za duševne bolesnike. Njegova je žena dobroćudna, ali je i ona duševni bolesnik. On uopće nije trebao biti na slobodi."

Odvjetnik pogleda ravno u kamere.

"Ovo je zločin Sarasote, a ne Georgea Browna. Srce mi krvari zbog Garibaldijevih, suze ronim zbog njih," - on podigne svoje suho lice prema kamerama kao da to nekako želi dokazati - "ali oduzeti život Georgeu Brownu u Starkeu ³⁵ neće vratiti Tinu Garibaldi, a neće ni poboljšati nevaljali sustav koji je tog nevaljalog čovjeka pustio na ulicu bez nadzora. To je moja izjava, hvala što ste me saslušali, a sad me ispričajte—"

On krene, oglušivši se na pitanja koja su mu novinari dovikivali. I sve je još moglo ispasti dobro - barem drukčije - da sam tad ugasio televizor ili promijenio kanal. Ali nisam. Gledao sam kako voditelj u studiju Channela 6 kaže: "Royal Bonnier, odvjetnički križar koji je dobio nekoliko navodno nemogućih pro bono slučajeva, rekao je da će poduzeti sve da se sljedeći video, snimljen sigurnosnom kamerom iza robne kuće Bealls, ne prikaže na suđenju."

I taj prokleti video ponovno počne. Djevojčica prelazi zdesna ulijevo s ruksakom na leđima. Brown silazi niz utovarnu kosinu i hvata je za zapešće. Ona pogleda u njega i nešto ga upita. A onda onaj svrbež nagrne na moju nedostajuću ruku poput roja pčela.

Zavapim - od iznenađenja, koliko i od silnog bola - i skljokam se na pod. Pritom srušim i daljinski upravljač i tanjur sa sendvičem na tepih, češući se po nečemu čega nije bilo. Ili što nisam mogao dohvatiti. Začujem se kako vrištim da to prestane, preklinjem da prestane. Ali naravno, postojao je samo jedan način da to prestane. Podignem se na koljena i otpužem prema stubama; začujem hrskanje kad sam koljenom nalegao na daljinski i zdrobio ga, najprije promijenivši kanal. Na CMT: Country Music Television. Alan Jackson pjevao je o ubojstvu u Music Rowu. Dok sam se penjao po stubama, dvaput sam zarovao po zraku prstima, toliko sam osjećao desnu ruku. Zapravo bih osjetio cvilež njezina znojnog dlana na drvenom rukohvatu prije no što bi prošao kroza nj kao kroz dim.

Nekako sam stigao do vrha i teškom se mukom osovio na noge. Podlakticom ispritišćem sve prekidače za svjetlo i ševrdajući otkaskam do slikarskog stalka. Na njemu je stajala napola dovršena Djevojčica i lađa. Širokom kretnjom podignem sliku i spustim je na pod ne pogledavši je pa na njezino mjesto tresnem prazno platno. Disao sam u vrućim, kratkim jaucima. Znoj mi se cijedio iz kose. Dohvatim krpu za brisanje i prebacim je preko ramena onako kako sam prebacivao krpe za podrigivanje kad su moje kćeri bile bebe. Tutnem kist u zube, zataknem drugi za uho, mašim se trećeg, ali umjesto njega uzmem bojicu. Čim sam počeo crtati, onaj čudovišni svrbež u mojoj ruci počne jenjavati. U ponoć je slika bila gotova, a svrbež je prestao. Samo što to nije bila bilo kakva slika, bogami nije; ovo je bila slika svih slika i bila je dobra, ako ja tako kažem. A kažem. Zaista sam bio talentirani govnar. Na slici se vidio Candy Brown ruke stegnute oko zapešća Tine Garibaldi. I Tina kako ga gleda tim svojim tamnim očima, užasnima u svojoj bezazlenosti. Tako sam savršeno pogodio njezin izraz da bi njezinim roditeljima bio dovoljan jedan pogled na taj moj finalni proizvod da ih spopadne želja da se ubiju. Ali njezini roditelji nikad neće vidjeti tu sliku.

Ovu neće.

Moja je slika bila gotovo preslika fotografije koja je od 15. veljače najmanje jedanput objavljena u gotovo svim floridskim novinama, a vjerojatno i u većini američkog tiska. Uz jednu veliku razliku. Uvjeren sam da bi Dario Nannuzzi u tome vidio moj zaštitni znak - Edgar Freemantle, američki naivac, junački se bori protiv klišeja, daje sve od sebe da bi iz nekog drugog ugla prikazao Candyja i Tinu, dvojac koji kao da je spario sam đavo - ali ni Nannuzzi nikad neće vidjeti ovu sliku.

Ubacim kistove natrag u njihove staklenke od majoneze. Bio sam umrljan bojama do lakta (i po cijeloj lijevoj strani lica), ali pranje mi je bila zadnja briga.

Bio sam previše gladan.

Imao sam hamburger, ali u frizeru. Kao i pečenu svinjetinu koju mi je Jack prošli tjedan kupio u Morton'su. A ostatak moje sadašnje zalihe paprenih kobasica već je poslužio za večeru. No imao sam neotvorenu kutiju Special Ka s voćem i jogurtom. Počnem sipati pahuljice u zdjelicu, ali mi je u mojem sadašnjem stanju pregladnjelosti zdjelica izgledala otprilike veličine naprstka. Odgurnem je tako snažno da se odbila od kutije za kruh, umjesto nje iz elementa iznad štednjaka uzmem jednu od zdjela za miksanje i ćušnem cijelu kutiju pahuljica u nju. Zalijem ih s pola litre mlijeka, dodam sedam do osam vrhom punih žlica šećera pa počnem klopati, zastavši samo jednom da dolijem mlijeka. Pojedem sve pa se uzmućkalog želuca odvučem u krevet, zastavši ispred televizora da ušutkam trenutačnog gradskog kauboja. Svalim se poprečno na krevetni pokrivač i nađem se oči u oči s Rebom; školjke ispod Velike Roze su mrmorile.

Što si učinio? upitala je Reba. Što si učinio ovaj put, ti gnusu?

Pokušah reći Ništa, ali sam zaspao prije no što mi se ta riječ uspjela prevaliti preko usta. A osim toga - znao sam da nije tako.

XII

Probudio me telefon. Uspio sam iz drugog pokušaja pritisnuti ispravnu tipku i reći nešto što je sličilo na halo.

"Muchacho, probudi se i dolazi na doručak!" drekne Wireman. "Šnicli i jaja! Slavimo!" On posuti. "Barem ja slavim. Gospođica Eastlake je ponovno u autu."

"Što se slavi—" A onda mi sine jedino što je moglo biti i ja se uspravim kao našpranjen a Reba se otkotrlja na pod. "Vratio ti se vid?"

"Nije baš tako dobra vijest, nažalost, ali je svejedno dobra. Nešto što može proslaviti cijela Sarasota. Candy Brown, amigo. Stražari koji vrše jutarnju prozivku našli su ga mrtvog u ćeliji."

Na trenutak mi onaj svrbež prostruji desnom rukom, užegao.

"Što to govoriš?" začuh se kako pitam. "Samoubojstvo?"

"Ne znam, ali ovako ili onako - samoubojstvo ili prirodna smrt - uštedio je državi Floridi puno novca, a roditeljima muku suđenja. Dođi k nama i puhni u trubicu, što kažeš?"

"Samo da se obučem", rekoh. "I operem." Pogledam si lijevu ruku. Bila je poprskana raznim bojama. "Kasno sam zaspao."

"Slikao si?"

"Ne, tucao Pamelu Anderson."

"Edgare, tvoja je mašta žalosno pokvarena. Ja sam noćas kresnuo Veneru Milosku, a imala je i ruke. Nemoj dugo. Kakva huevos voliš?"

"O. Kajganu. Dolazim za pola sata."

"To je u redu. Moram reći da ne zvučiš jako oduševljen mojim priopćenjem."

"Još se pokušavam probuditi. Sve u svemu, rekao bih da mi je vrlo drago da je mrtav."

"Uzmi broj i stani u red", reče on i spusti slušalicu.

XIII

Budući da sam daljinski razbio, morao sam televizor upaliti ručno: drevno umijeće, ali sam otkrio da još njime vladam. Na Channelu 6 program "Sve i sva o Tini" zamijenila je nova emisija: "Sve i sva o Candyju". Pojačam ton do razine treštanja. Slušao sam dok sam ribao boju sa sebe.

Po svemu sudeći, George "Candy" Brown umro je u snu. Stražar kojeg su intervjuirali reče: "Čovjek je hrkao glasnije od ijednog zatvorenika kojeg smo dosad ovdje držali - šalili smo se da bi ga drugi zatvorenici ubili samo zbog toga, da je bio među običnom zatvorskom populacijom." Jedan je liječnik rekao da Brownova smrt sliči apneji u snu i dodao da je Brown možda umro od komplikacija nuspojava tog poremećaja. Rekao je da takve smrti u odraslih ljudi nisu uobičajena, ali ni nezabilježena pojava.

Apneja u snu mi je zazvučalo prilično suvislo objašnjenje, ali mi se činilo da sam ja bio spomenuta komplikacija. Uglavnom opran od boja, popnem se u Malu Rozu pogledati svoju inačicu Fotografije na dugačkoj jutarnjoj svjetlosti. Nisam mislio da će biti dobra kao što sam bio uvjeren kad sam noćas odglavinjao niza stube pojesti cijelu onu kutiju pahuljica - nemoguće, s obzirom na brzinu kojom sam slikao.

Alije bila. Tina, u trapericama i čistoj ružičastoj majici, s ruksakom na leđima. Candy Brown, također u trapericama, ruke sklopljene oko njezina zapešća. Ona je podigla oči prema njemu, usta su joj malko otvorena kao da će postaviti pitanje, najvjerojatnije Gospodine, što hoćete? Njegove oči gledaju dolje u nju, pune su mračnih namjera, ali ostatak njegova lica nije odavao ništa jer ostatka njegova lica nije bilo. Nisam mu naslikao nos i usta.

Ispod očiju na mojoj inačici Candyja Browna ne bješe ničeg.

10.
Mjehur slave

I

U zrakoplov koji me doveo na Floridu ukrcao sam se u teškom vunenom kaputu i ponovno sam ga imao na sebi tog jutra kad sam odšepao niz žal od Velike Roze do El Palacio deAsesinos. Bilo je hladno jer je oštar vjetar puhao iz zaljeva, površina kojeg je sličila razbijenom čeliku ispod praznog neba. Da sam znao da će to biti posljednji hladni dan koji ću doživjeti na Duma Keyu, možda bih u njemu uživao... ali vjerojatno ne bih. Izgubio sam sposobnost radosnog trpljenja hladnoće.

U svakom slučaju, jedva sam znao gdje sam. Preko ramena sam prebacio platnenu torbu jer sam je sad neizostavno nosio na žal, ali tog dana nisam u nju ubacio nijednu školjku ili neki naplavljeni komadić. Samo sam uporno klipsao, izbacujući bolesnu nogu, a da je nisam osjećao, slušajući kako mi vjetar fijuče pokraj uha, a da ga nisam čuo, gledajući kako vivci brzajući trčkaraju prema i od valova, a da ih nisam vidio.

Pomislih: Ubio sam ga kao što sam ubio i psa Mortice Goldstein. Znam da to zvuči glupo ali—

Samo što to nije zvučalo glupo.

To nije bilo glupo.

Zaustavio sam mu disanje.

II

Na južnoj strani El Palacia nalazila se ostakljena veranda s koje se na jednu stranu pružao pogled na guštare bujnog tropskog raslinja, a na drugu na metalik plavu boju zaljeva. Elizabeth je sjedila na njoj u svojim invalidskim kolicima, za čije je rukohvate bio pričvršćen pladanj. Prvi put otkad sam je upoznao bila je za stolicu svezana remenjem. Pladanj, zasmećen ugrušcima kajgane i komadićima prepečenca, izgledao je kao da je s njega jela neka beba. Wireman joj je čak servirao sok u dječjoj šalici iz koje se sok ne može proliti. Televizorčić u kutu bio je namješten na Channel 6. Još se prikazivala emisija "Sve i sva o Candy". On je bio mrtav, a Channel 6 je drkao nad njegovim tijelom. Najvjerojatnije nije zaslužio bolju sudbinu, ali je svejedno bilo ogavno.

"Mislim da je ona završila s jelom," reče Wireman, "ali možda bi ti malo sjedio s njom dok ti ja ispečem dva jaja i spržim tost."

"Rado, ali ne trebaš se truditi oko mene. Radio sam dokasna i nakon toga malo gricnuo." Gricnuo. Možeš si misliti. Na odlasku sam u sudoperu uvrebao praznu zdjelurinu za miksanje.

"Nije mi teško. Kako ti je jutros noga?"

"Nije loše." Što je bila istina. "Et tu, Brute?"

"Dobro sam, hvala." Ali je izgledao umorno; lijevo mu je oko još bilo crveno i suzilo. "Evo me natrag za pet minuta."

Elizabeth je bila gotovo sasvim odsutna duhom. Kad sam joj ponudio onu bebi-šalicu, malo je otpila, a onda okrenula glavu. Na nelaskavoj zimskoj svjetlosti lice joj je izgledalo prastaro i konfuzno. Pomislih, baš smo krasan trojac, nema što: senilna žena, bivši odvjetnik s metkom u glavi i jednoruki bivši građevinski poduzetnik. Svi s ratnim ožiljcima na desnoj strani glave. Na televiziji je odvjetnik Candyja Browna - sad bivši, pretpostavljam - tražio punu istragu. Elizabeth je vjerojatno izrazila raspoloženje cijelog okruga Sarasota po tom pitanju tako što je sklopila oči, klonula na remen kojim je bila vezana pa joj je remen podbočio bujno poprsje i zaspala.

Wireman se vratio s dovoljno jaja za nas obojicu i ja s iznenađujućim tekom prionem jelu. Elizabeth zahrče. Jedno je bilo sigurno: da ona ima apneju, ne bi umrla mlada.

"Promakla ti je mrlja na uhu, muchacho", reče Wireman i kucne se vilicom po vlastitoj usnoj resici.

"Ha?"

"Boja. Na zalisku."

"Aha", rekoh. "Ribat ću je odasvud još par dana. Prskao sam na sve strane."

"Što si slikao u gluho doba noći?"

"Ne bih sad o tome."

On slegne ramenima i kimne glavom. "Zov umjetnosti. Ufurao si se."

"Baš si mene uzeo na pik."

"Na što je naš žalosni svijet došao kad ti ja izrazim poštovanje, a ti čuješ zajedljivost."

"Oprosti."

On na to odmahne rukom. "Pojedi svoja huevos. Narasti velik i jak kao Wireman."

Jeo sam svoja huevos. Elizabeth je hrkala. Televizor čavrljao. Sad se u elektroničkom fokusu nalazila tetka Tine Garibaldi, djevojka ne mnogo starija od moje kćeri Melinde. Rekla je da je Bog zaključio da će država Florida biti prespora i sam kaznio "to čudovište". Pomislih: Ima u tome zrnce istine, muchacha, samo što to nije bio Bog.

"Ugasi tu sprdačinu", rekoh.

On isključi telku pa se pozorno zagleda u mene.

"Možda si u pravu glede zova umjetnosti. Odlučio sam izlagati u Scotu, ako onaj Nannuzzi to još želi."

Wireman se nasmiješi i tiho zaplješće, da ne bi probudio Elizabeth. "Izvrsno! Edgar žudi za mjehurom slave! A zašto ne? Zašto ne, dovraga?"

"Ne žudim ni za kakvim mjehurom", rekoh, pitajući se je li to sasvim istina. "No ponude li mi ugovor, bi li se reaktivirao dovoljno dugo da ga pregledaš?"

Smiješak mu izblijedi. "Hoću ako me bude, ali ne znam koliko ću još dugo." Opazi izraz mojeg lica i podigne ruku. "Još nisam dao znak da zasviraju posmrtni marš, ali se upitaj sljedeće, mi amigo: jesam li ja još podoban skrbiti za gospođicu Eastlake? U sadašnjem stanju?"

A budući da je to bila limenka crva koju nisam želio otvoriti - ne jutros - upitah: "Kako si uopće dobio taj posao?"

"Je li to važno?"

"Moglo bi biti", rekoh.

Naime, kad sam tek stigao na Duma Key, smatrao da sam ja odabrao taj otočić, no poslije sam pomislio da je on možda odabrao mene. Čak bih se i upitao, najčešće ležeći u krevetu i slušajući šapat školjaka, je li moja nesreća uopće bila nesreća. Naravno daje bila, besumnje je bila, ali je svejedno bilo lako uočiti sličnosti između moje nesreće i nesreće Julie Wireman. Mene je sredila dizalica, nju kamion komunalnog poduzeća. Ali naravno, ima ljudi - ljudi koji u drugim aspektima svojeg života najnormalnije funkcioniraju - koji će vam reći da su vidjeli Isusovo lice na kukuruznoj pogači.

"Očekuješ li još jednu dugačku priču, nemoj se puno nadati. Treba mnogo da ostanem bez materijala za pričanje, ali zasad je to vrelo gotovo presušilo." Smrknuto pogleda u Elizabeth. A možda i trunčicu kivno. "Noćas nisam baš najbolje spavao."

"U tom slučaju, kratka verzija."

Wireman slegne ramenima. Njegova grozničava raspoloženost istopila se poput pjene na vrhu krigle piva. Široka ramena zgurila su se prema naprijed pa mu je prsni koš izgledao uleknuto.

"Nakon što me Jack Fineham poslao 'na čekanje', zaključio sam da je Tampa relativno blizu Disney Worlda. Ali kad sam stigao tamo, bilo mi je dosadno za popizditi."

"Naravno", rekoh.

"A i osjećao sam da je vrijeme za pokajanje. Nisam želio ići u Darfur ili u New Orleans raditi u kakvoj uličnoj kancelariji pro bono, premda mi je to palo na pamet. Činilo mi se da možda one kugličice s lutrijskim brojevima još negdje poskakuju i da se još jedna sprema izletjeti kroz cijev. Posljednji broj."

"Aha", rekoh. Hladan mi prst dodirne zatiljak. Jedva osjetno. "Još jedan broj. Poznat mi je taj osjećaj."

"Sí, seńor, znam da jest. Čekao sam da učinim neko dobro djelo, poravnam račune, jer sam osjećao da mi je potrebno poravnanje. I jednog dana ugledam oglas u Tampa Tribuneu. 'Starija gospođa traži družbenika i domara za nekoliko prvorazrednih otočkih nekretnina. Kandidati moraju poslati kratki životopis i preporuke dostojne izvrsne plaće i beneficija. Riječ je o izazovnom radnom mjestu koje će podobnoj osobi donijeti zadovoljstvo. Mora biti nekažnjavan.' E pa ja sam bio nekažnjavan i svidjelo mi se kako je bio sročen taj oglas. Intervjuirao me odvjetnik gospođice Eastlake. Rekao mi je da su bračni par, moje prethodnike, pozvali natrag u Novu Englesku kad je roditelj jednog od supružnika doživio katastrofalnu nesreću."

"I ti si dobio posao. A što je bilo s—?" Pokažem otprilike u njegovu sljepoočnicu.

"Nisam mu ništa o tome rekao. Ionako je već bio sumnjičav, mislim da se pitao zašto bi fiškal iz Omahe želio godinu dana spremati jednu staricu u krevet i drmusati lokote na uglavnom praznim kućama, ali gospođica Eastlake..." On se pruži i pogladi njezinu kvrgavu ruku. "Mi smo se otprve složili, zar ne, mila moja?"

Ona je nastavila hrkati, ali sam vidio izraz na Wiremanovu licu i ponovno osjetio dodir onog hladnog prsta na zatiljku, ovaj put malo jači. Osjetio sam ga i znao: nas smo troje bili ovdje jer je nešto željelo da budemo tu. Ta se moja spoznaja nije temeljila na vrsti logike na kojoj sam odrastao i na kojoj sam izgradio svoj biznis, ali je to bilo u redu. Ovdje na Dumi bio sam druga osoba i jedina logika koja mi je bila potrebna bila mi je koncentrirana u nervnim završecima.

"Znaš, imam silno visoko mišljenje o njoj", reče Wireman. Podigne ubrus uzdahnuvši kao da je riječ o nečemu teškom i obriše oči. "Ono mahnitanje i grozničavost o kojima sam ti pričao splasnuli su prije no što sam stigao ovamo. Bio sam ljuska od čovjeka, sivi čovjek u plavom i sunčanom podneblju koji je novine mogao čitati samo na mahove jer bi u protivnom zaradio spektakularnu glavobolju. Postavio sam si jednostavan cilj: moram otplatiti dug. Obaviti posao. Naći ću ga i obaviti ga. Nakon toga me nije briga. Gospođica Eastlake me zapravo nije zaposlila; ona me primila u svoju kuću. Edgare, kad sam došao ovamo, ona nije bila ovakva. Bila je bistra, zabavna, bahata, koketna, hirovita, zahtjevna - mogla me izružiti ili me izvući iz depresije ako se potrudila, a često bi se potrudila."

"Žena je zmaj."

"Bila je zmaj. Neka bi druga dosad već bila potpuno vezana za invalidska kolica, ali ne i ona. Tegli svojih devedeset kila na toj hodalici i klipše po ovom klimatiziranom muzeju i vani po dvorištu... prije je čak uživala i u gađanju, ponekad s nekim od očevih starih pištolja, a češće s harpunskim pištoljem jer se manje tržne. I jer kaže da joj se sviđa njegov zvuk. Kad je vidiš s tom stvarcom u rukama, doista izgleda kao Mafijaševa nevjesta."

"Takvu sam je prvi put vidio", rekoh.

"Od prvog mi je trenutka bila simpatična, i zavolio sam je. Julia me zvala mi compańero. Cesto se tog sjetim dok sam s gospođicom Eastlake. Ona je mi compańera, mi amiga. Pomogla mi je da nađem svoje srce kad sam mislio da ga više nema."

"Rekao bih da ti se posrećilo."

"Možda sí, možda no. Reći ću ti nešto: bit će je teško ostaviti. Što će ona učiniti kad se pojavi netko novi? Netko nov neće znati da ona ujutro voli popiti kavu na kraju svojeg drvenog mola... ili da se mora pretvarati daje bacio tu usranu kutiju od keksa u ribnjak... a ona neće moći objasniti jer je sad na putu bez povratka."

Okrene se k meni. Izgledao je napaćeno i prilično izbezumljeno.

"Sve ću zapisati, eto što ću učiniti - našu cijelu rutinu. Od jutra do navečer. A ti ćeš pripaziti da se novi družbenik pridržava toga. Hoćeš li, Edgare? Hoću reći, i tebi je simpatična, zar ne? Ne bi želio da joj se što loše dogodi. I Jack! Možda bi se i on mogao malo uključiti. Znam da nije u redu takvo što moliti, ali—"

Sine mu nova misao. Ustane i zagleda se u zaljev. Smršavio je. Koža na licu bila mu je zategnuta toliko daje sjajila. Kosa mu je visjela preko ušiju u obliku bIlsenja koje je odavna trebalo oprati.

"Umrem li - a mogao bih, mogao bih ispustiti dušu čas posla, baš kao seńor Brown - morat ćeš me zamijeniti dok joj ne nađu novog družbenika. Neće ti biti problem, možeš slikati ovdje. Svjetlost je fenomenalna, zar ne? Svjetlost je fantastična!"

Počeo me plašiti. "Wireman—"

On se strelovito okrene na peti, usplamtjelih očiju; lijevo oko plamtjelo je kao kroz krvavu mrežicu. "Edgare, obećaj! Trebamo plan! Ne budemo li ga imali, oni će je otpremiti u neki dom i umrijet će za mjesec dana! Za tjedan! Znam! I zato obećaj!"

Zaključio sam da bi mogao imati pravo. Osim toga, ne uspijem li ispustiti nešto pare iz njegova bojlera, dobit će napad preda mnom. Pa sam obećao. A onda rekoh: "Wiremane, mogao bi poživjeti puno duže no što misliš."

"Naravno. Ali ću ipak sve zapisati. Za svaki slučaj."

III

Ponovno mi je ponudio da se u Veliku Rozu vratim njihovim golf-autićem. Rekoh mu da mi pješačenje nije problem, ali da bih rado popio čašu soka prije no što krenem.

Svježe istisnuti sok floridskih naranči pravo je veselje, ali priznajem da sam tog jutra imao skriveni motiv. Wireman me ostavio u malom salonu na kraju ostakljenog hodnika El Palacia. Ta mu je soba služila kao ured, premda mi nije išlo u glavu kako se čovjek koji ne može čitati duže od pet minuta u komadu dopisuje. Pretpostavih - i to me dirnulo - da mu je Elizabeth pomagala, i to prilično, prije no što se njezino stanje počelo pogoršavati.

Kad sam dolazio na doručak, virnuo sam u tu sobu i uvrebao stanoviti sivi fascikl na spuštenom poklopcu laptopa koji je Wireman ovih dana vjerojatno malokad koristio. Otvorim fascikl i izvadim jednu od tri rendgenske snimke.

"Veliku ili malu čašu?" Wireman vikne iz kuhinje i tako me prestraši da mi je snimka zamalo ispala iz ruke.

"Može srednja!" doviknem mu. Tutnem rendgensku snimku u svoju torbu i ponovno zatvorim fascikl. Pet minuta potom klipsao sam natrag niz žal.

IV

Nije mi bila draga pomisao da kradem od prijatelja - čak ni najobičniju rendgensku snimku. A nije mi bilo drago ni to što sam šutio o tome što sam - bijah siguran - učinio Candyju Brownu. A mogao sam priznati Wiremanu; nakon onoga s Tomom Rileyjem on bi mi povjerovao. Čak i bez tog malog treptaja ekstrasenzorne percepcije, povjerovao bi mi. Zapravo je u tome i bio problem. Wireman nije bio glup. Ako sam kistom uspio Candyja Browna poslati u mrtvačnicu okruga Saratoga, možda bih za stanovitog bivšeg odvjetnika oštećenog mozga mogao učiniti ono što liječnici nisu mogli. Ali što ako ne bih mogao? Bolje ne raspirivati lažne nade... barem izvan vlastitog srca, u kojem su bile šokantno velike.

Kad sam se vratio u Veliku Rozu, moj je bolesni kuk urlikao. Ubacio sam vuneni kaput u ormar, popio dva Oxycontina i tad sam vidio da na telefonskoj sekretarici žmiga žaruljica za poruke.

Bješe to Nannuzzi. Oduševljen što sam mu se javio. Doista, reče on, ako je ostatak mojih radova na razini onih koje je vidio, galerija Scoto će s veseljem i ponosom biti pokrovitelj izložbe mojih radova, i to prije Uskrsa, kad zimski turisti kreću kući. Mogu li on i jedan ili više njegovih partnera doći u moj atelje i pogledati još neke moje dovršene radove? Rado će mi donijeti ogledni primjerak ugovora na pregled.

Bila je to dobra vijest - uzbudljiva vijest - ali na neki način kao da se događala na nekom drugom planetu, nekom drugom Edgaru Freemantleu. Pohranim poruku, krenem na kat s rendgenskom snimkom koju sam maznuo Wiremanu pa stanem. Mala Roza nije mi sad potrebna jer mi ni štafelaj nije sad potreban. Kao ni slikarsko platno i uljene boje. Ne za ovo.

Odšepam natrag u veliki dnevni boravak u prizemlju. Tamo sam na stoliću za kavu držao hrpu risaćih blokova Artisan i nekoliko kutija bojica, ali nisam trebao ni njih. Nedostajuća desna ruka me blago, potmulo svrbjela i prvi sam put pomislio da ja to doista mogu... nađem li pravog medija za svoju poruku, dakako.

Padne mi na um da su mediji ujedno i osobe koja prenose što im se diktira iz Onkraja i nasmijem se. Doduše, pomalo nervozno.

Odem u spavaću sobu, isprva ni sam ne znajući što tražim. A onda pogledam u ormar i shvatim. Prije tjedan dana zamolio sam Jacka da me odveze u kupovinu - ne u Crossroads Mall, nego u jednu od trgovina muške odjeće u St Armand's Circleu. Kupio sam šest košulja. Kad je bila mala, Ilse ih je zvala "košulje velkih stričeka". Još su bile u celofanskim omotima. Potrgam omote, povadim pribadače i bacim košulje natrag u ormar, gdje su popadale na hrpu. Nisam želio košulje. Želio sam njihove kartonske umetke.

Te kričavo bijele kartonske pravokutnike.

U pretincu torbe svojeg PowerBooka nađem Sharpie. U starom životu mrzio sam Sharpieje i zbog mirisa njihove tinte i zbog sklonosti razmazivanju. No u ovom sam životu zavolio debelu odvažnost poteza koje su ostavljali za sobom, poteza koji kao da su ustrajali na vlastitoj apsolutnoj stvarnosti. Odnesem kartonske umetke, Sharpie i rendgensku snimku Wiremanova mozga u floridsku sobu, gdje je svjetlost bila blještava i bombastična.

Svrbež u moj desnoj ruci se pojača. Sad mi se činio gotovo prijateljski.

Nisam imao svjetleću kutiju na koju liječnici zakvače rendgenske snimke i MRI skenove kad ih žele proučiti, ali stakleni zid floridske sobe bio je sasvim zadovoljavajuća zamjena. Nije mi trebala ni ljepljiva traka. Uspio sam ugurati Wiremanovu snimku u pukotinu između stakla i kromiranog okvira te mi se ukaže nešto što su mnogi tvrdili da ne postoji: odvjetnikov mozak. Lebdio je na pozadini zaljeva. Gledao sam u nj neko vrijeme, ne znam kako dugo - dvije minute? četiri? - očaran time kako plava voda izgleda kroz prizmu sivih vijuga, kako moždani nabori pretvaraju vodu u maglicu.

Metak je bio crna krhotina, malko okrhnuta. Izgledao je poput lađice. Barke koja pluta na caldu.

Počnem crtati. Namjeravao sam samo nacrtati njegov mozak netaknut - bez metka - ali je ispalo nešto više od toga. Nastavio sam crtati i dodao more, jer slika kao da je to zahtijevala. Ili moja nedostajuća ruka. Ili je to bilo jedno te isto. Zaljev sam samo naznačio, ali je bio tu i to je bilo dovoljno za uspjeh jer sam doista bio talentirani dripac. Potrajalo je samo dvadeset minuta, a kad sam završio, ispalo je da sam nacrtao ljudski mozak kako pluta na Meksičkom zaljevu. Na neki je način to bilo kul.

Ali i užasavajuće. To nije riječ koju želim uporabiti za vlastite radove, ali je neizbježiva. Kad sam rendgensku snimku skinuo i usporedio je sa svojom slikom - s metkom u znanosti, bez metka u umjetnosti - shvatio sam nešto što sam vjerojatno trebao uočiti mnogo prije. A svakako nakon što sam počeo slikati seriju Djevojčica i lađa. Moji radovi nisu bili upečatljivi samo zato što su djelovali na živčane završetke, nego i zato što su ljudi znali - na nekoj su razini doista znali - da je to u što gledaju došlo odnekud izvan talenta. Osjećaj koji su te slike Dume izazivale bio je užas, i to jedva obuzdani. Užas koji je samo čekao da se dogodi. Uplovljava u luku tjeran vjetrom u sagnjilim jedrima.

V

Ponovno sam bio gladan. Napravim si sendvič i pojedem ga za računalom. Tražio sam najnovije vijesti o Kolibrijima - postali su mi prava mala opsesija - kad je telefon zazvonio. Bio je to Wireman.

"Više me ne boli glava", reče.

"To uvijek kažeš umjesto halo?" upitah. "Mogu li možda očekivati da će tvoj sljedeći poziv početi s 'upravo sam izvršio veliku nuždu'?"

"Ne šali se s tim. Glava me boli otkad sam se probudio na podu svoje blagovaonice nakon što sam si pucao u glavu. Ponekad samo pozadinski šum, a ponekad larma poput novogodišnje noći u paklu, ali me uvijek boli. A onda, prije pola sata, naprosto je prestalo. Kuhao sam si kavu i prestalo je. Nisam mogao vjerovati. Isprva sam pomislio da sam umro. Hodam kao po jajima, čekam da se glavobolja vrati i svojski me raspali Maxwellovim srebrnim čekićem, ³⁶ ali nije."

"Lennon-McCartney", rekoh. "1968. I nemoj mi reći da sam zabunio."

On mi ne reče ništa. Dugo. Ali sam ga čuo disati. A onda, naposljetku, reče: "Edgare, jesi li ti nešto učinio? Reci Wiremanu. Reci tatici."

Namjeravao sam mu reći da nisam učinio ništa pod milim Bogom, ali se onda zamislim nad mogućnošću da će on zaviriti u svoj fascikl s rendgenskim snimkama i otkriti da jedne nema. Također sam se zamislio i nad svojim sendvičem, ranjenim, ali ne i mrtvim. "A vid? Ima li tu promjena?"

"Ne, lijeva lampa još ne svijetli. A prema Principeovu mišljenju, neće niti proraditi. Ne u ovom životu."

Sranje. Ali nije li neki moj dio znao da posao nije obavljen do kraja? Jutrošnje samozadovoljavanje sa Sharpiejem i kartonom bilo je ništa u usporedbi s noćašnjim raskošnim orgazmom. Bio sam umoran. Danas sam želio samo sjediti i zuriti u zaljev. Gledati kako sunce zapada u caldo largo, a da ga ne moram naslikati. Samo što je ovo bio Wireman. Wireman ³⁷, dovraga.

"Još si tamo, muchacho?"

"Da", rekoh.

"Možeš li zamoliti Annmarie Whistler da ti danas dođe na nekoliko sati?"

"Zašto?"

"Da možeš pozirati za svoj portret", rekoh. "Ako ti je oko još u defektu, pretpostavljam da mi je potreban živi Wireman."

"Znači, učinio si nešto." Rekao je to tihim glasom. "Jesi li me već naslikao? Po sjećanju?"

"Pogledaj u fascikl s rendgenskim snimkama", rekoh. "Budi ovdje oko četiri. Želim prije malo prileći. I donesi nešto za jelo. Od slikanja ogladnim." Namjeravao sam to prepraviti u od stanovite vrste slikanja, ali nisam. Činilo mi se da sam rekao dovoljno.

VI

Nisam bio siguran hoću li moći zaspati, ali jesam. Budilica me probudila u tri sata. Popnem se u Malu Rozu i zagledam u svoju zalihu praznih platna. Najveće je bilo metar i pol s metar, njega sam odabrao. Maksimalno razvučem okvir štafelaja i postavim prazno platno po dužini. Od pogleda na taj prazni geometrijski lik, poput uspravljenog bijelog mrtvačkog kovčega, zatitra mi u želucu i po desnoj ruci. Promigoljim njezinim prstima. Nisam ih vidio, ali sam osjećao kako se otvaraju i zatvaraju. Osjećao sam kako mi se njihovi nokti zarivaju u dlan. Bili su dugački, ti nokti. Narasli su od nesreće, a nije ih se moglo odrezati.

VII

Prao sam kistove kad je Wireman stigao grabeći niz žal svojim klatećim, medvjeđim korakom; vivci bi odlepršali pred njim. Bio je bez kaputa, samo u trapericama i vesti. Temperature su postajale umjerenije.

On drekne bok s ulaznih vrata, a ja mu viknem da se popne na kat. Kad se popeo do polovice stubišta, ugleda veliko platno na stalku. "Ti bokca, amigo, kad si rekao portret, ja sam zamislio fotografiju za potjernicu."

"Otprilike to i planiram," rekoh, "ali se bojim da neće biti tako realističan. Već sam nešto skicirao. Pogledaj.

"Ukradena rendgenska snimka i skica Sharpiejem bili su na donjoj polici moje radne klupice. Dam ih Wiremanu pa ponovno sjednem ispred stalka. Platno koje me na njemu čekalo nije bilo potpuno prazno i bijelo. Na tri četvrtine visine nalazio se jedva vidljiv pravokutnik. Načinio sam ga tako da sam kartonski umetak od košulje prislonio na platno pa olovkom broj 2 iscrtao oko njegova ruba.

Wireman ne reče ništa gotovo dvije minute. Pogledavao je čas u rendgensku snimku pa u sliku koju sam nacrtao na temelju nje. A potom, glasom gotovo pretihim da bi ga se čulo: "O čemu je riječ, muchacho? O čemu govorimo?"

"Ne govorimo", rekoh. "Ne još. Dodaj mi onaj kartonski umetak od košulje."

"A tako se to zove?"

"Da, i pažljivo s njim. Treba mi. Treba nam. Rendgenska snimka više nije važna."

On mi doda sliku na kartonskom umetku rukom koja nije bila potpuno mirna.

"A sad otiđi do zida na koji su naslonjene završene slike. Pogledaj u krajnje lijevu. U kutu."

On priđe, pogleda i ustukne. "Ti bokca! Kad si tu naslikao?"

"Sinoć."

On je podigne i okrene prema svjetlu koje se slijevalo kroz veliki prozor. Gledao je u Tinu, koja je gledala u bezustog, beznosnog Candyja Browna.

"Nema usta, nema nosa, Brown umro, slučaj zaključen", reče Wireman, gotovo šaptom. "Isuse Kriste, ne bih želio biti maricon de playa koji bi tebi bacio pijesak u lice." Spusti sliku i odmakne se od nje... oprezno, kao da bi mogla eksplodirati prodrma li se. "Što ti je došlo? Što te spopalo? "

"Vraški dobro pitanje", rekoh. "Zamalo ti nisam pokazao. Ali... s obzirom na to zašto smo ovdje..."

"A zašto smo ovdje?"

"Znaš ti dobro, Wiremane."

On malo zaglavinja, kao da on ima bolesnu nogu. A i preznojio se. Lice mu se sjajilo od znoja. Lijevo mu je oko još bilo crveno, ali možda ne baš jako. Naravno, moguće da je to spadalo u domenu Resora pustih želja. "Možeš li ti to?"

"Mogu pokušati", rekoh. "Ako želiš."

On kimne glavom pa skine vestu. "Počni."

"Sjedni mi pokraj prozora da ti svjetlost na lice pada oštra i jasna kad Sunce počne zapadati. U kuhinji ima hoklica, možeš sjesti na nju. Do koliko si sati rekao Annmarie da ostane?"

"Rekla je da može ostati do osam i da će dati večeru gospođici Eastlake. Donio sam nam lazanje. Ubacit ću ih u tvoju pećnicu u pola šest."

"Dobro." Kad lazanje budu gotove, željena će svjetlost ionako izblijedjeti. Mogao bih načiniti nekoliko Wiremanovih digitalnih fotografija, zakvačiti ih za stalak i slikati po njima. Brzo sam slikao, ali sam znao da će ovo biti duži proces i potrajati nekoliko dana - barem.

Kad se Wireman vratio na kat noseći kuhinjsku hoklicu, stane kao ukopan. "Što to radiš?"

"A što ti se čini da radim?"

"Izrezuješ rupu u platnu."

"Bravo! Sjedni, imaš pet." Odložim izrezani pravokutnik pa uzmem kartonski umetak s plutajućim mozgom. Odem iza stalka. "Pomogni mi ovo zalijepiti."

"Vato, kad si sve ovo prokljuvio?"

"Nisam", rekoh.

"Nisi?" Wireman me gledao kroz rupu u platnu, poput tisuću zavirivala kojih sam se u svojem drugom životu nagledao kako zirkaju kroz rupice na gradilištima.

"Ne. Nešto mi govori dok radim. Dođi na ovu stranu."

Uz Wiremanovu pomoć, ostatak priprema potrajao je samo par minuta. On je zagradio izrezani pravokutnik kartonskim umetkom od košulje. Ja sam iz prednjeg džepa iščeprkao tubicu ljepila i počeo lijepiti. Kad sam zaobišao stalak i pogledao s prednje strane, bilo je savršeno. Barem je meni tako izgledalo.

Pokažem u Wiremanovo čelo. "Ovo je tvoj mozak", rekoh. A onda pokažem na svoj štafelaj. "A ovo je tvoj mozak na platnu."

Wireman me tupo pogleda.

"Wiremane, to je šala."

"Ne kužim", reče on.

VIII

Te smo večeri jeli poput ragbijaša. Upitah Wiremana vidi li imalo bolje, a on žalosno odmahne glavom. "Situacija je još poprilično crna na lijevoj strani mojeg svijeta, Edgare. Da ti barem mogu reći da nije tako, ali ne mogu."

Pustim mu Nannuzzijevu poruku. Wireman se nasmije i šakom probode zrak. Bilo je teško ne ganuti se njegovim zadovoljstvom, koje je graničilo s razdraganošću. "Počelo je, muchacho - ovo je besumnje tvoj drugi život. Jedva čekam da te vidim na naslovnici Timea." On podigne ruke kao da oblikuje okvir naslovnice.

"Muči me samo jedno", rekoh... a onda sam se morao nasmijati. Zapravo me mučilo mnogo toga, uključujući i to što nisam imao blagog pojma u što se upuštam. "Moja kći će možda htjeti doći. Ona koja me već posjetila."

"Što u tome ne valja? Većina bi muškaraca bila oduševljena da ih njihove kćeri gledaju kako postaju profesionalci. Pojest ćeš taj zadnji komad lazanja?"

Podijelili smo ga. Zbog svojeg umjetničkog temperamenta, uzeo sam veću polovicu.

"Bilo bi mi vrlo drago kad bi došla. Ali tvoja šefica kaže da Duma Key nije mjesto za kćeri i ja joj nekako vjerujem."

"Moja šefica boluje od Alzheimera i bolest počinje uzimati maha. Što je loše, jer više ne zna što joj je glava, a što lakat. A što je dobro jer svaki dan upoznaje nove ljude. Uključujući mene."

"Rekla je to o kćerima dvaput, a oba je puta bila pri sebi."

"Možda ima i pravo", reče Wireman. "Ili je to samo nekakva fiks-ideja gospođice Eastlake, posljedica toga što su joj dvije sestre umrle ovdje kad je ona imala četiri godine."

"Ilse mi je povratila po autu. Kad smo se vratili ovamo još joj je bilo tako slabo da je jedva hodala."

"Vjerojatno je samo pojela nešto pogrešno na ovom jakom suncu. Gledaj - ne želiš riskirati i ja to poštujem. Predlažem da obje kćeri smjestiš u dobar hotel s nonstop poslugom u sobu, u kojem se recepcionari gostima uvlače u dupe tako jako da ih ne možeš izvući. Predlažem Ritz-Carlton."

"Obje? Melinda neće moći—"

On pojede posljednji zalogaj lazanja a ostatak odgurne. "Muchacho, ne sagledavaš stvar objektivno, ali Wireman, zahvalni dripac kakav jest—"

"Još nemaš na čemu biti zahvalan—"

"—prosvijetlit ću ti pamet. Jer ne mogu podnijeti da ti nepotrebne strepnje kradu sreću. A trebao bi biti sretan, Isusek-Disusek. Znaš li koliko bi ljudi sa zapadne obale Floride ubilo za izložbu u Palm Avenue?"

"Wiremane, jesi li ti to upravo rekao Isusek-Disusek?"

"Ne mijenjaj temu."

"Pa nisu mi još niti ponudili izložbu."

"Ali hoće. Neće donijeti ogledni ugovor u ovu baruštinu iz zajebancije. Pa me zato poslušaj. Slušaš?"

"Naravno."

"Nakon što se izložba zakaže - a hoće - učinit ćeš što se očekuje od svih umjetnika koji su novi na umjetničkoj sceni: publicitet. Intervjui, počevši od Mary Ire pa dalje redom, tisak i Channel 6. Budu li htjeli jahati na činjenici da nemaš ruke, tim bolje." On ponovno rukama uokviri naslovnicu. "Edgar Freemantle uzdigao se na floridskoj umjetničkoj sceni poput feniksa iz pušećeg pepela tragedije!"

"Popuši ovo, amigo", rekoh i uhvatim se za kitu. Ali sam se nasmiješio i protiv volje.

Wireman se ne obazre na moju vulgarnost. Uživio se. "Taj tvoj amputirani brazo bit će zlata vrijedan."

"Wireman, ti si cinično pseto."

On to shvati kao kompliment, što je u neku ruku i bio. Kimne glavom i velikodušno odmahne na kompliment rukom. "Bit ću ti odvjetnik. Ti ćeš birati slike, Nannuzzi će davati savjete. Nannuzzi će postaviti izložbu, ti ćeš davati savjete. Zvuči li u redu?"

"Aha, valjda. Ako se to tako radi."

"Tako će se raditi. Edgare, posljednje, ali nikako i najnevažnije, nazvat ćeš sve do kojih ti je stalo i pozvati ih na izložbu."

"Ali—"

"Da", reče on, kimajući glavom. "Sve. Svojeg psihića, svoju bivšu, obje kćeri, onog Toma Rileyja, ženu koja te rehabilitirala—"

"Kathi Green", rekoh, zbunjeno. "Wiremane, Tom neće doći. Nema šanse. A neće ni Pam. A Lin je u Francuskoj. Ima anginu, zaboga."

Wireman se ogluši na ovo. "Spomenuo si nekog odvjetnika—"

"William Bozeman treći. Bozie."

"Pozovi njega. O, naravno i mamu i tatu. Sestre i braću."

"Roditelji su mi pokojni, a bio sam jedinac. Bozie..." Kimnem glavom. "Bozie bi došao. Ali Wiremane, nemoj ga tako zvati. Ne u lice."

"Da kolegu odvjetnika oslovim s Bozie? Misliš da sam glup?" On se zamisli. "Pucao sam si u glavu i nisam se uspio ubiti pa te molim da ne odgovoriš na to."

Nisam baš pozorno slušao jer sam razmišljao. Došlo mi je do mozga da bih mogao prirediti debitantski tulum za svoj drugi život. ..i da bi ljudi mogli doći. Ta me pomisao oduševljavala i strašila.

"Znaš, mogli bi svi doći", reče on. "Tvoja bivša, tvoja svjetska putnica od kćeri i tvoj suicidalni računovođa. Pomisli samo - raja iz Michigana."

"Minnesote."

On slegne ramenima i izbaci dlanove na van, pokazujući da je za njega to jedno te isto. Prilično snobovski za čovjeka rodom iz Nebraske.

"Mogao bih unajmiti čarter", rekoh. "Gulfstreamov. Unajmiti cijeli kat Ritz-Carltona. Isprsiti se. Zašto ne jebote?"

"Tako je", reče on i zacereka se. "Odglumiti gladnog umjetnika."

"Aha", rekoh. "Staviti natpis u izlog: RADIT ĆU ZA TARTUFE."

A onda obojica prasnemo u smijeh.

IX

Nakon što smo tanjure i čaše smjestili u suđericu, povedem ga natrag na kat, ali tek toliko da načinim šest njegovih digitalnih fotografija - krupnih, nezanimljivih groplanova. U životu sam snimio nekoliko dobrih fotografija, ali uvijek pukim slučajem. Mrzim fotoaparate, a oni kao da to znaju. Nakon što sam završio, rekoh Wiremanu da može ići kući zamijeniti Annmarie. Vani je bio mrak pa mu ponudim svoj Malibu.

"Pješice ću. Zrak će mi dobro činiti." A onda pokaže u platno. "Mogu li pogledati?"

"Zapravo, radije da ne."

Mislio sam da će negodovati, ali je on samo kimnuo glavom i sišao, gotovo strčao, u prizemlje. U njegovu je koraku bilo neke nove bodrosti - to si ni u kojem slučaju nisam umislio. Na vratima on reče: "Nazovi Nannuzzija ujutro. Ne daj da te bršljan oplete."

"U redu. A ti me nazovi ako se što promijeni s tvojim..." Pokažem u njegovo lice poentilistički oslikanom rukom.

On se veselo nasmiješi. "Tebe ću prvog obavijestiti. Zasad ću se zadovoljiti time što me ne boli glava." Smiješak mu izblijedi. "Siguran si da se glavobolja neće vratiti?"

"Ni u što nisam siguran."

"Da. To je ljudski, zar ne? Ali ti zahvaljujem na pokušaju." I prije no što sam shvatio što će učiniti, uhvatio me za ruku i poljubio mi nadlanicu. Nježan poljubac usprkos čekinjama na njegovoj gornjoj usni. A onda mi reče adios i iščezne u tami. Jedini zvuk bilo je uzdisanje zaljeva i došaptavanje školjaka ispod kuće. A onda se začuje još jedan zvuk. Zvonio je telefon.

X

Bila je to Ilse, nazvala da ćaska. Da, na fakultetu je sve u redu, da, dobro se osjeća - zapravo izvrsno - da, nazove majku jednom tjedno i e-mailom je u kontaktu s Lin. Po Ilseinu mišljenju, Linina angina vjerojatno je samodijagnosticirano preseravanje. Rekoh da me zapanjuje njezina plemenitost i ona se nasmije.

Rekoh joj da postoji mogućnost da izložim radove u jednoj galeriji u Sarasoti i ona vrisne tako glasno da sam morao slušalicu odmaknuti od uha.

"Tata, pa to je predivno! Kada? Mogu li doći?"

"Naravno, ako želiš", rekoh. "Pozvat ću sve." To bješe odluka koju nisam donio prije no što sam se začuo kako je priopćavam Ilse. "Vjerojatno sredinom travnja."

"Sranje! Tad sam se planirala pridružiti turneji Kolibrija." Ona posuti. Razmišljala je. A onda reče: "Mogu povezati to dvoje. Moja vlastita turnejica."

"Misliš?"

"Da, naravno. Samo mi javi datum i tamo sam."

Suze me zapeku iza vjeda. Ne znam kako je imati sinove, ali sam siguran da to ne može biti tako zahvalno iskustvo - toliko jednostavno ugodno - kao imati kćeri. "Hvala ti na tome, dušo. Misliš li... ima li šanse da dođe i tvoja sestra?"

"Znaš što? Mislim da hoće", reče Ilse. "Poludjet će od želje da vidi što to radiš, a što je zagolicalo poznavatelje. Hoće li o tebi pisati u novinama?"

"Moj prijatelj Wireman misli da hoće. Jednoruki umjetnik i tako to."

"Ali tata, ti si naprosto dobar!"

Zahvalim joj pa prijeđem na temu Carsona Jonesa. Upitam je što joj javlja.

"Dobro je", reče Ilse.

"Stvarno?"

"Naravno, zašto pitaš?"

"Ne znam. Samo mi se učinilo da sam ti u glasu osjetio oblačić."

Ona se sjetno nasmije. "Predobro me poznaš. Stvar je u tome da su sad svi njihovi nastupi rasprodani - pročulo se. Turneja je trebala završiti petnaestog svibnja jer četiri pjevača imaju druge obveze, ali je agent našao tri zamjene. A Bridget Andreisson, koja postaje prava zvijezda, nagovorila ih je da pomaknu početak njezina pastorskog pripravništva u Arizoni. Prava sreća." Glas joj u posljednjoj rečenici postane mukao, glas neke odrasle i meni nepoznate žene. "Pa umjesto da turneja završi sredinom svibnja, produžena je do kraja lipnja, a dodatni koncerti zakazani su na srednjem zapadu. Posljednji koncert održat će se u Cow Palaceu u San Franciscu. Prva ljiga, ha?" Tako sam ja govorio kad su Illy i Lin kao curice u garaži postavljale nešto što su nazivale "baletne superpredstave", ali se nisam mogao sjetiti da sam to ikad izgovorio tim žalosnim i ne baš sarkastičnim tonom.

"Brineš zbog svojeg dečka i te Bridget?"

"Ne!" reče ona kao iz topa i nasmije se. "On kaže da ona ima super glas i da ima sreće što pjeva s njom - sad pjevaju dva dueta - ali da je plitka i umišljena. Osim toga, bilo bi mu drago kad bi u usta ubacila nekoliko peperminta prije no što on mora... ovaj... podijeliti mikrofon s njom."

Čekao sam.

"No dobro", reče Ilse naposljetku.

"No dobro što?"

"No dobro, brinem se." Stanka. "Samo malo, jer je on s njom u busu svaki dan i na pozornici svaku večer, a ja sam ovdje." Još jedna, duža stanka. A onda: "A i ne zvuči isto kad razgovaram s njim telefonom. Skoro isto... ali ne sasvim."

"To bi mogla biti samo tvoja uobrazilja."

"Da. Mogla bi. U svakom slučaju, ako se nešto događa - a ništa se ne događa, sigurna sam u to - ali ako se nešto ipak događa, bolje sad nego poslije... znaš, nego nakon što..."

"Da", rekoh, pomislivši kako je to odraslo do boli. Sjetih se kako sam našao fotografiju njih dvoje zagrljenih ispred štanda pokraj ceste i kako sam je dotaknuo nedostajućom rukom, a onda otrčao u Malu Rozu prignječivši Rebu između batrljka i desne slabine. Kao da se dogodilo jako davno. Volim te, Tikvice! napisao je Smješko, ali slika koju sam tog dana nacrtao svojim Venus drvenim bojicama (i one su se činile dalekom prošlošću) nekako se rugala ideji postojane ljubavi: djevojčica u teniskoj haljinici, zagledana u beskraj Meksičkog zaljeva. Teniske loptice oko njezinih nogu. A druge donose valovi.

Taje curica bila Reba, ali i Ilse i... tko još? Elizabeth Eastlake?

Ta mi je misao došla niotkuda, ali pomislih - da!

Voda sad brže teče, rekla je Elizabeth. Uskoro će i brzaci. Osjećaš li?

Osjetio sam.

"Tata, čuješ li me?"

"Da", ponovih. "Mila, budi dobra prema sebi, može? I pokušaj se ne opterećivati odviše. Moj ovdašnji prijatelj kaže da naposljetku izmorimo svoje brige. Ja nekako vjerujem u to."

"Uvijek me raspoložiš", reče Ilse. "Zato i zovem. Volim te, tata."

"I ja tebe."

"Koliko me pusa voliš?"

Koliko je godina prošlo otkad je to upitala? Dvanaest? Četrnaest? Nije bilo važno, sjećao sam se odgovora.

"Milijun i jednu za pod tvoj jastuk", rekoh.

A onda je pozdravim i spustim slušalicu. Pomislih, nanese li Carson Jones mojoj kćeri bol, ubit ću ga. Ta mi pomisao izmami lagani smiješak; upitah se koliko je očeva pomislilo i obećalo isto. Ali od svih tih očeva ja sam možda bio jedini koji je s nekoliko poteza kistom mogao ubiti udvarača koji bezobzirno kćerima slama srca.

XI

Dario Nannuzzi i Jimmy Yoshida, jedan od njegovih poslovnih partnera, stignu već sutradan. Yoshida je bio japanskoamerička inačica Doriana Graya. Dok je izlazio iz Nannuzzijeva Jaguara zaustavljenog na mom kolnom prilazu, odjeven u izblijedjele traperice ravnih nogavica i još ispraniju majičicu kakvu je Rihanna imala na sebi u videu Pon De Replay, duge crne kose koja je vijorila na povjetarcu iz zaljeva, izgledao je kao da mu je osamnaest. Kad je stigao na kraj prilaza, izgledao je kao da mu je dvadeset osam godina. A kad se rukovao sa mnom, izbliza, ugledah tetovažu bora oko očiju i usta te zaključim da je na pragu pedesetih.

"Drago mi je", reče on. "Galerija još bruji o vašem posjetu. Mary Ire je već triput svratila. Pita kad ćemo potpisati ugovor s vama."

"Uđite", rekoh. "Naš prijatelj i susjed - Wireman - već je dvaput nazvao da bude siguran da ništa neću potpisati bez njega."

Nannuzzi se nasmiješi. "Gospodine Freemantle, mi se ne bavimo varanjem umjetnika."

"Već ste me zvali Edgar, sjećate se? Kavica?"

"Najprije slike", reče Jimmy Yoshida. "A onda kava."

Udahnem. "U redu. Pođimo na kat."

XII

Wiremanov sam portret pokrio (još je bio tek malo više od nejasnog obrisa, na tri četvrtine visine kojeg je lebdio mozak), a moja slika Tine Garibaldi i Candyja Browna otišla je pa-pa u ormar u prizemlju (zajedno s Kućnim prijateljima i onom figurom u crvenoj halji), ali sam ostale slike ostavio vani. Sad ih je bilo dovoljno da ih poslažem uz dva zida i dio trećeg, ukupno četrdeset jedno platno, uključujući i pet verzija Djevojčice i lađe.

Kad mi je njihova šutnja postala nepodnošljiva, prekinuh je. "Hvala na savjetu u vezi s Liquinom. Izvrstan je. Što bi moje kćeri rekle, prava bomba."

Nannuzzi kao da je ovo prečuo. Hodao je na jednu stranu, Yoshida na drugu. Nijedan ne upita kakvo je to veliko i plahtom ogrnuto platno na stalku; pretpostavio sam da bi se u njihovu svijetu to moglo smatrati nepristojnim. Ispod nas školjke su mrmljale. Negdje u daljini revao je jet-ski. Desna me ruka svrbjela, ali vrlo slabo i duboko, poručivala mi da želi slikati, ali da može pričekati - znala je da će i to doći na red. Prije no što Sunce zađe. Slikat ću i najprije pogledavati u fotografije pričvršćene za stalak, a onda će nešto drugo preuzeti uzde, školjke će zaroštati glasnije, a površina zaljeva promijeniti boju iz one kroma u boju breskve pa u ružičastu, potom u narančastu i naposljetku u CRVENU i sve će biti u redu, bit će dobro, sve pod kapom nebeskom bit će dobro.

Nanuzzi i Yoshida sastanu se kod stuba kojima se silazilo iz Male Roze. Nakratko popričaju pa mi priđu. Iz bočnog džepa traperica Yoshida izvuče veliku omotnicu na kojoj je urednim velikim slovima pisalo OGLEDNI UGOVOR/GALERIJA SCOTO. "Izvolite", reče. "Recite gospodinu Wiremanu da smo spremni na sve razumne ustupke da bismo izložili vaše radove."

"Stvarno?" upitah. "Sigurni ste?"

Yoshida se ne nasmiješi. "Da, Edgare. Sigurni smo."

"Hvala vam", rekoh. "Obojici." Pogledam pokraj Yoshide u Nannuzzija. On se smiješio. "Dario, stvarno sam zahvalan."

Dario pogleda u slike, tiho se nasmije pa podigne i spusti ruke. "Edgare, mislim da bismo mi trebali biti zahvalni."

"Dojmljiva je njihova jasnoća", reče Yoshida. "I njihova... ne znam ali... mislim... lucidnost. Ponesu gledatelja, a da ga ne utope. Drugo što me zapanjuje je brzina kojom slikate. Sukljate."

"Ne bih znao što to znači."

"Za umjetnike koji počnu slikati kasno u životu katkad se kaže da sukljaju", reče Nannuzzi. "Kao da pokušavaju nadoknaditi propušteno. Svejedno... četrdeset slika u nekoliko mjeseci... zapravo tjedana..."

A niste još vidjeli onu koja je ubila djecoubojicu, pomislih.

Dario se nasmije ne osobito veselo. "Potrudite se da kuća ne izgori, može?"

"Da, to ne bi bilo dobro. Ukoliko se dogovorimo, mogu li pohraniti nešto svojih slika u vašoj galeriji?"

"Naravno", reče Nanuzzi.

"Izvrsno." Želio sam potpisati taj ugovor što prije bez obzira na to što Wireman mislio o njemu, samo da maknem te slike s Keya... a nisam se bojao požara. Sukljanje je možda prilično česta pojava medu umjetnicima koji se umjetnošću počnu baviti razmjerno kasno u životu, ali od četrdeset jedne slike na Duma Keyu njih najmanje trideset šest bilo je viška. Živo sam osjećao njihovo prisuće u sobi, poput elektriciteta ispod staklenog zvona.

Naravno, i Dario i Jimmy su to naslutili. Djelomice su zbog toga te usrane slike bile tako dojmljive. Bile su fascinantne.

XIII

Sutra ujutro se pridružih Wiremanu i Elizabeth na kavi na kraju drvenog mola El Palacia. Tad mi je za funkcioniranje bio dovoljan samo aspirin, a moje Promenade sad su bile užitak umjesto izazova. Osobito nakon što je zatoplilo.

Elizabeth je bila u svojim kolicima. Ostaci njezine jutarnje pogačice bili su rasuti po pladnju. Činilo mi se da je Wireman uspio u nju uliti malo soka i pola šalice kave. Zurila je u zaljev s izrazom strogog negodovanja, pa je jutros više sličila kapetanu Blighu s broda Bounty, nego kćeri mafijaškog bossa.

"Buenos dias, mi amigo", reče Wireman. A Elizabeth: "Gospođice Eastlake, došao je Edgar. Došao je igrati 'Sedmice'. Želite li ga pozdraviti?"

"Sranje kroz gusto granje", reče ona. Mislim da je to rekla. U svakom slučaju rekla je to zaljevu koji je još bio tamnoplav i uglavnom usnuo.

"Nije joj baš najbolje, pretpostavljam", rekoh.

"Nije. I prije je već znala potonuti pa izroniti, ali nikad nije potonula tako duboko."

"Još joj nisam donio nijednu svoju sliku da je pogleda."

"Sad i nema smisla." Wireman mi pruži šalicu crne kave. "Izvoli."

Dodam mu omotnicu s oglednim ugovorom. Kad ga je Wireman izvadio, ja se okrenem Elizabeth. "Želite li da vam poslije pročitam koju pjesmu?" upitam je.

Ništa. Samo je gledala u zaljev kameno smrknutog izraza lica: kapetan Bligh sprema se izdati naredbu da se nekog priveže za prednji jarbol i išiba do krvi.

Bezrazložno, upitam je: "Elizabeth, je li vaš otac ronio na dah?"

Ona malko okrene glavu i iskosa me pogleda svojim prastarim očima. Gornja joj se usna podigne u psećem ceru. Na trenutak - kratak, ali se činio vrlo dug - imao sam osjećaj da u mene gleda neka druga osoba. Ili uopće ne osoba, nego nekakav entitet koji je navukao staro, mlohavo tijelo Elizabeth Eastlake kao čarapu. Desna mi se ruka nakratko stisne u šaku i ponovno sam osjetio kako mi se nepostojeći, predugački nokti zarivaju u nepostojeći dlan. A onda se ona ponovno zagleda u zaljev. Prijeđe rukama po pladnju dok joj prsti nisu napipali komad pogačice. A ja sam sebi govorio da sam idiot i da si ne smijem dopuštati da živci gospodare mnome. Ovdje su besumnje na djelu čudne sile, ali nije svaka sjena duh.

"Ronio je", rastreseno će Wireman, rasklapajući ugovor. "John Eastlake bio je pravi Ricou Browning, sjećaš se, tip koji je pedesetih glumio Stvorenje iz Crne lagune."

"Wireman, ti si arteški bunar beskorisnih podataka."

"Aha, zar to nije super? Znaš, njezin stari nije kupio onaj harpunski pištolj u dućanu; gospođica Eastlake kaže da ga je dao izraditi po narudžbi. Vjerojatno bi trebao biti u muzeju."

Ali meni se živo fućkalo - barem u tom trenutku - za harpunski pištolj Johna Eastlakea. "Čitaš li ti taj ugovor?"

On ga stavi na pladanj i pogleda me zbunjeno. "Pokušavao sam."

"A tvoje lijevo oko?"

"Nepromijenjeno. Ali nema razloga za razočaranje. Liječnik je rekao—"

"Učini mi uslugu. Pokrij si lijevi žmigavac." On ga pokrije. "Što vidiš?"

"Tebe, Edgare. Jednog hombre muy jeo."

"Aha. Pokrij desno oko."

On ga pokrije. "Sad vidim samo crno. Odnosno..." On posuti. "Možda ne tako crno." Ponovno spusti ruku. "Nisam siguran. Ovih dana ne mogu razlučiti istinu od pustih želja." Odmahne glavom dovoljno jako da mu kosa poleti, a onda se lupi po čelu donjim dijelom zapešća.

"Samo polako."

"Lako je tebi reći." Sjedio je šutke nekoliko trenutaka, a onda uzme komad pogačice iz Elizabethine ruke i stavi joj ga u usta, na sigurno, pa se okrene k meni. "Možeš li je pripaziti dok ja odem po nešto?"

"Rado."

Otkasa niz mol i ja ostanem s Elizabeth. Pokušao sam joj dati da pojede još jedan od preostalih komadića pogačice i ona ga pozoba iz moje ruke, što me nakratko podsjetilo na kunića kojeg sam imao sa sedam ili osam godina. Zvao se gospodin Hitchens, premda više ne znam zašto - pamćenje je čudna stvar, zar ne? Usne su joj bile bezube i mekane, ali ne i odbojne. Pogladim je po obrazu. Sijeda kosa - poput žice, prilično gruba - bila joj je zalizana u punđu. Padne mi na um da Wireman jamačno svako jutro češlja tu kosu i slaže tu punđu. Da ju je Wireman jamačno i jutros odjenuo, stavio joj i pelene, jer je u ovakvu stanju sigurno inkontinentna. Upitao sam se pomisli li Wireman na Esmeraldu kad Elizabeth stavlja pelene i provjerava jesu li dobro učvršćene. Pomisli li na Juliu kad Elizabeth slaže punđu.

Uzmem još jedan komadić pogačice. Ona poslušno zine... ali sam zastao. "Elizabeth, što je u onoj crvenoj izletničkoj košari? Onoj na tavanu?"

Ona kao da je razmišljala. Duboko. A onda: "Jedna stara dihalica." Zastane. Slegne ramenima. "Stara dihalica koju Adie hoće. Pucaj!" Zahihoće vještičje i ja se lecnem. Dam joj da pojede ostatak pogačice, komadić po komadić, ne pitajući više ništa.

XIV

Wireman se vratio s diktafonom i da mi ga. "Mrsko mi je zamoliti te da taj ugovor snimiš, ali moram. Dobro da ima samo dvije stranice. Molio bih te da mi ga vratiš danas popodne, ako je moguće."

"Moguće je. A ako se neke moje slike prodaju, slijedi ti provizija, prijatelju. Petnaest posto. To bi trebalo biti dovoljno i za pravne i za menadžerske savjete."

On se zavali u ležaljci, istodobno se smijući i stenjući. "PorDios! Baš kad sam, jebote, pomislio da ne mogu niže potonuti u životu, postao sam lovac na talente! Oprostite što prostačim, gospođice Eastlake."

Ona i ne trepne, samo nastavi strogo piljiti u zaljev na kojem je - na najudaljenijem, najplavijem rubu vidokruga - tanker sneno plovio na sjever prema Tampi. Istog me trenutka očarao. Lađe na zaljevu tako djeluju na mene.

A onda se prisilim ponovno posvetiti Wiremanu. "Ti si odgovoran za sve ovo pa tako—"

"Preseravaš se!"

"—pa moraš biti spreman ustati i uzeti svoj dio kao muškarac."

"Uzet ću deset posto, i to je vjerojatno previše. Prihvati, muchacho, ili otvaram diskusiju o osam posto."

"U redu. Neka bude deset." Pružim ruku i rukujemo se iznad Elizabethina mrvicama posutog pladnja. Ubacim diktafon u džep. "A ti ćeš mi javiti bude li promjene s tvojim..." Pokažem u njegovo crveno oko. Koje doista više nije bilo tako jako crveno.

"Naravno." On uzme moj ugovor na kojem je bilo mrvica Elizabethine pogačice. Wireman ih obriše i da mi ugovor pa se nagne naprijed, ruke gurne među koljena i zagleda u mene preko impresivnog spruda Elizabethina poprsja. "Kad bih ponovno otišao na rendgen glave, što bi se na toj snimci vidjelo? Da je metak manji? Da ga nema?"

"Ne znam."

"Još radiš na mojem portretu?"

"Da."

"Nemoj prestati, muchacho. Molim te, nemoj."

"Ne namjeravam. Ali nemoj se previše nadati, u redu?"

"Neću." A onda mu nešto drugo padne na um, pomisao sablasno slična Dariovu strahovanju. "Što misliš da bi se dogodilo kad bi grom udario u Veliku Rozu i ona izgorjela do temelja zajedno s tom slikom? Što misliš da bi se dogodilo sa mnom?"

Odmahnem glavom. Nisam želio o tome razmišljati. Želio sam zamoliti Wiremana da mi dopusti da se popnem na tavan El Palacia i potražim stanovitu izletničku košaru (bješe CRVENA), ali se predomislim. Bio sam siguran da je tamo, a manje siguran da želim znati što je u njoj. Po Duma Keyu se događaju čudne stvari, a imao sam razloga vjerovati da nisu sve ugodne i nisam želio ništa poduzeti u vezi s većinom njih. Ostavim li ih na miru, možda će one ostaviti mene na miru. Većinu svojih slika otpremit ću s otoka da ne remetim ravnotežu ili ih i prodati ako ih ljudi požele kupiti. Mogu se oprostiti od njih bez trunke žaljenja.

Dok sam radio na njima, zagrijao bih se za njih, ali nakon što bi ih završio, značile su mi koliko i tvrdi polumjeseci ogrubjele kože koje bih povremeno isturpijao s nožnih palaca da me radne čizme ne bi počele žuljati na svršetku vrućeg kolovoskog dana na nekom gradilištu.

Zadržat ću seriju Djevojčica i lađa, ne iz neke posebne ljubavi, nego zato što serija nije dovršena; te su slike još bile živo meso. Možda ću ih izložiti i prodati poslije, ali ih zasad namjeravam držati tu gdje jesu, u Maloj Rozoj.

XV

Kad sam se vratio u kuću, na obzoru nije bilo brodova, a i minula me je i žarka želja za slikanjem. Umjesto toga, uzmem Wiremanov diktafon i snimim ogledni ugovor. Nisam bio odvjetnik, ali sam se u svojem drugom životu nagledao i napotpisivao pravnih dokumenata i ovaj mi se učinio prilično jednostavan.

Te sam večeri odnio i ugovor i diktafon u El Palacio. Wireman je kuhao večeru. Elizabeth je sjedila u Porculanskom salonu. Čaplja okruglih očica - neka vrsta neslužbenog kućnog ljubimca - stajala je vani na prilazu i kivno zavirivala u kuću. Sunce na izmaku dana ispunilo je sobu svjetlošću, ali u salonu nije bilo svjetlo. Porculanski je grad bio u metežu, ljudi i životinje raštrkani i prevrnuti, zgrade razbacane na sve četiri strane stola od ratana. Plantažna kuća sa stupovljem bila je čak i prevrnuta. Sjedeći u svojoj stolici pokraj stola, s izrazom lica kao u kapetana Bligha, Elizabeth kao da me izazivala da situaciju na stolu dovedem u red.

Wireman progovori iza mene i ja poskočim. "Pokušam li stvari vratiti u kakav-takav red, ona ih ponovno razbaca. Nekoliko je figurica bacila na pod i razbila."

"Jesu li vrijedne?"

"Neke jesu, ali nije problem u tome. Kad je prisebna, zna kako se zovu sve do jedne. Zna i voli ih. Ako dođe k sebi i upita gdje je Bo Peep... ili Ugljar... a ja joj budem morao reći da ih je razbila, bit će tužna cijeli dan."

"Ako dođe k sebi."

"Da. Hm."

"Wiremane, mislim da ću polako krenuti kući."

"Slikat ćeš?"

"Takav je plan." Okrenem se prema kršu na stolu. "Wiremane?"

"Tu sam, vato."

"Zašto ih razbacuje kad je ovakva?"

"Mislim... jer ne može podnijeti gledati u to što više nije."

Okrenem se da ću krenuti. Wireman mi stavi ruku na rame.

"Ne želim da me gledaš ovakvog", reče on glasom koji je jedva obuzdavao. "Nisam svoj. Izađi kroz prednja vrata pa presijeci preko dvorišta, ako želiš izbiti na žal. Može?"

Učinio sam kako mi je rekao. A nakon što sam se vratio u Veliku Rozu, radio sam na njegovu portretu. Bio je u redu. Čime vjerojatno želim reći da je bio dobar. Vidio sam Wiremanovo lice na platnu, kao da se želi odlijepiti. Poprimalo je obrise. Portret nije bio ništa posebno ali u tome nije bilo ničeg lošeg. Uvijek je najbolje kad nije ništa osobito. Bio sam sretan, tog se sjećam. Bio sam smiren. Školjke su mrmljale. Desna me ruka svrbjela, ali podnošljivo. Prozor kroz koji se vidio zaljev bio je pravokutnik crnila. U nekom sam trenutku sišao u prizemlje i pojeo sendvič. Upalio sam radio i našao rokenrol postaju The Bone: J. Geils su pjevali Hold Your Lovin'. J. Geils nisu bili ništa naročito, samo fenomenalni - dar bogova rokenrola. Nastavio sam slikati i Wiremanovo lice poprimi još malo vidljivije obrise. Sad je to bio duh. Duh koji je salijetao platno. Ali bezopasan duh. Kad bih se okrenuo, Wireman ne bi stajao na vrhu stuba gdje je stajao Tom Riley. U El Palacio deAsesinos lijeva strana Wiremanova svijeta još je bila u tami; naprosto sam znao. Slikao sam. Radio je svirao. Šapat školjki bio je glazbena podloga.

U nekom trenutku prekinem slikati, istuširam se i odem u krevet. Nisam ništa sanjao.

Kad razmišljam o svojem boravku na Duma Keyu, ti mi se dani u veljači i ožujku dok sam radio na Wiremanovu portretu čine najboljim danima.

XVI

Wireman me nazvao sutradan u deset. Ja sam već sjedio za štafelajem. "Prekidam li te u nečemu?"

"U redu je", rekoh. "Dobro bi mi došla pauza." To je bila laž.

"Nedostajao si nam jutros." Stanka. "Odnosno, meni si nedostajao. Ona..."

"Aha", rekoh.

"Ugovor je prava laganica. Vrlo malo toga s čime se čovjek mora zajebavati. Piše da ti i galerija zaradu dijelite popola, ali ću tu ubaciti amandmančić. Fifti-fifti neće vrijediti nakon što bruto prodaja dosegne četvrt milijuna. Nakon što premašiš taj iznos, dijeli se šezdeset-četrdeset, u tvoju korist."

"Wiremane, nikad neću prodati slika u vrijednosti od četvrt milijuna dolara!"

"Muchacho, nadam se da će i oni to isto pomisliti, razlog zbog kojeg ću predložiti da se nakon pola milijuna zarada dijeli u omjeru sedamdeset-trideset."

"Plus da mi ga Miss Floride izdrka", rekoh mlako. "Ubaci i to u ugovor."

"Primljeno na znanje. Drugi problem je klauzula o prestanku važenja ugovora nakon sto osamdeset dana. Trebalo bi stajati devedeset. Ne predviđam probleme u vezi s tim, ali mislim da je zanimljivo. Znači da se boje da će se neka velika njujorška galerija obrušiti i ugrabiti te."

"Još nešto što bih trebao znati o tom ugovoru?"

"Ne, a osjećam da se želiš vratiti poslu. Javit ću se se gospodinu Yoshidi u vezi sa spomenutim izmjenama."

"Ima li promjena s tvojim vidom?"

"Ne, amigo. Rado bih da ti mogu reći da ima, ali ti samo nastavi slikati."

Odmicao sam slušalicu od uha kad on reče: "Jesi li kojim slučajem vidio jutrošnje vijesti?"

"Ne, nisam uopće palio televizor. Zašto?"

"Okružni mrtvozornik kaže daje Candy Brown umro od kongestivnog zatajenja srca. Samo sam mislio da bi to želio znati."

XVII

Slikao sam. Polako, ali bolje nego nikako. Wireman se pomaljao oko prozorčića u kojem je njegov mozak plutao u zaljevu. Bješe to mlađi Wireman od onoga na fotografijama pričvršćenima za rubove mojeg slikarskog stalka, ali je to bilo u redu; sve sam rjeđe gledao u njih, a trećeg sam ih dana maknuo. Više mi nisu trebale. No slikao sam onako kako sam pretpostavljao da je činila većina drugih slikara: kao da je riječ o poslu, a ne o mahnitanju od ekstazija, koje te primi pa pusti. Slikao sam uz upaljeni radio, slušajući isključivo postaju The Bone.

Četvrti dan Wireman mi donese revidirani ugovor i reče mi da ga mogu potpisati. Reče i da Nannuzzi želi fotografirati moje slike i načiniti dijapozitive za predavanje u Selbyjevoj knjižnici u Sarasoti polovicom ožujka, mjesec dana prije otvaranja moje izložbe. Tom će predavanju prisustvovati, reče Wireman, šezdeset-sedamdeset mecena s područja Tampe i Sarasote. Rekao sam da može i potpisao ugovor.

Dario svrati tog popodneva. Jedva sam čekao da završi s fotografiranjem i ode, da bih se mogao vratiti poslu. Uglavnom da razgovor ne zamre, upitao sam ga tko će održati to predavanje u Selbyjevoj knjižnici.

Dario me pogleda jedne podignute obrve, kao da sam se našalio. "Jedina osoba na svijetu koja je upoznata s vašim radom", reče on. "Vi."

Blenem u njega. "Ne mogu ja održati predavanje! Ne znam ništa o umjetnosti!"

On širokim pokretom obuhvati moje slike koje će idućeg tjedna Jack i dva honorarca iz galerije složiti u sanduke i prebaciti u Sarasotu. Pretpostavljao sam da će slike ostati u sanducima u skladištu u stražnjem dijelu galerije do uoči otvorenja izložbe. "Ove slike tvrde suprotno, prijatelju."

"Dario, ti ljudi poznaju umjetnost! Školovali su se! Kladim se da ih je većina diplomirala povijest umjetnosti, za Boga miloga! Što želite da učinim, ustanem i kažem je li... ovaj... ?"

"To bi više-manje rekao i Jackson Pollock kad bi govorio o svojim radovima. Često i pijan. I obogatio se na tome." Dario mi priđe i uhvati za batrljak. Zadivio me. Rijetki su ljudi koji će dotaknuti batrljak nekog uda; kao da negdje duboko u duši vjeruju da bi amputacija mogla biti zarazna. "Slušajte, prijatelju, to su važni ljudi. Ne samo zato što imaju novca, nego i zato što ih zanimaju mladi umjetnici, a svatko od njih pozna još troje takvih. Nakon predavanja - vašeg predavanja - krenut će priča. Priča koja se gotovo redovito prometne u čarobnu stvar zvanu 'cijeli grad bruji o tome'."

To reče pa posuti, vrteći remen svojeg fotoaparata i lagano se smiješeći.

"Vi samo morate ispričati kako ste počeli slikati i kako ste se razvili—"

"Dario, ali ja ne znam kako sam se razvio!"

"Pa onda tako i recite. Recite bilo što! Ta umjetnik ste, zaboga!"

Na tome je ostalo. Prijetnja tog predavanja još mi se činila daleka, a želio sam da se Nannuzzi makne iz kuće. Želio sam upaliti The Bone, skinuti plahtu sa slike na stalku i vratiti se radu na slici Wireman gleda na zapad. Želite li da vam kažem golu istinu? Slika više nije predstavljala neki hipotetični mađioničarski trik. Sad je bila mađioničarski trik. Postao sam vrlo posesivan glede te slike i sve što bi moglo slijediti poslije - obećani intervju s Mary Ire, predavanje, izložba - nije mi se činilo preda mnom, nego nekako nada mnom. Onako kako kiša na površini zaljeva jamačno izgleda ribama.

Prvi tjedan ožujka obilježila je dnevna svjetlost. Ne svjetlost zalaska Sunca, nego danje svjetlo. Kako je plavilo Malu Rozu i kao da ju je izdizalo iznad okoline. Taj je tjedan obilježila glazba s radija, sve od Allman Brothersa, Molly Hatcher, Foghata. Obilježio ga je J.J. Cale koji bi na početku Call Me the Breeze rekao "Evo još jednog vašeg omiljenog rokenrol klasika; otplešite do Broadwaya" i to kako bih čuo školjke ispod kuće kad bih ugasio radio i počeo prati kistove. Obilježilo ga je Wiremanovo fiktivno lice u koje sam gledao, a koje je pripadalo mlađem čovjeku koji je tek trebao vidjeti pogled s Dume. Ima jedna pjesma - mislim da je od Paula Simona - čiji jedan stih glasi Da nikad nisam ljubio, ne bih nikad ni plakao. To je bilo to lice. Nije bilo stvarno, ne sasvim, ali sam mu ja podario konkretnost. Oblikovalo se oko mozga koji je plutao po površini zaljeva. Fotografije mi više nisu trebale jer je ovo bilo meni poznato lice. Ono je bilo uspomena.

XVIII

Četvrtog je ožujka cijeli dan bilo vruće, ali se nisam potrudio uključiti klimu. Slikao sam odjeven samo u sportske kratke hlačice; znoj mi je curio niz lice i slabine. Telefon je zazvonio dvaput. Prvi put je bio Wireman.

"Edgare, u posljednje te vrijeme nismo često viđali u našem dijelu svijeta. Dođeš na večeru?"

"Drugi put, Wiremane. Hvala."

"Slikaš ili si se umorio od našeg društva u El Palaciu? Ili oboje?"

"Slikam. Skoro sam gotov. Ima li promjena s vidom?"

"Lijevi far još ne radi, ali sam kupio povez za njega; kad ga stavim, mogu desnim okom čitati čak petnaest minuta u komadu. To je veliki skok naprijed i mislim da ga mogu zahvaliti tebi."

"Ne znam trebaš li zahvaliti meni", rekoh. "To nije isto kao kad sam naslikao Candyja Browna i Tinu Garibaldi. Ili moju ženu i njezine... njezine prijatelje, kad smo već kod toga. Ovaj put nema bam. Znaš na što mislim kad kažem bam?"

"Da, muchacho."

"Ali ako će se nešto dogoditi, mislim da će se dogoditi uskoro. Ako ne, barem ćeš imati portret kako si izgledao - kako si možda izgledao - s dvadeset pet godina."

"Zezaš se, amigo?"

"Ne."

"Mislim da se i ne sjećam kako sam izgledao s dvadeset pet godina."

"Kako je Elizabeth? Ima li promjena kod nje?"

On uzdahne. "Jučer ujutro činilo se da joj je malo bolje pa sam je posjeo u stražnji salon - tamo je manji stol, zovem ga Porculanska predgrađa - a ona je bacila komplet wallendorfskih balerina na pod. Razbila svih osam. Naravno, nezamjenjive su."

"Žao mi je."

"Prošle jeseni nisam mislio da bi se njezino stanje moglo toliko pogoršati, a Bog nas kažnjava za ono što ne možemo zamisliti."

Drugi poziv uslijedio je nakon petnaest minuta i ja srdito bacim kist na svoj radni stol. Nazvao je Jimmy Yoshida. Bilo je teško nastaviti se ljutiti nakon što me obasuo svojim uzbuđenjem koje je graničilo s razdraganošću. Pogledao je dijapozitive i izjavio da će moje slike "sve oboriti s nogu".

"Izvrsno", rekoh. "Jer im na predavanju namjeravam reći: 'Na noge, narode!'... pa izaći."

Nasmijao se kao da je to najsmješnije što je ikad čuo pa rekao: "Uglavnom sam nazvao da vas upitam ima li slika koje želite da se označe s NNP - nisu na prodaju."

Vani se začuje nekakvo brundanje, kao da natovareni šleper prelazi preko drvenog mosta. Pogledam prema zaljevu - gdje nije bilo drvenih mostova - i shvatim da sam zapravo začuo grmljavinu daleko sa zapada.

"Edgare? Još ste tamo?"

"Još sam ovdje", rekoh. "Pod pretpostavkom da će itko htjeti nešto kupiti, možete prodati sve osim slika iz serije Djevojčica i lađa."

"Aaa."

"To je zazvučalo poput razočaranog aaa."

"Nadao sam se kupiti jednu od njih za galeriju. Zapeo mi je za oko Broj 2." S obzirom na odredbe ugovora, kupio bi je po popustu od pedeset posto. Nije to jadac mladac, rekao bi moj otac. "

"Ta serija još nije dovršena. Možda nakon što naslikam ostatak."

"Koliko će ih još biti?"

Slikat ću ih dok ne uspijem pročitati ime tog usranog sablasnog broda na pramcu.

Možda bih to rekao glasno da na zapadu nije ponovno zabrundala grmljavina. "Odlučit ću kad se za to ukaže potreba. A sad me ispričajte—"

"Radite. Oprostite. Pustit ću vas da se vratite poslu."

Kad sam prekinuo vezu, zamislim se želim li se vratiti poslu. Ali... bio sam nadomak cilja. Prihvatim li se posla, mogao bih sliku završiti večeras. A i nekako mi se sviđala pomisao da slikam dok se olujno nevrijeme valja iz zaljeva.

Bože pomozi, ali ta mi se pomisao učinila romantičnom.

I tako pojačah radio koji sam smanjio dok sam razgovarao s Yoshidom i začuje se Axl Rose kako vrišteći praši sve dublje u Welcome to the Jungle. Uzmem kist i zataknem ga za uho. A onda uzmem još jedan i počnem slikati.

XIX

Tmasti olujni oblaci gomilali su se poput golemih teglenica, crnih na dnu, a masničasto ljubičastih po sredini. Svako malo munja bi bljesnula u njima pa bi izgledali poput mozgova punih loših zamisli. Zaljev je izgubio svoju boju i zamro. Zalazak Sunca bila je žuta vrpca koja je zatreperila slabašnim narančastim žarom pa zgasnula. Malu Rozu ispunila je polutama. Radio bi počeo krčati pri svakom bljesku munje. Prekinuo sam slikati tek toliko da ga ugasim, ali svjetla nisam upalio.

Ne sjećam se točno u kojem sam trenutku prestao slikati ja... i dan danas nisam siguran da sam to uopće prestao biti ja; možda sí, možda no. Znam samo da sam u nekom trenutku spustio pogled i na posljednjim zrakama gasnuće dnevne svjetlosti i povremenog mucanja munja ugledao svoju desnu ruku. Batrljak je bio preplanuo, ostatak ruke mrtvački bijel. Mišići na ruci mlohavo su se izvjesili. Nije bilo ožiljka, nikakvog šava osim ruba preplanulosti, ali ispod te crte ruka mi je bridjela. A onda munja ponovno bljesne i ruke više ne bude, nikad i nije bilo nikakve ruke - barem ne na Duma Keyu - ali je svrbež ostao, tako jak da biste najradije u nešto zagrizli.

Ponovno se okrenem prema platnu, a čim sam to učinio, onaj svrbež izlije se na tu stranu poput vode iz mješine, a mene obuzme pomama slikanja. S mrakom se na Duma Key obruši nevrijeme i ja se prisjetim stanovitih cirkuskih točaka u kojima artist zavezanih očiju baca noževe oko neke ljepuškaste cure privezane raširenih ruku i nogu za vrteću drvenu okruglu ploču; mislim da sam se nasmijao jer se moglo reći da sam i ja slikao zavezanih očiju. Svako malo munja bi bljesnula i Wireman bi iskočio preda me, dvadesetpetogodišnji Wireman, Wireman prije Julie, prije Esmeralde, prije la loterije.

Moja pobjeda, tvoja pobjeda.

Golema munja rasvijetli mi prozor ljubičasto-bijelom svjetlošću, a silni nalet orkanskog vjetra stigne na leđima njezina elektriciteta i tako snažno zapljusne staklo kišom da sam pomislio (dijelom mozga još kadrim razmišljati) da će okno besumnje prsnuti. Točno iznad kuće kao da je odletjelo u zrak skladište streljiva. A ispod mene se onaj žamor školjaka prometnuo u šuškanje mrtvih stvorova koja razmjenjuju tajne kosturskim glasovima. Kako to nisam dosad čuo? Mrtva stvorenja, tako je! Ovdje je pristao brod, brod mrtvaca sagnjilih jedara i iskrcao žive mrtvace. Oni su sad bili ispod kuće, nevrijeme ih je oživjelo. Vidio sam kako se probijaju kroz mrtvački pokrov školjaka, njihova zelena kosa, prozirno blijeda želatina zelene kose, galebinje oči, pužu jedni preko drugih u tami i razgovaraju, unedogled. Da! Jer si moraju mnogo toga ispričati, prošlo je mnogo vremena, a tko zna kad će ponovno biti nevrijeme, da ih ponovno oživi.

Svejedno sam nastavio slikati. Slikao sam prestravljen i u tami, ruka mi se podizala i spuštala tako da je neko vrijeme izgledalo kao da dirigiram nevremenu. Nisam mogao prestati. U nekom trenutku Wireman gleda na zapad bude dovršena. Desna mi je ruka to rekla. Urezem svoje inicijale - EF - u donji lijevi kut, prebijem kist, posluživši se pritom objema rukama. Komade slomljenog kista bacio sam na pod. Oteturam od stalka, zavapivši neka prestane, što god da se događalo. A prestat će, sigurno, slika je gotova i sad će sigurno prestati.

Priđem vrhu stuba i pogledam dolje: u podnožju su stajala dva mala obličja s kojih se cijedila voda. Pomislih: Jabuka, naranča. Pomislih, moja pobjeda, tvoja pobjeda. A onda bljesne munja i ja ugledah dvije djevojčice od otprilike šest godina, jamačno blizanke, besumnje utopljene sestrice Elizabeth Eastlake. Haljinice koje su imale na sebi zalijepile su im se za tjelešca, a kosa za obraze. Lica su im bila blijede grozote.

Znao sam odakle su došle. Ispuzale su iz školjaka.

One krenu uza stube prema meni, držeći se za ruke. Grom grune kilometar iznad nas. Pokušah vrisnuti. Nisam mogao. Pomislih, Ja ovo ne vidim. Pomislih, Vidim.

"Mogu ja to", reče jedna od djevojčica, prozborivši glasom školjaka.

"Bješe crvena", reče druga djevojčica. I ona prozbori glasom školjaka. Stigle su do pola stuba. Glave su im bile tek lubanje s kojih je visjela mokra i prljava kosa.

"Sjedni u motku", rekoše uglas, poput djevojčica koje deklamiraju neku pjesmicu za preskakanje užeta... ali su prozobrile glasom školjaka. "Sjedni u kolac."

Posegnu za mnom svojim užasnim ribljim prstima.

Onesvijestih se na vrhu stuba.

XX

Telefon je zvonio. Fiksni.

Otvorim oči i pokušam brže-bolje napipati noćnu svjetiljku, želeći svjetlo istog trenutka jer sam upravo usnio najgoru noćnu moru života. No umjesto u svjetiljku, prsti mi udare u zid. U tom trenutku postanem svjestan da mi je glava naherena pod čudnim, bolnim kutom u odnosu na taj zid. Zabrunda grmljavina - ali jedva čujna i mrzovoljna, bješe to sad grmljavina koja se udaljava - dovoljno da se svega prisjetim s bolnom, zastrašujućom jasnoćom. Nisam u krevetu. Ja sam u Maloj Rozoj. Onesvijestio sam se jer—

Oči mi se strelovito rašire. Tur mi je bio na odmorištu, a noge su mi spuznule niza stube. Prisjetih se one dvije utopljene djevojčice - ne, bješe to nešto više, trenutak totalnog, prejasnog sjećanja - i skočim na noge ne osjetivši bolesni kuk. Usredotočio sam se na tri prekidača na vrhu stubišta, ali i nakon što su ih moji prsti pronašli, pomislio sam: Neće raditi, zbog nevremena je sigurno nestalo struje.

Ali su ipak radili i prognali tamu iz ateljea i sa stubišta. Na trenutak je bilo gadno kad sam u podnožju stuba ugledao pijesak i vodu, ali je svjetlo dopiralo dovoljno daleko da vidim da su se prednja vrata otvorila od vjetra.

Sigurno su se otvorila od vjetra.

U dnevnom boravku telefon je prestao zvoniti, a uključila se sekretarica. Moj snimljeni glas pozivao je nazivatelja da ostavi poruku nakon zvučnog signala. Nazivatelj je bio Wireman.

"Edgare, gdje si?" Bio sam odveć dezorijentiran da bih odredio čujem li u njegovu glasu uzbuđenje, zbunjenost ili prepast. "Nazovi me, moraš me odmah nazvati!" A potom se začuje škljocaj.

Siđem u prizemlje pipkavi korak po korak poput kakvog osamdesetogodišnjaka. Svjetla su mi bila najvažniji prioritet: dnevni boravak, kuhinja, obje spavaće sobe, floridska soba. Čak sam upalio svjetla i u kupaonicama, pružajući ruku u tamu, psihički se pripremivši da će me nešto hladno, mokro i opleteno algama ščepati za nju. Ali ništa me nije ščepalo. Nakon što sam upalio sva svjetla, opustio sam se dovoljno da shvatim da sam ponovno gladan. Kao vuk. Bješe to prvi put nakon što sam naslikao Wiremanov portret da sam osjećao neutoljivu glad... ali, naravno, ta je posljednja sesija bila ludilo.

Prignem se pogledati svinjac koji je vjetar dopuhao kroz otvorena vrata: samo pijesak i voda. Na vosku koji je moja kućna pomoćnica rabila da bi se pod od čempresovine sjajio, voda se već počela okupljati u kuglice. Na nižim stubama, obloženima sagom, bilo je malo vlage, ali ničeg više.

Nisam si želio priznati da tražim otiske nogu.

Odem u kuhinju, načinim si sendvič s piletinom i pokrkam ga stojeći kod kuhinjskog pulta. Izvadim pivo iz hladnjaka da njime sperem sendvič. Nakon što sam poklopao sendvič, pojedem i ostatke jučerašnje salate koja je više-manje plivala u salatnom preljevu. A onda odem u dnevni boravak nazvati El Palacio. Wireman se javi čim je telefon zazvonio. Namjeravao sam mu reći da sam bio vani, provjeravao je li nevrijeme oštetilo kuću, ali to gdje sam ja bio u vrijeme njegova poziva bila je najmanja Wiremanova briga. Wireman je plakao i smijao se.

"Vidim! Kao nekad! Na lijevo oko vidim jasno kao dan. Ne mogu vjerovati, ali—"

"Uspori, Wiremane, jedva te razumijem."

Wireman nije usporio. Možda i nije mogao. "Na vrhuncu nevremena munja bola proparala mi je bolesno oko... bol kakav ne možeš ni zamisliti... poput užarene žice... mislio sam da je u nas udario grom, tako mi Boga... strgnuo sam povez s oka... i vidio sam! Shvaćaš li što ti govorim? Vidim!"

"Da", rekoh. "Shvaćam. To je divno."

"To si bio ti? Jesi, zar ne?"

Rekoh: "Možda. Vjerojatno. Imam sliku za tebe. Donijet ću je sutra." Oklijevao sam. "Pripazio bih na nju, amigo. Mislim da je nevažno što se s mojim slikama dogodi nakon što ih se naslika, ali mislio sam i da će Kerry pobijediti Busha."

On se grohotom nasmije. "O, verdad, taj sam čuo. Je li bilo teško?"

Prije no što sam uspio odgovoriti, padne mi nešto na pamet. "Je li Elizabeth nevrijeme teško palo?"

"Čovječe, užasno. Nevrijeme je uvijek uplaši, ali ovo... bila je prestravljena. Vrištala o svojim sestrama. Tessie i Lo-Lo, onima koje su se utopile dvadesetih godina prošlog stoljeća. Čak sam se i ja uznemirio... ali sad je to prošlo. Jesi li ti dobro? Je li bilo teško?"

Pogledam u rasuti pijesak na podu između prednjih vrata i stuba. Nema nikakvih otisaka nogu. Ako sam mislio da sam vidio nešto više od pijeska, bila je to samo moja usrana umjetnička mašta. "Donekle. Ali sad je to prošlo."

Nadao sam se da je to istina.

XXI

Razgovarali smo još pet minuta... odnosno, Wireman je govorio. Zapravo, blebetao. Na kraju je rekao da se boji zaspati. Boji se da bi se mogao probuditi i otkriti da je ponovno slijep na lijevo oko. Rekoh mu da mislim da se ne treba brinuti zbog toga, poželim mu laku noć i spustim slušalicu. Mene je brinulo to da ću se probuditi usred noći i zateći Tessie i Lauru - Lo-Lo za Elizabeth - kako sjede svaka na jednoj strani mojeg kreveta.

A jedna od njih vjerojatno s Rebom u svojem mokrom krilu.

Popijem još jedno pivo i vratim se na kat. Priđem stalku pognute glave, zagledan u svoja stopala pa brzo podignem pogled, kao da se nadam da ću iznenaditi portret. Jedan moj dio - racionalni - očekivao je da će slika biti nagrđena i vraški zalivena bojom, a polovični Wireman skriven mrljama i packama koje sam napamet nabacivao na platno za nevremena, kad mi je jedina svjetlost bila bljesak munja. No preostalim sam dijelom znao da nije tako. Preostalim sam dijelom znao da sam slikao na nekoj drugoj svjetlosti (kao što bacačima noževa povezanih očiju neki drugi osjećaj vodi ruku). Taj je dio znao da je slika Wireman gleda na zapad ispala sasvim dobro i taj je dio bio u pravu.

Po nečemu je ta slika bila najbolja koju sam naslikao na Duma Keyu, jer je bila najracionalnija - ne zaboravite da je do samog kraja Wireman gleda na zapad nastajala na dnevnoj svjetlosti. I da ju je slikao čovjek pri zdravoj pameti. Utvara koja je salijetala moje platno prometnula se u milo lice, mlado, smireno i ranjivo. Kosa je bila vrlo crna. Lagani se smiješak pritajio u kutovima usta i zelenim očima. Obrve su bile guste i lijepo oblikovane. Čelo iznad nj bilo je široko: otvoreni prozor kroz koji je taj čovjek svoje misli upravljao prema Meksičkom zaljevu. U tom vidljivom mozgu nije bilo metka. Mogao sam jednako tako izbrisati aneurizmu ili zloćudni tumor. Cijena dovršetka tog posla bila je visoka, ali je račun bio podmiren.

Nevrijeme se stišalo do razine jedva čujne grmljavine negdje iznad sjeverozapadne Floride. Pomislio sam da bih mogao odspavati, i to s upaljenom noćnom svjetiljkom ako želim; Reba neće nikome reći. Mogao sam odspavati čak i s njom ututkanom između batrljka i slabine. Ne bi mi bilo prvi put. A Wireman ponovno vidi. Premda se i to u tom trenutku činilo izlišno. Ono što se činilo važno bilo je da sam najzad naslikao nešto vrhunsko.

I bilo je moje.

Mogao bih zaspati s tom pomišlju, pomislih.

Kako nacrtati sliku (VI)

Budite ustrajni. U tome je razlika između dobre slike i samo još jedne u nizu slika koje su zakrčile svijet već krcat njima.

Elizabeth Eastlake bila je sotona ustrajnosti; sjetite se da je doslovce sebe vratila među žive crtanjem. A kad joj je glas koji je obitavao u Noveen rekao za blago, usredotočila se na to i naslikala blago razbacano po pješčanom dnu Meksičkog zaljeva. Nakon što ga je oluja otkopala, taj je očaravajući nastor bio dovoljno blizu površine da je sunce u podne besumnje odsijevalo na njemu - odsjaji koji su se sigurno probijali do površine.

Željela je ugoditi tati. A za sebe je željela samo porculansku figuricu.

Tata kaže Bilo koju - poštena nagrada i neka ga Bog čuva zbog toga.

Ugazila je u vodu pokraj njega, do svojih bucmastih koljena, pokazujući, govoreći Eno ga tamo. Plivaj dok ne kažem stani.

On je zagazio dublje u vodu, a ona je ostala na mjestu i kad je on zaplivao, prepustio svoje tijelo caldu, peraje su mu izgledale veličine barki. Poslije će ih baš takvima nacrtati. Pljunuo je u svoju masku, isprao je i nataknuo. Zataknuo usnik svoje dihalice u usta. Odgegao u perajama u sunčani ultramarin lica uronjenog u vodu, a tijelo mu se stopilo s poigravajućim sunčanim iskricama koje su staklaste valove pretvarale u zlatne.

Znam sve to. Elizabeth je nacrtala nešto od toga, a nešto sam nacrtao ja.

Moja pobjeda, tvoja pobjeda.

Stajala je do koljena u vodi s Noveen ispod pazuha i gledala, sve dok Nan Melda, zabrinuta zbog nemirnog mora, nije dreknula da se vrati na ono što su zvali Sjenoviti žal. A onda su stajale i gledale sve zajedno. Elizabeth je doviknula Johnu da stane. Vidjele su kako su mu se peraje uspravile kad je prvi put zaronio. Bio je pod vodom možda četrdeset sekundi, a onda prskajući izronio i ispljunuo usnik dihalice.

Kaže Neka me vraga odnese ako tamo dolje nema nečeg!

A kad se vratio maloj Libbit, zagrlio ju je jako jako zagrlio.

Znao sam to. Nacrtao sam to. S crvenom izletničkom košarom na deki i s harpunskim pištoljem na poklopcu košare.

Ponovno je zaronio i ovaj put izronio pregršt starih predmeta, pridržavajući ih nespretno na prsima. Poslije će se početi služiti košarom Nan Melde na čije će dno staviti olovni uteg da bije lakše povukao pod vodu. Poslije će se tu naći i novinska fotografija s glavninom izbavljenih drangulija - "blaga" - složenih ispred nasmiješenog Johna Eastlakea i njegove talentirane, ustrajne kćeri. Ali na toj slici nema porculanske figurice.

Jer je ta figurica bila posebna. Pripadala je Libbit. Njezina poštena nagrada.

Je li ta figurica otjerala Tessie i Lo-Lo u smrt? Stvorila velikog dečka? Koliko je tad Elizabeth imala veze s tim? Tko je bio umjetnik, a tko prazno platno?

Na neka pitanja nikad nisam dao zadovoljavajući odgovor, ali sam naslikao vlastite slike i znam da je, kad je riječ o umjetnosti, savršeno primjereno parafrazirati Nietzschea: držiš li se svojeg cilja, naposljetku će tvoj cilj održati tebe. Katkad bez pomilovanja.

11.
Pogled s Dume

I

Idućeg jutra, rano, Wireman i ja stajali smo do goljenica u zaljevu, dovoljno hladnom da se zabezeknem. On je zagazio u vodu, a ja sam pošao za njim ništa ne pitajući. Bespogovorno. Obojica smo u ruci držali šalice kave. On je bio u kratkim hlačama; ja sam zastao tek toliko da si podvinem hlače do koljena. Iza nas, na kraju drvenog mola, Elizabeth se kutrila u svojoj ležaljci, smrknuto zagledana u obzor i smijuljila se u bradu. Povelik dio njezina doručka još je stajao pred njom. Nešto je pojela, ostatak rasprčkala. Kosa joj je bila raspuštena i lelujala na toplom povjetarcu s juga.

More se bibalo oko nas. Nakon što sam se naviknuo, oduševio me svilenkasti osjećaj tog zibanja: najprije podizanje, kad bi mi se učinilo kao da sam dijetom izgubio nekih šest kilograma, a potom povratno strujanje, koje bi mi u malim, škakljivim virovima izvlačilo pijesak između nožnih prstiju. Sedamdeset-osamdeset metara od nas dva su tusta nesita povukla crtu preko jutra, a onda sklopili krila i obrušili se poput kamenja. Jedan je ostao praznog kljuna, ali je drugi u svojem nosio zajutrak. Ribica je iščeznula niz grotlo jednjaka još dok je pelikan lovio visinu. Bješe to drevni balet, ali ništa manje oku ugodan zbog toga. Južnije od nas, u unutrašnjosti otoka gdje se dizao zeleni gustiš, neka je druga ptica uporno kričala: "O-o! O-o!"

Wireman se okrene k meni. Nije izgledao kao da mu je dvadeset pet godina, ali je izgledao mlađe nego ikad otkad sam ga upoznao. Lijevo mu oko više nije bilo nimalo crveno, a izgubilo se i to razglavljeno razroko škiljenje. Nisam ni sumnjao da me vidi; da me vidi vrlo dobro.

"Sve što mogu učiniti za tebe", reče on. "Ikada. U mojem životu. Ti nazoveš, ja dolazim. Ti zamoliš, ja učinim. To je bjanko ček. Jel to jasno?"

"Da", rekoh. A bilo mi je jasno još nešto: kad ti netko ponudi bjanko ček, ne smiješ ga - nikad - unovčiti. Do tog zaključka nisam došao logički. Kadšto razumijevanje zaobiđe mozak i dospije ravno iz srca.

"Onda dobro", reče on. "Samo toliko ću reći."

Začujem hrkanje. Okrenem se; Elizabeth je brada klonula na prsa. Jednu je šaku stisnula oko komada prepečenca. Kosa joj se vijorila oko glave.

"Izgleda mršavije", rekoh.

"Od Nove godine smršavjela je deset kilograma. Jednom dnevno ulijevam u nju te maksi-šejkove - zovu se Ensure - ali ih ne pristane uvijek popiti. A što je s tobom? Izgledaš ovako samo zato jer naporno radiš?"

"Kako ovako?"

"Kao da ti je psina Baskervilleovih nedavno odgrizla lijevi tur. Ako je zbog napornog rada, možda bi trebao zaključati kistove u ladicu i raskraviti se." On slegne ramenima. '"To je naše mišljenje, rado bismo čuli vaše'. Kako kažu na Channelu 6."

Stajao sam na mjestu, osjećao podizanje i spuštanje valova, razmišljao o tome što bih mogao reći Wiremanu. Koliko bih mogao reći Wiremanu. Odgovor se činio očit: sve ili ništa.

"Mislim da bih te trebao izvijestiti o tome što se sinoć dogodilo. Samo moraš obećati da nećeš pozvati ljude u bijelim kutama."

"U redu."

Ispričao sam mu kako sam njegov portret dovršio uglavnom u mraku. Pa kako sam vidio svoju desnu ruku. Pa dvije mrtve djevojčice u podnožju stuba, nakon čega sam se onesvijestio. Kad sam završio s pričom, već smo izašli iz vode i došli do ushrkale Elizabeth. Wireman je raskrčio njezin pladanj i pomeo ostatke u vrećicu koju je izvadio iz platnene vreće koja je visjela na jednom rukohvatu njezine ležaljke.

"Ništa više?" upitao je Wireman.

"To nije dovoljno?"

"Samo pitam."

"Ništa više. Spavao sam kao beba do šest sati. A onda sam stavio tebe - tvoju sliku - na stražnje sjedište auta i dovezao se ovamo. Kad smo već kod toga, kad budeš spreman pogledati je—"

"Sve u svoje vrijeme. Zamisli broj između jedan i deset."

"Što?"

"Učini to meni ljubav, muchacho."

Zamislim broj. "U redu."

Wireman je trenutak šutio, zagledan u zaljev. A onda reče: "Devet?"

"Ne. Sedam."

Wireman kimne glavom. "Sedam." Nekoliko je trenutaka bubnjao prstima po prsima, a onda spusti ruku u krilo. "Jučer bih pogodio. Danas ne mogu. Moje telepatije - taj mali treptaj - je nestalo. To je više nego poštena trampa. Wireman je kakav je Wireman nekad bio i Wireman kaže muchas gracias."

"Što želiš reći? Jesi li uopće nešto želio reći?"

"Jesam. Želio sam reći da ne gubiš razum, ako se toga bojiš. Čini se da shrvani ljudi na Duma Keyu postaju posebni. Kad prestanu biti shrvani, prestanu biti posebni. Ja sam se oporavio. Ti si još shrvan pa si još poseban."

"Nisam siguran da razumijem što želiš reći", rekoh.

"Jer pokušavaš nešto jednostavno učiniti teškim. Pogledaj ispred sebe, muchacho, što vidiš?"

"Zaljev. Ono što ti zoveš caldo largo."

"A što najčešće slikaš?"

"Zaljev. Zalaske Sunca iznad zaljeva."

"A što je slikanje?"

"Slikati znači vidjeti, pretpostavljam."

"Nema tu nikakvog pretpostavljam. A što na Duma Keyu znači vidjeti?"

Osjećajući se poput djeteta koje naizust vergla gradivo koje baš ne razumije najbolje, rekoh: "Vidjeti na poseban način?"

"Da. Pa što kažeš, Edgare? Jesu li te mrtve curice sinoć bile tamo ili nisu?"

Žmarci mi spuznu niz leđa. "Vjerojatno su bile."

"I ja mislim. Mislim da si vidio duhove njezinih sestara."

"Bojim ih se." Rekoh to tihim glasom.

"Edgare... mislim da duhovi ne mogu nauditi živim ljudima."

"Možda ne običnim ljudima na običnim mjestima", rekoh.

On kimne glavom, pomalo nevoljko. "U redu. Pa, što želiš učiniti?"

"Ono što ne želim učiniti je otići. Nisam ovdje još završio posao."

Nisam pritom mislio isključivo na izložbu - mjehur slave - nego na nešto više, samo što više nisam znao što to je. Ne još. Da sam to pokušao izraziti riječima, zazvučalo bi glupo, poput nečega napisanog u gatalačkom kolačiću. Nešto što bi sadržavalo riječ sudbina.

"Želiš li doći ovamo u Palacio? Ilseliti k nama?"

"Ne." Mislio sam da bi to nekako samo pogoršalo situaciju. Usto, Velika Roza bila je moja kuća. Zaljubio sam se u nju. "Wireman, doznaj što možeš o obitelji Eastlake općenito, a o tim dvjema djevojčicama posebno. Ako možeš ponovno čitati, možda bi mogao prekopati po internetu—"

Wireman me zgrabi za ruku. "Prerovat ću kao bagerom. A možda bi i ti mogao pridonijeti nešto u tom smislu. Dat ćeš intervju Mary Ire, je li tako?"

"Da. Zakazali su ga za tjedan nakon mojeg takozvanog predavanja."

"Pitaj nju o Eastlakeovima. Možda ti se posreći. Gospođica Eastlake je u svoje doba bila velika mecena."

"U redu."

Wireman dohvati rukohvate invalidskih kolica usnule žene i okrene ih prema narančastim krovovima vile. "A sad pogledajmo moj portret. Želim vidjeti kako sam izgledao u vrijeme kad sam još smatrao da Jerry Garcia može spasiti svijet."

II

Parkirao sam automobil u njihovu stražnjem dvorištu, pokraj srebrnog Mercedesa gospođice Eastlake iz doba Vijetnamskog rata. Izvučem Wiremanov portret iz mojeg mnogo skromnijeg Chevroleta i uspravim ga da ga Wireman pogleda. Dok je on stajao i šutke ga promatrao, padne mi na um čudna pomisao: bio sam poput krojača koji stoji pokraj zrcala u muškom krojačkom salonu. Uskoro će mi mušterija reći da mu se odijelo koje sam mu sašio sviđa ili će sa žaljenjem odmahnuti glavom i reći da ne valja.

Daleko na jugu, u onome što sam počeo zvati dumanskom džunglom, ona ptica ponovno zakriči svoje upozorenje: "O-o!"

Naposljetku više to nisam mogao izdržati. "Wiremane, reci nešto. Bilo što."

"Ne mogu. Nemam riječi."

"Ti? Nemoguće."

Ali kad je on podignuo pogled s portreta shvatih da je to istina. Izgledao je kao da ga je netko maljem odalamio po glavi. Dotad sam već shvatio da moji radovi ostavljaju snažan dojam na ljude, ali nijedna od tih reakcija nije bila ni slična Wiremanovoj tog ožujskog jutra.

Ono što ga je najzad trgnulo bilo je glasno kucanje. Elizabeth. Probudila se i kuckala po svom pladnju. "Dim!" viknula je. "Dim! Dim!" Činilo se da neke stvari ni Alzheimerova maglica nije mogla prekriti. Dio mozga koji je žudio za nikotinom nije joj se pretvorio u spužvu. Pušit će do kraja.

Wireman iz džepa svojih kratkih hlača izvadi kutiju American Spiritsa, istrese jednu, stavi je u usta i pripali. A onda je pruži Elizabeth. "Gospođice Eastlake, ako vam dam da sami držite cigaretu, hoćete li se zapaliti?"

"Dim!"

"Mila moja, to baš ne ohrabruje."

Ali joj on da cigaretu i usprkos Alzheimerovoj bolesti, ona je popuši profićki, duboko uvlačeći dimove i izbacujući dimne mlazove kroz nosnice. A onda se zavali u ležaljci i na trenutak nije izgledala kao kapetan Bligh na časničkoj palubi, nego kao Franklin Delano Roosevelt na vojnoj paradi. Nedostajao joj je još samo cigaršpic u zubima. I naravno, nešto zuba.

Wireman ponovno svrne pogled na svoj portret. "Ne misliš mi valjda ozbiljno ovo dati, je li? Ne možeš. Ovo je izvanredno."

"Tvoja je", rekoh. "Ne želim čuti ni riječi."

"Moraš je ubaciti u izložbu."

"Ne znam je li to dobra ideja—"

"Sam si rekao da njihovo djelovanje na model vjerojatno prestaje nakon što ih dovršiš—"

"Aha, vjerojatno."

"Vjerojatno je za mene dovoljno dobro, a Scoto je sigurniji od ove kuće. Edgar, ovo zaslužuje biti viđeno. Ma što! To treba biti viđeno."

"Wireman, jesi li to doista ti na slici?" Iskreno sam bio znatiželjan.

"Da. Ne." Ostane je gledati još trenutak, a onda se okrene k meni. "Kakav sam želio biti. Možda sam i takav bio, nekoliko najboljih dana moje najbolje godine." On doda, gotovo oklijevajući: "Moje najidealističnije godine."

Neko vrijeme ne rekosmo ništa, samo smo gledali u portret dok je Elizabeth puckala poput parne lokomotive. Stare parnjače.

A onda Wireman reče: "Edgare, mnogo me toga muči. Nakon dolaska na Duma Key imam više pitanja od četverogodišnjaka prije spavanja. Ali jedino što me ne muči jest zašto ti želiš ostati ovdje. Kad bih mogao proizvesti nešto poput ovog, i ja bih želio ostati ovdje zauvijek."

"Prošle godine u ovo vrijeme šarao sam po telefonskim blokićima kad bi me stavili na čekanje", rekoh.

"Da, rekao si mi to. Reci mi nešto, muchacho. Gledajući ovo... i misleći na ostale koje si nacrtao otkad si počeo slikati... bi li promijenio nesreću koja ti je odnijela ruku? Bi li je promijenio kad bi mogao?"

Prisjetih se kako slikam u Maloj Rozoj dok s The Bonea praše blokovi hardcore rokenrola. Prisjetih se svojih Promenada. Čak i kako mi stariji sin Baumgartenovih dovikuje Hoj, gospodine Freemantle, dobro ste ga sprašili! kad sam mu zafrljio frizbi. A onda se prisjetih kako sam se probudio u onom bolničkom krevetu, kako mi je bilo užasno vruće, kako su mi misli bile zbrkane, kako se ponekad nisam mogao sjetiti ni vlastitog imena. Pa se sjetim bijesa. Pa toga kako sam postao svjestan (za vrijeme Jerry Springer Showa) da je jedan dio mog tijela na neovlaštenom odsustvu. Kako sam se rasplakao i nisam mogao prestati.

"Promijenio bih je", rekoh, "u tren oka."

"A", reče Wireman. "Samo sam se pitao." I okrene se da uzme Elizabethinu cigaretu.

Ona istog trenutka ispruži ruke poput malog djeteta kojem su uzeli igračku. "Dim! Dim! DIM!" Wireman zgnječi čik na peti svoje sandale i trenutak potom ona ponovno utihne; cigareta je bila zaboravljena sad kad je zadovoljila svoju nikotinsku ovisnost.

"Molim te, ostani s njom dok ja odnesem sliku u ulazno predvorje", zamoli Wireman.

"Naravno", rekoh. "Wiremane, samo sam želio reći—"

"Znam. Tvoja ruka. Bol. Tvoja žena. Bilo je to glupo pitanje. Očito. Daj samo da sliku stavim na sigurno, može? A onda kad Jack sljedeći put dođe, pošalji ga ovamo. Pažljivo ćemo je zamotati i on je može odnijeti u Scoto. Ali ću omot ispisati s tisuću NNP-a prije no što je otpreme u Sarasotu. Ako mi je namjeravaš pokloniti, onda je ta krasotica moja. Nema zajeba."

U džungli na jugu ona ptica ponovno počne zabrinuto kričati: "O-o! O-o! O-o!"

Želio sam mu reći još nešto, objasniti mu, ali je on već žurno odlazio. Osim toga, on je postavio to pitanje. Svoje glupo pitanje.

III

Jack Cantori sutradan je odnio Wireman gleda na zapad u galeriju i Dario me nazvao čim ju je izvadio iz kartonskih ploča. Tvrdio je da nikad nije vidio ništa slično i rekao da želi da ona i slike iz serije Djevojčica i lađa budu okosnica izložbe. On i Jimmy misle da će to što te slike nisu na prodaju povećati interes. Rekoh mu da je to u redu. Upitao me pripremam li se za ono predavanje, a ja rekoh da razmišljam o njemu. On mi reče da je to dobro, jer moja izložba već izaziva "neuobičajeno zanimanje", a cirkularna pisma još nisu ni poslana.

"A naravno, poslat ćemo i jpeg slike našim internetskim klijentima", reče on.

"Izvrsno", rekoh, ali se nisam izvrsno osjećao. Tih prvih deset ožujskih dana obuzela me nekakva čudna klonulost. Nije se proširila na slikanje: naslikao sam još jedan zalazak Sunca i još jednu iz serije Djevojčica i lađa. Svakog jutra prošetao bih žalom sa svojom platnenom vrećom prebačenom preko ramena u potrazi za školjkama i drugim zanimljivim smećem koje je more možda naplavilo. Našao sam svu silu limenki od piva i sokova (uglavnom glatkih i ispranih poput amnezije), nekoliko kondoma, dječji plastični svemirski pištolj i donji dio bikinija. Nula teniskih loptica. Pio sam zeleni čaj s Wiremanom ispod onog prugastog suncobrana. Nutkao sam Elizabeth da jede salatu od tunjevine i makarona, s puno majoneze; gnjavio je da na slamčicu pije Ensureove šejkove. Jednog sam dana sjeo na drvenom molu pokraj njezinih kolica i izbrusio mistične prstenove žutog kalusa s njezinih krupnih starih stopala.

A ono što nisam radio? Nisam pravio bilješke za svoje navodno "umjetničko predavanje", kad je Dario nazvao da mi kaže da je predavanje prebačeno u predavaonicu Gradske knjižnice u koju stane dvjesto ljudi, laskao sam samom sebi da moj ležerni odgovor nije odao da mi se sledila krv.

Dvije stotine ljudi znači četiri stotine očiju, a sve uprte u mene.

Što još nisam učinio? Nisam napisao pozivnice, nisam prstom maknuo da rezerviram sobe za petnaesti i šesnaesti travnja u Ritz-Carltonu u Sarasoti niti rezervirao Gulfstream koji će prebaciti hordu prijatelja i rođaka iz Minnesote.

Ideja da bi itko od njih želio vidjeti moje mazarije počela mi se činiti ćaknutom.

A ideja da bi Edgar Freemantle, koji se prije godinu dana baktao s urbanističkim zavodom St Paula u vezi s probnim bušenjima potencijalnih klizišta, mogao održati umjetničko predavanje grupi stvarnih štovatelja slikarstva činila se potpuno suludom.

No slike su izgledale prilično stvarno, a rad na njima... Bože, slikanje je bilo nešto predivno. Dok bih u kratkim hlačicama u zalazak Sunca stajao ispred svojeg štafelaja u Maloj Rozoj i slušao The Bone, gledao kako Djevojčica i lađa br. 7 sablasnom brzinom izranja iz bjeline platna (poput nečega što klizi iz gustog sloja magle), osjećao sam se totalno priseban i živ, čovjek na pravom mjestu u pravo vrijeme, poput savršeno uklopljene zglobne čašice. Brod-sablast još se malo okrenuo; čini se da se zvao Perze. Potražim na Googleu tu riječ i izbaci mi točno jedan rezultat - vjerojatno svjetski rekord. Perze je bila privatna škola u Engleskoj i njezini su se učenici zvali Stari Perzejanci. Nije bilo spomena o školskom brodu, trojarbolnom ili nekom drugom.

U ovoj najnovijoj verziji, djevojčica u barci imala je na sebi zelenu haljinicu s naramenicama koje su se križale na njezinim golim leđima, a posvuda oko nje na sumornoj su vodi plutale ruže. Bješe to uznemirujuća slika.

Šetajući žalom, ručajući i pijući pivo s Wiremanom ili sam, bio bih sretan. Dok sam slikao, bio sam sretan. I više nego sretan. Dok sam slikao, osjećao sam se ispunjen i potpuno ostvaren na neki bazični način koji prije dolaska na Duma Key nisam shvaćao. Ali kad bih pomislio na izložbu i na sve što je potrebno da bi izložba novih radova bila uspješna, mozak bi mi zablokirao. Bješe to više od treme; osjećao sam čistu paniku.

Zaboravljao sam stvari - primjerice, otvoriti e-mail poruke od Daria, Jimmyja ili Alice Aucoin iz galerije. Ako bi me Jack upitao jesam li uzbuđen u vezi s "onom stvari" u Geldbartovoj dvorani Selbyjeve knjižnice, rekao bih mu o-da, a onda ga zamolio da mi natanka Chevyja u Ospreyu i zaboravio što me pitao. Kad me Wireman upitao jesam li već razgovarao s Alice Aucoin o tome kako razmjestiti slike na izložbi, predložio bih da napucavamo teniske loptice jer se činilo da Elizabeth to uživa gledati.

A onda, otprilike tjedan dana prije zakazanog predavanja Wireman reče da mi želi pokazati nešto što je napravio. Mali umjetnički rad. "Možda ćeš mi moći reći svoje umjetničko mišljenje", reče on.

Na stolu u hladu prugastog suncobrana (Jack je izolirtrakom zalijepio suncobran na poderanom mjestu) ležao je crni fascikl. Otvorim ga i izvadim nešto slično luksuznoj brošuri. Na naslovnici je bio jedan moj raniji rad Zalazak sunca sa soforom - i iznenadilo me kako je izgledao profesionalno. Ispod reprodukcije je pisalo:

Draga Linnie: Evo šta radim na Floridi,
Pa premda znam da imaš posla preko glave...

Ispod posla preko glave nalazila se strelica. Pogledah u Wiremana koji je bezizražajno gledao u mene. Iza njega, Elizabeth je zurila u zaljev. Nisam znao ljuti li me njegova drskost ili mi je laknulo. Istinu govoreći, osjećao sam i jedno i drugo. A nisam se mogao sjetiti da sam mu rekao da svoju stariju kćer ponekad zovem Linnie.

"Možeš se odlučiti za font koji želiš", reče on. "Ovaj je malo curičast za moj ukus, ali mojem se suradniku sviđa. Naravno, ime u svakom pozdravu je zamjenjivo. Možeš modificirati tekst ovisno o osobi kojoj šalješ pozivnicu. U tome je ljepota izrade ovakvih stvari na računalu."

Nisam odgovorio, samo sam okrenuo drugu stranicu. Na njoj je s jedne strane bila reprodukcija Zalaska Sunca s vlasastim prosom, a s druge Djevojčica i lađa br. 1. Ispod slika moglo se pročitati sljedeće:

... nadam se da ćeš mi se pudružiti na izložbi mojih radova, 15. travnja, u Galeriji Scoto u Sarasoti, na Floridi, između 19 i 22 sata. Rezervacija za prvi razred učinjena je na tvoje ime za Air Franceov let 22, s polaskom iz Pariza 15. travnja u 8:25 i s dolaskom u New York u 10.15; takođe imaš rezervirano mjesto i na Deltinu letu 46 s polaskom s njujorškog JFK-a 15. travnja u 13:20 i s dolaskom u Sarasotu u 16:30. Na izlazu će te dočekati limuzina i odvesti te u Ritz Carlton, gdje ti je rezerviran smještaj, uz moje najljepše pozdrave, od 15. do 17. travnja.

Ispod toga je bila još jedna strelica. Pogledao sam u Wiremana, zaprepašten. Još je imao pokeraški izraz lica, ali sam vidio kako mu na desnoj strani čela kucka bilo. Poslije reče: "Znao sam da riskiram naše prijateljstvo, no netko je morao nešto poduzeti, a do onda mi je već postalo jasno da to nećeš biti ti."

Okrenem sljedeću stranicu. Još dvije izvanredne reprodukcije: Zalazak Sunca sa spiralnom školjkom slijeva, a zdesna nenaslovljeni crtež mojeg poštanskog sandučića, jedan od najranijih crteža, načinjen drvenim bojicama, ali mi se sviđao cvijet koji je rastao uz drveni stupić - kričavo žuto-crno volujsko oko - i čak je i taj crtež izgledao dobro na reprodukciji, kao da je osoba koja ga je nacrtala znala svoj posao. Ili bila na putu.

Tekst je ovdje bio kratak.

Ako ne možeš doći, razumjet ću, budi bez brige - Pariz nije iza ugla! – ali se nadam da ćeš doći.

Bio sam ljut, ali ne i glup. Netko je doista morao preuzeti uzde. Očigledno je Wireman zaključio da je to njegov posao.

Ilse, pomislih. Sigurno mu je Ilse pomogla to sastaviti.

Očekivao sam da ću na zadnjoj stranici iznad teksta ugledati još jednu reprodukciju, ali nisam. Od toga što sam tamo ugledao, srce mi zaigra od iznenađenja i ljubavi. Melinda je uvijek bila moja naporna kćerkica, moj projekt, ali je nikad nisam zbog toga manje volio i moji su se osjećaji jasno vidjeli na crno-bijeloj fotografiji koja kao da je bila presavinuta po sredini i sfrkana na dva vrha. Imala je i pravo izgledati tako ofucano, jer Melinda koja je na fotografiji stajala pokraj mene nije mogla imati više od četiri godine, što znači daje ta fotografija bila stara najmanje osamnaest godina. Melinda je na sebi imala traperice, kaubojske čizme, košulju u vestern stilu i slamnati šešir. Jesmo li se upravo vratili iz Pleasant Hill Farms, gdje je katkad jahala na šetlandskom poniju zvanom Šećerko? Činilo mi se da je tako. U svakom slučaju, stajali smo na pločniku ispred naše prve kućice u Brooklyn Parku, ja u ispranim trapericama i bijeloj majici jednostruko podvrnutih kratkih rukava i kose začešljane od čela kao kakav latino. U jednoj sam ruci držao limenku Grain Belt piva, a na licu imao smiješak. Linnie je jednu ruku zakvačila za džep mojih traperica, a od ljubavi - silne ljubavi - na njezinu prema meni podignutom licu stisnulo me u grlu. Smiješio sam se onako kako se čovjek smiješi kad je na rubu suza. Ispod slike je pisalo:

Želiš li proveriti tko još dolazi, mažeš me nazvati na 941-555 - 6166, Jeromea Wiremana na 941-555-8191, ili svoju mamu. Kad smo već kod nje, ona će daći s minesotskim kontingentom i naći ćete se u hotelu.

Nadam se da možeš doći - ovako ili onako, volim te, ponijašice —

Tata

Sklopim pismo-brošuru-pozivnicu i ostanem sjediti šutke nekoliko trenutaka. Nisam se usudio progovoriti.

"Naravno, to je samo gruba verzija", Wireman je zvučao oprezno. Drugim riječima, nimalo nalik sebi. "Ako ti se ne sviđa, bacit ću je u koš i početi iznova. Nikom ništa."

"Nisi dobio tu fotografiju od Ilse", rekoh.

"Nisam, muchacho. Pam ju je našla u jednom svojem starom foto-albumu."

Iznenada se sve kockice poslože.

"Koliko si puta razgovarao s njom, Jerome?"

On žmirne. "To boli, ali možda imaš pravo biti zajedljiv. Možda desetak puta. Najprije sam joj ispričao da si se ovdje malo nasukao i da kao brodolomac povlačiš za sobom puno drugih ljudi—"

"Koji kurac!" dreknem, povrijeđen.

"Ljudi koji su uložili mnogo nade i vjere u tebe, da ne spominjem novca—"

"Mogu u svakom trenutku refundirati novac koji su ljudi u galeriji možda uložili u—"

"Začepi", reče on. Nikad dosad nisam čuo takvu hladnoću u njegovu glasu. Ili je vidio u njegovim očima. "Nisi budaletina, muchacho, pa nemoj niti glumiti budaletinu. Možeš li refundirati njihovo povjerenje? Ili njihov ugled, ako se fenomenalni novi umjetnik kojeg su obećali svojim klijentima ne pojavi ni na predavanju ni na izložbi?"

"Wremane, izložba mi nije problem, ali to usrano predavanje—"

"Oni to ne znaju!" vikne Wireman. Imao je vraški gromki glas za podviknuti, primjereno grlat za sudnicu. Elizabeth ne trepne, ali vivci polete s ruba vode u obliku smeđeg pokrova. "Oni gaje tu čudnu ideju da se petnaestog travnja ti možda nećeš pojaviti ili da ćeš povući svoje slike pa će njima ostati niz praznih izložbenih prostora u jeku turističke sezone, kad inače ostvaruju trećinu godišnjeg prometa."

"Nemaju razloga to pomisliti", rekoh, ali sam se u licu zajapurio poput vruće cigle.

"Nemaju? Što si mislio o takvom nečijem ponašanju u svojem drugom životu, amigo? Kakve bi zaključke izvukao o dobavljaču od kojeg bi naručio cement, a onda se on ne bi pojavio u zakazano vrijeme? Ili o vodoinstalateru kojeg si angažirao za izgradnju banke, ali se nije pojavio onoga dana kad je trebao početi s radom? Jesi li osjetio, ne znam, duboko povjerenje u takve tipove? Jesi li vjerovao njihovim isprikama?"

Ne rekoh ništa.

"Dario ti šalje poruke da o nečemu odlučiš, ali ne dobiva odgovor. On i ostali nazivaju te telefonom, ali dobivaju maglovite odgovore kao što su: 'Razmislit ću.' Ovo bi u njih izazvalo nervozu i da si Jamie Wyeth ili Dale Chihuly, što nisi. Zapravo si neki čovac koji je ušetao s ulice. Pa tako nazivaju mene, a ja činim najviše što mogu - jer ja sam ti ipak nekakav usrani agent - ali ja nisam umjetnik, a nisu ni oni. Mi smo grupa taksista koji pokušavaju poroditi dijete."

"Shvaćam", rekoh.

"Pitam se." On uzdahne. Duboko. "Kažeš da je to samo trema zbog predavanja i da ćeš održati izložbu. Siguran sam da jednim svojim dijelom to i vjeruješ, ali, amigo, moram reći da ja mislim da se jednim dijelom nemaš nikakvu namjeru petnaestog travnja pojaviti u galeriji Scoto."

"Wiremane, to su—"

"Bedastoće? Jesu li? Nazovem Ritz-Carlton i upitam je li gospodin Freemantle rezervirao sobe za sredinu travnja i dobijem veliki non, non, Nanette. Pa tako duboko udahnem i stupim u vezu s tvojom bivšom. Više nije u telefonskom imeniku, ali su mi u agenciji za iznajmljivanje dali njezin broj kad sam agentici rekao da je prilično hitno. Odmah shvatim da je Pam još stalo do tebe. Zapravo te želi nazvati i to ti reći, ali se boji da ćeš je otpiliti."

Blenem u njega.

"Prvo što smo ustanovili nakon upoznavanja je da Pam Freemantle zna frišku figu o velikoj slikarskoj izložbi njezina bivšeg supruga čije bi se otvorenje trebalo dogoditi za pet tjedana. Drugo što smo ustanovili - ona je nazvala dok je Wireman čekao kao budala i rješavao križaljku zahvaljujući svojem obnovljenom vidu - je da njezin bivši nije ni malim prstom maknuo glede unajmljivanja aviona, barem ne u njoj znanoj aviokompaniji. Zbog čega smo se upustili u raspravu o tome je li, duboko u duši, Edgar Freemantle odlučio da će kad dođe stani-pani on lijepo - jezikom moje razmetne mladosti - 'dići ruke i podviti rep bez po muke'."

"Ne, sve si pogrešno shvatio", rekoh, ali su te moje riječi zazvučale bezvoljno brundavo i ne posebice uvjerljivo. "Naprosto me sva ta organizacija izluđuje pa je stalno... znaš, odgađam."

Wireman je bio neumoljiv. Da sam svjedočio na sudu, mislim da bih se već pretvorio u lokvicu znoja i suza, sudac bi odredio stanku da me sudski poslužitelj obriše krpom ili ulašti. "Pam kaže da bi St Paul bez svih zgrada koje je izgradila Freemantle Company izgledao kao Des Moines devetsto sedamdeset druge."

"Pam pretjeruje."

Wireman se ne obazre. "Trebam li povjerovati da čovjek koji je organizirao toliko radova nije mogao organizirati nekoliko aviokarata i dvadesetak hotelskih soba? Osobito kad se može obratiti osoblju koje bi se oduševilo kad bi im se javio?"

"Oni... ne znam... oni naprosto ne mogu..."

"Počinješ pizditi?"

"Ne." Ali je bilo tako. Onaj se stari bijes ponovno rasplamsao, želio je podići svoj glas dok ne zaurla glasno poput Axl Rosea na The Boneu. Pritisnem prstima točku nesporedno iznad desnog oka, gdje me počela boljeti glava. Danas ništa od slikanja, a krivnja je Wiremanova. Wireman je kriv. Na trenutak poželim da oslijepi. Ne samo napola, nego da oćoravi, i shvatim da bih slikanjem mogao to postići. Nakon toga moj gnjev splasne.

Wireman je vidio da mi je ruka poletjela do glave pa se malo umilostivi. "Slušaj, većina ljudi koje je Pam neslužbeno kontaktirala već su rekli, naravno, da bi rado došli. Tvoj nekadašnji poslovođa Angel Slobotnik rekao je Pam da će ti donijeti staklenku krastavaca. Pam je rekla da je Angel zvučao oduševljeno."

"Ne kisele krastavce, nego marinirana jaja", rekoh i široko, plosnato, nasmiješeno lice Ljudine Aingea na trenutak je bilo gotovo dovoljno blizu da ga dodirnem. Angel, koji je sa mnom radio rame uz rame dvadeset godina dok ga jaki srčani udar nije izbacio iz igre. Angel, čiji je najčešći odgovor na bilo koji zahtjev, koliko god naizgled zvučao nemoguć, bio Može, šefe.

"Pam i ja sredili smo avioprijevoz", reče Wireman. "Ne samo za ljude iz Minneapolisa-St Paula nego i iz drugih mjesta." On kucne po brošuri. "Air France i Delta Flights koji se spominju u brošuri su stvarni i tvoja kći Melinda stvarno već ima karte. Ona zna što se događa. Kao i Ilse. Samo čekaju da ih se službeno pozove. Ilse te htjela nazvati, no Pam joj je rekla da pričeka. Kaže da ti moraš povući prvi potez i što god da je pogriješila dok ste bili u braku, muchacho, u ovome ima pravo."

"U redu", rekoh. "Čuo sam te."

"Dobro. A sad bih želio s tobom porazgovarati o predavanju."

Zastenjem.

"Zabodeš li nokat u ledinu i ne pojaviš se na tom predavanju, bit će ti dvaput teže otići na domjenak nakon otvorenja izložbe—"

Pogledam u njega zaprepašteno.

"Što je?" upita on. "Ne slažeš se?"

"Nokat u ledinu?" upitam. "Nokat u ledinu? Koji ti je to kurac?"

"Dati se u bijeg", reče Wireman, zazvučavši malo obranaški. "Stari sleng. Popularna poštapalica polovicom 20. stoljeća."

"Prdnem ti u nos", rekoh. "Popularna poštapalica Edgara Freemantlea u današnje vrijeme."

On mi pokaže srednji prst i ponovno smo bili u koliko-toliko dobrim odnosima.

"Ti si Pam poslao slike, zar ne? Poslao si joj jpeg dokument."

"Jesam."

"Kako je reagirala?"

"Oborilo ju je s nogu, muchacho."

Sjedio sam šuteći, pokušavajući zamisliti Pam oborenu s nogu. Uspjelo mi je, ali Pamino lice koje sam vidio kako se ozarilo od iznenađenja i čuđenja bilo je mlađe lice, jer je prošlo prilično vremena otkad sam u nje uspio izazvati takvu reakciju.

Elizabeth je drijemala, ali joj je vjetar nabacivao kosu na lice, pa se češala po njemu kao da je gnjave kukci. Ustao sam, izvadio gumicu iz vrećice na rukohvatu njezinih kolica - tamo ih je uvijek bila solidna zaliha, raznobojnih - i zategnuo joj kosu u konjski rep. Uspomene na dane kad sam to činio za Melindu i Ilse bile su slatke i užasne.

"Hvala ti, Edgare. Hvala ti, mi amigo."

"Pa kako da to učinim?" upitao sam. Držao sam dlanove s obje strane Elizabethine glave i osjećao mekoću njezine kose, kao što sam često osjećao mekoću kose mojih kćeri nakon pranja; kad se sjećanje utabori, tijela nam postaju sablasti i salijeću nas postupcima naše mladosti. "Kako govoriti o procesu koji je barem djelomice nadnaravan?"

Eto. Najzad sam to izrekao. Bit stvari.

No Wireman je izgledao spokojno. "Edgare!" klikne on.

"Što Edgare?"

Govnar se čak i nasmijao. "Kažeš li im to... oni će ti povjerovati."

Zaustim da ću to osporiti. Sjetim se Dalijevih slika. Sjetim se one divne Van Goghove slike Zvjezdana noć. Sjetim se nekih slika Andrewa Wyetha - ne Christinina svijeta, nego njegovih interijera: gole sobe u kojima je svjetlo i normalno i čudno, kao da istovremeno dolazi s dvije strane. Ponovno zatvorim usta.

"Ne mogu ti reći što da kažeš," reče Wireman, "ali ti mogu dati nešto ovakvo." On podigne onu brošuru/pozivnicu. "Mogu ti dati šablonu."

"To bi pomoglo."

"A je l'? Onda slušaj."

Poslušao sam.

IV

"Halo?"

Sjedio sam na trosjedu u floridskoj sobi. Srce mi je snažno tuklo. Bješe to jedan od onih poziva - svi su prošli to iskustvo - kad se istovremeno nadate da će se osoba javiti prvi put kad nazovete da se toga riješite i da neće pa ćete moći još malo odgoditi taj mučan i vjerojatno bolan razgovor.

Ja sam dobio opciju jedan; Pam se javila nakon što je telefon prvi put zazvonio. Mogao sam se samo nadati da će ovaj razgovor proći bolje od prošlog. Od posljednja dva, zapravo.

"Pam, ovdje Edgar."

"Bok, Edgare", oprezno će ona. "Kako si?"

"Ja sam... u redu. Dobro. Razgovarao sam sa svojim prijateljem Wiremanom. Pokazao mi je pozivnicu koju ste vas dvoje smislili." Vas dvoje smislili. To je zazvučalo neprijateljski. Čak i urotnički. Ali kako to drukčije reći?

"Da?" Bilo je nemoguće proniknuti njezin glas.

Udahnem i skočim. Bog mrzi kukavice, kaže Wireman. Između ostalog. "Nazvao sam da se zahvalim. Ponio sam se pizdunski. To što si uskočila bilo je baš ono što mi je trebalo."

Njezina je šutnja potrajala dovoljno dugo da se upitam je li možda u nekom trenutku nečujno spustila slušalicu. A onda ona reče: "Još sam tu, Eddie, samo se štipam. Ne mogu se sjetiti kad si mi se posljednji put ispričao."

Jesam li se ispričao? Pa... nema veze. Otprilike, možda. "Onda mi je žao i zbog toga", rekoh.

"I ja tebi dugujem ispriku", reče ona, "pa pretpostavljam da smo sad kvit."

"Ti? Zašto bi se ti ispričala?"

"Nazvao je Tom Riley. Baš prije dva dana. Ponovno je počeo piti lijekove. Ponovno će početi - citat - 'odlaziti nekome', pod čime pretpostavljam da misli na psihića i nazvao je da mi zahvali što sam mu spasila život. Je li te itko ikad nazvao da ti zahvali za to?"

"Ne." Premda me netko nedavno nazvao i zahvalio što sam mu spasio vid pa sam otprilike znao o čemu govori.

"Dojmljivo iskustvo. 'Da nije bilo tebe, sad bih bio mrtav.' Tako je rekao. A nisam mu mogla reći da bi trebao zahvaliti tebi jer bi to zazvučalo šašavo."

Kao da se remen koji me čvrsto stezao oko struka iznebuha olabavio. Katkad stvari ispadnu da ne mogu bolje. Ponekad se to doista dogodi. "To je dobro, Pam."

"Rekla sam Ilse za tvoju izložbu."

"Da, ja—"

"Zapravo i Illy i Lin, ali dok sam razgovarala s Ilse, skrenula sam razgovor na Toma i odmah mi je bilo jasno da ona ne zna što je bilo između nas dvoje. Znači, i u tome sam se prevarila. I usput pokazala svoju vrlo neugodnu stranu."

Shvatih, usplahiren, da ona plače. "Pam, slušaj."

"Pokazala sam nekoliko svojih neugodnih strana, prema nekoliko ljudi, otkad si me ostavio."

Nisam te ostavio! zamalo dreknuh. Malo mi je falilo. Tako malo da su mi grašci znoja izbili na čelu. Nisam te ostavio, ti si zatražila razvod, ti vukavička kještice!

No rekao sam: "Pam, nemoj više."

"Ali je bilo tako teško povjerovati, čak i nakon što si nazvao i rekao mi ono drugo. Znaš, o mojem novom televizoru. I Puffballu."

Zaustih da je upitam tko je Puffball, a onda se sjetim njezine mačke.

"No sad mi je bolje. Počela sam ponovno odlaziti u crkvu. Možeš li vjerovati? I na terapiju. Jednom tjedno." Ona posuti pa žurno nastavi. "Žena je izvrsna. Kaže da ne možemo zatvoriti vrata prošlosti, samo se iskupiti. To sam shvatila, ali nisam znala kako se početi iskupljivati tebi, Eddie."

"Pam, ne duguješ mi niš—"

"Moja terapeutkinja kaže da nije važno što ti misliš, nego što ja mislim."

"Shvaćam." To je zazvučalo jako slično staroj Pam, tako da je možda našla odgovarajuću terapeutkinju.

"A onda je nazvao tvoj prijatelj Wireman i rekao mi da ti je potrebna pomoć... i poslao mi te slike. Jedva čekam da ih vidim uživo. Hoću reći, znala sam da imaš nekakvog talenta, jer si za Lin crtao one knjižice one godine kad je bila jako bolesna—"

"Jesam li?" Sjetih se Melindine bolesne godine; imala je jednu infekciju za drugom, a sve je kulminiralo akutnim proljevom, vjerojatno zbog tolikih antibiotika, zbog čega je u bolnici provela tjedan dana. Tog je proljeća izgubila pet kilograma. Da nije bilo ljetnih praznika - i njezine prvorazredne inteligencije - morala bi ponavljati drugi razred. Ali se nisam mogao sjetiti da sam crtao nekakve knjižice.

"Ribač Fredi? Račića Karla? Strašljivi jelen Donald?"

Strašljivi jelen Donald kao da mi je bio poznat, negdje vrlo duboko u sjećanju, ali... "Ne", rekoh.

"Angel je smatrao da bi ih trebao pokušati objaviti, zar se ne sjećaš? Ali ove... Bože moj. Jesi li znao da možeš tako crtati?"

"Ne. Pomislio sam da bi u tome moglo biti nečeg dok sam bio u našoj vikendici na Phalenskom jezeru, ali je otišlo dalje nego što sam pretpostavljao." Prisjetih se slike Wireman gleda na zapad i beznosog, bezusnog Candyja Browna i pomislih da sam upravo izrekao ublaženicu stoljeća.

"Eddie, dopuštaš li da napišem ostatak pozivnica u stilu oglednog primjerka? Mogu ih ujednačiti, doraditi."

"Pa—" Zamalo sam je ponovno nazvao Panda. "Pam, ne mogu to tražiti od tebe."

"Ja to želim."

"Stvarno? Onda može."

"Napisat ću ih i poslati e-mailom gospodinu Wiremanu. Možeš ih pregledati prije nego što ih on ispiše. Taj tvoj gospodin Wireman pravi je dragulj."

"Da", rekoh. "Jest. Vas dvoje lijepo ste se udružili protiv mene."

"Jesmo, zar ne?" Zvučala je razdragano. "Bilo ti je potrebno. Ali mi moraš nešto učiniti."

"Što?"

"Moraš nazvati cure, jer one su poludjele, osobito Ilse. U redu?"

"U redu. Pam?"

"Što je, dušo?" Siguran sam daje to rekla nenamjerno, ne znajući kako me presjeklo. Neka - ona se vjerojatno osjećala isto tako kad je čula moje ime iz milja za nju s Floride, koje se hladilo svakim kilometrom koji je strelovito prevaljivalo na sjever.

"Hvala", rekoh.

"Nema na čemu."

Bilo je tek petnaest do jedanaest kad smo se pozdravili i završili razgovor. Vrijeme te zime nikad nije prolazilo brže nego onih večeri koje sam proveo u Maloj Rozoj - dok bih stajao ispred svojeg stalka, pitao bih se kako boje na zapadu mogu tako brzo izblijedjeti - a nikad sporije nego tog jutra dok sam obavljao dugo odgađane telefonske razgovore. Gutao sam ih jednog za drugim, kao lijekove.

Pogledam u slušalicu u svojem krilu. "Jebi se, telefone", rekoh i počnem ponovno birati broj.

V

"Galerija Scoto, ovdje Alice."

Veseli glas koji mi je u posljednjih deset dana postao dobro poznat. "Bok, Alice, ovdje Edgar Freemantle."

"Da, Edgare?" Veselost je postala oprez. Je li i prije u njezinu glasu postojala ta nota opreza? Ili se nisam obazirao?

Rekoh: "Ako imate par minuta, bismo li mogli popričati o redoslijedu dijapozitiva na predavanju."

"Da, Edgare, svakako." Njezino je olakšanje bilo opipljivo. Osjećao sam se kao heroj. Naravno, osjećao sam se i kao gnjida.

"Imate li blok pri ruci?"

"Nego što nego da imam!"

"Dobro. Općenito, redoslijed će biti kronološki—"

"Ali ja ne znam njihovu kronologiju, to vam pokušavam reć—"

"Znam, i sad ću vam je reći, ali prvi dijapozitiv neće biti kronološki. Prvi dijapozitiv će biti Ruže rastu iz školjaka. Jeste li zapisali?"

"Ruže rastu iz školjaka. Zapisano." Tek drugi put otkad smo se upoznali, Alice je zvučala iskreno sretna što razgovaramo.

"A sad, crteži olovkom", rekoh.

Razgovarali smo narednih pola sata.

VI

"Oui, allô?"

Na trenutak ne rekoh ništa. Francuski me malo zbunio. A to što je njime govorio mladi muški glas, zbunilo me još i više.

"Allô, allô?" Sad nestrpljivo. "Qui est ŕ l'appareil?"

"Mmm, možda imam pogrešan broj", rekoh, osjećajući se ne samo kao budala, nego i kao jednojezična američka budala. "Pokušavao sam dobiti Melindu Freemantle."

"D'accord, imate dobar broj." A onda, malo prigušenije: "Melinda! C'est ton papa, je crois, chérie."

Slušalica zaštropoće. Na trenutak sam zamislio - vrlo živopisno, krajnje politički neispravno i vrlo vjerojatno izazvano Paminim spominjanjem knjižica črčkarija koje sam nekoć nacrtao za bolesnu curicu - krupnog tvora s francuskom kapom na glavi, Monsieura Pépé Le Pewa, kako se kočoperi po pensionu moje kćeri (ako se tako kaže za garsonijeru u Parizu) i kojemu se iz bijelo-crnih prugastih leđa dižu valovite crte smrada.

A onda se javi Melinda. Zvučala je nekarakteristično zbunjeno. "Tata? Tatice? Sve je u redu?"

"Sve je u redu", rekoh. "To ti je cimer?" Bješe to šala, ali sam po njezinoj nekarakterističnoj šutnji shvatio da sam nehotice pogodio istinu. "Nema veze, Linnie. Samo sam se—"

"—zekao sa mnom, tako je." Bilo je nemoguće odrediti zabavlja li je to ili izluđuje. Veza je bila dobra, ali ne toliko. "Zapravo i jest." Podtekst te njezine rečenice čuo se jasno i glasno: Želiš se zakačiti za to?

Ja se nikako nisam želio zakačiti za to. "Pa drago mi je da si našla prijatelja. Nosi li francusku kapu?"

Na moje golemo olakšanje, ona se nasmije. S Lin je bilo nemoguće znati kako će primiti šalu, jer joj je smisao za humor bio nepredvidiv poput travanjskog popodneva. Ona vikne: "Ric! Mon papa..." Nešto što nisam razumio, a onda: "... si tu portes un béret!"

Začuje se jedva čujni muški smijeh. Ah, Edgare, pomislih. Razvaljuješ čak i preko sedam gora i sedam mora, ti pére fou.

"Tata, stvarno si dobro?"

"Dobro. Kako tvoja angina?"

"Sve bolje, hvala."

"Upravo sam razgovarao s tvojom majkom. Dobit ćeš službenu pozivnicu za moju izložbu, ali ona kaže da ćeš doći i ja sam oduševljen."

"Ti si oduševljen? Mama mi je poslala neke tvoje slike i jedva čekam. Kad si to naučio raditi?"

Čini se da je to bilo pitanje dana. "Ovdje na Floridi."

"Izvanredne su. I ostale su tako dobre?"

"Morat ćeš doći i uvjeriti se sama."

"Može li doći i Ric?"

"Ima li putovnicu?"

"Da..."

"Hoće li obećati da se neće sprrrdati s tvojim starim ocem?"

"Fino je odgojen i poštuje starije."

"U tom slučaju, pod pretpostavkom da letovi nisu rasprodani i da vas neće smetati što ćete spavati po dvoje u jednoj sobi - pretpostavljam da to vama neće biti problem - naravno da može doći."

Ona mi tako glasno zaciči u uho da me zaboljelo, ali nisam odmaknuo slušalicu. Odavno već nisam rekao ili učinio nešto zbog čega bi Linnie Freemantle tako zacičala. "Hvala ti, tata - super!"

"Bit će mi drago upoznati Rica. Možda mu ukradem francusku kapu. Ta ipak sam ja sad jedan umjetnik."

"Reći ću mu što si rekao." Glas joj se promijeni. "Jesi li već razgovarao s Ilse?"

"Ne, zašto?"

"Kad je nazoveš, nemoj spominjati da će doći Ric, u redu? Dopusti da ja to učinim."

"Nisam niti namjeravao."

"Jer ona i Carson... rekla je da ti je rekla za njega..."

"I jest."

"Pa... prilično sam sigurna da ima problema. Illy kaže da 'se premišlja'. To je izravni citat. Rica to ne čudi. On kaže da se ne može vjerovati osobi koja moli u javnosti. Samo znam da moja sekica zvuči mnogo odraslije nego nekad."

A i ti, Lin, pomislih. Na trenutak mi se ukaže sedmogodišnja Lin, kad je bila tako bolesna da smo Pam i ja pomislili da bi nam mogla umrijeti, premda to nikad nismo rekli naglas. U to se vrijeme na Melindi moglo vidjeti samo krupne tamne oči, blijede obraze i tanku ravnu kosu. Sjećam se da sam jednom pomislio Lubanja na kolcu i da sam se mrzio zbog toga. I još više jer sam znao, u skrivenim zakucima svojeg srca da, ako se jedna od njih mora tako razboljeti, drago mi je da je to ona. Uvijek sam pokušavao vjerovati da obje svoje kćeri volim jednakom težinom i silinom, ali to nije bilo tako. Možda je kod nekih roditelja tako - mislim da je Pam bila takav roditelj - ali kod mene nikad. Je li Melinda to znala?

Naravno da jest.

"Paziš na sebe?" upitao sam je.

"Da, tata." Gotovo da sam vidio kako je zakolutala očima.

"Samo nastavi tako. I siguran ti put želim."

"Tata?" Stanka. "Volim te."

Nasmiješim se. "Koliko me pusa voliš?"

"Milijun i jednu za pod tvoj jastuk", reče ona, kao da tepa djetetu. To je bilo u redu. Ostao sam sjediti neko vrijeme zagledan u zaljev, rastreseno si trljajući oči, a onda nazovem - nadao sam se - posljednji broj za danas.

VII

Tad je već bilo podne i nisam očekivao da ću je dobiti; mislio sam da će biti vani na ručku s prijateljima. Samo što se, baš kao i Pam, javila čim je telefon zazvonio. Njezin je halo bio neobično oprezan i odjednom shvatih: mislila je da sam Carson Jones, da zovem jer je molim za još jednu šansu ili da objasnim. Ponovno. To bješe špurijus koji nikad nisam provjerio, ali nisam niti morao. Za nešto jednostavno znate da je tako.

"Bok, If-So-Girl, što se radi?"

Glas joj se odmah razvedri. "Tata!"

"Kako si, mila?"

"Dobro, ali ne tako dobro kao ti - jesam li ti rekla da su slike dobre? Hoću reći, jesam li ti rekla ili nisam?"

"Rekla si mi", rekoh, veselo se smiješeći i protiv volje. Možda se Lin učinilo da Ilse zvuči odraslije, ali nakon tog prvog pipkavog halo, zvučala mi je kao ista stara Illy, prštava poput čaše Coca-Cole.

"Mama je rekla da se rastežeš, ali da će se ona udružiti s tim tvojim novim floridskim prijateljem i pogurati te. Divota! Zazvučala je kao u stara dobra vremena!" Ona pošuti da udahne, a kad je ponovno progovorila, više nije zvučala tako razdragano. "Pa... ne baš, ali ja sam zadovoljna i time."

"Znam što želiš reći, slatkice."

"Tata, izvanredan si. Ovo je comeback i pol."

"Koliko će me sav taj šećer koštati?"

"Milijune", reče ona i nasmije se.

"Još planiraš presresti turneju Kolibrija?" Pokušavao sam zazvučati samo zainteresirano, ne osobito zabrinuto za ljubavni život moje gotovo dvadesetogodišnje kćeri.

"Ne", reče ona. "Mislim da je to otpalo." Samo pet riječi, i to kratkih, ali u tih pet riječi začujem drukčiju, stariju Illy, Illy koja bi se u ne tako dalekoj budućnosti mogla osjećati ugodno u poslovnom kostimu, hulahupkama i salonkama s praktičnim dvocentimetarskim potpeticama, koja bi danju mogla kosu vezati u punđu i po hodnicima zračnih luka umjesto Gapova ruksaka vjerojatno nositi aktovku. Više to ne bi bila If-So-Girl; može se iz te vizije izbrisati if. A i girl. ³⁸

"Potpuno ili—"

"To tek treba vidjeti."

"Dušo, ne želim gurati nos u tvoje stvari, samo što znatiželjni tate—"

"—žele znati, naravno da žele, ali ti ovaj put ne mogu pomoći. Sad jedino znam da ga još volim - ili da barem tako mislim - i da mi nedostaje, ali on se mora odlučiti."

U tom trenutku Pam bi upitala Između tebe i one cure s kojom pjeva? Ja sam upitao: "Jedeš li?" Ona prasne u veseli grohot. "Illy, odgovori mi."

"Kao prase!"

"Pa zašto onda nisi vani na ručku?"

"Jer cijelo društvo ide na piknik u park, eto zašto. Zajedno s bilješkama iz antropologije i frizbijem. Ja nosim sir i francuski kruh. I već kasnim."

" U redu. Ali obećaj mi da ćeš jesti i da nećeš čamiti u svojem šatoru."

"Jest ću neumjereno, čamiti umjereno." Glas joj se ponovno promijenio, postao odrastao. Te su nagle promjene bile uznemirujuće. "Katkad malo ležim budna pa pomislim na tebe dolje na Floridi. Ležiš li i ti budan?"

"Ponekad. Više ne toliko."

"Tata, je li brak s mamom bio tvoja pogreška? Ili mamina? Ili je to bila slučajnost?"

"Nije bila ni slučajnost, a ni pogreška. Dvadeset četiri dobre godine, dvije krasne kćeri i još razgovaramo. To nije bila pogreška, Illy."

"Ne bi to promijenio?"

Ljudi su me to stalno pitali. "Ne."

"Kad bi se mogao vratiti u prošlost... bi li?"

Pošutio sam, ali ne dugo. Kadšto nemaš vremena odlučiti koji je najbolji odgovor. Ponekad možeš samo odgovoriti iskreno. "Ne, dušo."

"U redu. Ali mi nedostaješ, tata."

"I ti meni."

"A ponekad mi nedostaju i dobra stara vremena. Kad je sve bilo manje komplicirano." Ona pošuti. Mogao sam nešto reći - želio sam - ali sam šutio. Ponekad je šutnja zlato. "Tata, zaslužuju li ljudi ikad drugu priliku?"

Pomislih na vlastitu drugu priliku. Kako sam preživio nesreću u kojoj sam trebao poginuti. A činilo mi se da je taj moj produženi život nešto više od pukog životarenja. Osjetih val zahvalnosti. "Uvijek."

"Hvala, tata. Jedva čekam da te vidim."

"I ja tebe. Uskoro dobivaš službenu pozivnicu."

"U redu. Sad stvarno moram ići. Volim te."

"I ja tebe."

Nakon što je ona spustila slušalicu ostao sam trenutak sjediti sa slušalicom na uhu, slušajući ništa. "Ti sluga danu, dan sluga tebi", rekoh. A onda se oglasi ton slobodne linije i zaključim da ipak moram nazvati još jedan broj.

VIII

Kad se Alice Aucoin ovaj put javila na telefon, zazvučala je mnogo živahnije i manje oprezno. To me se dojmilo kao ugodna promjena.

"Alice, nismo još dogovorili naziv izložbe", rekoh.

"Nekako sam pretpostavila da je namjeravate nazvati Ruže rastu iz školjaka", reče ona. "To je dobro. Vrlo slikovito."

"Doista", rekoh, gledajući prema floridskoj sobi i zaljevu iza nje. More je bilo blistava plavo-bijela ploča pa sam morao zaškiljiti zbog blještanja. "Ali nije baš najbolji."

"Zaključujem da imate neki koji vam se više sviđa?"

"Da, mislim da imam. Nazvao bih je Pogled s Dume. Što mislite?"

Ona odmah odgovori. "Mislim da je pun pogodak."

I ja sam tako mislio.

IX

Usprkos djelotvornim klima uređajima Velike Roze, izbile su mi mrlje znoja na majici s natpisom IZGUBITE GA NA DJEVIČANSKIM OTOCIMA i bio sam iscrpljeniji nego što sam tih dana bio nakon žustrih šetnji do El Palacia i natrag. Uho mi se zažarilo od telefona. Zabrinuo sam se zbog Ilse - kako se roditelji, pretpostavljam, uvijek zabrinu zbog problema svoje djece nakon što ona postanu prestara da ih se zove kući nakon što padne mrak i sve je spremno za večernje kupanje - ali sam i osjećao zadovoljstvo zbog uloženog truda, kako sam se nekoć osjećao nakon uspješnog dana na nekom zahtjevnom gradilištu.

Nisam bio jako gladan, ali sam na list salate nabacio nekoliko velikih žlica salate od tunjevine i sve to sprao čašom mlijeka. Punomasnog mlijeka - lošeg za srce, dobrog za kosti. Pa si kvit, rekla bi Pam. Upalim televizor u kuhinji i doznam da supruga Candyja Browna tuži grad Sarasotu zbog suprugove smrti - zbog nemara. Sretno ti bilo, dušice draga, pomislih. Lokalni meteorolog najavio je potencijalni raniji početak sezone uragana. A Red Soxi su u egzibicijskoj utakmici isprašili Devil Rayse - dečki, dobrodošli u bejzbolsku stvarnost.

Razmišljao sam da pojedem desert (imao sam Jell-O puding, katkad zvan Samački spas u zadnji čas), no onda ubacim tanjur u sudoper i odšepam u spavaću sobu prileći. Namjeravao sam naviti budilicu, ali mi se onda nije dalo; vjerojatno ću samo zadrijemati. I da zaspim, svjetlost će me probuditi za sat-dva, kad kose zrake sunca dosegnu zapadnu stranu kuće i prozor spavaće sobe.

Razmišljajući tako, legnem i odspavam do šest sati navečer.

X

Večera nije dolazila u obzir, nisam niti pomišljao na to. Ispod mene školjke su šaptale slikaj, slikaj.

Popnem se u Malu Rozu poput mjesečara, odjeven samo u kratke hlače. Upalim The Bone, prislonim Djevojčicu i lađu br. 7 na zid i postavim na stalak novo platno - ne veliko poput platna za Wireman gleda na zapad, ali veliko. Moja nedostajuća ruka me svrbjela, ali me to više nije smetalo kao isprva; istinu govoreći, gotovo da sam se tome radovao.

Shark Puppy je na radiju pjevao Dig. Izvrsna pjesma. Izvrstan tekst. Život nije tek ljubav i što nam je drago.

Jasno se sjećam kako mi se činilo da cijeli svijet kao da čeka da počnem - toliko sam se osjećao prožet snagom dok su gitare vrištale, a školjke mrmljale.

Došao sam ovamo naći blago.

Da, blago. Opljačkano.

Slikao sam dok Sunce nije zašlo, a Mjesec površinu mora prevukao svojom gorkom koricom bijele svjetlosti, a onda je i toga nestalo.

I tako i iduće noći.

I nekoliko noći zaredom.

Djevojčica i lađa br. 8.

Želiš li adut zvati, a ti plati.

Prosukljao sam.

XI

Dario u odijelu i kravati, bujne kose ukroćene i začešljane od čela, prestrašio me više od žamora publike koja je ispunila Geldbartovu dvoranu u kojoj su upravo prigušili svjetla... osim reflektora koji je obasjavao govornicu nasred pozornice. To što je i Dario bio nervozan - penjući se na podij zamalo su mu ispale bilješke - prestrašilo me još više.

"Dobra večer, zovem se Dario Nannuzzi", reče on. "Ja sam suorganizator izložbe i glavni kupac galerije Scoto iz Palm Avenue. Još je važnije da sam već trideset godina dio umjetničkih krugova Sarasote i nadam se da ćete mi oprostiti moj kratki izlet u ono što bi neki mogli nazvati bobbittsterijom ako kažem da u Americi nema boljih."

Slušateljstvo - koje, kao što poslije reče Wireman, možda zna razliku između Moneta i Maneta, ali očigledno pojma nema da postoji razlika između Georgea Babbitta i Johna Bobbitta ³⁹ - poletno zaplješće. Stojeći iza kulisa, trapeći se u čistilištu kroz koje prolaze prestrašeni glavni govornici tijekom spore peristaltike govorancija njihovih najavljivača, jedva sam to primijetio.

Dario premjesti gornji šalabahter na dno, ponovno mu zamalo hrpica bilješki padne iz ruke, uspije je uhvatiti pa ponovno pogleda u publiku. "Jedva da znam odakle početi, ali na moju sreću, trebam reći vrlo malo toga, jer pravi talent kao da je buknuo ni od kuda i služi kao vlastiti uvod."

Rekavši to, nastavi me predstavljati narednih deset minuta dok sam ja stajao iza kulisa i u preostaloj ruci stiskao jedan jedini mizerni list natuknica. Imena su promicala poput kola u karnevalskoj povorci. Neka, recimo Edward Hopper i Salvador Dali, bila su mi poznata. Druga, kao što su Yves Tanguy i Kay Sage, nisu. Nakon svakog nepoznatog imena, osjećao sam se sve više kao varalica. Strah koji sam osjećao više nije bio u glavi, nego me ogavno stezao u dubini crijeva. Osjećao sam se kao da bih trebao pustiti vjetar, ali sam se bojao da ću umjesto toga napuniti gaće. A to nije bilo ono najgore. Svaka riječ koju sam pripremio isparila mi je iz glave, osim prve rečenice, koja je bila gadljivo primjerena: Zovem se Edgar Freemande i nemam pojma kako sam se obreo ovdje. To je trebalo nasmijati publiku, ali sam sad znao da neće. No barem je bilo istina.

Dok je Dario drvio - te Joan Miró ovo, te Bretonov Nadrealistički manifest ono - jedan je prestravljeni bivši građevinar u hladnoj šaci grčevito stiskao svoj patetični list bilješki. Jezik mi je bio mrtvi puž koji bi mogao zakreketati, ali ne i izgovoriti neku suvislu riječ, ne pred dvjesto znalaca, među kojima ih je mnogo školovanih, a neki su, jebote, i sveučilišni profesori. U najgorem je stanju bio moj mozak: inficirana rupa od iščupanog zuba koja čeka daje ispuni besmisleni, mahnitajući bijes, jer riječi možda neće navrijeti, ali me od gnjeva uvijek dijeli tek jedan okretaj slavine.

"Dosta sam govorio!" klikne Dario i utjera svježu prepast u moje uzbubnjalo srce, a kukavnu mi utrobu zakovrne grč - prepast gore, a jedva zadržano govno dolje. Ljupke li kombinacije. "Prošlo je petnaest godina otkad je galerija Scoto dodala novog umjetnika svojem pretrpanom proljetnom kalendaru i nikad nismo predstavili nekoga tko bi izazvao veće zanimanje. Mislim da će dijapozitivi koje ćete uskoro vidjeti i predavanje koje ćete čuti objasniti naše zanimanje i uzbuđenje."

On dramatično pošuti. Osjetih kako mi otrovna rosa znoja izbija na čelu i obrišem je. Ruka koju sam podigao kao da je težila dvadeset pet kila.

"Dame i gospodo, gospodin Edgar Freemantle, donedavna iz Minneapolisa-St Paula, sad s Duma Keya."

Oni zaplješću. Kao da su otvorili topničku paljbu. Zapovjedim si da pobjegnem. Zapovjedim si da se onesvijestim. Ne dogodi se nijedno. Poput čovjeka u snu - ali ne u lijepom snu - krenem na pozornicu. Sve kao da se događalo sporo. Sva su mjesta bila zauzeta, ali nijedno nije bilo zauzeto jer su svi ustali i priredili mi stajaće ovacije. Visoko iznad mene, na kupolastom stropu, anđeli su letjeli, uznosito ne hajući za ovozemaljske pojave ispod njih. Kako sam silno želio da sam jedan od njih! Dario je stajao pokraj podija, ispružene ruke. Ispružio je pogrešnu: od nervoze je pružio desnu ruku tako da je moj stisak ispao nespretno i napo-ačke. Moje bilješke budu nakratko zgužvane između naših dlanova, a onda se potrgaju. Pogledaj što si učinio, budalo, pomislih - i jedan užasni trenutak bojao sam se da ću to reći dovoljno glasno da mikrofon pojača moje riječi i razglasi ih po dvorani. Postao sam svjestan jačine reflektora kad me Dario ostavio na mojoj samotnoj koti. Postao sam svjestan mikrofona na savitljivoj kromiranoj sipki; sličio mi je kobri koja se diže iz krotiteljeve košare. Bio sam svjestan odsjaja svjetlosti na tom kromu, kao i na rubu čaše za vodu i na grliću boce mineralne vode Evian pokraj te čaše. Bio sam svjestan da aplauz počinje jenjati; neki su ljudi počeli sjedati. Uskoro će pljesak zamijeniti tišina puna iščekivanja. Čekat će da počnem. Samo što nisam imao što reći. Čak mi je i prva rečenica isparila iz glave. Oni će čekati i tišina će se oduljiti. Nekoliko će se slušatelja nervozno nakašljati, a onda će se začuti žamor. Jer su budaletine. Samo hrpa znatiželjnih budaletina gumenih vratova.

A uspijem li nešto propentati, bit će to tek gnjevna bujica riječi koja će zazvučati poput frfljanja čovjeka koji boluje od Touretteova sindroma.

Zamolit ću da puste prvi dijapozitiv. Možda ću toliko uspjeti učiniti, a slike će me potom ponijeti. Morat ću se tome nadati. Ali kad sam pogledao u papir s bilješkama, shvatim da osim što je potrgan popola, moj je znoj razmazao to što sam našvrljao tako da se to više nije moglo pročitati. Ili to, ili je od stresa došlo do kratkog spoja između mojih očiju i mozga. A koji je uopće prvi dijapozitiv? Crtež poštanskog sandučića? Zalazak Sunca sa soforom? Bio sam gotovo siguran da nije ni jedan ni drugi.

Sad su svi posjedali na svoja mjesta. Pljeskanje je prestalo. Vrijeme da Američki naivac otvori usta i zaleleče. U trećem redu do prolaza sjedila je ona znamiželjna gudura Mary Ire; u krilu je otvorila nešto slično blenografskom stoku. ⁴⁰ Pogledom potražim Wiremana. On me u ovo uvalio, ali nisam mu to izmjerio. Samo sam se želio ispričati očima zbog onoga što slijedi.

Bit ću u prvom redu, rekao je. U sredini sredine.

I bio je. Jack, moja domaćica Juanita, Jimmy Yoshida i Alice Aucoin sjedili su Wiremanu slijeva. A njemu zdesna, do prolaza—

Čovjek koji je sjedio do prolaza morao je biti halucinacija. Žmirnem, ali je još bio tamo. Široko lice, tamno i mirno. Tijelo tijesno ugurano u tapecirani stolac pa se činilo da će možda biti potreban pajser da ga se izvadi iz njega: Xander Kamen škilji u mene kroz svoje goleme naočale rožnatih okvira i više no ikad izgleda kao neko niže božanstvo. Pretilost mu je izbrisala krilo, ali na okruglini njegova trbuha počivala je lijepo umotana kutija dužine oko metra. On primijeti moje iznenađenje - moju zgranutost - i načini kretnju. Nije mahnuo, nego mi uputio neobičan, dobrohotan pozdrav: vrhovima prstiju najprije je dotaknuo svoje masivno čelo pa usne, a onda prema meni pružio ruku raširenih prstiju. Ugledam bljedilo njegova dlana. Nasmiješio mi se, kao da je njegova nazočnost ovdje u prvom redu Geldbartove dvorane pokraj mojeg prijatelja Wiremana nešto najprirodnije na svijetu. Njegove debele usne oblikuju tri riječi, jednu za drugom: Možeš ti to.

A možda i mogu. Ako se toliko ne fiksiram na ovaj trenutak. Ako počnem razmišljati lateralno.

Pomislim na Wiremana - točnije rečeno, Wiremana koji gleda na zapad - i prisjetim se prve rečenice.

Kimnem glavom Kamenu. Kamen kimne glavom meni. A onda pogledah u publiku i shvatim da su to samo ljudi. Svi su anđeli bili iznad naših glava i sad letjeli po mraku. A što se tiče demona, većina je vjerojatno bila u mojoj glavi.

"Pozdravljeni—" počnem pa se trgnem kad mi je glas grunuo iz mikrofona. Publika se nasmije, ali me taj zvuk nije razljutio, kao što bi to bio slučaj minutu prije. Bješe to samo smijeh, i to dobronamjeran.

Mogu ja to.

"Pozdravljeni", ponovih. "Zovem se Edgar Freemantle i vjerojatno mi ovo baš neće poći za rukom. U mojem drugom životu bavio sam se građevinom. Znao sam da mi to ide od ruke jer sam dobivao poslove. U sadašnjem životu slikam. Ali nitko nije spominjao javne nastupe."

Ovaj put je smijeh bio malo opušteniji i rašireniji.

"Namjeravao sam na početku reći da nemam pojma kako sam se ovdje obreo, ali zapravo znam. A to je dobro, jer je to sve što imam za reći. Naime, ja ništa ne znam o povijesti umjetnosti, teoriji umjetnosti pa ni o pristupu umjetničkom djelu. Neki od vas vjerojatno su čuli za Mary Ire."

Publika zahihoće, kao da sam rekao Neki od vas vjerojatno su čuli za Andyja Warhola. Spomenuta se gospođa osvrne, pomalo kočoperno, uspravna kao metla.

"Kad sam prvi put donio nekoliko slika u galeriju Scoto, gospođa Ire ih je pogledala i proglasila me Američkim naivcem. Nekako mi to nije bilo drago, jer svako jutro mijenjam donji veš i perem zube svake večeri prije spavanja—"

Ponovno smijeh. Moje su noge ponovno bile samo noge, a ne cement, i sad kad sam imao osjećaj da bih mogao pobjeći, više to nisam želio niti trebao. Možda im se moje slike neće svidjeti, ali to je u redu jer se meni sviđaju. Neka se samo smiju, neka me isfućkaju, neka zgađeno uzdišu (ili diskretno zijevaju) ako to žele; nakon što ovo završi, moći ću se vratiti i nastaviti slikati.

A ako ih slike oduševe? Ista stvar.

"Ali ako je time mislila da sam netko tko radi nešto što ne razumije, što ne može izraziti riječima jer ga nitko nikad nije naučio odgovarajuće nazivlje, u tom je slučaju u pravu."

Kamen je kimao glavom i izgledao zadovoljno. Kao i - tako mi svega - Mary Ire.

"Pa tako preostaje jedino da vam ispričam kako sam stigao ovamo - most preko kojeg sam prešao iz svojeg drugog života u ovaj koji živim u posljednje vrijeme."

Kamen je bešumno pljeskao svojim mesnatim dlanovima. To me osokoli. Njegova me nazočnost obodrila. Ne znam točno što bi se dogodilo da ga nije bilo, ali mislim da bi bilo ono što Wireman zove mucho jeo - vrlo gadno.

"Ali moram paziti da moja priča bude jednostavna, jer moj prijatelj Wireman kaže da kad je riječ o prošlosti, svi muljamo, a ja vjerujem da je to točno. Ispričajte previše i shvatit ćete da... mmm... ne znam... pričate prošlost kakvu priželjkujete?"

Spustim pogled: Wireman je kimao glavom.

"Da, mislim da je tako, prošlost kakvu ste priželjkivali. Dakle, jednostavno rečeno, evo što se dogodilo: doživio sam nesreću na poslu. Tešku nesreću. Jedna je dizalica zgnječila kamionet u kojem sam sjedio i usput prignječila i mene. Izgubio sam desnu ruku, a zamalo i poginuo. Bio sam oženjen, ali mi se brak raspao. Bio sam na rubu pameti. To sad jasnije sagledavam, no tad sam jedino znao da se osjećam vrlo, vrlo loše. Jedan drugi prijatelj, Xander Kamen, jednog me dana upitao čini li me išta sretnim. To bješe nešto..."

Zastanem. Kamen je iz prvog reda napeto gledao u mene na pozornici, držeći tu dugačku poklon-kutiju na svojem nepostojećem krilu. Sjetih ga se tog dana na Phalenskom jezeru - iznucana aktovka, hladna jesenska sunčana svjetlost prelazi u poprečnim prugama preko poda dnevnog boravka. Sjetih se da sam razmišljao o samoubojstvu i mirijadama cesta koje vode u tamu: autoceste, ceste drugog reda i grmljem obrasli zaboravljeni puteljci.

Šutnja se odužila, ali se više nisam toga užasavao. A mojoj publici to kao da nije smetalo.

Prirodno je da mi misli lutaju. Ta ja sam umjetnik.

"Pojam sreće - barem u odnosu na moju situaciju - bilo je nešto o čemu odavna prije toga nisam razmišljao", rekoh. "Razmišljao sam kako uzdržavati obitelj, a nakon što sam pokrenuo vlastiti biznis, razmišljao sam o tome kako ne iznevjeriti svoje radnike. Također sam razmišljao o uspjehu, i radio na tome, uglavnom zato što je tako mnogo ljudi očekivalo da propadnem. A onda se dogodila spomenuta nesreća. Sve se promijenilo. Otkrio sam da nemam—"

Posegnuo sam za riječju koju sam želio upotrijebiti, objema rukama, premda su oni vidjeli samo jednu. A vjerojatno i primijetili trzaj batrljka u podvrnutom rukavu pričvršćenom zihericom.

"Nisam se imao za što uhvatiti. A što se tiče sreće..." Slegnuh ramenima. "Rekoh svojem prijatelju Kamenu da sam nekoć crtao, ali da već odavna nisam. Predložio je da ponovno počnem, a kad sam upitao zašto, rekao je zato što su mi potrebne brane protiv noćne tame. Tad nisam shvaćao što želi reći, jer sam bio izgubljen, zbunjen i jadan. No sad to bolje razumijem. Kaže se da noć pada, ali ovdje se diže. Diže se iz zaljeva nakon što zalazak Sunca odradi svoje. To me zapanjilo."

A zapanjila me i moja neplanirana glagoljivost. Desna je ruka cijelo ovo vrijeme mirovala i bila samo obični batrljak u podvrnutom rukavu pričvršćenom zihericom.

"Molim vas, mogu li se reflektori smanjiti na minimum? Uključujući i moj?"

Alice je osobno baratala kontrolnom pločom i nije časila ni časa. Reflektor u čijem sam krugu stajao zgasne. Auditorij proguta polutama.

Rekoh: "Prelazeći taj most između moja dva života, otkrio sam da se ljepota katkad rodi usprkos svim očekivanjima. Ali to nije vrlo originalna ideja, zar ne? Zapravo je otrcana... otprilike poput zalaska Sunca na Floridi. No svejedno je istinita, a istina zaslužuje da ju se izreče... ako je možete izreći na neki novi način. Ja sam je pokušao uklopiti u sliku. Alice, molim, pustite prvi dijapozitiv."

On bljesne na velikom ekranu meni zdesna, tri metra s dva i pol: trojac orijaških raskošnih ruža raste iz gredice tamnoružičastih školjaka. Bile su tamne jer su se nalazile ispod kuće, u njezinoj sjeni. Slušateljstvo šumno udahne, zvuk sličan kratkom, ali glasnom zapahu vjetra. Začuo sam to i znao da nisu samo Wireman i djelatnici galerije shvatili - i vidjeli. Prisutni su naglo udahnuli kako ljudi čine kad ih zaskoči nešto potpuno neočekivano.

A onda zaplješću. Pljesak je potrajao gotovo punu minutu. Stajao sam grčevito se držeći za lijevu stranu govornice i slušao, ošamućen.

Ostatak prezentacije potrajao je oko dvadeset pet minuta, ali se sjećam vrlo malo od toga. Kao da sam bio operater u nekom snu. Stalno sam očekivao da ću se probuditi u svojem bolničkom krevetu, u vrućici i mukama, urlajući tražeći morfij.

XII

Taj osjećaj kao da sam u snu potrajao je i za domjenka u galeriji nakon predavanja. Istom sam popio prvu čašu pjenušca (veću od naprstka, ali ne puno) a već su mi u ruku tutnuli drugu. Nazdravljali su mi ljudi koje nisam poznavao. Čuli su se povici "Čujmo i počujmo!" i jedan povik "Maestro!" Pogledom sam potražio svoje nove prijatelje, ali ih nisam nigdje vidio.

Premda nije bilo mnogo vremena za osvrtanje. Čestitanju kao da nikad kraja, i za predavanje i za dijapozitive. Barem se nisam morao baktati nikakvim opširnijim kritikama svoje slikarske tehnike jer su slike (plus, dobre vage, nekoliko crteža drvenim bojicama) bile pospremljene u dvije velike stražnje prostorije, na sigurnom i pod ključem. Pomalo sam otkrivao tajnu kako se ne naljoskati na domjenku u tvoju čast kad si jednoruki muškarac: u preostaloj šapi stalno držiš račića umotanog u slaninu.

Priđe mi Mary Ire i upita vrijedi li još naš dogovor za intervju.

"Naravno", rekoh. "Premda ne znam što bih vam još mogao reći. Mislim da sam večeras rekao sve."

"O, dosjetit ćemo se već nečeg", reče ona, i neka me vrag odnese ako mi, vraćajući svoju vitku čašu za pjenušac jednom od kružećih konobara, nije namignula iza svojih mačkastih naočala u stilu pedesetih. "Preksutra. Á bientôt. Monsieur."

"Sto posto", rekoh, suzdržavši se da joj kažem da će, namjerava li govoriti francuski, morati pričekati da nataknem svoju manetovsku francusku kapu. Ona otplovi, poljubivši Daria u obraz prije no što se iskrala u mirisnu ožujsku noć.

Priđe Jack, putem ugrabivši dvije čaše pjenušca. S njim je bila Juanita, moja kućna pomoćnica, vrlo dotjerana u malom ružičastom kostimu. Uzme račića nabodenog na čačkalicu, ali odbije pjenušac. Jack pruži tu čašu meni, pričekavši da progutam posljednji zalogaj predjela i uzmem je. A onda kucne svojom čašom o moju.

"Čestitam, šefe - rasturili ste."

"Hvala, Jack. Kritičar kojeg konačno razumijem." Progutam pjenušac (a toliko ga je i bilo: gutljaj po čaši) i okrenem se Juaniti. "Izgledate prekrasno."

"Gracias, gospodine Edgare", reče ona i osvrne se. "Ove su slike lijepe, ali vaše su mnogo bolje."

"Hvala."

Jack pruži Juaniti još jednog račića. "Ispričajte nas na trenutak."

"Naravno."

Jack me odvuče do upadljive Gernsteinove skulpture. "Gospodin Kamen zamolio je Wiremana da ostanu još malo u knjižnici nakon što se isprazni."

"Stvarno?" Osjetih titraj zabrinutosti. "Zašto?"

"Pa, veći dio dana proveo je na putu, a rekao je da on i avionski šekreti nisu baš kompatibilni." Jack se veselo nasmiješi. "Rekao je Wiremanu da cijeli dan sjedi na nečemu i da želi s toga sići u miru."

Prasnem u smijeh. Ujedno sam bio i dirnut. Jamačno nije lako čovjeku Kamenove veličine putovati javnim prijevozom... a kad sam bolje promislio o tome, zaključih da bi za njega doista bilo nemoguće sjesti u neki od tih džepnih avionskih zahoda. Stajati i pomokriti se? Možda. Jedva. Ali ne i sjesti. On naprosto ne bi stao.

"Dakle, Wireman je zaključio da gospodin Kamen zaslužuje tajmaut. Rekao je da ćete vi shvatiti."

"I shvaćam", rekoh i rukom Juaniti dam znak da priđe. Izgledala je usamljeno, potpuno sama u svojoj vjerojatno najsvečanijoj odjeći poput otoka usred plime i oseke kulturnjačkih hijena. Zagrlim je i ona mi se nasmiješi. I baš dok sam je najzad uspio nagovoriti da uzme jednu čašu pjenušca (upotrijebio sam riječ pequeno za "mala" na što se ona zahihotala pa sam pretpostavio da nisam odabrao najprimjereniju riječ), uđu Wireman i Kamen, potonji još držeći onu poklon-kutiju. Kamenovo se lice ozarilo kad me ugledao i to mi je značilo više od nekoliko rundi aplauza, čak i stajaćih ovacija.

Uzmem čašu pjenušca s prolazećeg pladnja, probijem se kroz gužvu i pružim mu je. A onda ga obgrlim rukom koliko sam mogao opasati njegovu tjelesinu. I on zagrli mene tako jako da su moja još osjetljiva rebra vrisnula.

"Edgare, izgledate fenomenalno. Jako mi je drago. Bog je dobar, prijatelju. Bog je dobar."

"A i vi ste", rekoh. "Kako to da ste banuli u Sarasotu? Wireman vas je nazvao?" Okrenem se svom compadreu od prugastog suncobrana. "Istina, zar ne? Ti si nazvao i zamolio Kamena da bude tajanstveni gost na mojem predavanju."

Wireman odmahne glavom. "Nazvao sam Pam. Uhvatila me panika, muchacho, jer sam vidio da si se ti izbezumio zbog nastupa. Pam je rekla da bi nakon nesreće poslušao doktora Kamena kad ne bi nikog drugog. Pa sam ga nazvao. Nisam se nadao da će doći, s obzirom na to da sam ga nazvao tako kasno, ali... tu je."

"Ne samo da sam tu, nego sam i donio dar od vaših kćeri", reče on i preda mi onu kutiju. "Premda ćete se morati zadovoljiti s onime što sam imao na zalihi jer nisam imao vremena za kupovanje. Bojim se da ćete se možda razočarati."

Sine mi kakav je to dar i usta mi se osuše. Svejedno tutnem kutiju pod pazuho, povučem ukrasnu vrpcu i potrgam papir. Jedva sam bio svjestan da ga je Juanita uzela. U papir je bila umotana uska kartonska kutija koja mi je sličila na dječji lijes. Naravno. Na što bi drugo sličila? Na poklopcu je bilo otisnuto MADE IN THE DOMINICAN REPUBLIC.

"Gospodski, nema što, doktore", reče Wireman.

"Nažalost, nisam imao vremena kupiti nešto bolje", odgovori Kamen.

Njihovi glasovi kao da su dopirali izdaleka. Juanita odigne poklopac. Mislim da ga je Jack uzeo. A onda je u mene gledala Reba, ovaj put u crvenoj haljinici umjesto plave, ali su točkice bile iste, kao i sjajne crne cipelice, beživotna crvena kosa i plave oči koje su govorile Oouuu, ti gnusu! Cijelo sam vrijeme u ovome!

Kamen je govorio, još iz velike daljine: "Ilse me nazvala i predložila lutku za dar. Nakon što je razgovarala sa sestrom."

Naravno da je prijedlog Ilsein, pomislih. Bio sam svjestan postojanog žamora razgovora u galeriji, poput zvuka školjaka ispod Velike Roze. Smiješak ajme, baš lijepo još mi je bio zalijepljen za lice, ali da me netko kojim slučajem u tom trenutku bocnuo u leđa, mislim da bih vrisnuo. Ilse je bila na Duma Keyu. Vozila se cestom koja prolazi pokraj El Palacia.

Premda oštrouman, mislim da doktor Kamen nije primijetio da nešto nije u redu - ali naravno, cijeli je dan proveo na putu i nije bio u najboljoj formi. No Wireman me gledao lagano naherene glave i namrštena čela. A tad me Wireman poznavao bolje nego doktor Kamen ikada.

"Znala je da već imate jednu", govorio je Kamen. "Mislila je da će vas par podsjećati na obje kćeri i Melinda se složila. Ali naravno, ja imam samo Lucike—"

"Lucike?" upita Wireman uzimajući lutku. Njezine se ružičaste krpene noge zaklate. Njezine su plitke oči zurile.

"Sliče Lucile Bali, ne mislite li? Dajem ih nekim svojim pacijentima i oni im, naravno, nadjenu druga imena. Edgare, kako ste vi nazvali svoju?"

Na trenutak mi nekadašnji mraz okuje mozak i pomislim Rhonda Robin Rachel, sjedni u motku, sjedni u usrani kolac. A onda pomislih, Bila je CRVENA.

"Reba", rekoh. "Po onoj country pjevačici."

"Imate li je još?" upita Kamen. "Ilse kaže da imate."

"O, da", rekoh i sjetih se Wiremana i lutrije, kako je rekao da možeš zatvoriti oči i čuti kako kuglice s brojevima sjedaju na svoje mjesto: klik klik klik. Činilo mi se da to sad čujem. One noći kad sam dovršio sliku Wireman gleda na zapad dobio sam posjetitelje u Velikoj Rozoj, male izbjeglice potražile su sklonište od nevremena. Elizabethine sestre-utopljenice, Tessie i Laura Eastlake. Sad sam u Velikoj Rozoj ponovno morao imati blizanke. Zašto?

Jer je nešto premostilo daljinu, zato. Nešto je premostilo daljinu i ubacilo mojoj kćeri tu ideju u glavu. To je bio sljedeći klik lutrijskog bubnja, sljedeća ping-pong loptica koja je iskočila iz njega.

"Edgare?" upita Wireman. "Dobro si, muchacho?"

"Da", rekoh i nasmiješim se. Obrisi svijeta ponovno se izoštre, u svoj njegovoj svjetlosti i koloritu. Prisilim se uzeti lutku od Juanite, koja ju je zbunjeno gledala. Bilo je teško, ali sam uspio procijediti. "Hvala vam, doktore Kamen. Hvala vam, Xandere."

On slegne ramenima i raširi ruke. "Zahvalite svojim curama, osobito Ilse."

"I hoću. Tko je spreman za još jednu čašu šampanjca?"

Svi su bili. Vratim svoju novu lutku u kutiju i obećam si dvije stvari. Kao prvo, nijedna moja kći nikad neće doznati koliko sam se prestravio ugledavši tu prokletu lutku. Drugo što sam si obećao bilo je da znam da dvije sestre - dvije živuće sestre - nikad, ama baš nikad, neće istovremeno kročiti na Duma Key. Ili neće uopće kročiti na nj, ako to bude u mojoj moći.

To sam obećanje održao.

12.
Jedna druga Florida

I

"U redu, Edgare, mislim da smo pri kraju."

Možda je Mary vidjela nešto na mojem licu, jer se nasmijala. "Zar je bilo tako strašno?"

"Ne", rekoh, i nije bilo, doista, premda sam se zbog njezinih pitanja o mojoj slikarskoj tehnici našao na muci. Moja se tehnika svodila na to da gledam stvari oko sebe pa nabacam boje. To bješe moja tehnika. A utjecaji? Što sam mogao reći? Sunčana svjetlost. U pozadini svega je ta svjetlost, i na slikama koje sam volio gledati i na onima koje sam s veseljem slikao. To što ona čini površini stvari, što daje naslutiti ispod površine, a što se želi probiti na površinu. Ali to nije zvučalo intelektualno; meni je zazvučalo zafrkantski.

"U redu," reče ona, "posljednja tema: koliko još ima vaših slika?"

Sjedili smo u luskuznom stanu Mary Ire u Davis Islandsu, bogataškoj enklavi Tampe, koja je meni izgledala kao art deco prijestolnica svijeta. Dnevni je boravak bio nepregledan, gotovo prazan prostor: trosjed na jednom, a dvije koritaste stolice na drugom kraju. Nije bilo knjiga, ali ni televizora. Na istočnom zidu, da je obasja ranojutarnja svjetlost, visjela je velika slika Davida Hockneyja. Mary i ja sjedili smo na suprotnim stranama trosjeda. Ona je u krilu držala svoj stenografski blok. Pokraj nje, na naslonu za ruke, balansirala je pepeljara. Između nas je stajao veliki metalik srebrni Wollensackov magnetofon. Jamačno pedeset godina star, ali su se kolutovi bešumno vrtjeli. Kad Švabo nešto napravi...

Mary se nije našminkala, ali su joj usne bile prevučene prozirnom sluzi od koje su sjajile. Kosu je nemarno sfrkala navrh glave, što je izgledalo i profinjeno i prostački. Pušila je English Ovalse i pijuckala nešto što je sličilo čistom viskiju iz teške Waterfordove kristalne čaše. (Ponudila me pićem i izgledala razočarano kad sam se odlučio za flaširanu vodu.) Na sebi je imala jednostavne i fine pamučne hlače. Lice joj je izgledalo staro, istrošeno i seksi. Njegovo zlatno doba bilo je negdje u vrijeme kad se Bonnie i Clyde prikazivao u kinima, ali su joj oči još oduzimale dah, bez obzira na bore u kutovima, udubine na vjeđama i nepostojanje šminke koja bi ih istaknula. Bile su to oči Sophie Loren.

"Na predavanju ste pokazali dvadeset dva dijapozitiva. Devet su bili dijapozitivi crteža olovkom. Vrlo zanimljivi, ali mali. I samo jedanaest slika, jer ste pokazali tri dijapozitiva slike Wireman gleda na zapad: dva portreta glave i jedan panoramski. Onda, koliko još slika imate? Koliko ćete slika izložiti sljedeći mjesec u galeriji?"

"Pa", rekoh, "ne mogu reći pouzdano jer stalno slikam, ali mislim da ih je zasad još... dvadesetak."

"Dvadeset", reče ona, tiho i monotono. "Još dvadeset."

Zbog nečega u načinu na koji je gledala u mene osjećao sam se nelagodno pa sam se promeškoljio. Trosjed zaškripi. "Mislim da bi točan broj mogao iznositi dvadeset jedan." Naravno, neke slike nisam ubrojio. Kućne prijatelje, primjerice. Pa onu koju bih katkad u sebi zvao Candy Brown gubi dah. Pa crtež osobe u crvenoj halji.

"Znači, ukupno više od trideset."

Zbrojim u glavi i ponovno se promeškoljim. "Valjda."

"I niste uopće svjesni koliko je to zadivljujuće. Vidim vam na licu." Ona ustane, istrese pepeljaru u koš iza trosjeda pa se zagleda u Hockneya s rukama u džepovima svojih skupih hlača. Na slici se vidjela kocka kuće i plavi bazen, a pokraj bazena stasita tinejdžerka u crnom jednodijelnom kupaćem kostimu: sise do brade, preplanule duge noge od vrata, tamna kosa. Na oba stakla njezinih crnih naočala blještalo je sunašce.

"To je original?" upitah.

"Jest", reče ona, ne okrenuvši se. "I djevojka u kupaćem kostimu je original. Mary Ire, cirka 1962. Gidget u Tampi. ⁴¹" Okrene se k meni, bijesna lica. "Ugasite magnetofon. Intervju je završio."

Ugasim ga.

"Želim da me saslušate. Saslušat ćete me?"

"Naravno."

"Ima umjetnika koji mjesecima rađaju jednu jedinu sliku ni upola kvalitetnu kao vaše. Naravno, mnogima jutra odu na saniranje posljedica noćnih grijeha. Ali vi... vi izbacujete ove stvari kao s pokretne trake. Kao da ste ilustrator ili neki... ne znam... crtač stripa!"

"Odrastao sam u uvjerenju da bi ljudi trebali vrijedno raditi što rade - mislim da je samo riječ o tome. Kad sam imao vlastitu tvrtku, radio sam i mnogo više, jer je čovjek sam sebi najstroži šef."

Ona kimne glavom. "Ne vrijedi za svakog, ali kad je istina, onda je stvarno istina. Ja to znam."

"Naprosto sam prenio tu... ovaj... radnu etiku... na to što sad radim. A to je u redu. Ma, više nego u redu. Upalim radio... kao da me nešto obuzme... i slikam..." Crvenio sam se. "Ne pokušavam postaviti svjetski brzinski rekord ili nešto takvo—"

"Znam", reče ona. "Recite mi, radite li s matricom?"

"Matricom?" Znao sam što ta riječ znači u građevinskom kontekstu, no osim toga mi ništa nije padalo na pamet. "Što je to?"

"Nije važno. Na slici Wireman gleda na zapad - kad smo već kod toga, slika je fenomenalna, taj mozak - kako ste razmjestili crte lica?"

"Fotografirao sam ga", rekoh.

"I ne sumnjam, dragi moj, ali kad ste uzeli kist da počnete slikati taj portret, kako ste razmjestili crte lica?"

"Ja... ovaj... ja—"

"Jeste li primijenili pravilo trećeg oka?"

"Pravilo trećeg oka? Nikad nisam čuo ni za kakvo takvo pravilo."

Ljubazno mi se nasmiješila. "Da bi dobili ispravni razmak između modelovih očiju, slikari će često zamisliti ili čak i nacrtati treće oko između dva stvarna oka. A usta? Jeste li ih centrirali pomoću ušiju?"

"Nisam... odnosno, nisam znao da se to radi." Sad sam imao osjećaj da se crvenim po cijelom tijelu.

"Opustite se", reče ona. "Ne predlažem da počnete primjenjivati bezvezna pravila umjetničkih škola nakon što ste ih tako spektakularno kršili. Naprosto..." Ona odmahne glavom. "Trideset slika od prošlog studenog? Ne, čak i u manje vremena, jer niste odmah počeli slikati."

"Naravno da nisam, najprije sam morao nabaviti pribor", rekoh, a Mary se tako slatko nasmijala da se zahliknula pa sije morala spašavati život gutljajem viskija.

"Ako je trideset slika u tri mjeseca nagrada za to kad te namrtvo prignječe," reče ona kad je mogla ponovno govoriti, "možda bih si ja morala naći kakvu dizalicu."

"Ne bi vam se svidjelo", rekoh. "Vjerujte mi." Ustanem, priđem prozoru i zagledam se niz Adalia Street. "Prekrasan vam je stan."

Ona mi se pridruži kod prozora i zajedno se zagledamo van. Kafić točno nasuprot i sedam katova niže kao da je zračnim mostom bio prenijet iz New Orleansa. Ili Pariza. Jedna je žena šetkala po pločniku i jela nešto slično bagetu, a rub crvene suknje vrtložio se oko nje. Netko je negdje na gitari svirao 12-taktni blues; svaka je nota kristalno ječala. "Edgare, recite mi nešto. Dok gledate kroz ovaj prozor, zanima li vas to što vidite kao umjetnika ili kao bivšeg građevinca?"

"Oboje", rekoh.

Ona se nasmije. "Pošteno. Davis Islands je umjetni otok - zamisao čovjeka po imenu Dave Davis. On je bio floridski Jay Gatsby. Jeste li čuli za njega?"

Odmahnem glavom.

"To samo dokazuje da je slava prolazna. Ludih dvadesetih Davis je ovdje bio bog."

Ona mahne rukom prema zamršenoj mreži ulica ispod nas i narukvice na njezinu mršavom zapešću zazvekeću; negdje - ne jako daleko - crkveno zvono otkuca dva sata.

"Isušio je cijelo područje, od močvara na ušću rijeke Hillsborough. Nagovorio gradske oce u Tampi da bolnicu i radiopostaju premjeste ovamo, u vrijeme kad je radio još bio važniji od zdravstvene zaštite. Izgradio je neobična i prelijepa stambena naselja u vrijeme kad je pojam stambenog naselja bio nepoznat. Podigao je hotele i otmjene noćne klubove. Razbacivao se novcem, oženio misicu, razveo se pa ponovno oženio s njom. Bio je višestruki milijunaš u vrijeme kad je milijun dolara vrijedilo današnjih dvanaest. A jedan od njegovih najboljih prijatelja živio je malo niže na obali, na Duma Keyu. John Eastlake. Poznato vam je to ime?"

"Naravno. Upoznao sam njegovu kćer. Moj prijatelj Wireman skrbi za nju."

Mary pripali novu cigaretu. "I Dave i John bili su bogati kao Krezovi - Dave se obogatio špekulacijama sa zemljištem i građevinskim poduzetništvom, a John svojim željezarama - ali je Davis bio paun, a Eastlake više sličio neuglednom smeđem palčiću. Sva sreća za njega, jer znate što se događa paunima, zar ne?"

"Očerupaju im repno perje?"

Ona povuče dim iz svoje najnovije cigarete pa u mene uperi prste između kojih ju je držala, a kroz nosnice izbaci mlazove dima. "Odgovor je točan, gospodine. Godine 1925. floridski zemljišni krah pogodio je tu državu kao cigla mjehur od sapunice. Dave Davis uložio je više-manje sve što je imao u to što vidite pred sobom." Ona mahne prema krivudavim ulicama i ružičastim zgradama. "Godine 1926. Davisu su dugovali četiri milijuna dolara za razne uspješne poslove, a ubrao je oko trideset tisuća."

Prošlo je mnogo vremena otkad sam jahao na tigrovu vratu - tako je moj otac zvao prezaduženost kad morate početi žonglirati s vjerovnicima i postati domišljati u vođenju poslovnih knjiga - a ja nikad nisam jahao tako visoko, čak ni u početnom, očajničkom razdoblju The Freemantle Companyja. Suosjećao sam s Daveom Davisom, premda je jamačno odavna mrtav.

"Koliko je vlastitih dugova uspio pokriti? Išta?"

"Isprva je uspijevao. To su bile konjunkturne godine u drugim dijelovima Amerike."

"Mnogo znate o tome."

"Umjetnost floridske Sunčane obale mi je strast, a povijest Sunčane obale hobi."

"Shvaćam. Dakle, Davis je preživio zemljišni krah."

"Nakratko. Pretpostavljam da je prodao dionice dok su burzovni indeksi rasli i tako pokrio prvu rundu gubitaka. A prijatelji su mu pomogli."

"Eastlake?"

"John Eastlake bio je glavni anđeo, povrh toga što bi s vremena na vrijeme sakrio Daveovu ilegalnu žesticu koju je ovaj možda povremeno dopremao na Key."

"On je to radio?" upitah.

"Možda", reče ona. "To je bilo drugo vrijeme i druga Florida. Kad ovdje živite neko vrijeme, naslušate se raznih nesvakidašnjih priča iz doba prohibicije i krijumčarenja alkohola. No s cugom ili bez nje, David bi bio švorc do Uskrsa 1926. da nije bilo Johna Eastlakea. John nije bio plejboj, nije obilazio noćne klubove ni bordele kao što su to činili Davis i još neki Davisovi prijatelji, ali je bio udovac od 1923. i pretpostavljam da je stari dobri Dave povremeno svojem kompiću našao kakvu priju kad mu je prijan bio usamljen. Ali do ljeta 1926. Daveovi su dugovi naprosto postali preveliki. Nisu ga mogli spasiti ni njegovi stari ortaci."

"Pa je jedne tamne noći ispario."

"Doista je nestao, ali ne u noći bez mjesečine. To nije bilo u Davisovu stilu. U listopadu 1926., manje od mjesec dana nakon što je uragan Esther poharao njegovo životno djelo, isplovio je za Europu s tjelohraniteljem i svojom novom prijom, inače jednom od ljepuškastih kupačica Macka Sennetta. Prija i tjelohranitelj stigli su u Veseli Pariz, ali Dave Davis nije. Nestao je na moru, bestraga."

"To je istinita priča?"

Ona podigne desnu ruku u izviđačkom pozdravu: prizor je donekle kvarila cigareta koja joj je tinjala između prva dva prsta. "Časna izviđačka. U studenom 1926. tamo je održana misa zadušnica." Ona pokaže prema mjestu na kojem je zaljev svjetlucao između dvije kričavo ružičaste art deco zgrade. "Došlo je najmanje četiristo ljudi, a među njima, koliko sam shvatila, mnogo ljubiteljica nojevog perja. Jedan od onih koji su se oprostili od pokojnika bio je John Eastlake. Bacio je vijenac tropskog cvijeća u zaljev."

Mary uzdahne i do mene doplovi njezin dah. Nije bilo sumnje da gospođa može potegnuti; također nije bilo sumnje da je danas popodne bila dobrano pripita, ako ne i cuguš.

"Eastlake je besumnje bio tužan zbog prijateljeve smrti," reče ona, "ali se kladim da si je čestitao da je on preživio Esther. Kladim se da su si svi na tome čestitali. Nije niti slutio da će za nepunih šest mjeseci ponovno bacati vijence u more. I to ne samo za jednu kćer nego za dvije. Zapravo i tri, ubrojimo li najstariju. Ona je pobjegla u Atlantu, s poslovođom iz jedne tatine čeličane, ako me pamćenje ne vara. Premda se to ne može usporediti s gubitkom dviju kćeri u zaljevu. Bože, to je sigurno bilo teško."

"NEMA IH", rekoh, sjetivši se naslova koji mi je Wireman citirao.

Ona me strogo pogleda. "Znači, i vi ste malo istraživali."

"Ne ja, nego Wireman. Želio je nešto doznati o ženi za koju radi. Mislim da ne zna za vezu s tim Daveom Davisom."

Mary se zamisli. "Pitam se koliko se Elizabeth sjeća."

"U posljednje vrijeme ne zna ni kako se zove", rekoh.

Mary me ponovno pogleda, okrene se prema prozoru, dohvati pepeljaru i ugasi cigaretu. "Alzheimerova? Čula sam glasine."

"Da."

"Silno mi je žao što to čujem. Znate, pikantnije detalje priče o Daveu Davisu čula sam od nje. U boljim danima. Stalno sam je viđala po izložbama. A i intervjuirala sam većinu umjetnika koji su boravili u kući na Lososovu rtu. Samo što je vi zovete nekako drukčije, zar ne?"

"Velika Roza."

Ona se nasmiješi. "Znala sam da je nešto ljupko."

"Koliko je umjetnika u njoj stanovalo?"

"Mnogo. Došli bi održati predavanje u Sarasoti ili Venice, a možda i malo slikati - premda su oni koji bi boravili na Lososovu rtu vrlo malo slikali. Za većinu Elizabethinih gostiju, boravak na Duma Keyu bio je besplatno ljetovanje."

"Iznajmljivala im je kuću gratis?"

"O, da", reče ona, smiješeći se prilično ironično. "Sarasota Arts Council plaćao je honorare za njihova predavanja, a Elizabeth je najčešće osiguravala smještaj - Velika Roza, nee Lososov rt. Ali vi nemate taj aranžman, zar ne? Možda idući put. Osobito jer vi stvarno radite ovdje. Mogla bih navesti imena šestorice umjetnika koji su stanovali u vašoj kući, a da nisu ni kist umočili." Odlučnim koracima zagrabi prema kauču, podigne čašu i gucne malo. Puno.

"Elizabeth ima Dalijev crtež koji je nastao u Velikoj Rozoj", rekoh. "Taj sam vidio vlastitim očima."

Maryne oči zacakle. "O, da, hm. Dali. Dali je obožavao tu kuću, ali čak se ni on nije duže zadržao... premda me prije odlaska taj pizdek uštinuo za tur. Znate li što mi je Elizabeth rekla nakon što je otišao?"

Odmahnuo sam glavom. Naravno da nisam znao, ali sam želio čuti.

"Rekao je da je kuća 'preobilna'. Edgare, čini li se i vama tako?"

Nasmiješili se. "Što mislite, zašto je Elizabeth pretvorila Veliku Rozu u umjetničko odmaralište? Je li uvijek bila mecena?"

Mary me iznenađeno pogleda. "Vaš vam prijatelj nije rekao? Možda ne zna. Ovdašnja legenda kaže da je Elizabeth nekoć bila prilično cijenjena umjetnica."

"Kako to mislite, ovdašnja legenda?"

"Priča se - koliko ja znam, riječ je o čistom mitu - da je bila čudo od djeteta. Da je kao mala predivno slikala, a onda iznebuha prestala."

"Jeste lije ikad pitali o tome?"

"Naravno da jesam, što ste mislili? Posao mi je ispitivati ljude." Sad se već lagano njihala, a njezine oči a la Sofia Loren bile su zamjetno krvave.

"Što je rekla?"

"Da su te priče neutemeljene. Rekla je: 'Oni koji mogu, slikaju. A oni koji ne mogu, pomažu onima koji mogu. Kao što to mi činimo, Mary.'"

"Meni to zvuči logično", rekoh.

"Da, i meni", reče Mary i otpije još malo iz svoje waterfordske čaše. "Jedini je problem bio u tome što ja to nisam vjerovala."

"Zašto ne?"

"Ne znam, naprosto nisam. Imala sam jednu staru prijateljicu po imenu Aggie Winterborn koja je pisala kolumnu za zaljubljena srca u Tampa Tribuneu, i ja sam joj jednom slučajno spomenula tu priču. Otprilike u vrijeme kad je Dali učinio čast Sunčanoj obali svojom nazočnošću, možda 1980. Bile smo u nekom baru - u to smo vrijeme uvijek bile u nekom baru - i poveo se razgovor o tome kako nastaju legende. Kao ilustraciju spomenula sam priču o tome kako je Elizabeth navodno bila Rembrandt u pelenama, no Aggie - odavna pokojna, pokoj joj duši - rekla je da misli da to nije legenda, da je to istina ili barem neka njezina inačica. Rekla je da je pročitala novinski članak o tome."

"Jeste li ikad to provjerili?" upitah.

"Naravno da jesam. Ne napišem sve što znam" - ona mi namigne - "ali volim sve znati."

"Što ste doznali?"

"Ništa. Ni u Tribuneu, a ni u novinama iz Sarasote ili Venice. Možda je to ipak bila samo priča. Ma možda je i to da je njezin otac skrivao viski avea Davisa na Duma Keyu bila samo priča. Ali... Aggie Winterborn pamćenje je izvrsno služilo. Usto me Elizabeth čudno pogledala kad sam je to upitala."

"Kako čudno?"

"Kao da poručuje tebi neću reći. Ali sve je to bilo davno, mnogo je cuge otad proteklo, a sad je više ne možete o tome pitati, je li tako? Ne ako joj je loše kao što kažete."

"Ali će možda doći k sebi. Wireman kaže da to ne bi bilo prvi put."

"Nadajmo se", reče Mary. "Znate, ona je prava rijetkost. Florida je puna starih ljudi - ne zovu je bez razloga Božjom čekaonicom - ali rijetki su ovdje i odrasli. Sunčana obala koje se Elizabeth sjeća -sjećala - doista je bila jedna druga Florida. Ne navrat-nanos sagrađeno more predgrađa kakva imamo danas, s kupolastim stadionima i autocestama na sve strane, čak ni ona u kojoj sam ja odrasla. Moja Florida bila je Florida Johna D. MacDonalda, kad su ljudi u Sarasoti još poznavali svoje susjede, a Tamiami Trail još bio seoski put. Tad bi ljudi nakon povratka iz crkve još u svojem bazenu znali zateći aligatora ili risa da im ruje po smeću."

Zapravo je bila jako pijana, shvatih... ali je to nije učinilo nezanimljivom.

"Florida na kakvoj su odrasle Elizabeth i njezine sestre bila je Florida kakva je postojala nakon što su Indijanci otišli ali prije no što je stari gospon Bijelac potpuno konhol... konsolidirao svoju prevlast. Vaš bi vam otočić sasvim drukčije izgledao. Vidjela sam fotografije. Bio je obrastao patuljastim palmama obavijenima smokvama-daviteljima, a u unutrašnjosti okra i floridski bor; na krpama vlažnog tla rasli su zimzeleni hrastovi i mangrovi. Bilo je tu niskog koraljnog grmlja i vinobojke, ali ne i tog prašumskog sranja koje danas tamo raste. Jedino su žalovi ostali isti, i naravno, morska trava... poput ruba suknje. Pomični je most bio tamo na sjevernom kraju, ali samo jedna kuća."

"Odakle toliko raslinje?" upitah. "Znate li? Naime, prekrilo je tri četvrtine otoka."

Možda je prečula što sam rekao. "Samo jedna kuća", ponovila je. "Nasađena na onoj maloj uzvisini prema jugu, poput postaje turističke ture obilaska južnjačkih palača u Charlestonu ili Mobileu. Stupovi i šljunčani kolni prilaz. Od nje se pružao veličanstven pogled na zaljev na zapadu, a na istoku veličanstven pogled na floridsku obalu. Premda se nije imalo bogzna što vidjeti, samo Venice. Selo Venice. Usnulo seoce."

Začula se kako zvuči pa se trgnula. "Oprostite mi, Edgare. Molim vas. Ne činim ovo svaki dan. Stvarno, trebali biste shvatiti moje... moje uzbuđenje... kao kompliment."

"I shvaćam."

"Prije dvadeset godina ne bih se naljoskala, nego vas pokušala namamiti u krevet. Možda još i prije deset godina. No ovako se mogu samo nadati da nećete pobjeći glavom bez obzira."

"Niste vi te sreće."

Ona se nasmije, graknuvši suho i veselo. "U tom slučaju, nadam se da ćete uskoro ponovno svratiti. Radim opake bamije. Ali sad..." Ona me obgrli rukom i povede prema vratima. Ispod odjeće tijelo joj bješe mršavo, vruće i tvrdo poput kamena, a korak za jotu nesiguran. "Sad je vrijeme za vaš odlazak i moju popodnevnu siestu. Sa žaljenjem moram reći da mi je potrebna."

Izađem u predvorje pa se okrenem. "Mary, je li Elizabeth ikad pred vama išta rekla o pogibiji svojih sestara blizanki? U to je vrijeme imala četiri-pet godina. Bila je dovoljno stara da upamti nešto tako traumatično."

"Nikad", reče Mary. "Nijednom."

II

Ispred vrata predvorja nanizalo se desetak stolaca u tankom, ali ugodnom prstenu hladovine u dva i petnaest popodne. U njima je sjedilo šest starčeka i promatralo vozila u Adalia Street. I Jack je bio tamo, ali nije niti promatrao vozila niti se divio prolazećim ženama. Naslonio se na ružičastu štukaturu i čitao Mrtvozorništvo za budale. Označi stranicu i ustane čim me spazio.

"Izvrstan odabir za Floridu", rekoh, glavom kimnuvši prema knjizi sa zaštitnim znakom izbečenog krelca na naslovnici.

"Kad-tad moram odabrati životni poziv," reče on, "a s obzirom na to kako ste se u posljednje vrijeme razletjeli na sve strane, mislim da ovaj posao neće potrajati još dugo."

"Ne požuruj me", rekoh i opipam u džepu da provjerim imam li svoju bočicu aspirina. Imao sam je.

"Zapravo," reče Jack, "upravo to namjeravam učiniti."

"Moraš biti negdje?" Upitam, šepajući pokraj njega niz cementni prilaz prema suncu. Bilo je vruće. Na zapadnu obalu Floride proljeće svrati tek toliko da popije šalicu kave prije nego što produži na sjever gdje ga čeka ozbiljan posao.

"Ne, ali vi u četiri sata imate zakazano kod doktora Hadlocka u Sarasoti. Mislim da ćemo taman stići, bude li promet milostiv."

Zaustavim ga, položivši mu ruku na rame. "Elizabethina liječnika? Što to govoriš?"

"Kontrolni pregled. Priča se da ga odgađate, šefe."

"Wireman je to učinio", promrmljam i prođem rukom kroz kosu. "Wireman koji mrzi doktore. Taj će me čuti! Jack, ti si mi svjedok da nikad neću—"

"Nije on, rekao je da ćete to reći", reče Jack i povuče me da se ponovno pokrenem. "Samo dođite, ne krenemo li, nećemo izbjeći prometnu špicu."

"Ako Wireman nije ugovorio pregled, tko je onda?"

"Vaš drugi prijatelj. Ona crna grdosija. Bio mi je simpatičan, ful je skuliran."

Stigli smo do Malibua i Jack mi je otvorio suvozačka vrata, ali sam trenutak ostao stajati zagledan u njega, zgromljen. "Kamen?"

"Aha. On i doktor Hadlock zapričali su se na domjenku nakon vašeg predavanja i doktor Kamenje slučajno spomenuo da je zabrinut jer još niste obavili kontrolni pregled na koji ste obećali otići. Doktor Hadlock se ponudio da će vas on pregledati."

"Ponudio se", rekoh.

Jack kimne glavom, smiješeći se na žarkom floridskom suncu. Nemoguće mlad, s kanarinac-žutim primjerkom Mrtvozorništva za budale zaguranim pod pazuho. "Hadlock je doktoru Kamenu rekao da ne mogu dopustiti da se što dogodi tako važnom novootkrivenom talentu. I tek toliko da se zna, ja se slažem."

"Jack, sad si ga zasrao."

On se nasmije. "Edgare, pravi ste."

"Smijem li pretpostaviti da sam i skuliran?"

"Aha, opako. Ulazite, da prijeđemo preko mosta dok još možemo."

III

Stigosmo u ordinaciju doktora Hadlocka u Beneva Roadu točno u sekundu. Freemantleov poučak o uredskom čekanju glasi da se vremenu zakazanog sastanka mora dodati trideset minuta da bi se stiglo u vrijeme kad ćete zapravo biti primljeni, ali sam u ovom slučaju bio ugodno iznenađen. Žena na prijemnom šalteru prozvala me već u četiri i deset i uvela u veselu ordinaciju u kojoj je na posteru meni slijeva bilo prikazano srce koje se utapa u masti, a na posteru zdesna zagoreno plućno krilo. Snellenova tablica za provjeru vida točno ispred mene predstavljala je pravo olakšanje, premda sam zapeo ispod šestog reda.

Uđe sestra, tutne mi toplomjer pod jezik, opipa mi bilo, omota mi narukvicu za mjerenje krvnog tlaka, napumpa je i očita vrijednosti. Kad sam je upitao kako sam prošao, nasmiješila se neodređeno i rekla: "Zadovoljili ste." A onda mi je izvadila krv. Nakon toga sam otišao na WC s plastičnom čašicom u ruci, odašiljajući prema Kamenu otrovne vibracije dok sam otvarao šlic: jednoruki muškarac može dati uzorak urina, ali je mogućnost nezgode mnogo veća.

Kad sam se vratio u ordinaciju, sestre više nije bilo. Ostavila je fascikl s mojim imenom. Pokraj fascikla crvenu kemijsku. Žigne me u batrljku. Ne razmišljajući, uzmem kemijsku i stavim je u džep hlača. Za džep moje košulje bila je zataknuta Bicova kemijska. Izvadim je i stavim je gdje je donedavna ležala ona crvena.

A što ćeš reći kad se ona vrati? upitah samog sebe. Da je došla Vila kemijskih olovaka i odlučila se đorati?

Prije no što sam uspio odgovoriti na to pitanje - ili razmisliti zašto sam uopće ukrao tu kemijsku - uđe Gene Hadlock i pruži ruku. Lijevu ruku... što je u odnosu na mene bila desna ruka. Otkrijem da mi je mnogo simpatičniji dok nije u paru s Principeom, neurologom s kozjom bradicom. Imao je šezdesetak godina, bio pomalo debeljuškast, bijelih brkova u obliku četkice za zube, ugodnog ponašanja. Reče mi da skinem sve osim bokserica pa mi pomnjivo pregleda desnu nogu i slabinu. Pritisnuo me na nekoliko mjesta i upitao koliko me boli. Upitao me i koje lijekove protiv bolova uzimam i vidljivo se iznenadio kad sam mu rekao da sam samo na aspirinima.

"Pregledat ću vam batrljak", reče on. "To je u redu?"

"Da. Samo oprezno."

"Potrudit ću se."

Sjednem i položim lijevu ruku na svoje golo lijevo bedro, gledajući u tablicu slova i brojki. Hadlock me jednom rukom čvrsto uhvati za rame, a drugom poduhvati batrljak. Sedmi red na onoj tablici izgledao je nešto poput BOGRECE. Bog reče što? upitah se.

Odnekud, iz velike daljine, osjetih blagi pritisak. "Boli?"

"Ne."

"U redu. Ne, nemojte gledati, gledajte naprijed. Osjećate li moju ruku?"

"Aha. Kao iz daljine. Pritisak." Ali ne i trzanje. A zašto i bi? Ruka koje više nije bilo poželjela je tu kemijsku, kemijska je sad bila u mojem džepu pa je ruka ponovno bila neaktivna.

"A ovo, Edgare? Smijem li vas zvati Edgar?"

"Smijete sve osim zakasniti na večeru. Isto. I pritisak. Blagi."

"Sad možete pogledati."

Pogledam. Jedna mu je ruka još bila na mojem ramenu, ali je drugu držao spuštenu uz tijelo. Nije bila ni blizu mojeg batrljka. "Ups."

"Ni u kojem slučaju, fantomski osjeti u patrljku udova normalna su pojava. Samo sam iznenađen brzinom zacjeljivanja. I odsustvom boli. Jer vraški sam vas stisnuo. Ovo je sve u redu." On ponovno uhvati za batrljak i gurne ga naviše. "Boli li vas to?"

Zaboljelo je - prigušeni žižak bola, potencijalni plamičak. "Malo", rekoh.

"Da vas ne boli, zabrinuo bih se." On popusti stisak. "Ponovno gledajte u tablicu, u redu?"

Učinim kako me zamolio i zaključim da prevažni sedmi redak glasi BOCPEGE. Što je imalo više smisla, jer nije imalo smisla.

"Edgare, s koliko vas prstiju dodirujem?"

"Ne znam." Kao da me uopće nije dodirivao.

"A sada?"

"Ne znam."

"A sada?"

"S tri." Gotovo je već stigao do moje ključne kosti. A meni padne na um - luda pomisao, ali vrlo intenzivna - da bih njegove prste osjetio posvuda po batrljku da me obuzela jedna od mojih slikarskih pomama. Zapravo, osjećao bih njegove prste i u zraku ispod batrljka. A mislim i da bi on osjetio mene... što bi bez sumnje natjeralo dobrog doktora da vrišteći pobjegne iz ordinacije.

On nastavi s pregledom - najprije prijeđe na nogu pa na glavu. Posluša mi srce, zaviri mi u oči i učini mnogo drugih doktorskih štoseva. Kad je iscrpio glavninu repertoara, reče mi da se odjenem i pričekam u dnu hodnika.

To bješe ugodno neuredan mali ured. Hadlock sjedne za stol i zavali se u stolac. Na jednom je zidu bilo slika. Na nekima su, pretpostavih, bili članovi Hadlockove obitelji, ali bilo je i fotografija na kojima se rukuje s prvim Georgeom Bushom i Mauryjem Povichem (po meni, intelektualnim parnjacima) te jedna fotografija na kojoj je Hadlock bio sa zapanjujuće krepkom i zgodnom Elizabeth Eastlake. Držali su teniske rekete. Prepoznah teren. Onaj kod El Palacia.

"Pretpostavljam da biste se rado vratili na Dumu i dali mira tom kuku, zar ne?" upita Hadlock. "Jamačno zaboli u ovo doba dana, a kladim se da je po vlažnom vremenu kao da vas razvlače tri vještice iz Macbetha. Želite li recept za Percocet ili Vicodin—"

"Ne, dosta su mi aspirini", rekoh. "Koštalo me muka da se skinem s jakih lijekova i zasad se ne namjeravam vratiti na njih, bez obzira na bol."

"Vaš je oporavak izvanredan", reče Hadlock. "Mislim da i bez mene znate koliko ste sreće imali da niste ostali trajni invalid koji invalidska kolica pokreće puhanjem u slamčicu."

"Imam sreće da sam uopće živ", rekoh. "Mogu li pretpostaviti da niste otkrili ništa zloguko?"

"Ovako, bez nalaza pretraga krvi i urina, rekao bih da je s vama sve u najboljem redu. Rado ću vas naručiti za rendgen povreda na desnoj strani tijela i po glavi ako imate simptome koji vas zabrinjavaju, ali—"

"Nemam ih." Imao sam simptome i zabrinjavali su me, ali nisam mislio da će rendgen otkriti uzrok. Ili uzroke.

Hadlock kimne glavom. "Razlog zbog kojeg sam tako pažljivo prepipao vaš batrljak je taj što ne nosite protezu. Mislio sam da bi vam tkivo moglo omekšati. Ili da ima tragova kakve infekcije. Ali čini se da je u dobrom stanju."

"Vjerojatno još nisam spreman za protezu."

"To je u redu. I više nego u redu. S obzirom na posao koji radite, rekao bih da u vašem slučaju važi pravilo 'Ako nije slomljeno, ne krpaj'. Vaše slike... izvanredno. Jedva čekam da ih vidim izložene u Scotu. Povest ću i suprugu. Jako je uzbuđena."

"Lijepo", rekoh. "Hvala vam." To je zazvučalo mlako, barem meni, ali još nisam razradio sistem kako reagirati na takve komplimente.

"To što vi u Lososovu rtu boravite kao najmoprimac, žalosno je i ironično", reče Hadlock. "Godinama - možda to i znate - Elizabeth je tu kuću rezervirala za umjetnike. A onda je oboljela i dopustila da se kuća uvrsti u popis običnih nekretnina za izdavanje, premda je inzistirala da je se mora unajmiti na najmanje tri mjeseca. Nije željela nikakva studentska tulumarenja za proljetne praznike. Ne tamo gdje su Salvador Dali i James Bama nekoć imali krov nad svojim slavnim glavama."

"Ne mogu reći da joj se čudim. To je posebna kuća."

"Da, ali je malo koji od svih tih slavnih umjetnika koji su u njoj boravili napravio nešto posebno. A onda stigne drugi 'obični' gost - građevinski poduzetnik iz Minneapolisa koji se oporavlja od nesreće i... eto. Elizabeth je sigurno silno zadovoljna."

"Doktore Hadlock, u građevini smo to zvali dvije ruke laskanja."

"Zovite me Gene", reče on. "Ljudi koji su bili na vašem predavanju nisu bili tog mišljenja. Bili ste izvanredni. Da je barem Elizabeth mogla biti tamo. Kako bi se šepurila."

"Možda će otvoriti izložbu."

Gene Hadlock vrlo polako zavrti glavom. "Sumnjam. Borila se protiv Alzheimerove bolesti rukama i nogama, ali dođe vrijeme kad ta bolest naprosto pobijedi. Ne zato što je pacijent slab, nego zato što je to fizičko stanje, poput multiple skleroze. Ili karcinoma. Nakon što se simptomi počnu manifestirati, najčešće u obliku gubitka kratkoročnog pamćenja, sat počinje otkucavati. Mislim da je Elizabethino vrijeme isteklo i jako mi je žao. Meni je jasno, a mislim da je bilo jasno svima na vašem predavanju, da vam nije po volji sva ta prašina koja se podigla oko vas—"

"Točno."

"—ali da je bila tamo, Elizabeth bi uživala za vas. Poznam je veći dio života i mogu vam reći da bi sve nadzirala da je zdrava, uključujući i vješanje svih vaših slika u galeriji."

"Da sam je barem tad poznavao", rekoh.

"Bila je izvanredna. Kad je ona imala četrdeset pet godina, a ja dvadeset, pobijedili smo u miješanim parovima na teniskom turniru u The Colony na Longboat Keyu, kad sam došao iz koledža na zimske praznike. Još imam taj pokal. Pretpostavljam da i ona ima svoj, negdje."

To me podsjeti na nešto - Naći ćete ga, sigurna sam - ali prije no što sam mogao slijediti trag tog sjećanja do njegova izvora, nešto mi drugo padne na pamet. Nešto mnogo novijeg datuma.

"Doktore Hadlock - Gene - je li Elizabeth ikad slikala? Ili crtala?"

"Elizabeth? Nikad." I on se nasmiješi.

"Sigurni ste u to."

"I te kako. Upitao sam je jednom, a vrlo se dobro sjećam i kad: kad je Norman Rockwell ⁴² došao u grad održati predavanje. Ali nije odsjeo u vašoj kući, nego u Ritzu. Norman Rockwell, u kompletu s lulom!" Gene Hadlock zavrti glavom, nasmiješivši se još više. "O, bozi, kakva je to bila kontroverzija, graja koja se digla kad je Umjetničko vijeće objavilo da će Gospodin Saturday Evening Post doći u grad. To je bila Elizabethina zamisao i nju je oduševila strka koja je nastala oko toga, rekla je da su mogli napuniti stadion Ben Hill Griffin—" On primijeti moj tupi pogled. "Floridsko državno sveučilište. 'Močvara iz koje jedino Gatorsi izlaze živi'?"

"Ako je riječ o nogometnoj momčadi, moje zanimanje počinje s Vikingsima i završava s Packersima."

"Dakle, tijekom te gungule oko Rockwella - doista je rasprodao cijelu dvoranu, i to ne Geldbartovu, nego u City Centeru - upitao sam je o njezinim umjetničkim sposobnostima. Elizabeth se nasmijala i rekla da jedva zna nacrtati štapićaste figure. Zapravo se poslužila sportskom metaforom, vjerojatno razlog zbog kojeg su mi pali na um Gatorsi. Rekla je da je ona tipični bogataški student, samo što nju zanima umjetnost, a ne sport. Rekla je: Ako ne možeš biti sportaš, potpomaži sport. A ako ne možeš biti umjetnik, hrani ih, brini za njih i pobrini se da se imaju gdje skloniti u slučaju kiše.' Ali da je ona sama imala umjetničkog talenta? Nikakvog."

Razmišljao sam da li da mu kažem za Aggie Winterborn, prijateljicu Mary Ire, ali tad napipam onu crvenu kemijsku u džepu hlača i predomislim se. Zaključim da je ono što želim učiniti vratiti se na Duma Key i slikati. Djevojčica i lađa br. 8 bila je najambicioznija slika iz te serije, ujedno najveća i najsloženija, i bila je pred završetkom. Ustao sam i pružio mu ruku. "Hvala vam na svemu."

"Nema na čemu. A predomislite li se i poželite nešto jače protiv bolova—"

IV

Pomični most za Key bio je podignut da bi se igračka nekog bogataša mogla provaljati kroz tjesnac u zaljev. Jack je sjedio za upravljačem Malibua i divio se djevojci u zelenom bikiniju koja se sunčala na prednjoj palubi prolazeće jahte. Radio je bio namješten na The Bone. Završila je reklama za neko zastupstvo za motocikle (The Bone je stalno emitirao oglase za prodaju motocikala i razne kreditne usluge) i začuju se The Who u Magic Bus. Batrljak me zaškaklja pa zasvrbi. Svrbež se polako spuštao sve niže, usporeno, ali duboko. Vrlo duboko. Malko pojačam radio a onda zavučem ruku u džep i izvučem ukradenu kemijsku. Ni plavu, ni crnu - bila je crvena. Divio sam joj se nakratko na kasnom suncu. A onda palcem pritisnem puce pretinca za rukavice i prepipam po njegovoj unutrašnjosti.

"Treba li vam pomoći nešto naći, šefe?"

"Ne. Samo ti gledaj u svijetlu budućnost. Ja sam dobro."

Izvadim kupon za besplatni Checkers NASCAR Burger - Moraš jesti! inzistirao je kupon. Okrenem ga. Poleđina mu je bila prazna. Počnem crtati brzo i bez razmišljanja. Završio sam prije pjesme. Ispod te sličice napisao sam pet velikih slova. Slika je bila slična črčkarijama iz mojeg drugog života koje su nastajale dok bih se telefonski natezao (najčešće s nekom budaletinom). Slova su ispisala riječ PERZE, ime mojeg sablasnog broda. Samo što sam mislio da se to tako ne izgovara. Mogao sam dodati akcent iznad E, ali bi to tu riječ pretvorilo u nešto što je zvučalo kao Persay, a nije mi se činilo ni da je to ispravno.

"Što je to?" upitao je Jack, nagnuo se i zavirio u moj crtež pa sam odgovorio na svoje pitanje. "Crvena izletnička košarica. Slatko. Ali što je Persa?"

"Perze."

"Ako vi kažete." Rampa u dnu mosta se podigne i Jack krene na Duma Key.

Pogledah u crvenu izletničku košaricu koju sam nacrtao - samo što mi se činilo da se takvu vrstu košare, od pletera, zove kotarica - i upitah se zašto izgleda tako poznato. A onda shvatih da mi ne izgleda poznato, ne baš. Poznata mi je bila rečenica. Potraži izletničku košaru Nan Nekako, rekla je Elizabeth one večeri kad sam Wiremana vratio iz bolnice u Sarasoti. Posljednje večeri kad sam je vidio pri compos mentis, sad shvatih. Na tavanu je. Crvena. I: Naći ćeš je, sigurna sam. I: Unutra su. Ali nakon što sam je upitao o čemu to govori, nije mi znala reći. Odlutala je.

Na tavanu je. Crvena.

"Naravno da jest", rekoh. "Sve je takvo."

"Što to, Edgare?"

"Ništa", rekoh, zagledan u ukradenu kemijsku. "Samo glasno razmišljam."

V

Djevojčica i lađa br. 8 - posljednja iz te serije, gotovo sam bio uvjeren - stvarno je bila dovršena, ali sam stajao i pregledavao je na dužećoj svjetlosti, gol do pasa, dok je na The Boneu prašila Copperhead Road. Radio sam na njoj duže nego na ijednoj drugoj slici - shvatio sam da je u mnogočemu ona sažetak ostalih - i to me uznemirilo. Zato sam je na kraju sesija pokrivao komadom plahte. A sad, gledajući je - nadao sam se - nepristranim okom, shvatih da je uznemirujuća vjerojatno pogrešna riječ; ta je sličica bila jebeno fantastična. Gledati u nju bilo je kao gledati u lateralni um.

A možda nikad neće biti potpuno dovršena. Svakako na njoj ima još mjesta za crvenu izletničku košaru. Mogao bih je objesiti na Perzin prikosnik. Zašto ne? Ta prokleta je slika ionako već natrpana likovima i detaljima. Uvijek ima mjesta za još jedan.

Upravo sam pružio kist otežao od nečega što je mogla biti krv da učinim baš to, kad je zazvonio telefon. Kist mi je zamalo ispao iz ruke - sigurno bi mi se to dogodilo da sam bio u nekom od svojih slikarskih transeva - ali nisam. Izletnička je košara trebala biti samo ukras, a već sam dodao druge detalje. Odložim kist i podignem slušalicu. Bio je to Wireman i zvučao je uzbuđeno.

"Edgare, danas popodne bila je pri zdravoj! Možda to ništa ne znači - pokušavam se ne nadati mnogo - ali već sam to vidio. Najprije jedan takav lucidni interval, pa drugi, pa još jedan, a onda se počnu stapati i ona bude ponovno pri sebi, barem na neko vrijeme."

"Zna li tko je? I gdje je?"

"Ne još, ali otprilike pola sata, negdje od oko pola šest, znala je i to i tko sam ja. Čuj ovo, muchacho - sama si je pripalila cigaretu!"

"Svakako ću to priopćiti direktoru zavoda za javno zdravstvo", rekoh ali sam razmišljao. Pola šest. Taman otprilike kad smo Jack i ja čekali da se most podigne. Otprilike u vrijeme kad sam osjetio onaj poriv za crtanjem.

"Je li htjela još nešto osim cigarete?"

"Hranu. Ali je prije toga tražila da ju se odvede u Porculansko selo. Edgare, htjela je svoje figurice! Znaš li koliko je vremena prošlo?"

Zapravo sam i znao. A bilo mi je drago čuti ga uzbuđenog zbog nje.

"Ali se počela gubiti nakon mojeg dolaska. Osvrnula se i upitala gdje je Percy. Rekla je da hoće Percyja, da Percy mora u kutiju od keksa."

Pogledao sam u svoju sliku. U svoj brod. Sad je bio moj, nego što. Moj Perze. Obliznem usne, koje su odjednom bile poput uštavljene kože. Kakve su bile kad sam se probudio nakon nesreće. Kad se stanovito vrijeme nisam mogao sjetiti tko sam. Znate li što je najčudnije? Prisjećati se zaboravljanja. Kao da gledaš u dvoranu obloženu zrcalima. "Koja figurica je Percy?"

"Vrag me odnio ako znam. Kad želi da bacim tu kutiju u ribnjak, redovito je u njoj kakva ženska figurica. Najčešće pastirica okrhnutog lica."

"Je li rekla još štogod?"

"Rekoh ti već, da želi jesti. Juhu od rajčice. I breskve. Tad je već prestala razgledavati figurice i ponovno se pomutila."

Je li se pomutila zato što među figuricama nije bilo Percyja? Ili broda Perze? Možda... ali ako je ikad imala porculansku lađu, ja je nikad nisam vidio. Pomislih - ne i prvi put - da je Perze smiješna riječ. Nisi joj mogao vjerovati. Stalno se mijenjala.

Wireman reče: "U jednom mi je trenutku rekla da stol propušta."

"I je li propuštao?"

Nastane kratka stanka. A onda Wireman reče, ne baš veselo: "Zbijamo viceve na Wiremanov račun, mi amigo?"

"Ne, zanima me. Što je rekla? Točno?"

"Samo to. 'Stolni propušta.' Ali kao što znaš, njezine su figurice na pravom stolu, a ne na vodenom."

"Smiri se. Ne gubi pozitivne misli."

"Pokušavam, ali moram reći da nisi baš u najboljoj konverzacijskoj formi, Edsteru."

"Ne zovi me Edster, zvuči kao neki Ford oldtajmer. Donio si joj juhicu, a ona je bila... kakva? Ponovno odsutna duhom?"

"Uglavnom, da. Razbila je dvije porculanske figurice - konja i rodeo-jahačicu." On uzdahne.

"Je li rekla 'Propušta' prije ili poslije juhe?"

"Prije, poslije, kakve to veze ima?"

"Ne znam", rekoh. "Što od toga?"

"Prije. Mislim. Da, prije. Nakon juhe uglavnom je izgubila zanimanje za sve, uključujući i bacanje kutije od keksa u ribnjak po milijunti put. Donio sam joj juhicu u omiljenoj šalici, ali ju je gurnula tako jako da se zalila po svojoj jadnoj staračkoj ruci. Kao da to nije niti osjetila. Edgare, zašto postavljaš ta pitanja? Što znaš?" Ushodao se po kući s mobitelom na uhu. Vidio sam ga.

"Ništa. Pipam u tami, zaboga."

"Ma je li? Kojom to rukom činiš?"

To me na trenutak zbuni, ali došli smo predaleko i podijelili previše toga da bismo si lagali, čak i kad je istina bila ćaknuta. "Desnom."

"U redu", reče Wireman. "U redu, Edgare. Želio bih znati što se događa, to je sve. Jer se nešto događa."

"Možda se nešto događa. Kako je ona sad?"

"Spava. A ja te prekidam u poslu."

"Ne", rekoh i bacim kist. "Mislim da je ova slika gotova, a i da sam ja gotov sa slikanjem za neko vrijeme. Od danas do izložbe samo šetnje i skupljanje školjaka."

"Plemenita stremljenja, ali mislim da ti to ne možeš. Radoholičar kakav jesi."

"Mislim da se varaš."

"Dobro, varam se. Neće biti prvi put. Hoćeš li sutra svratiti do nas? Želim da ti vidiš ako joj se pamet ponovno prosvijetli."

"Računaj na to. A mogli bismo udariti koju tenisku lopticu."

"Može, što se mene tiče."

"Wiremane, još nešto. Je li Elizabeth ikad slikala?"

On se nasmije. "Tko zna? Jednom sam je upitao i rekla je da jedva zna nacrtati štapićaste figure. Rekla je da se njezino zanimanje za umjetnost ne razlikuje mnogo od zanimanja kakvog bogatog studenta za sveučilišni nogomet i košarku. Zbijala je viceve s time, rekla—"

"Ne možeš li biti sportaš, potpomaži sportaše."

"Točno tako. Kako si znao?"

"Poznata priča", rekoh. "Vidimo se sutra."

Spustim slušalicu i ostanem stajati na mjestu, gledajući kako je dugačka svjetlost večeri raspirila zalazak Sunca nad zaljevom koji nisam imao želju naslikati. Isto je rekla i Geneu Hadlocku. A da sam pitao druge, nisam niti sumnjao da bih čuo istu anegdotu još koji put ili deset puta: Rekla je da ne zna nacrtati ni štapićaste likove, rekla je ne možeš li biti sportaš, potpomaži sportaše. A zašto? Jer iskrena žena može povremeno iskriviti istinu, ali dobar lažac nikad ne mijenja priču.

Nisam ga upitao za crvenu izletničku košaru, ali neka: ako je na tavanu El Palacia, bit će tamo i sutra i prekosutra. Rekoh si da ima vremena. Naravno, tako si uvijek kažemo, zar ne? Ne možemo zamisliti da vrijeme istječe, a Bog nas kažnjava za ono što ne možemo zamisliti.

Pogledao sam u Djevojčicu i lađu br 8 s nečime što je graničilo s gađenjem i prekrio je plahtom. Nisam dodao onu crvenu izletničku košaru na prikosnik, nisam tu sliku više nikad niti dotaknuo kistom, ona je bila posljednji umobolni izdanak mojeg prvog crteža u Velikoj Rozoj, onoga koji sam nazvao Pozdrav. Br. 8 je možda bio moja najbolja slika, ali na neki čudan način gotovo da sam zaboravio na nju. Do izložbe. Nakon toga je nisam mogao zaboraviti.

VI

Izletnička košara.

Ta prokleta crvena izletnička košara puna njezinih crteža.

Kako me to progoni.

Čak i sad, četiri godine poslije, uhvatim se kako se igram te "što ako" igre, pitam se koliko bi se toga promijenilo da sam sve ostavio i krenuo u potragu za njom. A našli su je - našao ju je Jack Cantori - no tad je već bilo prekasno.

A možda - ne mogu reći pouzdano - to ništa ne bi promijenilo, jer je neka sila bila na djelu, i na Duma Keyu i u Edgaru Freemantleu. Mogu li reći da me ta sila dovela ovamo? Ne. Mogu li reći da nije? Ne mogu ni to reći. Ali na prijelazu ožujka u travanj ta je sila ponovno ojačala i kriomice proširila svoje polje djelovanja. Voda sad brže teče, onomad mi je rekla Elizabeth. Skoro će brzaci. I doista je bilo tako.

Ta košara.

Elizabethina prokleta izletnička košara. Bješe crvena.

VII

Wiremanova nada da Elizabeth dolazi k sebi počela se činiti neutemeljenom jer je Elizabeth i dalje bila bezlična mrmljajuća masa u invalidskim kolicima koja bi se svako malo promeškoljila tek toliko da prepuklim glasom ostarjele papige zavapi za cigaretom. Wireman je angažirao Annmarie Whistler da dođe i pomogne mu četiri dana u tjednu. Ta dodatna pomoć možda je smanjila njegovu opterećenost, ali ga nije nimalo utješila: srce mu je krvarilo.

No to sam primijetio tek krajičkom oka početkom travnja, glasovito sunčanog i vrućeg. Jer, govoreći o glasovitosti... to sam ja postao.

Nakon objavljivanja intervjua s Mary Ire, postao sam tražena roba. Zašto i ne? Dobro je biti umjetnik, osobito na području Sarasote. A biti umjetnik koji je nekoć gradio banke pa okrenuo leđa Mamonu, bilo je još bolje. A senzacionalno talentirani jednoruki umjetnik bio je jebena zlatna koka. Dario i Jimmy ugovorili su mi niz dodatnih intervjua, uključivo i za Channel 6. Izašao sam iz njihova studija u Sarasoti s opakom glavoboljom i s reklamnom naljepnicom CHANNEL 6 - BUDNO METEOROLOŠKO OKO SUNČANE OBALE, koju sam zalijepio na jedne nogare OŠTROPASOVIH. Ne pitajte zašto.

Također sam preuzeo i floridski dio putno-smještajnih aranžmana. Wireman je tad imao i više nego pune ruke posla jer je pokušavao privoljeti Elizabeth da konzumira nešto drugo osim duhanskog dima. Svaka dva-tri dana savjetovao sam se s Pam o popisu gostiju iz Minnesote i putnim aranžmanima iz drugih dijelova zemlje. Ilse je nazvala dvaput. Učinilo mi se da se trudila zvučati veselo, ali moguće je da sam se prevario. Moji pokušaji da doznam kako napreduje njezin ljubavni život bili su ljubazno, ali odlučno osujećeni. Nazvala je i Melinda - da pita koji broj kape nosim, ni više ni manje. Kad sam je upitao zašto, odbila je reći. Petnaest minuta nakon našeg razgovora sine mi: ona i njezin francuski ami doista mi namjeravaju kupiti francusku kapu. Prasnem u smijeh.

Reporter Associated Pressa dođe u Sarasotu - želio je doći na Dumu, ali mi se nije svidjela pomisao da mi neki novinar baza po Velikoj Rozoj i sluša ono što sam ja smatrao svojim školjkama. Pa me intervjuirao u galeriji, a fotograf je snimio tri brižljivo odabrane slike: Ruže rastu iz školjaka, Zalazak Sunca sa soforom i Duma Road. Ja sam na sebi imao majicu Casey Key Fish Hollsea i moja fotografija - naopako okrenuta bejzbolska kapica i jedan prazan rukav s batrljkom - objavljena je diljem Amerike. Nakon toga telefon nije prestajao zvoniti. Nazvao me Angel Slobotnik i govorio dvadeset minuta. U jednom je trenutku rekao da je oduvijek znao da to nosim u sebi. "Što?" upitao sam. Odgovorio je: "Kenjažu, šefe" i smijali smo se kao ludi. Nazvala je Kathi Green; doznao sam sve o njezinu najnovijem dečku (ništa naročito) i njezinu novom programu samopomoći (fenomenalno). Ja sam njoj ispričao kako se Kamen pojavio na mojem predavanju i spasio me. Na kraju našeg razgovora ona je plakala i govorila da nikad nije imala tako žilavog pacijenta koji se nikad ne predaje. A onda je rekla da će mi kad me vidi reći da legnem na pod i načinim pedeset vježbi podizanja trupa. To je sličilo staroj Kathi. I šećer na kraju: Todd Jamieson, doktor koji me vjerojatno poštedio toga da deset ili dvadeset godina provedem kao čovjek-koraba, poslao mi je bocu pjenušca s čestitkom na kojoj je pisalo: Jedva čekam da vidim vaše radove.

Da se Wireman kladio sa mnom da će mi sve to dosaditi pa ću se i prije izložbe ponovno prihvatiti kista, izgubio bi. Kad se nisam pripremao za svoj veliki trenutak, šetao sam, čitao ili spavao. Spomenuh mu to jednog od malobrojnih popodneva kad smo zajedno sjedili na kraju drvenog mola El Palacia i pili zeleni čaj ispod onog prugastog suncobrana, nepunih tjedan dana prije izložbe.

"Drago mi je", reče on jednostavno. "I trebao si se odmoriti."

"A ti, Wiremane? Kako je kod tebe?"

"Nije naročito, ali ću preživjeti - Gloria Gaynor, 1978. Uglavnom, živa žalost." On uzdahne. "Izgubit ću je. Zavaravao sam se da će se možda oporaviti, ali... izgubit ću je. Ne kao Juliu i Esmeraldu, hvala Bogu, ali me svejedno tišti."

"Žao mi je." Položim ruku na njegovu. "I zbog nje i zbog tebe."

"Hvala." On pogleda u valove. "Katkad pomislim da ona neće umrijeti."

"Neće?"

"Ne. Mislim da će umjesto toga po nju doći Morž i Stolar i odvesti je kao što su odveli one bezazlene Ostrige. ⁴³ Odvesti je niz žal. Sjećaš li se što je Morž rekao?"

Odmahnem glavom.

"'Sramota je zbilja da ih se tako vara i laže, nakon što smo ih toliko tjerali da trče preko plaže.'" On si otare lice. "Pogledaj me, muchacho, cmoljim baš kao Morž. Baš sam glup."

"Nisi", rekoh.

"Mrsko mi je pomiriti se s pomišlju da joj ovaj put nema povratka, da je njezin najbolji dio otišao niz žal s Moržem i Stolarom i da je ostala samo hrga sala koja još nije sasvim zaboravila disati."

Ne rekoh ništa. Wireman ponovno podlakticom otare lice i udahne duboko i vodnjikavo. A onda reče: "Istražio sam malo priču o Johnu Eastlakeu i o tome kako su mu se utopile kćerkice i što se dogodilo zatim - sjećaš se da si me zamolio?"

Sjećao sam se, ali mi se činilo da je bilo davno i nevažno. A sad smatram da je nešto željelo da mi se to takvim čini.

"Prosurfao sam internetom i našao mnogo toga u lokalnim novinama i u par memoara koji se mogu besplatno skinuti s interneta. Jedan od njih - ne zajebavam te, muchacho - zove se Ribanje i ribarsko prigovaranje: djevojaštvo u Nokomisu autorice Stephanie Weider Gravel-Miller.

"Zvuči kao dugačka šetnja avenijom uspomena."

"I bila je. Govori o 'sretnim crnčekima koji beru naranče i pjevaju pjesmuljke u slavu Boga svojim sonornim glasovima'."

"Pretpostavljam da je to bilo prije Jay-Z-a."

"Dobro misliš. Još i bolje, razgovarao sam s Chrisom Shanningtonom s Casey Keya – sigurno si ga vidio. Osebujan starček koji hoda po svijetu s tim kvrgavim štapom od vrijesova korijena, visokim gotovo koliko i on, i s velikim slamnatim šeširom na glavi. Njegov otac, Ellis Shannington, bio je vrtlar Johna Eastlakea. Prema Chrisovim riječima, Ellis je odveo Mariu i Hannah, dvije Elizabethine starije sestre, natrag u internat Braden desetak dana nakon što su se blizanke utopile. Rekao je: Toj je dječici srce puklo radi maličkih.'"

Wireman je sablasno dobro oponašao starčev južnjački naglasak i ja se iz nekog razloga podsjetim na Morža i Stolara, kako hodaju žalom s malim Ostrigama. Jedini dio te pjesme koji sam jasno pamtio bio je onaj kad im Stolar kaže da su se nauživale šetnje, a Ostrige, naravno, nisu mogle odgovoriti jer su ih njih dvojica pojeli - do jedne.

"Želiš li to sad čuti?" upita Wireman.

"Imaš li vremena ispričati?"

"Naravno. Annmarie dežura do sedam, premda praktički uglavnom dežuramo zajedno. A da odemo do kuće? Imam fascikl. U njemu nema bogzna što, ali se isplati vidjeti barem jednu fotku. Chris Shannington držao ju je u kutiji očevih stvari. Otišao sam s njim u Gradsku knjižnicu na Casey Keyu i fotokopirao je." On pošuti. "Na slici je Čapljino gnijezdo."

"Želiš reći, kakvo je bilo tada?"

Krenuli smo s noge na nogu niz mol no sad Wireman zastane. "Ne amigo, pogrešno si shvatio. Govorim o prvom Čapljinom gnijezdu. El Palacio je drugo Gnijezdo, izgrađeno gotovo dvadeset pet godina nakon što su se curice utopile. Dotad je prvotnih deset ili dvadeset milijuna Johna Eastlakea naraslo na sto pedeset, tu negdje. Rat je dobar posao, uložite sina."

"Parola iz protuvijetnamskih demonstracija, 1969.", rekoh. "Često u tandemu sa Ženi je potreban muškarac kao ribi bicikl."

"Dobar si, amigo", reče Wireman. Mahne rukom prema odmetničkom raslinju koje je počinjalo južno od nas. "Prvo se Čapljino gnijezdo nalazilo tamo, u vrijeme kad je svijet bio mlad, a emancipirane su cure govorile pup-upi-dup. ⁴⁴"

Sjetih se Mary Ire, ne pod gasom, ne nacvrcane, nego baš pijane, kako govori Samo kuća, nasađena na onoj maloj uzvisini prema jugu, kao da je jedna od postaja turističke ture obilaska južnjačkih palača u Charlestonu ili Mobileu.

"Što se dogodilo s njom?" upitah.

"Koliko ja znam, ništa osim zuba vremena", reče on. "Kad je John Eastlake odustao od potrage za tijelima svojih kćerkica, digao je ruke i od Duma Keya. Isplatio je većinu posluge, spakirao krpice, uzeo tri preostale kćeri, sjeo u svoj Rolls-Royce - doista je imao jedan - i odvezao se. Roman koji F. Scott Fitzgerald nije napisao, tako je rekao Chris Shannington. Reče mi da Eastlake nije imao mira dok ga Elizabeth nije vratila ovamo."

"Misliš li da je to nešto što Shannington zna ili je to samo priča koju se naviknuo čuti iz svojih usta?"

"Quien sabe?" odgovori Wireman. Ponovno zastane i mahne prema južnom dijelu Duma Keya. "Tad nije bilo tog zelenog pokrivača. Originalno se Gnijezdo vidjelo s kopna i obratno. A koliko ja znam, amigo, ta kuća još stoji tamo. To što je ostalo od nje. Čami i trune." Ispred kuhinjskih vrata on me pogleda, nenasmiješen: "To bi vrijedilo naslikati, zar ne? Brod duhova na kopnu."

"Možda", rekoh. "Možda bi."

VIII

Wireman me povede u knjižnicu s oklopom u kutu i oružjem muzejske vrijednosti po zidovima. Na stolu pokraj telefona nalazio se fascikl s oznakom JOHN EASTLAKE/ČAPLJINO GNIJEZDO I. Wireman ga otvori i izvadi fotografiju kuće koja je sličila kući u kojoj smo se nalazili poput, recimo, rođaka u prvom koljenu. No postojala je bitna razlika koju su sličnosti - isti osnovni tlocrt obje kuće, zaključili, i jednaki krov od kričavo narančaste španjolske opeke - samo isticale.

Sadašnji Palacio skrivao se od svijeta iza visokog zida prekinutog samo jednim jedinim kolnim ulazom - nije bilo čak ni ulaza za dostavu. Imao je predivno unutrašnje dvorište koje je malo tko osim Wiremana, Annmarie - sirota žena - i vrtlara koji je dolazio dvaput tjedno ikad vidio, poput tijela predivne žene skrivenog ispod bezoblične odjeće.

Prvo je Čapljino gnijezdo bilo mnogo drukčije. Poput Elizabethine vile u Porculanskom gradu, imalo je šest stupova i široku, gostoljubivu verandu. Do nje je odvažno vodio široki i zaobljeni kolni prilaz koji je presijecao - činilo se - hektar travnjaka. Prilaz nije bio pošljunčan kao što mi je rekla Mary Ire, nego pokriven zdrobljenim školjkama. Prvo je Gnijezdo pozivalo ljude da uđu. Njegov nasljednik - El Palacio - poručivao je svijetu da ne prilazi. Ilse je to odmah primijetila, baš kao i ja, ali smo kuću tog dana gledali s ceste. Otad se moj kut gledanja promijenio, razumljivo: naviknuo sam se gledati je s obale. Prilaziti joj s njezine neoklopljene strane.

Prvo čapljino gnijezdo bilo je više od drugog, tri etaže sprijeda i četiri straga, tako da bi se ljudima s gornjeg kata - ako je kuća doista stajala na uzvisini kako je rekla Mary - pružala zadivljujuća panorama punog kruga zaljeva, obale, Casey Keya i otoka Don Pedro. Nije loše. No travnjak je izgledao čudnovato neuredno - nenjegovano - a u nizu ukrasnih palmi koje su se uvijale poput havajskih plesačica s obje strane kuće bilo je praznina. Pogledah bolje i shvatih da su neki prozori na katu zabijeni daskama. I linija krova izgledala je nekako čudnovato nahereno. Trebalo mi je trenutak da shvatim zašto. Na istočnoj se strani nalazio dimnjak. Trebao je biti još jedan na zapadnoj strani, ali ga nije bilo.

"Ovo je snimljeno nakon što su oni već otišli?" upitah.

Wireman odmahne glavom. "Shannington kaže da je snimljena u ožujku 1927., prije no što su se djevojčice utopile, dok su još svi bili sretni i veseli. To što vidiš nije derutnost, nego oštećenja od olujnog nevremena. Od Alice."

"A to bi bilo?"

"Sezona uragana ovdje službeno počinje petnaestog lipnja i traje oko pet mjeseci. Nevrijeme koje urani ili okasni, s prolomima oblaka i orkanskim vjetrovima... što se starosjedilaca tiče, sve takve zovu Alice. Kao uragan Alice. To je neka vrsta vica."

"Izmišljaš."

"Ne. Uragan Esther - mrcina iz 1926. - potpuno je promašio Dumu, ali ga je Alice u ožujku 1927. dohvatila punom snagom. A onda je prešla na kopno i utopila se u močvarama Evergladesa. Načinila je štete koje vidiš na fotografiji - ništa naročito, otpuhala nekoliko palmi, izbila nekoliko okana, preorala travnjak. No njezine se posljedice na neki način još osjećaju. Jer se čini prilično izvjesnim da je to nevrijeme krivac da su se Tessie i Laure utopile, a njihovo je utapanje pak izazvalo ostale posljedice. Uključujući i to što ti i ja sad stojimo ovdje."

"Objasni."

"Sjećaš li se ovoga?"

On izvadi još jednu fotografiju iz fascikla, dakako da sam je se sjećao. Veća je visjela na odmorištu glavnog stubišta ove kuće. Ovo je bila manja, oštrija kopija. Obitelj Eastlake - John Eastlake u crnom kupaćem jednodjelnom kostimu izgleda kao holivudski glumac s B-liste koji se specijalizirao za detektivske filmove i pustolovne filmove o prašumi. Drži Elizabeth: jednom je rukom obujmio njezino debeljuškasto dupence. U drugoj drži onaj harpunski pištolj i masku za ronjenje s dihalicom.

"Sudeći po Elizabeth, rekao bih daje ovo snimljeno oko 1925.", reče Wireman. "Izgleda kao dvogodišnjakinja koja će uskoro navršiti tri godine. A Adriana" - on kucne po najstarijoj - "kao sedamnaestogodišnjakinja koja će uskoro navršiti trideset četiri, što ti kažeš?"

Doista. Razvijena sedamnaestogodišnjakinja, čak i u kupaćem kostimu koji, dovraga, gotovo sve pokriva.

"A već ima i taj nadureni, napućeni izraz lica koji kao da poručuje da mi je biti negdje drugdje", reče Wireman. "Pitam se koliko joj se otac iznenadio kad se sprdnula i pobjegla s jednim od njegovih poslovođa. A pitam se i nije li u duši bio sretan što je otišla." Počne otezati u govoru a la Chris Shannington. "Utekla u Atlantu s dečkom koji na poslu nosi plavu kutu." No odmah prestane. Pretpostavih da je pogibija djevojčica, premda su život izgubile prije osamdeset godina, još bila preosjetljiva tema za njega. "Ona i njezin novi mužić su se vratili, ali tad se već tragalo samo za njihovim tijelima."

Kucnem prstom po smrknutoj crnkinji. "Tko je to bio?"

"Melda ili Tilda, a možda i - Bog nam pomogao - Hekuba, prema onome što kaže Chris Shannington. Njegov je otac znao kako se zvala, ali se Chris više ne sjeća."

"Lijepe narukvice."

Wireman ih pogleda nezainteresirano. "Ako ti kažeš."

"Možda je John Eastlake spavao s njom", rekoh. "Možda su narukvice bile mali darak."

"Quien sabe? Bogati udovac, mlada žena - znalo se događati."

Kucnem po izletničkoj košari koju je mlada crnkinja držala objema rukama, nabreklih ruku kao da je bila teška. Teža, pomislilo bi se, nego da je u njoj bilo tek nekoliko sendviča... ali možda je unutra bilo cijelo pile. A možda i nekoliko boca piva za starog gospodara - mala nagrada nakon što završi s ronjenjem. "Što bi ti rekao, koje je boje ta kotarica? Tamnosmeđa? Ili je crvena?"

Wireman me čudno pogleda. "Teško je reći na crnobijeloj fotografiji."

"Ispričaj mi kako je ono nevrijeme skrivilo smrt blizanki."

On ponovno otvori fascikl i da mi jedan stari novinski članak ilustriran fotografijom. "Ovo je iz Venice Gondoliera, od 28. ožujka 1927. Informaciju sam doznao s interneta. Jack Cantori je nazvao redakciju, zamolio nekog da načini kopiju i šibne mi faks. Usput rečeno, Jack je fantastičan."

"Potpuno se slažem s tobom", rekoh. Zagledah se u fotografiju. "Tko su ove djevojčice? Ne - nemoj mi reći. Slijeva mu stoji Maria. A zdesna Hannah."

"Plus pet. Hannah je ona sa sisama. Tisuću dvadeset sedme imala je četrnaest godina."

Nekoliko smo trenutaka šuteći gledali u faks. Bilo bi bolje da je stiglo e-mailom jer je faks bio isprugan tamnim okomitim rešetkama koje su zamrljale dio teksta, ali je naslov bio dovoljno čitljiv: NEVRIJEME BLAGODAT ZA RONIOCA AMATERA. A i fotografija je bila dovoljno jasna. Eastlake je sad imao malo manje kose. Kao da bi to nadoknadio, njegov nekadašnji uski brk dirigenta plesnog orkestra sad je bio sličniji morževom. Pa premda je na sebi imao isti onaj jednodijelni kupaći kostim, kostim je sad pucao po šavovima... zapravo mi se činilo da je ispod jednog pazuha i popucao, premda oštrina slike nije bila dovoljno dobra da bih bio siguran. Činilo se da je tata Eastlake između 1925. i 1927. nataložio nešto sala: glumac s B-liste teško će dobiti ulogu, ne počne li preskakivati deserte i više vježbati u teretani. Djevojčice koje su mu stajale s boka nisu imale bademaste seksi oči svoje starije sestre - kad biste pogledali u Adrianu, pomislili bi na vruća popodneva na sjeniku, a kad biste pogledali u ove dvije, upitali biste se jesu li napisale zadaću - ali su bile ljepuškaste na neki nezadjevojčeni način i njihovo je uzbuđenje isijavalo iz slike. Naravno.

Jer je, prostrto ispred njih na pijesku, ležalo blago.

"Ne razaznajem sve, a i popratni tekst uz sliku je mutan", požalih se.

"U stolu imaš povećalo, ali dopusti da te poštedim glavobolje." Wireman uzme kemijsku i pokaže njezinim vrškom. "To je bočica za lijekove, a ovo je tane muškete - barem tako Eastlake tvrdi u članku. Maria drži ruku na nečemu sličnom čizmi... odnosno ostacima čizme. A pokraj čizme—"

"Naočale", rekoh. "I... ogrlica?"

"U članku se tvrdi da je riječ o ogrlici. Ne znam. Jedino se mogu zakleti da je ovo nekakav metalni kolut, skoren od nečistoće. Ali starija djevojčica besumnje u pruženoj ruci pokazuje naušnicu."

Na brzinu pročitam članak. Osim izloženih predmeta, Eastlake je našao razne posude... četiri šalice za koje je tvrdio da su izrađene u "talijanskom stilu"... tronožac... kutiju pribora (što god to značilo)... i bezbroj čavala. A našao je i polovicu Porculanskog čovjeka. Nije ga se vidjelo na fotografiji, barem koliko sam mogao vidjeti. U članku je pisalo da je Eastlake već petnaest godina ronio kod erodiranih grebena zapadno od Duma Keya, katkad radi ribolova, a često samo da se opusti. Rekao je da je našao svakojakog smeća, ali ništa zanimljivo. Rekao je da je Alice (tako se izrazio) podigla ogromne valove i da su oni sigurno otplavili pijesak s grebena dovoljno da otkrije ono što je nazvao "odlagalištem".

"Nije ga nazvao brodolomom", rekoh.

"A i nije bio", reče Wireman. "Nije bilo broda. Nije ga našao ni on, a nisu ga našli ni deseci ljudi koji su mu pomagali u pokušaju da nađe tijela svojih kćerkica. Našli su samo krš. Našli bi olupinu da je olupine bilo; more na jugozapadu Keya duboko je nekih osam metara sve tamo do ostataka Kittova grebena, a i danas je prilično bistro. U to je vrijeme bilo poput tirkiznog stakla."

"Ima li teorija o tome kako su ti predmeti tamo dospjeli?"

"Dakako. Najvjerojatnija je da je prije sto, dvjesto, tristo godina neki brod na rubu potonuća doplovio u ove vode i i ostavljao za sobom smeće. Ili je možda posada bacala stvari u more da ne potonu. Nakon nevere su popravili brod i otišli svojim putem. To bi objasnilo zašto je Eastlake našao tu naslagu otpadaka te zašto ništa od toga nije bilo osobito vrijedno. Blago je ostalo na brodu."

"A greben ne bi otrgnuo kobilicu broda koji je ovamo nevrijeme nanijelo u 18. stoljeću? Ili sedamnaestom?"

Wireman slegne ramenima. "Chris Shannington kaže da nitko ne zna kakva je bila geografija Kittova grebena prije sto pedeset godina."

Pogledam u razastrti plijen. Nasmiješene srednje kćeri. Nasmiješenog taticu, koji će si uskoro morati kupiti novi kupaći kostim. I iznenada zaključim da nije spavao s dadiljom. Ne. Čak bi mu i ljubavnica rekla da se ne može slikati za novine u toj podrtini. Pronašla bi taktičan razlog, ali mi je pravi razlog bio pred nosom, nakon tolikih godina; vidio sam to čak i sa smanjenim kapacitetom desnog oka. Bio je predebeo. Samo što to on nije vidio, a nisu to vidjele ni njegove kćeri. Jer su ga gledale očima ljubavi.

Predebeo. Ima nečeg u tome, zar ne? Neki A koji praktički iziskuje B.

"Čudi me da je uopće pričao o tome što je našao", rekoh. "Da ti danas nabasaš na takvo što pa se izbrbljaš na Channelu 6, pola Floride bi se sjatilo u svojim motornim brektavcima u lovu na španjolske zlatnike i srebrnjake detektorima za metal."

"Da, ali je to bila jedna druga Florida", reče Wireman i to me podsjeti na Mary Ire koja je isto to rekla. "John Eastlake bio je bogataš, Duma Key njegovo privatno lovište. Osim toga, nije bilo zlatnika ni srebrnjaka - tek umjereno zanimljive krame koju je neočekivana oluja izbacila na svjetlo dana. Tjednima je ronio na mjestu gdje su ti predmeti bili razasuti po dnu zaljeva - a prema riječima Chrisa Shanningtona, bili su nadomak obale i za oseke ste mogli praktički stići do toga gazeći kroz vodu. Naravno, vjerojatno se nadao nečemu vrijednom. Bio je bogat, ali mislim da to ne znači da su ljudi cijepljeni protiv zlatne groznice."

"Siguran sam da ne znači", rekoh.

"Dadilja je sigurno odlazila s njim u njegove potrage za blagom. Kao i tri kćeri koje su još živjele s njim: blizanke i Elizabeth. Maria i Hannah su se vratile u svoj internat u Bradentonu, a velika je sekica odmaglila u Atlantu. Eastlake i njegove curice vjerojatno su tamo odlazili na izlete."

"Kako često?" Počeo sam shvaćati kamo ovo vodi.

"Često. Možda i svaki dan dok je nalazište krame bilo najbogatije. Utabali su stazu od kuće do onoga što se zvalo Sjenoviti žal. Kilometar, najviše."

"Staza koju su dvije pustolovne curice mogle prijeći same."

"I jednog dana i jesu. Na svačiju žalost." Wireman pomete fotografije natrag u fascikl. "Zanimljiva priča, muchacho, pretpostavljam malo zanimljivija od priče o djevojčici koja je progutala pikulu, ali tragedija je tragedija, a kad se sve zbroji, sve su tragedije glupost. Između Sna ljetne noći i Hamleta uvijek ću odabrati prvo. Svaka budala mirnih ruku i zdravih pluća može sagraditi kuću od karata, a onda je otpuhati, ali za nasmijati ljude potrebna je genijalnost."

Wireman se zamisli trenutak.

"A vjerojatno se dogodilo sljedeće. Jednog dana u travnju 1927., kad su Tessie i Laura trebale prileći, one su umjesto toga odlučile ustati, odšuljati se niz tu stazu i krenuti u lov na blago Sjenovitog žala. Vjerojatno su namjeravale zagaziti u vodu samo do koljena jer im više nije niti bilo dopušteno - u jednom članku navodi se da je John Eastlake to rekao, a Adriana je potvrdila."

"Udata kći koja se vratila."

"Tako je. Ona i njezin odnedavni muž vratili su se dan-dva prije no što je potraga za tijelima djevojčica službeno prekinuta. Barem tako kaže Shannington. Dakle, jedna je blizanka možda ugledala nekakvo svjetlucanje malo dublje u moru i krenula tamo, ali je potonula. A onda—"

"A onda ju je sestra pokušala spasiti." Da, mogao sam to zamisliti. Samo što sam zamislio Lin i Ilse kao male. Ne blizanke, ali tri-četiri zlatne godine gotovo nerazdvojne.

Wireman zakima glavom. "A onda ih je kovitlac odnio obje. Sigurno je bilo tako, amigo; zato nisu pronašli njihova tijela. I odoše one, haj-ho u caldo largo."

Zaustim da ću ga upitati što podrazumijeva pod kovitlacom, a onda se sjetim slike Winslowa Homera, romantične, ali neporecivo dojmljive: Podvodna struja.

Portafon na zidu zazvrji i obojica se trgnemo. Wireman u okretu rukom udari o fascikl; fotokopije i faksovi se razlete na sve strane.

"Gospodine Wireman!" Bješe to Annmarie Whistler. "Gospodine Wireman, tamo ste?"

"Tu sam", reče Wireman.

"Gospodine Wireman?" Zvučala je uzbuđeno. A onda, kao da govori sebi: "Isuse, ta gdje ste?"

"Usrana tipka", promrmlja Wireman pa priđe zidnom portafonu, ne baš trkom. Pritisne tipku. "Ovdje sam. Što je? Što se dogodilo? Je li pala?"

"Ne!" vikne Annmarie. "Budna je! Budna i svjesna! Pita za vas! Možete li doći?"

"Evo me odmah", reče on i okrene se k meni, veselo se smiješeći. "Čuješ li to, Edgare? Dođi!" On zastane. "Što to gledaš?"

"Ove", rekoh i pružim dvije fotografije Eastlakea u kupaćem kostimu: onu na kojoj je bio okružen svim svojim kćerima i onu snimljenu dvije godine potom, na kojoj je samo s Mariom i Hannah.

"Pusti sad to - zar je nisi čuo? Gospođica Eastlake se vratila!" On krene prema vratima. Ja bacim fascikl na stol i krenem za njim. Uočio sam poveznicu - ali samo zato što sam posljednjih nekoliko mjeseci njegovao umijeće gledanja. Tvrdokorno ga njegovao.

"Wiremane!" zazovem. On je odmaglio kroz ostakljeni hodnik i bio već na pola stuba. Šepao sam najbrže što sam mogao, no on je svejedno odmicao. Stane i pričeka me, ne baš strpljivo. "Tko mu je rekao da je tamo nalazište?"

"Eastlakeu? Pretpostavljam da je nabasao na njega za svojih ronilačkih izleta."

"Ja mislim da nije - taj kupaći kostim već dugo nije imao na sebi. Ronjenje mu je možda bilo hobi početkom dvadesetih, ali mislim da mu je oko 1925. glavna zanimacija postalo večeranje. Pa tko mu je onda rekao?"

Annmarie izađe kroz vrata u dnu hodnika. Na licu je imala raznježeni široki osmjeh nevjerice pa je izgledala upola mlađe od svojih četrdeset godina.

"Dođite", reče ona. "Ovo je predivno."

"Je li—"

"Jest", začuje se Elizabethin napukli, ali prepoznatljivi glas. "Uđi Wiremane, da ti vidim lice dok ga još prepoznajem."

IX

Ja sam čekao u hodniku s Annmarie, ne znajući što da radim, zagledan u drangulije i veliku sliku Frederica Remingtona u dnu hodnika Indijanaca na ponijima. A onda me Wireman pozove. Glas mu bješe nestrpljiv i ogrubio od suza.

U sobi je vladala polutama. Sve su rolete bile spuštene. Klimatizacija je šaptala kroz odušak negdje iznad nas. Pokraj njezina kreveta nalazio se stol, a na njemu svjetiljka sa zaslonom od zelenog stakla. Krevet je bio bolnički i podignut toliko daje gotovo sjedila. Svjetiljka je na nju bacala blagu reflektorsku svjetlost, a kosa joj je padala na ramena ružičaste kućne haljine. Wireman je sjedio uz nju i držao je za ruke. Iznad kreveta visjela je jedina slika u sobi, fina reprodukcija slike Jedanaest dopodne Edwarda Hoppera, arhetip samoće koja strpljivo čeka kod prozora na nekakvu - bilo kakvu - promjenu.

Negdje je otkucavao sat.

Ona me pogleda i nasmiješi se. Primijetili tri stvari na njezinu licu. Pogode me jedna za drugom poput kamenja, svaki teži od prethodnog. Prvo, koliko je smršavjela. Drugo, da izgleda užasno umorno. A treće, da neće još dugo poživjeti.

"Edwarde", reče.

"Ne—" zaustih, ali kad je ona podigla ruku (koža nadlaktice joj se pritom objesila poput snježnobijele kese), zašutim odmah. Jer sam primijetio i četvrti detalj, a on me najviše pogodio, jače od kamena, poput kamene gromade: gledao sam u samog sebe. To su vidjeli drugi ljudi nakon moje nesreće dok sam pokušavao na hrpicu pomesti kukakve komadićke svojeg sjećanja - blago koje je razbacano na tako ružan, ogoljen način izgledalo poput smeća. Sjetih se kako sam zaboravljao Rebino ime i znao sam što slijedi.

"Mogu ja to", reče ona.

"Znam da možete", rekoh.

"Dovezao si Wiremana iz bolnice", reče ona.

"Da."

"Strepila sam da će ga zadržati. A ja ću ostati sama."

Ne odgovorih na to.

"Ti si Edmund?" upita ona strašljivo.

"Gospođice Eastlake, ne naprežite se", obzirno će Wireman. "Ovo je-"

"Tiho, Wiremane", rekoh. "Može to ona."

"Ti slikaš", reče ona.

"Da."

"Jesi li već naslikao lađu?"

Nešto mi se čudno dogodi sa želucem. Nije mi se okrenulo u njemu, ali je iščeznuo pa kao da mi je između srca i ostatka utrobe ostala praznina. Koljena su mi pokušala klecnuti. Čelična šipka u mojem se kuku užarila, a potiljak ohladio. A topli, bockavi plam uspuže mi uz nedostajuću ruku.

"Da", rekoh. "Više puta."

"Ti si Edgar", reče ona.

"Da, Elizabeth. Ja sam Edgar. Svaka vam čast, mila moja."

Ona se nasmiješi. Vjerojatno joj se nitko već dugo nije obratio s "mila moja". "Mozak mi sliči na stolnjak u kojem je progorena velika rupa." Ona se okrene Wiremanu. "Muy divertido, sí?"

"Trebate počinuti", reče on. "Zapravo biste trebali dormir como un tronco."

Ona se blijedo nasmiješi. "Kao klada. Da. A kad se probudim, mislim da ću još biti ovdje. Još malo." Prinese Wiremanove ruke svojem licu i poljubi ih. "Volim te, Wiremane."

"I ja vas, gospođice Eastlake", reče on. Svaka mu čast.

"Edgare?... Jesi Edgar?"

"Što vi mislite, Elizabeth?"

"Da, naravno da si Edgar. Imat ćeš izložbu? Je li na tome stalo prije mojeg posljednjeg..." Ona spusti vjeđe, kao da pokazuje spavanje.

"Da, u galeriji Scoto. Stvarno trebate počinuti."

"Skoro će? Izložba?"

"Za nepunih tjedan dana."

"Tvoje slike... slike lađe... jesu li na obali? U galeriji?"

Wireman i ja se pogledasmo. On slegne ramenima.

"Da", rekoh.

"Dobro." Ona se nasmiješi. "U tom ću slučaju počinuti. Ostalo može pričekati... do nakon tvoje izložbe. Tvojeg trenutka na suncu. Prodat ćeš ih? Slike lađe?"

Wireman i ja se ponovno pogledasmo i poruka njegovih očiju bješe vrlo jasna: Nemoj je uznemiriti.

"Nose oznaku NNP, Elizabeth. To znači—"

"Znam što to znači, Edgare, nisam jučer pala s naranče." Oči joj bijesnu u dubokim džepovima bora, zatočenice lica koje je uzmicalo prema smrti. "Prodaj ih. Koliko god da ih je, moraš ih prodati. I koliko god ti to teško palo. Potrgaj ih, komade neka raznese vjetar na sve četiri strane svijeta. Razumiješ me?"

"Da."

"Hoćeš li to učiniti?"

Nisam znao hoću li ili neću, ali sam prepoznao njezine znakove rastućeg nemira iz svoje ne tako davne prošlosti. "Da." U tom bih trenutku obećao da ću skočiti do Mjeseca u svojim čizmama od sedam milja, ako bi joj to donijelo duševni mir.

"A čak ni tad možda nisu sigurne", reče zamišljeno i gotovo užasnutim glasom.

"Nemojte", rekoh i pogladim je po ruci. "Prestanite misliti na to."

"U redu. Razgovarat ćemo više o tome nakon tvoje izložbe. Nas troje. Bit ću jača... i bistrija... a ti, Edgare, moći ćeš me pozorno slušati. Imaš li kćeri? Kao da se sjećam da imaš."

"Da, i one su odsjele na kopnu s majkom. U Ritzu. To je već sređeno."

Ona se nasmiješi, ali joj se kutovi usta objese gotovo istog trenutka, kao da joj se usta tope. "Wiremane, spusti mi krevet. U ovoj sam močvari... četrdeset dana i noći... imam osjećaj... i umorna sam."

On joj spusti krevet. Uđe Annmarie noseći na pladnju čašu s nečim u njoj. Nije bilo izgleda da Elizabeth popije nešto od toga; već je zakunjala. Njoj iznad glave, najusamljenija djevojka na svijetu sjedila je u stolcu zagledana kroz prozor zanavijek, lica skrivenog zavjesom kose, samo u cipelama.

X

Te je večeri potrajalo da mi san dođe na oči. Prošla je ponoć kad sam naposljetku utonuo u san. Plima se povukla i ono došaptavanje ispod kuće je prestalo. No to nije ušutkalo došaptavanje u mojoj glavi.

Jedna druga Florida, šapnula je Mary Ire. To bješe jedna druga Florida.

Prodaj ih. Koliko god da ih je, moraš ih prodati. To bješe Elizabeth, dakako.

Odrasla Elizabeth. No ja sam čuo jednu njezinu drugu inačicu, i budući da sam taj glas morao izmisliti, začuo sam Ilsein glas kakav je imala kao dijete.

Tamo ima blaga, tata, reče taj glas. Možeš ga uzeti staviš li masku s dihalicom. Mogu ti pokazati gdje da tražiš.

Nacrtala sam sliku.

XI

Ustao sam u zoru. Namjeravao sam se vratiti u krevet i još malo odspavati, ali tek nakon što sam popio jedan Oxycontin koji sam ostavio za svaki slučaj i obavio jedan telefonski razgovor. Popio sam lijek pa nazvao galeriju i dobio telefonsku sekretaricu - u galeriji još satima neće biti ni žive duše. Umjetnički tipovi nisu ranoranioci.

Pritisnem 11, kućni Daria Nannuzzija i nakon zvučnog signala rekoh: "Dario, ovdje Edgar. Predomislio sam se glede serije Djevojčica i lađa. Ipak ih želim prodati, je li to u redu? Jedini uvjet je da, po mogućnosti, svaka dođe u ruke drugom vlasniku. Hvala."

Spustim slušalicu i vratim se u krevet. Ležao sam u njemu petnaest minuta, gledajući kako se stropni ventilator lijeno vrti i slušajući šapat školjaka ispod sebe. Lijek je djelovao, ali se meni nije prispavalo. A znao sam i zašto.

Točno sam znao zašto.

Ustao sam, pritisnuo tipku za ponovno nazivanje, odslušao snimljenu poruku pa ponovno pritisnuo Dariov kućni broj. Njegov me snimljeni glas pozivao da ostavim poruku nakon zvučnog signala. "Osim br. 8", rekoh. "Za nju još vrijedi NNP."

A zašto nije bila na prodaju?

Ne zato što je bila genijalna, premda sam smatrao da je tako. A ne ni zato što sam se, kad bih je pogledao, osjećao kao da slušam kako mi najtamniji kutak srca priča svoju priču. Bješe to zato što sam imao osjećaj da me nešto ostavilo na životu samo da bih je naslikao te da bi njezina prodaja značila odreći se vlastitog života i sveg onog bola koji sam pretrpio da bih ga povratio.

Aha, to.

"Ta je moja, Dario", rekoh.

A onda se vratim u krevet i taj put zaspim.

Kako nacrtati sliku (VII)

Upamtite da fraza "vidjeti znači vjerovati"predstavlja trčanje pred rudo. Umjetnost je osjetilna tvorevina vjere i očekivanja, ozbiljenje svijeta koji bi inače bio tek nešto više od koprene besmislene svijesti prevučene preko zaljeva otajstva. A usto - ne vjeruješ li u to što vidiš, tko će vjerovati tvojoj umjetnosti?

Problemi nastali nakon iskrsnuća onog blaga nastali su isključivo zbog vjerovanja. Elizabeth je bila izvanredno talentirana, ali je bila samo dijete - a u djece je vjera činjenica, dio standardne opreme. Djeca, pa ni darovita djeca (osobito darovita djeca), ne vladaju u potpunosti svojim sposobnostima. Um im još sniva, a usnulost uma rada čudovišta.

Evo slike koju nisam nacrtao:

Identične blizanke u identičnim puloverima, samo što je jedan crven s L sprijeda, a drugi plav s T. Blizanke se drže za ruke dok trče niz stazu koja vodi na Sjenoviti žal. Zovu ga tako jer je većim dijelom dana u sjeni Babine stijene. Na njihovim blijedim okruglim lišcima vide se tragovi suza, ali će ih uskoro nestati jer su sad previše prestrašene da bi plakale.

Ako ovo možete povjerovati, vidjet ćete ostatak.

Orijaška vrana polako prolijeće pokraj njih, naopačke, raširenih krila. Progovara im tatinim glasom.

Eo-lo padne i razreže si koljeno na školjkama. Tessie je povuče na noge. Potrče dalje. Ne boje se vrane koja govori i leti naopačke ni toga kako nebo povremeno promijeni boju iz modre u krvavonarančastu pa ponovno u modru, nego stvora iza njih.

Velikog dečka.

Usprkos vampirskim očnjacima, izgleda kao jedna od onih smiješnih žaba koje je Libbit nekad crtala, samo što je ova mnogo veća i dovoljno stvarna da baca sjenu. Dovoljno stvarna da zaudara i da od nje tlo podrhtava svaki put kad skoči. Svašta ih je već prestrašilo otkad je tata našao ono blago i Libbit kaže da noću ne izlaze iz svoje sobe, čak niti ne gledaju kroz prozore, ali sad je dan i stvor iza njih je prestvaran da se ne bi u nj povjerovalo, i sustiže ih.

Idući put je pala Tessie, a Lo-Lo joj pomogla ustati, užasnuto pogledavši preko ramena u stvora koji ih progoni. Okružen je uskomešanim oblakom mušica koje katkad lizne jezikom. Lo-Lo u jednom njegovu izbuljenom, glupom oku vidi Tessie. Ona je pak u drugom.

Izbiju na žal sopćući, zadihane i nema im druge, nego u vodu. Ali možda nije tako, jer se ona lađa ponovno vratila, ona koju posljednjih nekoliko tjedana sve češće viđaju. Libbit kaže da ta lađa nije ono što se čini, ali je lađa sad plutajući bijeli san spasa, a usto - nemaju izbora. Veliki dečko im je gotovo za petama.

Stvor je izašao iz bazena nakon što su se prestale igrati Adiena vjenčanja u Rampopou, dječjoj kućici na bočnom travnjaku (danas je Lo-Lo bila Adie). Katkad Libbit može otjerati ta užasna stvorenja svojim crtarijama, ali Libbit sad spava - u posljednje vrijeme nemirno.

Veliki dečko se odrazi i doskoči na žal; pijesak poleti na sve strane. Izbečio se. Njegov mekani bijeli trbuh, pun glasnih crijeva, nabrekao je. U vratu mu kucka.

Djevojčice, koje se čvrsto drže za ruke, stoje u uspjenjenoj pličini koju njihov tata zove mali val. Pogledaju se. Potom pogledaju u lađu koja se ljulja usidrena i bjelasa spuštenih jedara. Čini se još bliže, kao da im je doplovila u pomoć.

Lo-Lo kaže Moramo.

Tessie kaže Ali ja ne znam PLIVATI!

Možeš plivati po pseći!

Veliki dečko skoči. Začuju kako mu se utroba uzbućkala kad je doskočio, zvuk mokrog smeća u bačvi vode. Modrina se ispere s neba i ono prokrvari crveno. A onda, polako, ponovno poprimi plavu boju. Cijeli je dan takav čudan. A nisu li znale da takav dan dolazi? Nisu li ga vidjele u Libbitinim nespokojnim očima? Nan Melda zna; čak i tata zna, a on nije stalno ovdje. Danas je u Tampi, a kad pogledaju u zelenkasto-bijelu neman koja ih je gotovo zaskočila, znaju da bi Tampa mogla biti i na tamnoj strani Mjeseca. Prepuštene su same sebi.

Tessie hladnim prstima zgrabi Lo-Lo za rame. A kovitlac?

Ali Lo-Lo odmahuje glavom. Kovitlac je dobar! Kovitlac će nas odnijeti prema brodu!

Više nema vremena za razgovor. Žaboliki se sprema za novi skok. One shvaćaju da premda taj stvor ne može biti stvaran, ipak jest. Može ih ubiti. Bolje okušati sreću u moru. Okrenu se još se držeći za ruke i bace se u caldo. Upru pogled u tananu bijelu lastavicu koja se usidrena ljulja blizu njih. Netko će ih sigurno izvući iz vode i brodskim radiom nazvati Gnijezdo. "U mrežu su nam se ulovile dvije sirene", reći će. "Znate li nekoga tko bi ih uzeo?"

Kovitlac im razdvoji ruke. Neumoljiv je i Lo-Lo se utopi prva jer se jače batrga. Tessie dvaput začuje njezin vapaj. Najprije u pomoć. A onda, predavši se, zazove sestrino ime.

Za to vrijeme kapric kovitlaca ponese Tessie ravno prema lađi, održavajući je na površini. Nekoliko čarobnih trenutaka kao da je na dasci za jahanje na valovima, a njezino slabašno ritanje rukama i nogama kao da je pokreće poput izvanbrodskog motora. A onda, trenutak prije no što je jedna hladnija struja pružila pipke i omotala joj se oko gležnjeva, ona ugleda kako se lađa mijenja u—

I evo slike koju sam nacrtao, više puta:

Bjelina brodskog trupa nije sasvim iščezla, nego je usisana poput krvi koja se cijedi iz obraza nekog užasnutog čovjeka. Užad postaje iskrzana. Sjajna boja gubi sjaj. Okna prozora kabine na krmi rasprskavaju se. Palubu unerede hrpetine smeća koje izranja valjajući se od pramca do krme. Samo što je zapravo već bilo tamo. Samo što ga Tessie prije nije vidjela. A sad ga vidi.

Sad vjeruje.

Iz potpalublja izađe stvorenje. Dovuče se do ograde i zagleda u djevojčicu. Zgureni stvor u crvenoj halji s kapuljačom. Kosa koja možda uopće i nije kosa leprša vlažno oko razmočenog lica. Žute ruke stežu okrhnuto, gnjilo drvo. A onda, jedna se ruka polako podigne.

I mahne prema djevojčici koje uskoro NEĆE biti.

Stvorenje kaže Dijete, dođi meni.

Utapajući se, Tessie Eastlake pomisli To je ŽENA!

Potone. Osjeća li još tople ruke njezine istom pokojne sestre kako je hvataju za gležnjeve i vuku na dno?

Da, svakako. Naravno da osjeća.

Jer vjerovati također znači osjećati.

Svaki će vam umjetnik to reći.

13.
Izložba

I

Jednog dana, poživite li dugo, a vaš moždani stroj radi kao podmazan, pamtit ćete posljednju dobru stvar koja vam se u životu dogodila. To iz mene ne progovara pesimizam, samo logika. Nadam se da nisam ispunio svoju kvotu dobrih stvari - život ne bi imao smisla kad bih vjerovao da jesam - ali je prošlo mnogo vremena od posljednje. Jasno je se sjećam. Dogodila se prije malo više od četiri godine, petnaestog travnja navečer, u galeriji Scoto, između petnaest do osam i osam sati, kad su se sjene na Palm Avenue počele šatirati plavim. Znam točno koliko je bilo sati jer sam stalno pogledavao na sat. Galerija je već bila krcata - do zakonom dopuštenog kapaciteta, a vjerojatno i malo iznad toga - ali moja obitelj nije stigla. Ranije toga dana vidio sam Pam i Illy, Wireman me uvjeravao da je Melindin zrakoplov stigao na vrijeme, ali dosad njima ni traga. A nisu me niti nazvali.

U niši meni slijeva, gdje su i šank i osam slika iz serije Djevojčica i lađa izazvali strku, trio s ovdašnjeg konzervatorija cilikao je pogrebnu inačicu pjesme My Funny Valentine. Mary Ire (s čašom pjenušca u ruci, ali zasad trijezna) razglabala je o nečemu umjetničkom u pozorno slušajućem društvancu. Zdesna se ulazilo u veću prostoriju u kojoj je glavna atrakcija bio švedski stol. Na jednom zidu te prostorije visjela je slika Ruže rastu iz školjaka i slika koju sam nazvao Vidim Mjesec; na drugom zidu, tri panorame Duma Roada. Primijetio sam da ih je nekoliko ljudi uslikalo mobitelima, iako je natpis na tronošcu objavljivao da je fotografiranje verboten.

U prolazu sam to spomenuo Jimmyju Yoshidi, a on je kimnuo glavom; kao da ga to nije naljutilo pa čak ni jedilo, nego zabavljalo. "Danas ovdje ima mnogo ljudi koje ili ne povezujem s umjetničkom scenom ili uopće ne poznam", reče on. "Takvu gužvu još nisam doživio."

"Je li to loše?"

"Zaboga, ne! Ali nakon godina borbe da se održimo na površini, čudan je osjećaj kad te plima odnese u ove vode."

Središnji izložbeni prostor galerije Scoto bio je prostran, što je te večeri bilo dobro. Usprkos hrani, piću i glazbi u manjim dvoranama, kao da je većina posjetitelja ipak gravitirala središnjoj. Serija Djevojčica i lađa visjela je u njoj na gotovo nevidljivim žicama točno posred dvorane. Wireman gleda na zapad bila je na zidu u dnu. Ta slika i Djevojčica i lađa br. 8 bile su jedine slike na izložbi koje sam označio naljepnicom NNP, Wiremana jer je slika bila njegova, a Br. 8 jer je jednostavno nisam smio prodati.

"Šefe, ne damo vam spavati?" Angel Slobotnik reče mi slijeva, po običaju se ne obazirući na ženino gurkanje laktom.

"Ne", rekoh. "Nikad nisam bio budniji, samo što—"

Muškarac u odijelu koje je jamačno koštalo dvije tisuće dolara pruži ruku. "Gospodine Freemantle, Henry Vestick, iz First Sarasota Bank and Trusta. Privatni računi. Slike su fantastične. Frapiran sam. Zapanjen."

"Hvala", rekoh, pomislivši kako je propustio reći NE SMIJETE PRESTATI. "Ljubazno od vas."

Među prstima mu iznikne posjetnica, kao da gledam uličnog mađioničara. Kad bi ulični mađioničari nosili Armanijeva odijela. "Ako mogu ikako pomoći... napisao sam svoje brojeve na poleđini - kod kuće, na poslu i mobitel."

"Vrlo ljubazno od vas", ponovih. Nisam se mogao sjetiti ničeg drugog, a osim toga, što je gospodin Vestick mislio da ću učiniti? Nazvati ga doma i ponovno mu zahvaliti? Zamoliti ga za pozajmicu i obećati mu sliku kao jamstvo?

"Smijem li dovesti suprugu i predstaviti vam je?" upita on i pogleda me čudno. Ne čudno kao što me pogledao Wireman kad je shvatio da sam Candyju Brownu zaštekao srce, ali skoro. Kao da me se Vestick pribojavao.

"Naravno", rekoh i on šmugne.

"Nekad ste za takve tipove gradili poslovnice banaka, a onda se morali natezati s njima jer ne bi pristali platiti dodatne troškove", reče Angel. Imao je na sebi plavo konfekcijsko odijelo i izgledao kao da će svaki čas ono na njemu popucati po šavovima na devet mjesta, kao u Nevjerojatnog Hulka. "U to bi vrijeme on mislio da ste neki dripac koji mu pokušava zagorčati dan. A sad u vas gleda kao da bi mogli početi kenjati zlatne kopče za remenje."

"Angele, prestani!" zavapi Helen Slobotnik, istodobno ga ponovno munuvši laktom i posegnuvši za njegovom čašom pjenušca. On je mirno makne izvan njezina dohvata.

"Šefe, recite joj da je to istina!"

"Mislim da i jest", rekoh.

A nije me samo taj bankar čudno pogledao. Nazočne žene... ajme! Kad bi mi se pogled susreo s njihovim, opazio bih kako bi im se smekšao, postao zamišljen, kao da se pitaju kako bi ih mogao grliti samo jednom rukom. Vjerojatno je to bila ludost, ali—

Netko me zgrabi s leđa, zamalo odigne od poda. Prolio bih svoj pjenušac, ali Angel spretno ugrabi moju čašu. Okrenem se, a kad tamo - smiješi mi se Kathi Green. Rehabilitacijsku gestapovsku odoru ostavila je tisućama kilometara daleko, barem večeras i bila je odjevena u svjetlucavu haljinicu koja se pripijala uz svaki njezin fitnessom održavani centimetar; u štiklama mi je sezala gotovo do čela. Pokraj nje je stajao - nadvisivao je - doktor Kamen. Njegove goleme oči dobronamjerno su plivale iza naočala rožnatih okvira.

"Isuse, Kathi!" viknem. "Što bi učinila da si me srušila?"

"Zatražila pedeset dolara", reče ona, smiješeći se od uha do uha. Oči su joj bile pune suza. "Rekla sam ti to na telefon. Ta pogledaj samo taj ten, ljepotane." Suze joj se preliju preko vjeđa i ona me zagrli.

I ja zagrlim nju pa se rukujem s Kamenom. Njegova ruka proguta cijelu moju.

"Vaš je avion stvoren za ljude moje zapremine", reče on i ljudi se okrenu prema zvuku njegova glasa, glasa a la James Earl Jones zbog kojih i reklamni leci zvuče kao proročke knjige. "Edgare, uživao sam maksimalno."

"Avion zapravo i nije moj, ali hvala vam", rekoh. "Je li netko od vas—"

"Gospodine Freemantle?"

Bila je to riđokosa lutkica čijim je izdašno pjegavim grudima prijetila opasnost da će se skotrljati preko gornjeg ruba delikatne ružičaste haljine. Izgledala je kao Melindina vršnjakinja. Prije no što sam nešto uspio reći, ona pruži ruku i nježno me uhvati za prste.

"Samo sam željela dodirnuti ruku koja je naslikala ove slike", reče ona. "Ove predivne, otkačene slike. Bože, fenomenalni ste." Ona mi podigne ruku i poljubi je, a potom je pritisne na dojku. Osjetih grubi oblutak njezine bradavice kroz tanko tkanje sifona. A onda iščezne u mnoštvu.

"To se često događa?" upita Kamen, a Kathi istovremeno upita: "Onda, Edgare, kako ti je kao rastavljeniku?" Pogledaju se pa prasnu u smijeh.

Bilo mi je jasno čemu se smiju - Edgarovoj elvisovskoj slavi - ali meni se to učinilo uvrnuto. Galerijske dvorane počele su mi pomalo sličiti komorama neke podmorske špilje i shvatih da bih je mogao takvom naslikati: podmorske odaje sa slikama na zidovima, slike koje ljudoribe-školarci razgledavaju dok Neptunov trio brboće Octopus's Garden. ⁴⁵

Puno previše uvrnuto. Želio sam biti s Wiremanom i Jackom - koji također nisu bili tu - ali još sam više želio biti sa svojima. Ponajviše s Illy. Kad bi oni bili ovdje, možda bi mi se sve ovo ponovno počelo činiti stvarnim. Pogledam prema vratima.

"Ako očekujete Pam i cure, stići će svaki čas", reče Kamen. "Melinda je imala problem s haljinom i u posljednji tren otišla u sobu presvući se."

Melinda, pomislih. Naravno da će Melinda—

Uto ih spazim kako se probijaju kroz stisku umjetničkih znatiželjnika. Izgledali su vrlo sjevernjački i neuklopljeno usred mora preplanulih ljudi. Tom Riley i William Bozeman III. - besmrtni Bozie - koračali su za njima u tamnim odijelima. Zastanu pogledati tri rane skice koje je Dario objesio blizu vrata u obliku triptiha. Ilse me prva ugledala. Vikne "TATA!" a onda presiječe kroz vrevu poput torpednog čamca, sa sestrom za petama. Lin je za sobom teglila visokog mladića. Pam mahne pa i ona krene prema meni.

Ostavim Kamena, Kathi i Slobotnikove; Angel je još držao moje piće. Netko zausti: "Oprostite, gospodine Freemantle, smijem li vas zamoliti—" ali ga ja niti ne pogledam. U tom sam trenutku vidio samo Ilseino ozareno lice i radosne oči.

Sastanemo se ispred natpisa GALERIJA SCOTO PREDSTAVLJA "POGLED S DUME". SLIKE I CRTEŽI EDGARA FREEMANTLEA.

Primijetim da ima na sebi sivoplavu haljinu koju dosad nisam vidio te da je zbog podignute kose i moglo bi se reći labuđeg vrata izgledala šokantno odraslo. Osjetih silnu, gotovo neizdržljivu ljubav za nju i zahvalnost što ona osjeća isto za mene - vidjelo joj se u očima. A onda je zagrlih.

Trenutak potom stigne Melinda sa svojim mladićem iza sebe kao počasnom pratnjom (i iznad sebe, bio je dugonja). Nisam imao dovoljno ruku za nju i sestru istodobno, ali je ona imala za mene; zagrlila me čvrsto i poljubila u obraz. "Bonsoir, tata, čestitam!"

A onda se Pam našla preda mnom, žena koju sam ne tako davno nazvao kapitulantskom gudurom. Imala je na sebi tamnoplavi kostim s hlačama, svjetloplavu svilenu bluzu i nisku bisera. Diskretne naušnice. Praktične, ali lijepe cipele niskih potpetica. Baš kako sam zamišljao tipičnu minesotansku nošnju. Očigledno je bila nasmrt prestrašena među tolikim ljudima i u neobičnom okružju, ali se svejedno junački smiješila. Dok smo bili u braku, Pam je bila mnogo toga, ali nikad bespomoćna.

"Edgare?" Pam upita slabašnim glasom. "Još smo prijatelji?"

"Nego što", rekoh. Poljubih je na brzinu, ali sam je zagrlio najjače što jednoruki muškarac može. Ilse me grlila s jedne, Melinda s druge strane, stiskale su me tako jako da su me zaboljela rebra, ali nisam hajao. Kao iz velike daljine, začuh kako su nazočni spontano zapljeskali.

"Izgledaš dobro", šapne mi Pam u uho. "Zapravo, izgledaš prekrasno. Nisam sigurna da bih te prepoznala na ulici."

Odmaknem se malo i pogledam je. "I ti lijepo izgledaš."

Ona se nasmije, pocrveni, neznanka s kojom sam nekoć provodio noći. "Šminka prekrije mnoge grijehe."

"Tata, ovo je Ric Doussault", reče Melinda.

"Bonsoiur i čestitam, monsieur Freemantle", reče Ric. U ruci je držao bijelu kutiju koju mi pruži. "Od Linnie i mene. Un cadeau. Poklon?"

Naravno, znao sam što je un cadeau; pravo iznenađenje bio je egzotični štih koji je njegov akcent dao kćerinu nadimku. To mi je bolje od ičega pokazalo da je ona sad više njegova nego moja.

Učinilo mi se da nas je većina nazočnih u galeriji sad okružila da bi vidjeli kako otvaram darove. Tom Riley se probio gotovo do Pamina ramena. Bozie je bio uz njega. Malo iza njih Margaret Bozeman odsanjka mi poljubac s donjeg dijela zapešća. Pokraj nje je stajao Todd Jamieson, liječnik koji mi je spasio život... pa dva kompleta strina i stričeva... Rudy Rudnick, moja stara tajnica... Kamen, naravno, on nije mogao ostati nezamijećen... a pokraj njega Kathi. Svi su došli, svi osim Wiremana i Jacka, i počeo sam se pitati nije li im se što dogodilo i zadržalo ih. No zasad se to činilo sporedno. Sjetih se svojeg buđenja u bolničkom krevetu, kako sam bio konfuzan i odvojen od svega nepopustljivim bolovima, a onda se osvrnem oko sebe pitajući se kako se situacija mogla tako stubokom promijeniti. Svi su se ovi ljudi vratili u moj život na jednu večer. Nisam želio zaplakati, ali sam bio prilično siguran da hoću; osjećao sam kako se razmačem poput papirnate maramice na pljusku.

"Otvori ga, tata!" reče Ilse. Osjetih njezin parfem, nešto slatkasto i svježe.

"Otvorite! Otvorite!" Dobronamjerni glasovi iz čvrstog obruča oko nas.

Otvorio sam kutiju. Izvadio bijeli papir za pakiranje i ukazalo se što sam i očekivao... premda sam očekivao nešto šaljivo, a ovo nije bio vic. Francuska kapa koju su mi Melinda i Ric donijeli iz Francuske bila je od tamnocrvenog baršuna i na dodir glatka poput svile. Nije bila jeftina.

"Ovo je previše", rekoh.

"Nije, tata", reče Melinda. "Ni u kojem slučaju. Samo se nadamo da ti veličina odgovara."

Izvadim je iz kutije i podignem. Publika zadivljeno uzdahne. Melinda i Ric sretno se pogledaju, a Pam - koja je smatrala da Lin nekako nikad ne dobiva svoj zasluženi dio moje ljubavi ili priznanja (i vjerojatno je imala pravo) - pogleda me ozareno. A onda nataknem kapu na glavu. Savršeno mi je pristajala. Melinda pruži ruku i malko je namjesti, okrene se prema posjetiteljima, okrene dlanove prema meni i reče: "Voici mon pčre, ce magnifique artiste!" Oni složno zaplješću i zaviču Bravo! Ilse me poljubi. Plakala je i smijala se. Sjećam se bijele ranjivosti njezina vrata i dodira njezinih usana, malo iznad moje čeljusti.

Bio sam kraljica bala, okružen obitelji. Oko mene svjetlost, pjenušac i glazba. To se dogodilo prije četiri godine, uvečer petnaestog travnja, između sedam četrdeset pet i osam sati, kad su se sjene na Palm Avenue počele šatirati plavim. Tu sam uspomenu sačuvao.

II

Povedoh ih u obilazak izložbe; Tom i Bozie u prvim redovima, a ostatak Minnesotanaca u koloni za njima. Mnogi od prisutnih možda su prvi put bili u nekoj galeriji, ali su bili toliko pristojni da nam daju malo slobodnog prostora.

Melinda se punu minutu zadrži ispred Zalaska Sunca sa soforom, a onda se okrene k meni, gotovo kao da me optužuje. "Tata, ako si ovo oduvijek mogao, zašto si, zaboga, potratio trideset godina života dograđujući vladine zgrade?"

"Melinda Jean!" reče Pam, ali rastreseno. Gledala je prema sredini dvorane gdje su visjele slike iz serije Djevojčica i lađa.

"Ali to je istina", reče Melinda. "Nije li?"

"Dušo, ne znam."

"Kako se može imati nešto tako veliko u sebi, a ne znati?" postavi se ona.

Nisam imao odgovor na to, ali me Alice Aucoin izvuče iz škripca. "Edgare, Dario pita možete li na nekoliko minuta doći u Jimmyjev ured? Rado ću vašu obitelj otpratiti u glavnu dvoranu, a vi im se možete tamo pridružiti."

"U redu... što žele?"

"Ne brinite, svi se smiješe", reče ona pa se i ona nasmiješi.

"Idi, Edgare", reče mi Pam pa se obrati Alice: "Naviknuta sam da ga netko odvuče. U braku nam je to bio način života."

"Tata, što znači ovaj crveni krug na okviru?" upita Ilse.

"Da je prodana", reče Alice.

Zastanem pogledati u Zalazak sa soforom i... doista, u gornjem desnom kutu okvira stajao je crveni kružić. To je bilo dobro - bješe lijepo znati da među okupljenima ima još nekoga osim znatiželjnika privučenih novotarijom jednorukog mazala - no ipak sam se snuždio. Upitah se je li to normalan osjećaj. Nisam mogao znati. Nisam poznavao nijednog umjetnika kojeg bih upitao.

III

Dario i Jimmy Yoshida bili su u uredu, a s njima meni nepoznat muškarac. Dario mi ga predstavi kao Jacoba Rosenblatta, računovođu koji za galeriju uredno vodi poslovne knjige. Malo me stegnulo oko srca dok smo se rukovali jer sam morao svoju ruku okrenuti budući da je on pružio pogrešnu, kao što mnogi čine. Ah, ali ovo je dešnjački svijet.

"Dario, u nevolji smo?" upitah.

Dario stavi srebrnu posudu za pjenušac na Jimmyjev radni stol. U njoj se na ležaju od zdrobljenog leda opružila boca Perrier-Joueta. Pjenušac koji su posluživali u galeriji bio je dobar, ali ne ovako dobar. Čep je bio nedavno izvađen; iz zelenog grlića boce još se vukao bijeli suk daha. "Sliči li ovo na nevolje?" upita on. "Zamolio bih Alice da pozove i vašu obitelj, ali je ured premalen. Dvoje ljudi koji bi trebali biti ovdje su Wireman i Jack Cantori. Gdje su oni, dovraga? Mislio sam da dolaze zajedno."

"I ja. Jeste li pokušali nazvati kuću Elizabeth Eastlake? Čapljino gnijezdo?"

"Naravno", reče Dario. "Dobili samo samo telefonsku sekretaricu."

Počnu mi se priviđati interijeri bolnice Sarasota Memorial. "Ne sviđa mi se to."

"Vjerojatno su njih troje sad na putu ovamo", reče Rosenblatt.

"Teško. Elizabeth je vrlo slaba i brzo se zamara. Ne može hodati ni s hodalicom."

"Siguran sam da će se situacija razriješiti sama od sebe", reče Jimmy. "Za to vrijeme, trebali bismo nazdraviti."

"Moramo nazdraviti, Edgare", doda Dario.

"Hvala, narode, jako lijepo od vas, i radio bih se s vama kucnuo, ali obitelj mi je vani i želim biti s njima dok gledaju ostatak mojih slika, ako vam to ne smeta."

Jimmy reče: "Razumljivo, ali—"

Dario ga prekine rekavši tiho: "Edgare, izložba je prodana."

Pogledam ga. "Molim?"

"I mislili smo da nećete uspjeti pogledati izložbu i vidjeti sve te crvene kružiće", reče Jimmy.

Smiješio se tako ozarena lica kao da se zarumenio. "Sve slike i crteži koji su bili na prodaju su i prodani."

Jacob Rosenblatt, računovođa, reče: "Trideset slika i četrnaest crteža. Rekord."

"Ali..." Usne mi odrvene. Gledao sam kako se Dario okrenuo i uzeo pladanj čaša s police iza radnog stola. Imale su isti cvjetni uzorak kao i boca Perrier-Joueta. "Ali cijena koju ste odredili za Djevojčicu i lađu br. 7 bila je četrdeset tisuća dolara!"

Iz džepa svojeg neuglednog crnog odijela Rosenblatt izvadi smotak papira, najvjerojatnije iz mašine za zbrajanje. "Slike su donijele četristo osamdeset sedam tisuća dolara, a crteži dodatnih devetnaest. Ukupno malo više od pola milijuna dolara. Najveći iznos koji je galerija Scoto ikad utržila na samostalnoj izložbi nekog umjetnika. Izvanredan učinak. Čestitam."

"Baš sve?" upitah glasom tako utanjenim da sam ga jedva i ja čuo. Pogledah u Darija koji mi je u ruku tutnuo čašu pjenušca.

On kimne glavom. "Da ste odlučili prodati Djevojčicu i lađu br. 8, uvjeren sam da bi samo ona donijela sto tisuća dolara."

"Dvaput toliko", reče Jimmy.

"Nazdravimo Edgaru Freemantleu, na početku njegove sjajne karijere!" reče Rosenblatt i podigne svoju čašu. Podignemo čaše i nazdravimo, ne znajući da je moja karijera, praktički, završena.

U tome nam se posrećilo, muchacho.

IV

Tom Riley mi se pridruži kad sam se počeo probijati kroz gužvu k svojoj obitelji, smiješeći se i izbjegavajući konverzacijske gambite najbrže što sam mogao. "Šefe, slike su nevjerojatne," reče on, "ali su i pomalo jezive."

"Pretpostavljam da je to kompliment", rekoh. Istinu govoreći, razgovor s Tomom bio je pomalo jeziv, s obzirom na sve što sam o njemu znao.

"Definitivno je kompliment", reče on. "Slušaj, ti si krenuo obitelji. Ja ću prošetati." I on krene da će učiniti to što je rekao, ali ga ja zgrabim za lakat.

"Ostani sa mnom", rekoh. "Zajedno možemo odbiti napad svih ovih pirata. Sam možda do Pam i cura neću stići prije devet."

On se nasmije. Stari dobri Tommy dobro je izgledao. Nakupio je nešto kila od onog dana na Phalenskom jezeru, ali sam pročitao da antidepresivi katkad to učine, osobito muškarcima. No na njemu je pojačana kilaža izgledala savim dobro. Upali obrazi su mu se popunili.

"Kako si, Tome?"

"Pa... zapravo... depresivno." Podigne ruku u zrak kao da želi odmahnuti na žaljenje koje nisam izrazio. "Nekakav kemijski debalans, a pravi je užas naviknuti se na lijekove. Najprije te smuše - barem mene jesu. Nakratko sam ih prestao uzimati, ali sad ih ponovno pijem i život izgleda bolje. Ili su počeli djelovati umjetni endorfini ili proljeće u Zemlji milijarde jezera." ⁴⁶

"A kakva je situacija s The Freemantle Companyjem?"

"U plusu smo, ali nije isto bez tebe. Došao sam ovamo misleći da ću te možda uspjeti nagovoriti da se vratiš. A onda sam pogledao što radiš i shvatio da je tvojim danima u građevinarstvu vjerojatno došao kraj."

"I ja tako mislim."

Tom pokaže u platna u glavnoj dvorani. "Što one prikazuju, zapravo? Hoću reći, bez zafrkancije. Jer - ne bih to rekao bilo kome - podsjećaju me na to kako je svijet izgledao u mojoj glavi dok nisam pio lijekove."

"To je izmaštano", rekoh. "Sjene."

"Poznate su mi sjene", reče Tom. "Samo pripazi da im ne niknu zubi. Jer mogu. A onda se ponekad mašiš prekidača da ih otjeraš svjetlom, no shvatiš da je nestalo struje."

"Ali si sad bolje."

"Da", reče on. "Pam je zaslužna za to. Mogu li ti reći nešto o njoj što ti možda, doduše, već znaš?"

"Naravno", rekoh, nadajući se samo da mi neće došapnuti kako se ona ponekad nasmije iz dubine grla kad svršava.

"Vrlo je oštroumna, ali neobzirna", reče Tom. "Čudno okrutna kombinacija."

Ne rekoh ništa... ali ne nužno zato što sam smatrao da griješi. "Nedavno mi je očitala bukvicu da se moram zbrojiti i trgnuo sam se."

"Da?"

"Aha. A po izrazu njezina lica, Edgare, mogao bi i ti čuti svoje. Mislim da ću potražiti tvojeg frenda Kamena i zaplesti se s njim u dubokoumni razgovor. Ispričaj me."

Moje kćeri i Ric gledali su u Wireman gleda na zapad i živahno ćeretali. No Pam se utaborila negdje na polovici niza Djevojčica i lađa, koje su visjele poput filmskih plakata, i izgledala je uznemireno. Zbunjeno. Da mi znak rukom da pridem, a nakon što sam se našao pokraj nje, nije gubila vrijeme.

"Je li djevojčica na ovim slikama Ilse?" Ona pokaže u Br, 1. "Isprva sam pomislila da je to crvenokosa lutka koju ti je doktor Kamen dao nakon nesreće, ali Ilse je kao mala imala haljinu s takvim križić-kružić dezenom. Kupila sam je u Rompersu. A ova—" Sad pokaže u Br. 3. "Kunem se da je ovo haljinica koju je naprosto morala imati za prvi dan škole - ona koju je nosila kad je slomila ruku one večeri nakon automobilskih utrka!"

Tako vam je to. Ja sam pamtio da je ruku slomila na povratku iz crkve, no to bješe tek manja greška u koracima u tangu sjećanja. Bilo je i važnijih stvari. Primjerice, da je Pam bila u jedinstveno povoljnom položaju da providi kroz dimnu zavjesu koju kritičari rado nazivaju umjetnošću - barem u mojem slučaju. Po tome, a vjerojatno i još po mnogo čemu, ona mi je još bila žena. Činilo se da jedino vrijeme može donijeti pravomoćnu presudu o razvodu. A da će u najboljem slučaju čak i ta presuda biti djelomična.

Okrenuo sam je prema sebi. Motrilo nas je mnogo ljudi; pretpostavljam da je njima to izgledalo kao zagrljaj. I bio je, na neki način. Na trenutak ugledah njezine razrogačene oči, a onda joj počnem šaptati na uho.

"Da, djevojčica u barci je Ilse. Nisam je namjeravao nacrtati u toj barci, jer nisam ništa namjeravao. Nisam niti znao da ću naslikati te slike dok nisam počeo. A budući da je okrenuta leđima, nitko neće znati da je to ona, osim ako im ti ili ja ne kažemo. A ja neću. Ali—" Odmaknem se. Oši su joj još bile razrogačene, usne razmaknute kao da očekuje poljubac. "Što je Ilse rekla?"

"Nešto vrlo čudno." Uhvati me za rukav i odvuče do slika Br. 7 i Br. 8. Na objema je djevojčica iz barke imala na sebi zelenu haljinicu s naramenicama koje su se ukrštale na njezinim golim leđima. "Rekla je da joj sigurno čitaš misli jer je baš takvu haljinu proljetos naručila iz Newport Newsa."

Pam ponovno pogleda u slike. Ja sam šutke stajao pokraj nje i puštao je da gleda.

"Edgare, ne sviđaju mi se. Nisu kao ostale i ne sviđaju mi se."

Sjetim se riječi Toma Rileyja: Tvoja je bivša vrlo oštroumna, ali neobzirna.

Pam stiša glas. "Ne znaš valjda nešto o Illy što ne bi trebao znati, je li? Kao što si znao o—"

"Ne", rekoh, ali mi je serija Djevojčica i lađa sad djelovala još mračnije, djelomice jer sam ih vidio obješene ovako u nizu pa je njihova akumulirana sablasnost bila poput udarca malja.

Prodaj ih. To je bilo Elizabethino mišljenje. Koliko god ih bilo, moraš ih prodati.

Shvaćao sam zašto je tako mislila. I meni je bilo mrsko vidjeti svoju kćer, čak i u dječjem obličju koje je odavna prerasla, tako blizu tom sagnjilom brodskom trupu. A na neki me način iznenadilo to da je Pam zbog tih slika osjetila samo zbunjenost i nemir. Ali naravno, slike još nisu imale vremena sasma djelovati na nju.

A više nisu niti bile na Duma Keyu.

Pridružila nam se mladež, Ric i Melinda, zagrljeni. "Tata, ti si genij", reče Melinda. "I Ric tako misli, zar ne, Ric?"

"Doista", reče Ric, "mislim. Došao sam biti... pristojan. Umjesto toga pokušavam naći riječi kojima bih izrazio svoju zapanjenost."

"Vrlo ljubazno od vas", rekoh. "Merci."

"Tata, tako se ponosim tobom", reče Illy i zagrli me.

Pam zakoluta očima i u tom trenutku mogao sam je s gustom zveknuti po nosu. Umjesto toga snažno zagrlim Ilse i poljubim je u tjeme. Uto se iz prednjeg dijela galerije zaori pušački promukao glas Mary Ire, pun zaprepaštene nevjerice. "Libby Eastlake! Da ne povjeruješ očima!"

Ja nisam vjerovao svojim ušima, ali kad je s ulaza, gdje su se pravi ljubitelji umjetnosti okupili da popričaju i udahnu svježeg večernjeg zraka, dopro spontani sporadični pljesak, shvatih zašto su Jack i Wireman zakasnili.

V

"Što je?" upitala je Pam. "Što?" Ona mi je bila s jedne, a Illy s druge strane kad sam krenuo prema ulazu; Linnie i Ric klatili su se za nama. Pljesak se pojačao. Ljudi su se okrenuli prema ulazu i izvijali vratove da vide tko je došao. "Edgare, tko je to?"

"Moji najbolji otočki prijatelji." A onda se okrenem Ilse. "Jedna od njih je ona gospođa, susjeda, sjećaš je se? Ispostavilo se da je Mafijaševa kći a ne mlada. Zove se Elizabeth Eastlake i vrlo je draga."

Ilseine su oči sjajile od uzbuđenja. "Ona staričica u velikim plavim tenisicama!"

Posjetitelji - mnogi od njih još su pljeskali - razdvoje se da prodemo i ugledah njih troje u predvorju, u kojem su bila postavljena dva stola, a na svakom zdjela punča. U očima me zapeku suze, u grlu nešto stegne. Jack je bio odjeven u sivo odijelo boje škriljevca. Zbog ukroćene, a inače raskuštrane surferske grive izgledao je ili kao mladi menadžer u Bank of America ili iznimno visok učenik osmog razreda osnovne na Danu karijera. Wireman, koji je gurao Elizabethina kolica, imao je na sebi isprane traperice bez remena i bijelu lanenu košulju okruglog ovratnika koja je isticala njegovu preplanulost. Kosu je zalizao i prvi put shvatim da je zgodan na način na koji je to bio Harrison Ford na pragu petog desetljeća.

No svi su pogledi bili uprti u Elizabeth. Njoj su pljeskali, čak i novajlije koji nisu imali pojma tko je ona. Imala je na sebi crno odijelo od grubog pamuka, široko, ali elegantno. Kosu joj je bila začešljana u punđu navrh glave i učvršćena prozračnom mrežicom koja je pod stropnim reflektorima svjetlucala poput dijamanata. Oko vrata joj je na zlatnom lancu visio privjesak od izrezbarene slonovače, a na nogama nije imala one glomazne frankenštajnovske tenisice, nego elegantne salonke u boji najtamnijeg grimiza. Između drugog i trećeg prsta kvrgave lijeve ruke držala je neupaljenu cigaretu u zlatom ispruganoj muštikli.

Pogledavala je lijevo-desno i smiješila se. Kad je Mary stigla do kolica, Wireman ih je prestao gurati kako bi mlada žena mogla Elizabeth poljubiti u obraz i nešto joj šapnuti na uho. Elizabeth je poslušala, kimnula glavom, pa i ona šapnula nešto Mary. Mary se graktavo nasmijala pa pomilovala Elizabeth po ruci.

Netko se u prolazu očešao o mene. Bješe to računovođa Jacob Rosenblatt, vlažnih očiju i crvena nosa. Dario i Jimmy bili su iza njega. Rosenblatt je kleknuo pokraj Elizabethinih kolica - njegova koščata koljena zapucketala su poput startnih pištolja - i zavapio: "Gospođice Eastlake! O, gospođice Eastlake, tako vas dugo ne vidimo, a onda... o, kakvo predivno iznenađenje!"

"Isto vrijedi i za tebe, Jake", reče ona i pritisne njegovu ćelavu glavu na svoje grudi kao da joj tamo leži jako veliko jaje. "Zgodan kao Bogart!" Ugleda me... i namigne. Ja namignem njoj, ali nije mi bilo lako zadržati sretan izraz lica. Jer Elizabeth je izgledala napaćeno, užasno umorno usprkos smiješku.

Podignem pogled s nje na Wiremana; on krajnje diskretno slegne ramenima. To slijeganje kao da je poručivalo Inzistirala je. Pogledam u Jacka i dobijem otprilike istu reakciju.

Za to je vrijeme Rosenblatt prekapao po džepovima. Naposljetku izvadi kutiju šibica tako izmrcvarenu kao daje u Sjedinjene Države ušla bez putovnice na Ellis Islandu. On je otvori i teškom mukom izvadi jednu šibicu.

"Mislila sam da je pušenje sad zabranjeno u svim javnim zgradama", reče Elizabeth.

Rosenblatt je bio na muci. Rumenilo mu oblije vrat. Gotovo da sam očekivao da će mu se glava rasprsnuti. Naposljetku uzvikne: "Zajebite propise, gospođice Eastlake!"

"BRAVISSIMO!" vikne Mary, nasmije se i podigne izvrnute dlanove prema stropu. Na to se začuje nova salva aplauza. Još glasniji pljesak začuje se kad je Rosenblatt najzad uspio upaliti onu prastaru šibicu i prinijeti je Elizabeth, koja je gurnula muštiklu u zube.

"Tata, tko je ona zapravo?" tiho upita Ilse. "Osim što je staričica koja živi u susjedstvu?"

Rekoh: "Priča se da je u svoje vrijeme ona bila umjetnička scena Sarasote."

"Ne shvaćam zašto joj to daje pravo da naša pluća truje dimom svoje cigarete", reče Linnie. Između obrva ponovno joj se pojavila ona okomita bora.

Ric se nasmiješi. "O, chérie, nakon svih onih barova u kojima smo—"

"Ovo nije tamo", reče Linnie a ona joj se bora pojača i ja pomislih: Ric, neka si Francuz, ali moraš još mnogo naučiti o ovoj ovdje Amerikanki.

Alice Aucoin promrmlja nešto Dariu i ovaj iz džepa izvadi kutijicu pepermint bombona Altoids. Istrese bombone na dlan, a kutijicu da Alice. Ova je da Elizabeth, koja joj zahvali i istrese pepeo u nju.

Pam je sve to promatrala očarana pa se okrene k meni. "Što ona misli o tvojim slikama?"

"Ne znam", rekoh. "Nije ih još vidjela."

Elizabeth mi je rukom davala znak. "Edgare, hoćeš li me upoznati sa svojom obitelji?"

Ja to i učinim, počevši od Pam i završivši s Ricom. I Jack i Wireman također su se rukovali s Pam i s curama.

"Nakon svih tih telefonskih razgovora, drago mi je da smo se upoznali", Wireman reče Pam.

"I meni", reče Pam i odmjeri ga. Jamačno joj se svidjelo što je vidjela jer se nasmiješila, i to onim iskrenim smiješkom od kojeg joj se ozari lice. "Uspjeli smo, zar ne? Nije nam olakšao, ali smo uspjeli."

"Umjetnost nikad nije laka, djevojko", reče Elizabeth.

Pam pogleda u Elizabeth, još se iskreno smiješeći - smiješak u koji sam se zaljubio. "Znate li koliko je vremena prošlo otkad me netko nazvao djevojkom?"

"A, ali meni izgledate vrlo lijepo i mlado", reče Elizabeth. Je li to ista ona žena koja je samo prije tjedan dana bila tek mrmljajuća hrga sira zgurena u svojim kolicima? Večeras je u to bilo teško povjerovati. Premda je izgledala umorno, u to je bilo nemoguće povjerovati. "Ali ne mlada i lijepa poput vaših kćeri. Djevojke, vaš je otac - po svemu sudeći - vrlo talentiran."

"Jako smo ponosne", reče Melinda vrteći ogrlicu.

Elizabeth joj se nasmiješi pa pogleda u mene. "Rado bih pogledala tvoje radove i sama prosudila. Edgare, hoćeš li mi biti vodič?"

"Rado." Doista sam tako i mislio, ali sam bio i vraški nervozan. Jednim sam dijelom strepio od njezina mišljenja. Taj se dio bojao da bi ona mogla zavrtjeti glavom i izreći svoj sud neuvijenošću na koju joj je njezina poodmakla dob davala pravo: Vješto... šareno... puno energije, nema sumnje... ali možda ništa osobito. Sve u svemu.

Wireman krene da će uhvatiti rukohvate njezinih kolica, ali ona odmahne glavom. "Ne, Wiremane, neka me Edgar gura. Neka me on povede u obilazak." Ona čupne napola popušenu cigaretu iz muštikle - njezini su kvrgavi prsti to učinili iznenađujućom spretnošću - i zgnječi je na dnu one limene kutijice. "A mlada je dama u pravu - mislim da nam je svima dozlogrdio ovaj smrad."

Melinda je pristojno pocrvenjela. Elizabeth pruži kutijicu Rosenblattu koji je uzme nasmiješivši se i kimnuvši glavom. Otad se pitam - znam da je morbidno, ali ipak da, pitam se - bi li popušila više da je znala da će joj to biti posljednja.

VI

I oni kojima je do jedine živuće kćeri Johna Eastlakea bilo kao do lanjskog snijega shvatili su da je među njih došao Netko Važan i plimni val koji se zavaljao prema predvorju nakon kliktaja Mary Ire, zavaljao se natrag kad sam ja pogurao kolica u nišu u kojoj je bila izložena većina Zalazaka Sunca s nečim. Wireman i Pam hodali su nam slijeva, Ilse i Jack zdesna; Ilse je lagano gurkala rukohvat kolica na svojoj strani da kolica ne zastrane. Melinda i Ric hodali su iza nas, a Kamen, Tom Riley i Bozie iza njih. A iza tog trojca svrstali su se naizgled svi nazočni u galeriji.

Nisam bio siguran da ću uspjeti progurati njezina kolica između provizornog šanka i zida, ali sam uspio, jedva. Počnem ih gurati kroz taj uski prolaz, zahvalan što barem ostavljamo ostatak svite za sobom, kad Elizabeth vikne: "Stani!"

Zakočim. "Elizabeth, dobro ste?"

"Samo malo, dušo - tiho."

Stajali smo i gledali slike na zidu. Uskoro ona uzdahne i reče: "Wiremane, imaš papirnatu maramicu?"

Imao je rupčić. Rasklopi ga i pruži joj ga.

"Edgare, dođi na ovu stranu", reče ona. "Dođi da te vidim."

Uspijem se provući između kolica i šanka; barmen je držao stol da se ne prevrne.

"Možeš li kleknuti da budemo licem u lice?"

Mogao sam. Moje su se Promenade isplatile. U jednoj je ruci stezala svoju muštiklu - istodobno smiješnu i nekako veličanstvenu - a u drugoj Wiremanov rupčić. Oči su joj bile vlažne.

"Čitao si mi poeziju jer Wireman nije mogao. Sjećaš li se toga?"

"Da, gospodo." Naravno da sam se sjećao. To su bili dragi interludiji.

"Kad bih ti rekla 'Zbori, pamćenje', pomislio bi na čovjeka - ne mogu se sjetiti kako se zove - koji je napisao Lolitu, zar ne?"

Nisam znao o kome govori, ali kimnuh glavom.

"Ali postoji i pjesma. Ne mogu se sjetiti tko ju je napisao, ali počinje 'Zbori, pamćenje, da ne zaboravim okus ruža ili zvuk pepela na vjetru; Da još jednom mogu okusiti zelenu šalicu mora.' Dirnula te? Da, vidim da jest."

Ruka s muštiklom se otvori, a onda se pruži i pomiluje me po kosi. Padne mi na um (a otad više puta) da je plaća za moju borbu za život i torture koje sam prošao da bih koliko-toliko ponovno postao čovjek kakav sam bio možda bio dodir te starice. Izrovana glatkoća njezina dlana. Skvrčena snaga tih prstiju.

"Edgare, umjetnost je pamćenje. Nema jednostavnijeg načina da se to kaže. Što je pamćenje jasnije, to je umjetnost bolja. Čišća. Ove slike - slamaju mi srce, a onda ga zacjeljuju. Kako mi je drago da su nastale u Lososovu rtu. Bez obzira na sve." Ona podigne ruku kojoj me pomilovala po glavi. "Reci mi kako si nazvao ovu."

"Zalazak Sunca sa soforom."

"A ovo su... što? Zalazak sa spiralnom školjkom, broj 1 do 4?"

Nasmiješim se. "Pa, zapravo ih je šesnaest, počevši od crteža bojicama. Neke su sprijeda. Najbolja sam ulja odabrao za ovu dvoranu. Nadrealistična su, znam, ali—"

"Nisu nadrealistična, nego klasična. Svaka budala to može vidjeti. Sadržavaju sve elemente: zemlju... zrak... vodu... vatru."

Spazih kako mi Wireman nijemo poručuje ustima: Nemoj je izmoriti!

"A da vas brzo provedem da vidite ostale slike, a onda vam donesem hladno piće?" upitah je. Wireman je sad kimao glavom i palcem i kažiprstom pokazivao da sam dobro učinio. "Ovdje je vruće, usprkos klimi."

"U redu", reče ona. "Doista sam malo umorna. Edgare?"

"Da?"

"Ostavi slike s lađom za kraj. Nakon njih će mi trebati piće. Možda u uredu. Samo jedno, ali nešto jače od Coca-Cole."

"Dogovoreno", rekoh i provučem se natrag iza kolica.

"Deset minuta", šapne mi Wireman. "Ne više. Želim je odvesti odavde prije no što se pojavi Gene Hadlock, ako je moguće. Ugleda li je, znaš da će početi srati. A znaš koga će tim govnima gađati."

"Deset", rekoh i odguram Elizabeth u prostoriju sa švedskim stolom da pogleda slike izložene u njoj. Uzvanici su nas još slijedili. Mary Ire je počela zapisivati. Ilse provuče ruku ispod moje i nasmiješi mi se. Ja se nasmiješim njoj, ali ponovno sam se osjećao kao u snu. Koji se svaki čas može prometnuti u noćnu moru.

Elizabeth je oduševljeno ciknula pred Vidim Mjesec i slikama iz serije o Duma Road, ali zbog načina na koji je pružila ruke prema slici Ruže rastu iz školjaka, kao da će je prigrliti, naježim se. Ona spusti ruke pa pogleda preko ramena u mene. "To je srž", reče ona. "Srž Dume. Razlog zbog kojeg svi koji na njoj provedu neko vrijeme nikad ne mogu sasvim otići. I kad im glave odnesu tijelo, srca im ostanu." Ona ponovno pogleda u sliku pa kimne glavom. "Ruže rastu iz školjaka. Točno tako."

"Hvala vam, Elizabeth."

"Ne, Edgare - hvala tebi."

Okrenem se da vidim gdje je Wireman. On je razgovarao s onim drugim odvjetnikom iz mojeg drugog života. Činilo se da ugodno ćaskaju. Samo sam se nadao da se Wiremanu neće omaknuti i da ga neće nazvati Bozie. A onda se ponovno posvetim Elizabeth. Još je gledala u Ruže rastu iz školjaka i brisala oči.

"Obožavam ovu," reče ona, "ali moramo dalje."

Nakon što je pogledala ostale slike i crteže u dvorani sa švedskim stolom, reče, kao samoj sebi: "Naravno da sam znala da će netko doći. Ali nikad ne bih pomislila da će taj netko stvoriti djela takve snage i dražesti."

Jack me lupne po ramenu pa se nagne da mi promrmlja na uho. "Doktor Hadlock je upravo ušao u zgradu. Wireman moli da ubrzate ovo ako možete."

Glavna dvorana - u kojoj su bile izložene slike iz serije Djevojčica i lađa - bila je na putu do ureda i Elizabeth bi mogla izaći kroz stražnja utovarna vrata nakon što popije piće; zapravo bi to bilo zgodnije, s obzirom na njezina kolica. Hadlock bi je mogao otpratiti, ako poželi. Ali sam se grozio toga da je provedem pokraj tih slika, i to ne zato što sam strepio od njezina kritičkog mišljenja.

"Krenimo", reče ona i prstenom s kamenom od ametista zacvili po rukohvatu svojih kolica. "Pogledajmo ih. Bez zadržavanja."

"U redu", rekoh i počnem je gurati prema glavnoj dvorani.

"Eddie, dobro si?" tiho upita Pam.

"Dobro sam", rekoh.

"Nisi. Što je?"

Ja samo odmahnem glavom. Sad smo bili u glavnoj dvorani. Slike su visjele na visini od oko metar osamdeset; dvorana je inače bila prazna. Zidovi, obloženi grubom tkaninom koja je izgledala kao vrećevina, bili su goli osim slike Wireman gleda na zapad. Polako sam gurao Elizabethina kolica. Vrtnja njihovih kotača bješe bešumna na pastelnoplavom sagu. Žamor nazočnih iza nas je ili prestao ili su ga moje uši filtrirale. Kao da sam te slike gledao prvi put, i neobično su me podsjetile na kadrove isječene s filmske trake. Svaka je slika bila malo jasnija, izoštrenija, ali u osnovi ista, uvijek ona lađa koju sam prvi put vidio u snu. Uvijek je bio zalazak Sunca, svjetlost koja je plavila zapad uvijek je bila titanski crveni nakovanj koji je prskao krv po površini mora i inficirao nebo. Lađa bješe trojarbolno truplo, nešto što je doplutalo iz kugine kuće. Prnjava jedra. Na palubi ni žive duše. Bješe nečeg užasnog u svakoj uglatoj liniji, a premda je bilo nemoguće odrediti što, bojali ste se za tu djevojčicu samu u svojoj barci, djevojčicu koja se prvi put pojavila u haljinici kružić-križić, djevojčicu koja pluta po zaljevu boje rujnog vina.

U toj prvoj verziji brod je stajao pod takvim kutom da je bilo nemoguće vidjeti ijedno slovo njegova imena. Na Djevojčici i lađi br. 2 kut se poboljšao, ali je djevojčica (još je imala umjetnu crvenu kosu, no ovaj put Rebinu točkastu haljinu) zaklanjala sve osim slova P. Na Br. 3 je p postalo PER, a Reba nedvojbeno Ilse, premda okrenuta leđima. U barci je ležao harpunski pištolj Johna Eastlakea.

Ako ga je Elizabeth prepoznala, nije to ničim pokazala. Polako sam je gurao pokraj slika: lađa je krupnjala i bila sve bliža, crni su joj se jarboli izdizali poput prstiju, a jedra se ovjesila poput mrtve kože. Užareno nebo užeglo je piljilo kroz rupe u jedrenini. Sad je ime na prikosniku bilo Perze. Možda je bilo još koje slovo - bilo je mjesta - ali ako jest, bila su skrivena sjenama. Na slici Djevojčica i lađa br. 6 (lađa se sad prijeteći nadvila nad barku), djevojčica je bila odjevena u nešto slično plavom prsluku žutog vratnog obruba. Na toj je slici kosa imala narančasti preljev i to bješe jedina djevojčica iz barke u čiji identitet nisam bio siguran. Možda je to bila Ilse, budući da su ostale bile ona... ali nisam bio potpuno siguran. Na toj su slici na moru zaplivale prve ružine latice (plus jedna žuto-zelena teniska loptica na kojoj su se vidjela slova DUNL), a na palubi se nakupilo krame: visoko zrcalo (budući da je zrcalilo zalazak Sunca kao da je bilo puno krvi), drveni konjić za njihanje, putna škrinja, hrpa cipela. Ti su se isti predmeti vidjeli i na Br. 7 i Br. 8, gdje su dobili društvo - dječji ženski bicikl naslonjen na prednji jarbol, hrpa automobilskih guma na krmi, veliki pješčani sat nasred palube. I on je zrcalio Sunce i kao da je bio pun krvi, a ne pijeska. Na slici Djevojčica i lađa br. 8 više je ružinih latica plutalo između barke i Perze. Bilo je i više teniskih loptica, najmanje šest. A oko vrata drvenog konjića visio je cvjetni vjenčić. Gotovo da sam u ustajalom zraku osjećao njegov vonj.

"Mili Bože", dahne Elizabeth. "Kako se osnažila." Ono malo boje ocijedilo joj se iz lica. Nije izgledala kao da joj je osamdeset pet godina; izgledala je kao da joj je dvjesto.

Tko? Pokušah upitati, ali ništa ne izađe iz mog grla.

"Gospođo... gospođice Eastlake... ne biste se smjeli premarati", reče Pam.

Nakašljem se. "Može li joj tko donijeti čašu vode?"

"Ja ću, tata", reče Illy.

Elizabeth je još zurila u Djevojčicu i lađu br. 8. "Koliko tih... tih suvenira... prepoznaješ?" upita ona.

"Ne znam... moja mašta..." Zašutjeh. Djevojčica u barci na Br. 8 nije bila suvenir, ali je bila Ilse. Zelena haljina golih leđa i ukriženih naramenica i prije je izgledala neprimjereno seksi za malu curicu, ali sam sad znao i zašto: bješe to haljina koju je Ilse nedavno kupila kataloškom prodajom, a Ilse više nije bila djevojčica. Teniske su mi loptice još bile misterij, zrcalo mi nije značilo ništa, kao ni hrpa autoguma. A nisam niti mogao biti siguran da je bicikl naslonjen na prednji jarbol pripadao Tini Garibaldi, ali sam se pribojavao da jest... a srce mi je nekako bilo sigurno u to.

Elizabethina ruka, užasno hladna, počine mi na zapešću. "Na okviru ove posljednje nema piknje."

"Ne znam o čemu—"

Njezin se stisak pojača. "Znaš. Znaš točno o čemu govorim. Edgare, izložba je prodana, misliš li da sam slijepa? Piknje su na okviru svih slika koje smo pogledali - uključivši i Br. 6, ona na kojoj je u barci moja sestra Adie - ali je nema na ovoj!"

Okrenem se i pogledam ponovno u Br. 6., na kojoj je djevojčica iz barke imala narančastu kosu. "To je vaša sestra?"

Ona se ogluši na ovo. Mislim da me nije niti čula. Svu je pozornost usmjerila na Djevojčicu i lađu br. 8. "Što namjeravaš učiniti? Odnijeti je natrag? Namjeravaš li je vratiti na Dumu?" Glas joj zaječi u tajcu galerije.

"Gospođo... gospođice Eastlake... doista se ne biste smjeli toliko uzbuđivati", reče Pam.

Elizabethine oči planu u mlohavim kožnim naborima njezina lica. Nokti joj se zariju u mršavo meso mojeg zapešća. "I onda što? Staviti je pokraj neke druge već započete?"

"Nisam počeo drugu—" Ili jesam? Pamćenje se ponovno poigravalo sa mnom, kao što je često činilo u stresnim trenucima. Da je netko u tom trenutku zatražio da izgovorim ime francuskog dečka moje starije kćeri, vjerojatno bih rekao Rene. Kao Magritte. Moj se san doista izopačio: evo noćne more, točno prema voznom redu.

"Onu na kojoj je barka prazna?"

Prije no što sam uspio nešto reći, Gene Hadlock se progura kroz okupljene, za njim Wireman, a iza njega Ilse s čašom vode u ruci.

"Elizabeth, trebali bismo poći", reče Hadlock.

Namjeravao ju je uhvatiti za mišku, ali mu Elizabeth odgurne ruku. Usput udari u čašu koju joj je Ilse ponudila i čaša odleti, udari o jedan goli zid i smrska se. Netko zavapi, a neka se žena - nevjerojatno - nasmije.

"Edgare, vidiš li drvenog konjića?" Ona ispruži ruku, koja je gadno drhtala. Nokti su joj bili nalakirani koraljno ružičasto, vjerojatno Annmarieino djelo. "Pripadao je mojim sestrama, Tessie i Lauri. Obožavale su ga. Vukle sa sobom tu prokletu stvar posvuda. Stajao je ispred Rampopoa - dječje kućice na bočnom travnjaku - nakon što su se utopile. Moj ga otac nije mogao gledati. Dao je da ga se na ispraćaju baci u more. Naravno, zajedno s vijencem. Onim koji konjiću visi oko vrata."

Muk u dvorani, osim pomamnog hripanja njezina glasa. Mary Ire se izbečila, odustala od svojeg opsesivnog bilježenja, a notes joj je visio zaboravljen u jednoj spuštenoj ruci. Drugom je rukom poklopila usta. A onda je Wireman pokazao u vrata prilično lukavo skrivena u onoj smeđoj vrećevini. Hadlock kimne glavom. Iznenada se tu stvori i Jack i zapravo je on preuzeo kormilo. "Gospodična Eastlake, odvest ću vas odavde dok si reko keks", reče on. "Nema brige." On dohvati rukohvate njezinih kolica.

"Pogledaj u brazdu u vodi iza lađe!" Elizabeth mi vikne na kraju njezina posljednjeg pojavljivanja u javnosti. "Za Boga miloga, zar ne vidiš što si naslikao?"

Pogledao sam. I moji su pogledali.

"Tamo nema ničeg", reče Melinda. Nepovjerljivo pogleda prema vratima ureda koja su se upravo zatvarala za Jackom i Elizabeth. "Ćaknuta je ili što joj je?"

Illy se podigla na prste i izvijala vrat da bolje vidi. "Tata," reče oklijevajući, "jesu li ono lica? Lica u vodi?"

"Ne", rekoh, iznenadivši se mirnoći svoga glasa. "Stavila vam je bubu u uho pa sad mislite da nešto vidite. Ispričajte me na minutu, može?"

"Naravno", reče Pam.

"Edgare, mogu li pomoći?" Kamen upita svojim sonornim basom.

Nasmiješih se. Iznenadih se tome kako sam se nasmiješio laka srca. Čini se da šok ima svoju svrhu. "Hvala, ali ne treba. Njezin je liječnik unutra s njom."

Žurno krenem prema vratima ureda, oduprijevši se silnoj želji da se okrenem. Melinda nije vidjela lica; Ilse jest. Pretpostavio sam da ih neće vidjeti mnogo ljudi niti da im uprete prstom... a i tad bi većina to pripisala slučajnosti ili umjetničkom kapricu.

Ta lica.

Ta vrišteća utopljenička lica u brazdi broda obojenoj zalaskom sunca.

Medu njima su bila lica Tessie i Laure, dakako, ali bješe i drugih, odmah ispod njih, tamo gdje je crvena boja blijedila u zelenu, a zelena u crnu.

Jedno bi moglo biti lice djevojke kose boje mrkve u starinskom jednodijelnom kupaćem kostimu: Elizabethine najstarije sestre Adriane.

VII

Wireman joj je davao gutljaje nečega što je izgledalo kao Perrier, a Rosenblatt se ušeprtljio oko nje, doslovce kršeći ruke. Ured kao da je bio krcat. Bilo je toplije nego u galeriji i svakog trena sve toplije.

"Svi van!" reče Hadlock. "Svi osim Wiremana! Odmah! Smjesta!"

Elizabeth nadlanicom odgurne čašu. "Edgar", reče ona promuklim glasom. "Edgar ostaje."

"Ne, Edgar odlazi", reče Hadlock. "Dovoljno ste se uzru—"

Njegova se ruka našla ispred nje. Ona je ščepa i stisne, čini se prilično jako, jer se Hadlockove oči rašire.

"Ostaje." Bješe to tek šapat, ali nepopustljiv.

Ljudi počnu odlaziti. Začujem kako je Dario rekao mnoštvu okupljenom ispred vrata da je sve u najboljem redu, da je gospođicu Eastlake uhvatila lagana slabost, ali da je njezin liječnik s njom i da dolazi k sebi. Jack je baš bio na vratima, kad Elizabeth zovne: "Mladiću!" On se okrene.

"Nemoj zaboraviti", reče mu ona.

Jack joj se kratko nasmiješi i pozdravi je po vojnički. "Ne, gospođo, neću, budite sigurni."

"Trebala sam odmah tebe zamoliti da mi to učiniš", reče ona i Jack izađe. A onda, tišim glasom, kao da je snaga napušta: "Dobar dečko."

"Zamoliti ga da učini što?" upita je Wireman.

"Da na tavanu potraži stanovitu izletničku košaru", reče ona. "Nan Melda je drži na slici na odmorištu." Pogleda me prijekorno.

"Oprostite", rekoh. "Sjećam se da ste mi rekli, ali ja sam naprosto... slikao sam i..."

"Nisi ti kriv", reče Elizabeth. Oči su joj utonule duboko u duplje. "Trebala sam znati. To je zbog njezine snage. Iste one koja te privukla ovamo." Pogleda u Wiremana. "A i tebe."

"Elizabeth, bilo bi dosta", reče Hadlock. "Odveo bih vas u bolnicu na pretrage. Usput vam ubrizgao malo nečeg tekućeg i hranjivog. Da se odmorite—"

"Uskoro ću se odmarati do mile volje", reče mu ona i nasmiješi se. Taj smiješak otkrije prsten krupnih i prilično gadnih umjetnih zuba. Ona ponovno svrne pogled na mene. "Triksi, piksi, niksi", reče ona. "Za nju je sve ovo igra. Sva naša tuga. A ponovno je budna." Njezina ruka, vrlo hladna, počine na mojoj podlaktici. "Edgare, ona je budna!"

"Tko? Elizabeth, tko je budan? Perze?"

Ona zadrhti i drhtaj je odbaci prema natrag, kao da je trese struja. Njezina se ruka zgrči na mojoj. Njezini koraljni nokti utisnu mi u kožu puncu u obliku četverca crvenih polumjeseca. Zine, no umjesto u smiješku, zubi joj se ovaj put ogole kao da reži. Glava joj odleti unatrag i začujem kako je nešto kvrcnulo.

"Uhvati kolica da se ne prevrnu!" drekne Wireman, ali ja to nisam mogao - imao sam samo jednu ruku koju je Elizabeth čvrsto stezala. Bio sam srašten s njom.

Hadlock dohvati jedan rukohvat pa se kolica nisu prevalila, nego trzavo otklizala u stranu i udarila o radni stol Jimmyja Yoshide. Elizabeth je sad pošteno spopao napad pa se bacakala u kolicima poput lutke na koncu. Ona joj mrežica sklizne s kose i zaleprša, svjetlucavo, na svjetlosti stropnih neonskih svjetiljaka. Stopala joj se ritnu i jedna joj salonka odleti s noge. Anđeli žele obuti moje crvene cipele ⁴⁷, pomislih i kao da ju je taj stih prizvao, krv joj brižne na nos i usta.

"Držite je!" drekne Hadlock i Wireman se baci preko naslona za ruke njezinih kolica.

To je ona učinila, pomislih hladno. Perze. Tko god ona bila.

"Držim je!" reče Wireman. "Doktore, Isusa mu, nazovite hitnu!"

Hadlock žurno zaobiđe stol, podigne telefon, nazove i posluša. "Jebiga! Dobivam samo signal biranja!"

Ugrabim mu slušalicu iz ruke. "Morate birati 9 za vanjsku", rekoh i učinim to slušalice prignječene između uha i ramena. A kad me smireni ženski glas s druge strane upitao o kakvom je problemu riječ, uspio sam joj reći. Ali se nisam mogao sjetiti adrese. Čak ni naziva galerije.

Predam telefon Hadlocku i vratim se na Wiremanovu stranu stola.

"Isuse premili", reče on. "Znao sam da je nismo trebali dovesti, znao sam... ali je tako vraški navaljivala."

"U nesvijesti je?" Pogledam u nju, zgurenu u kolicima. Oči su joj bile otvorene, ali su prazno zurile u neku točku u najudaljenijem kutu. "Elizabeth?" Ne bude odgovora.

"Je li to bio moždani udar?" upitao je Wireman. "Nisam znao da može izgledati tako burno."

"Nije to bio moždani udar. Nešto ju je ušutkalo. Otiđi u bolnicu s njom—"

"Naravno da ću—"

"A kaže li još što, poslušaj."

Hadlock se vrati. "Čekaju je u bolnici. Hitna će stići svaki čas." Strogo se zagleda u Wiremana, a onda mu se izraz lica ublaži. "Ma u redu", reče.

"Ma, u redu?" upita Wireman. "Što to znači, ma u redu?"

"Znači da ako se nešto poput ovoga trebalo dogoditi," reče Hadlock, "što mislite gdje bi ona željela da se dogodi? Kod kuće u krevetu ili u nekoj od galerija u kojima je provela toliko sretnih dana i noći?"

Wireman duboko, drhtavo udahne, izdahne, kimne glavom pa klekne pokraj nje i počne joj prstima četkati kosu. Elizabethino je lice bilo posuto crvenim pjegama i podbuhlo, kao od kakve jake alergijske reakcije.

Hadlock se prigne i nagne joj glavu natrag, pokušavajući ublažiti njezino hripanje. Nedugo zatim začujemo približavajuće zavijanje sirene hitne.

VIII

Otvorenje se otegnulo i ja sam sve pristojno izdurao, djelomice i zbog truda koji su Dario, Jimmy i Alice uložili u izložbu, ali uglavnom zbog Elizabeth. Mislio sam da bi ona to željela. Mojih pet minuta slave, rekla bi ona.

Ali nisam otišao na slavljenički domjenak. Ispričao sam se pa poslao Pam i cure s Kamenom, Kathi i još nekim ljudima iz Minneapolisa. Dok sam gledao kako kreću, shvatih da si nisam osigurao prijevoz do bolnice. Dok sam stajao ispred galerije pitajući se je li Alice Aucoin već otišla, krntija od Mercedesa zaustavi se pokraj mene i suvozački se prozor spusti.

"Upadajte", reče Mary Ire. "Ako idete u bolnicu, odbacit ću vas." Primijetila je da oklijevam pa se nasmiješi kutom usta. "Mary je večeras popila vrlo malo, uvjeravam vas, a u svakom slučaju, promet se u Sarasoti nakon deset navečer smanji s kolona na gotovo nula vozila - živalj popije viski i Prozac pa se sklupčaju i gledaju Billa O'Reillyja na TiVo-u."

Uđem u auto. Vrata su zazveketala kad su se zatvorila i jedan usplahireni trenutak pomislio sam da će mi dupe nastaviti tonuti do asfalta. Naposljetku moje tonuće prestane. "Slušajte, Edgare", reče ona, pa zastane. "Smijem li vas i dalje zvati Edgar?"

"Naravno."

Ona kimne glavom. "Divno. Nisam se mogla sjetiti u kakvim smo se odnosima rastali. Ponekad kad previše popijem..." Ona slegne koščatim ramenima.

"U dobrim smo odnosima."

"Dobro. Što se tiče Elizabeth... nije baš dobro. Zar ne?"

Odmahnem glavom jer se nisam usudio progovoriti. Ulice su bile gotovo puste, kao što je Mary obećala. Pločnici mrtvački prazni.

"Ona i Jake Rosenblatt su neko vrijeme bili par. Bilo je prilično ozbiljno."

"Što se dogodilo?"

Mary slegne ramenima. "Ne bih znala reći. Kad bih morala nagađati, rekla bih da se naviknula biti vlastita gospodarica pa nije mogla biti nečija tuđa. Osim na određeno vrijeme, dakako. Ali Jake je nikad nije prebolio."

Sjetih se kako je rekao Zajebite pravila, gospođice Eastlake! i upitah se kako ju je zvao u krevetu. Jamačno ne gospođica Eastlake. Žalosno i beskorisno umovanje.

"Možda je tako i bolje", reče Mary. "Gasila se. Edgare, da ste je znali u najboljim godinama, znali biste da nije od žena koje bi željele otići na takav način."

"Da sam je barem poznavao u najboljim godinama."

"Mogu li učiniti nešto za vašu obitelj?"

"Ne", rekoh. "Na večeri su s Dariom, Jimmyjem i cijelom državom Minnesotom. Pridružit ću im se poslije uzmognem li - možda za desert - a imam i sobu u Ritzu, gdje su svi oni odsjeli. Ako ništa drugo, vidjet ću ih ujutro."

"Lijepo. Oni su izgledali simpatično. I uviđavno."

Pam je zapravo sad bila uviđavnija nego prije razvoda. Naravno, ja sad slikam ovdje dolje na Floridi, a ne urlam na nju gore na sjeveru. I ne pokušavam je upasti ložem za maslac.

"Edgare, nahvalit ću vašu izložbu do neba. Sumnjam da vam to večeras nešto znači, ali vjerojatno poslije hoće. Vaše su slike naprosto fenomenalne."

"Hvala vam."

Ispred nas su svjetla bolnice treperila u tami. Odmah do nje nalazio se restoran Waffle House. Vjerojatno je osiguravao pacijente odjelu za kardio-kirurgiju.

"Hoćete li Libby prenijeti moje pozdrave, ako je u svjesnom stanju?"

"Naravno."

"A imam nešto za vas. U pretincu za rukavice. U debeloj omotnici. Namjeravala sam to iskoristiti kao mamac za sljedeći intervju, ali nema veze."

Ušeprtljao sam se s pucetom pretinca za rukavice tog starog automobila, ali se naposljetku vratašca razjape poput mrtvačevih usta. Unutra je bilo mnogo više toga od debele omotnice - neki bi geolog mogao uzeti uzorke vjerojatno sve tamo do 1965. - ali je omotnica bila sprijeda i na njoj je bilo napisano moje ime.

Kad se zaustavila ispred bolnice, na mjestu s oznakom 5 MINUTA IZLAZ-ULAZ, Mary reče: "Pripremite se za veliko čuđenje. Ja sam se začudila. Iskopala ga je jedna moja stara prijateljica koja je radila kao novinska lektorica - starija je od Libby, ali još bistre glave."

Stisnem metalna krilca štipaljke na koverti i izbacim dvije fotokopije nekog prastarog novinskog članka. "To je iz Weekly Echoa iz Port Charlottea", reče Mary. "Lipanj 1925. Jamačno članak koji je pročitala moja frendica Aggie, a razlog zbog kojeg ga nisam uspijevala naći bio je taj što nikad nisam tražila tako daleko na jugu kao što je Port Charlotte. Usto se Weekly Echo ugasio 1931."

Ulična svjetiljka ispod koje se Mary zaustavila nije bila dovoljno jaka da pročitam mala slova, ali sam uspio pročitati naslov i vidjeti sliku. Dugo sam gledao u nju.

"Nešto vam znači, zar ne?" upita Mary.

"Da. Samo ne znam što."

"Sjetite li se, hoćete li mi reći?"

"Može", rekoh. "Vi biste mogli i povjerovati. Ali Mary... tu priču nećete objaviti. Hvala na vožnji. I hvala što ste došli na moju izložbu."

"Sa zadovoljstvom i jedno i drugo. Ne zaboravite pozdraviti Libby u moje ime."

"Neću."

Ali je nisam pozdravio. Ispostavilo se da sam Elizabeth Eastlake posljednji put vidio u galeriji.

IX

Dežurna sestra na odjelu za intenzivnu njegu reče mi daje Elizabeth na operaciji. Kad sam je upitao kakvoj, reče mi da ne zna točno. Osvrnem se po čekaonici.

"Ako tražite gospodina Wiremana, mislim da je otišao u kantinu na kavu", reče sestra. "Na četvrtom katu."

"Hvala." Krenem pa se okrenem. "Je li doktor Hadlock dio kirurškog tima?"

"Mislim da nije," reče ona, "ali promatra."

Ponovno joj zahvalim pa odem potražiti Wiremana. Nađoh ga u najudaljenijem kutu kantine. Sjedio je ispred papirnate šalice veličine topničke granate iz Drugog svjetskog rata. Osim šačice medicinskih sestara i bolničara i jedne zabrinute obiteljske grupe u jednom od ostalih kutova kantine, kantina je bila prazna. Većina stolaca bila je okrenuta i složena na stolovima, a neka žena umornog izgleda u crvenoj najlonskoj kuti prala je pod. Među dojkama joj je visio tuljac iPoda.

"Hola, mi vato", reče Wireman i blijedo mi se nasmiješi. Njegova kosa, uredno začešljana kad je ušao u galeriju s Elizabeth i Jackom, pala mu je na uši, a oko očiju je imao tamne podočnjake. "A da popiješ kavicu? Ima okus po industrijskoj kavi, ali drži vjeđe podignutima."

"Ne, hvala. Daj mi gutljaj tvoje." U džepu hlača imao sam tri aspirina. Iščeprkam ih i progutam s gutljajem Wiremanove kave.

On nabora nos. "Držiš tablete kraj kovanica? Sad si se nagutao klica. Ogavno."

"Imam jak imunološki sustav. Kako je ona?"

"Nije dobro." Jadno pogleda u mene.

"Je li uopće došla k svijesti u kolima hitne? Rekla još nešto?"

"Jest."

"Što?"

Iz džepa svoje lanene košulje Wireman izvadi pozivnicu za moju izložbu; na jednoj je strani pisalo POGLED S DUME, a na drugoj je Wireman našvrljao tri rečenice. Slova su poskakivala - vjerojatno uslijed drmusanja vozila hitne - ali sam ih uspio pročitati:

"Stolni propušta."

"Htjet ćeš, ali ne smiješ."

"Ponovno je uspavaj utapanjem."

Sve su tri bilješke bile jezive, ali zbog posljednje mi se naježe ruke.

"I ništa više?" upitah, vraćajući mu pozivnicu.

"Par puta je izgovorila moje ime. Prepoznala me. A izgovorila je i tvoje, Edgare."

"Pogledaj ovo", rekoh i gurnem mu onu omotnicu preko stola.

Upitao me kako sam do toga došao i ja mu ispričam. Wireman reče da mu se sve to čini pomalo nategnuto, a ja slegnem ramenima. Sjećao sam se nečega što mi je Elizabeth rekla - Voda sad brže teče. Uskoro će brzaci. E pa stigli smo do brzaca. Imao sam osjećaj da je ovo tek početak uzburkanih voda.

Kuk me malo manje bolio, njegovo kasnonoćno jecanje ublažilo se do razine šmrcanja. Kaže se da je pas čovjekov najbolji prijatelj, ali ja bih glasao za aspirin. Dovučem stolac oko stola i sjednem pokraj Wiremana, odakle sam mogao pročitati naslov: KLINKA S DUMA KEYA PREPOROĐENA NAKON PADA - JE LI ONA ČUDO OD DJETETA? Ispod se nalazila fotografija, a na njoj meni dobro poznat čovjek u dobro poznatom kupaćem kostimu: John Eastlake u svojoj vitkijoj, bolje držećoj inkarnaciji. Smiješio se i u naručju držao nasmiješenu curicu. Bješe to Elizabeth, koja je izgledala istih godina kao i na obiteljskom portretu tatice i njegovih cura, samo što je Elizabeth na ovoj fotografiji u objema rukama držala crtež koji je okrenula i pružila prema objektivu, a glavu je imala omotanu zavojem. Na slici je bila još jedna mnogo starija djevojčica, velika sestra Adriana - da, ona je mogla biti ona s kosom boje mrkve - ali ni Wiremanovu ni moju pozornost nije privukla ona. Ni John Eastlake. Pa ni curica zamotane glave.

"Tako mi svega", reče Wireman.

Crtež je prikazivao konja koji gleda preko ograde i nevjerojatno se (i ne-konjski) smiješi. U prvom planu, okrenuta leđima, vidjela se djevojčica s kacigom zlaćanih uvojaka koja je konju pružala mrkvu veličine sačmarice. Na obje strane crteža, gotovo kao u zagradi kazališnih zastora, vidjele su se palme. A iznad paperjasti bijeli oblaci i veliko sunce koje je veselo odašiljalo svjetlosne zrake.

Bješe to dječja slika, ali nesumnjivo proizvod velikog talenta. U konju je bilo nekog joie de vivre zbog kojeg je taj njegov smiješak sličio poenti kakvog vica. Mogli ste posjesti desetak studenata likovne akademije u prostoriju, reći im da nacrtaju sretnog konja i bio sam spreman kladiti se da nijedan od njih ne bi bio dorastao uspješnosti tog crteža. Čak i prevelika mrkva nije izgledala kao pogreška, nego kao dio dosjetke, potenciranje, umjetnički steroid.

"Ovo nije vic", promrmljam i prignem se bliže... samo što ni to nije pomoglo.

Vidio sam tu sliku kroz četiri otežavajuće razine zamućenosti: fotografija, novinska reprodukcija fotografije, fotokopija novinske reprodukcije fotografije... i vrijeme. Više od osamdeset godina, ako se nisam prevario u računu.

"Što nije vic?" upita Wireman.

"To kako je veličina konja pretjerana. I mrkva. Pa čak i zrake sunca. Wiremane, to je dječji kliktaj bezbrižnosti!"

"To je podvala, eto što je. Mora biti. Tad je imala dvije godine! Dvogodišnje dijete ne može nacrtati ni štapićaste figure i nazvati ih mama i tata, zar ne?"

"Je li to što se dogodilo Candyju Brownu bila podvala? Ili metak koji ti je bio u mozgu? A kojeg sad nema?"

Wireman je šutio.

Lupnem po riječima ČUDO OD DJETETA. "Pogledaj, čak su upotrijebili i primjereni bombastični naziv za to. Da je bila siromašna i crnkinja, misliš li da bi je nazvali KMICA NAKAZICA i strpali je u nekakav cirkus? Jer ja nekako mislim da bi."

"Da je bila siromašna i crnkinja ne bi niti dospjela u novine. A ne bi niti pala iz kočije."

"To se dogodi—" Stanem u pola rečenice, a pogled mi ponovno padne na mutnu fotografiju. Sad sam se zagledao u veliku sistericu. Adrianu.

"Što je?" Wireman upita tonom kao da želi reći Što je sad opet?

"Njezin kupaći kostim. Izgleda li ti poznato?"

"Ne vidim mnogo, samo gornji dio. Elizabeth drži crtež u prvom planu."

"A dio koji vidiš?"

Wireman se zagleda. "Da bar imam povećalo."

"To bi vjerojatno samo odmoglo."

"U redu, muchacho, stvarno izgleda nekako poznato... ali možda je to samo neka ideja koju si mi ti ubacio u glavu."

"U cijeloj seriji Djevojčica i lađa nisam bio siguran u identitet samo jedne djevojčice, one na slici Br. 6. One narančaste kose, u plavom jednodijelnom starinskom kostimu žutog vratnog obruba." Kvrcnem po Adrianinom mutnom liku na fotografiji koju mi je dala Mary Ire. "To je ona. To je taj kupaći kostim. Siguran sam u to. Kao što je to bila i Elizabeth."

"Što želimo reći?" upita Wireman, pogledom prelijećući po slovima i pritom si trljajući sljepoočnice. Upitah ga ima li problema s okom.

"Ne, nego je ovo tako... tako jebeno..." Pogleda me raširenih očiju, još si trljajući sljepoočnice. "Pala je iz kočije koju je vukao poni i glavom udarila o kamen, barem ovdje tako piše. Došla k sebi u liječničkoj ordinaciji baš kad su vršili pripreme za njezino prebacivanje u bolnicu u St Peteu. Nakon toga epileptički napadaji. Piše: 'Mala Elizabeth još ima epileptičke napadaje, premda su sve slabije izraženi i čini se da ne ostavljaju trajne posljedice.' A ona je počela slikati!"

Rekoh: "Nesreća se jamačno dogodila neposredno nakon što je snimljen onaj obiteljski grupni portret, jer izgleda potpuno isto, a u toj se dobi djeca brzo mijenjaju."

Wireman kao da je to prečuo. "Svi smo u istom čamcu", reče.

Zaustim da ću ga upitati što time želi reći, no tad shvatim da ne moram. "Sí, seńor", rekoh.

"Ona je pala na glavu. Ja sam si pucao u glavu. Tebi je glavu prignječio bager."

"Dizalica."

Wireman odmahne rukom da pokaže da to ništa ne mijenja na stvari. A onda me tom istom rukom uhvati za zapešće preostale ruke. Prsti su mu bili hladni. "Imam par pitanja, muchacho. Zašto je ona prestala slikati? A zašto ja nisam niti počeo?"

"Ne mogu pouzdano reći zašto je prestala. Možda je zaboravila - zablokirala - a možda je namjerno lagala i poricala. A što se tebe tiče, tvoj talent je empatija. A na Duma Keyu ta je empatija prerasla u telepatiju."

"To su glupo..." On ne dovrši rečenicu.

Čekao sam.

"Ne", reče on. "Nisu. Ali se telepatija sasvim izgubila. Želiš nešto čuti, amigo?"

"Naravno."

On tržne palcem prema onoj nervoznoj obitelji na drugoj strani kantine. Vratili su se svojim razgovorima. Tatica je sad prstom priprijetio mamici. Ili možda sestrici. "Prije par mjeseci mogao bih ti reći zbog čega se oni tamo glože. No sad bih mogao samo informirano nagađati."

"I vjerojatno bi izašlo na isti otvor", rekoh. "Bi li se mijenjao? Vid za povremenu telepatiju?"

"Ni za Boga!" reče on pa se osvrne po kantini smiješeći se ironično, zdvojno, nakrivljene glave. "Znaš, ne mogu vjerovati da vodimo ovakav razgovor. Stalno mislim da ću se probuditi i da će sve biti kao i nekad, ročniče Wireman, postroj se."

Pogledam ga u oči. "Ništa od toga."

X

Prema pisanju Weekly Echoa, Beba Elizabeth (kako su je zvali gotovo u cijelom članku) počela je s umjetničkim radom već prvog dana kućnog oporavka. Brzo je napredovala, "razvijajući umijeće i odvažnost iz sata u sat, barem se tako činilo njezinu zaprepaštenom ocu." Počela je s drvenim bojicama ("Zvuči poznato?" upitao je Wireman), a onda prešla na kutiju vodenih boja koju je zatečeni John Eastlake donio sa sobom iz Venicea.

U tri mjeseca nakon nesreće, uglavnom provedenih u bolesničkoj postelji, naslikala je doslovce na stotine akvarela, izbacujući ih brzinom koja se Johnu Eastlakeu i ostalim sestrama činila pomalo zastrašujućom. (Ako je "Nan Melda" imala mišljenje o tome, ono nije spomenuto u tisku.) Eastlake ju je pokušao usporiti - liječnička preporuka - no to se pokazalo kontraproduktivnim i izazvalo uznemirenost, napade plača, nesanicu, vrućice. Mala je Elizabeth govorila da je kad ne crta ili ne slika bole glava. Njezin je otac rekao da kad slika, Elizabeth "jede kao neki od konja koje tako rado crta". Autor članka, stanoviti M. Rickert, čini se da je to smatrao dražesnim. Prisjetio sam se svojeg prežderavanja; meni je to bilo i predobro poznato.

Treći put sam pročitavao razmrljani tekst. Wireman mi je stajao na strani na kojoj se trebala nalaziti moja desna ruka, da sam je imao. Uto se otvore vrata i uđe Gene Hadlock, pognute glave. Još je na sebi imao crnu kravatu i ružičastu košulju kao i na otvorenju izložbe, premda je kravatu razvukao, a ovratnik olabavio. Preko toga je navukao zelene kirurške hlače, a preko cipela zelene kirurške kaljače. Kad je podigao pogled, ugledah lice izduženo i tužno kao u kakvog ostarjelog psa tragača.

"Jedanaest devetnaest", reče on. "Nije bilo nikakvih izgleda."

Wireman zabije lice u ruke.

XI

Stigoh u Ritz u petnaest do jedan ujutro, hramajući od umora i ne želeći biti tamo. Želio sam biti u svojoj spavaćoj sobi u Velikoj Rozoj. Želio sam leći nasred svojeg kreveta, odgurati tu neznanu novu lutku na pod kao što sam odgurao ukrasne jastuke i stisnuti se uz Rebu. Želio sam ležati i gledati vrtnju stropnog ventilatora. A ponajviše sam želio slušati došaptavanje školjaka ispod kuće dok ne utonem u san.

Umjesto toga, morao sam se baktati s ovim hotelskim predvorjem: odveć ukrasa, odveć ljudi i glazbe (klavirska svirka u baru čak i u ovaj sat) i - najveći problem - odveć svjetla. No obitelj mi je tu. Propustio sam slavljeničku večeru. Ne želim propustiti slavljenički zajutrak.

Zamolim recepcionara ključ svoje sobe. On mi ga da, zajedno s hrpom poruka. Pročitam ih redom: uglavnom čestitke. Ilseina se razlikovala. Napisala je: Dobro si? Ne vidim li te do osam ujutro, krećem u potragu za tobom. Pristojno sam te upozorila.

Na samom dnu bila je Pamina poruka. Sama je poruka sadržavala samo četiri riječi: Znam da je umrla. Sve ostalo bilo je izrečeno priloženim: ključ njezine sobe.

XII

Pet minuta potom stajao sam ispred sobe 847 s ključem u ruci. Primaknuo bih ključ-karticu otvoru pa krenuo prstom prema zvoncu, pa ponovno pogledao prema dizalima. Stajao sam tako najmanje pet minuta ili više, odveć iscrpljen za odluku; možda bih ostao stajati i duže da nisam čuo otvaranje dizala, a potom i zvuk pripitog druželjubivog smijeha. Bojao sam se da bi to mogao biti netko poznat - Tom i Bozie ili Ljudina Ainge i njegova žena. A možda čak i Lin i Ric. Nisam zakupio cijeli kat hotela, ali jesam veći dio.

Gurnem ključ u bravu. Bješe to elektronski ključ koji se ne mora niti okrenuti. Upalilo se zeleno svjetlo i kad je onaj smijeh iz dna hodnika odjeknuo bliže, uvukao sam se u sobu.

Rezervirao sam joj apartman pa je dnevni boravak bio velik. Očigledno se tu održao predizložbeni domjenak jer ugledah dva stolića za posluživanje i mnogo tanjura s ostacima kanapea. Ugledam dvije - ne, tri posude za pjenušac. Iz njih su virile dvije boce, izvrnute, poput poginulih vojnika. Treća je još davala znakove života, ali je bila na aparatima.

To me ponovno podsjeti na Elizabeth: sjedi pokraj svojeg Porculanskog sela, izgleda poput Katherine Hepburn u Ženi godine i kaže Vidi, poslagala sam djecu oko škole! Dođi vidi!

Bol je najveća snaga ljubavi. Tako kaže Wireman.

Pažljivo se provučem između stolaca na kojima su prije nekoliko sati sjedili moji najbliži i najmiliji, razgovarali i smijali se i - bijah siguran - nazdravljali mom trudu i sreći. Izvadim posljednju bocu pjenušca iz njezina ležišta, podignem je prema izlogu staklenog zida kroz koji se moglo kao u salonu razgledati zaljev Sarasota i rekoh: "Elizabeth, dižem ovu bocu tebi u čast. Hasta la vista, mi amada."

"Što znači amada?"

Okrenem se. Pam je stajala na vratima spavaće sobe, u plavoj spavaćici koje se nisam sjećao, spuštene kose. Imala je tako dugu kosu kad je Ilse krenula u srednju školu. Doticala joj je ramena.

"Znači draga", rekoh. "Naučio sam to od Wiremana. Bio je u braku s Meksikankom."

"Bio?"

"Umrla je. Tko ti je rekao za Elizabeth?"

"Onaj mladić koji radi za tebe. Zamolila sam ga da nazove bude li novosti. Jako mi je žao."

Nasmiješih se. Pokušao sam vratiti bocu pjenušca u posudu, ali sam je promašio. Ma promašio sam i stol. Boca padne na sag i otkotrlja se. Nekoć je Mafijaševa kći bila curica koja je držala svoj crtež nasmiješenog konja pred objektivom fotoreportera, vjerojatno nekakvog otkačenog tipa sa slamnatim šeširom i podvezicama oko nadlaktica. A onda je bila starica koja se posljednje trenutke života trzala u invalidskim kolicima, a mrežica za kosu zanjihala joj se na jednoj ukosnici na flouroscentnoj svjetlosti ureda umjetničke galerije. A vrijeme između? Vjerojatno je prohujalo kao da si kimnuo glavom ili rukom mahnuo vedrom modrom nebu. Na kraju svi tresnemo na pod.

Pam raširi ruke. Kroz veliki je prozor sijao puni Mjesec i na njegovoj svjetlosti ugledah onu istetoviranu ružu na oblini njezine dojke. Nešto drugo, novo i drukčije... ali dojka mi bješe poznata. Dobro poznata. "Dođi", reče ona.

Došao sam. Bolesnim sam kukom kresnuo o jedan stolić za posluživanje, mumljavo jauknuo i odglavinjao posljednja dva koraka u njezino naručje pomislivši: Kako divan ponovni susret, oboje ćemo se prevaliti na sag i ja ću je zdrepati. Možda bih joj mogao slomiti i koje rebro. To je bila izvjesna mogućnost; od dolaska na Duma Key nabacio sam deset kilograma.

Ali je ona bila snažna, zaboravio sam to. Izdržala je moju težinu, isprva se podbočivši o dovratak vrata spavaće sobe, a onda se ispravivši sa mnom u naručju. Zagrlih je i položih joj obraz na rame, udišući njezin miris.

Wiremane! Rano sam se probudila i izvrsno se zabavljam sa svojim figuricama!

"Dođi, Eddie, umoran si. Dođi u krevet."

Povede me u spavaću sobu. Prozor u njoj bješe manji, mjesečina bljeđa, ali je prozor bio otvoren i čuo sam neprestano uzdisanje mora.

"Sigurna si—"

"Tiho."

Sigurna sam da su mi rekli kako se zoveš, ali se ne mogu sjetiti, kao, uostalom, još toliko toga.

"Nisam te htio povrijediti. Tako mi je žao—"

Ona mi položi dva prsta na usne. "Ne želim tvoje isprike."

Sjeli smo jedno pokraj drugog na krevet u sjenama. "Pa što onda želiš?"

Ona mi pokaže poljupcem. Dah joj bješe topao i imao je okus pjenušca. Nakratko zaboravih na Elizabeth i Wiremana, izletničke košare i Duma Key. Nakratko smo postojali samo ona i ja, kao u stara vremena. Dvoručna vremena. Nakon toga nakratko sam zaspao, odspavao dok se prva jutarnja svjetlost nije uvukla u sobu. Gubitak pamćenja nije uvijek problem; kadšto je - možda i često - rješenje.

Kako nacrtati sliku (VIII)

Budite hrabri. Ne bojte se nacrtati tajne stvari. Nitko nije rekao da je umjetnost uvijek lahor; ponekad je uragan. Ni tad ne smijete oklijevati niti mijenjati kurs. Jer ako si kažete najveću laž loše umjetnosti - da vi držite konce u rukama - izgledi da spoznate istinu bit će ništavni. Istina nije uvijek lijepa. Ponekad je istina veliki dečko.

Malene kažu To je Libbitina žaba. Žaba sa zubovima.

A katkad je nešto još i gore. Nešto kao što je Charley u kričavo plavim uskim hlačama do koljena.

Ili ONA.

Evo slike male Libbit s prstom na usnama. Kaže Pssst. Kaže Budete li pričale, ona će čuti, zato pssst. Ona kaže Može se dogoditi neko zlo, a naopako leteće i govoreće ptice su tek početak i najmanje zlo, zato pssst. Pokušate li bježati, nešto strašno može izaći iz čempresa i okri i uloviti vas na cesti. A u moru kod Sjenovitog žala ima još gorih stvari - gorih od velikog dečka, gorih od munjevito brzog Charleyja. U vodi su, čekaju da vas utope. A ni utapanje nije kraj, ne, čak ni to. Pa stoga pssst.

Ali za pravog umjetnika, istina će ustrajati. Libbit Eastlake može staviti lokot na usta ali ne i na svoje boje i drvene bojice.

Samo je jedna osoba s kojom se ona usuđuje razgovarati i samo jedno mjesto gdje to može činiti - samo jedno mjesto u Čapljinu gnijezdu gdje NJEZINA moć kao da ne djeluje. Tamo vodi sa sobom Nan Meldu. I pokušava objasniti kako se to dogodilo, kako je njezin talent zahtijevao istinu i kako joj je istina iskliznula iz ruku. Pokušava rastumačiti kako su njezini crteži ovladali njezinim životom i kako je zamrzila porculansku figuricu koju je tata našao s ostatkom blaga - žensku porculansku figuricu koja je bila Libbitina poštena nagrada. Pokušava objasniti svoj najveći strah: ne poduzmu li nešto, blizanke možda neće biti jedine žrtve, samo prve. A pogibije možda neće završiti na Duma Keyu.

Skupi svu svoju snagu (a za dijete koje gotovo da je još beba jamačno je imala jako mnogo hrabrosti) i ispriča cijelu istinu, premda je suluda. Najprije to kako je zakuhala uragan, ali da to nije bila njezina zamisao - nego NJEZINA.

Mislim da Nan Melda vjeruje. Jer je vidjela velikog dečka? Jer je vidjela Charleyja?

Mislim da je vidjela obojicu.

Istina mora izbiti na vidjelo, to je temelj umjetnosti. No to ne znači da je svijet mora nužno vidjeti.

Nan Melda kaže Gdje je sad tvoja nova figurica? Porculanska?

Libbit kaže U mojoj specijalnoj kutiji za blago. Mojoj srcu-kutiji.

Nana Melda kaže I kako se zove?

Libbit kaže Zove se Perze.

Nan Melda kaže Percy je muško ime.

A Libbit kaže Ne mogu tu ništa. Ona se zove Perze. To je istina. I kaže još Perze ima brod. Izgleda lijepo, ali nije lijep. Zao je. Što ćemo, Nana?

Nan Melda razmišlja dok stoje na tom jedinom sigurnom mjestu. Uvjeren sam da je znala što treba učiniti. Možda nije bila umjetnički kritičar - nije bila Mary Ire - ali mislim da je znala. Hrabrost leži u činjenju, a ne u pokazivanju. Istinu se može ponovno sakriti ako je prestrašna da bi je svijet gledao. A to se događa. Uvjeren sam da se neprestance događa.

Mislim da svaki umjetnik vrijedan pišiva boba ima crvenu izletničku košaru.

14.
Crvena košara

I

"Gospodine, primate li me u bazen?"

Bješe to Ilse, u zelenim kratkim hlačicama i odgovarajućem topu. Bila je bosa, nenašminkana i podbuhla od sna. Kosu je stegnula u konjski rep na način na koji je to činila s jedanaest godina i da nije bilo punoće njezinih grudi, mogla bi se poturiti za tu jedanaestogodišnjakinju.

"U svako doba", rekoh.

Ona sjedne pokraj mene na keramičkim pločicama obložen rub bazena. Bili smo negdje na pola bazena, moj tur na 2, a njezin na M.

"Rano si ustala", rekoh, premda me to nije iznenadilo. Illy je oduvijek bila nemirni duh naše obitelji.

"Brinula sam zbog tebe. Osobito nakon što je gospodin Wireman nazvao Jacka da mu kaže da je ona simpatična staričica umrla. Jack nam je to priopćio. Još smo bili na večeri."

"Znam."

"Jako mi je žao." Ona mi nasloni glavu na rame. "I to baš na tvoju posebnu večer."

Obgrlim je rukom oko ramena.

"Dakle, odspavala sam samo par sati, a onda ustala jer je bio dan. Pogledam kroz prozor, a kad tko sjedi kraj bazena, sam, nego moj otac glavom?"

"Više nisam mogao spavati. Samo se nadam da nisam probudio tvoju m—" Zasutim ugledavši Ilseine razrogačene oči. "Žabice, nemoj početi plesti teorije. To je bilo samo rješenje."

Nije bilo samo rješenje, ali se nisam bio spreman upuštati sa svojom kćeri u analizu toga što je bilo. A ni sa samim sobom.

Ona malko splasne pa se uspravi i pogleda u mene, glave nagnute u stranu, sa začetkom smiješka u kutovima usta.

"Ako se nečemu nadaš, to je tvoja stvar", rekoh. "Ali bih ti savjetovao da se ne nadaš. Uvijek će mi biti stalo do nje, ali ponekad ljudi odu predaleko da bi se mogli vratiti. Mislim... prilično sam siguran da je to slučaj s nama."

Ona ponovno pogleda u mirnu površinu bazena, a onaj joj smiješak polako počne zamirati na usnama. Nije mi to bilo drago, ali je možda tako bilo najbolje. "U redu."

To mi je omogućilo da prijeđem na druge teme. Nisam to želio, ali sam joj još bio otac, a ona u mnogočemu još dijete. Što je značilo da sam bio obvezan ispuniti stanovite dužnosti, bez obzira na to koliko bio potišten zbog Elizabeth Eastlake ili smućen glede situacije u kojoj sam se nalazio.

"Illy, moram te nešto pitati."

"Može, pitaj."

"Ne nosiš prsten jer ne želiš da ga tvoja majka vidi i poludi... što bi mi bilo potpuno razumljivo... ili zato što ste ti i Carson—"

"Poslala sam mu ga natrag", reče ona bezizražajno. A onda zahihoće i kamen mi padne sa srca. "Ali sam ga poslala preporučeno i UPS-om."

"Znači... svršeno je?"

"Pa... nikad ne reci nikad." Stopala su joj bila u vodi i polako je njima mahala. "Carson ne želi da bude svršeno, barem tako tvrdi. Nisam sigurna ni da ja to želim. Barem dok ne vidim kako će biti kad se ponovno vidimo. Telefon ili e-mail stvarno nisu način da se o nečem takvom razgovara. Osim toga, želim vidjeti ima li između nas još privlačnosti, a ako je ima, koliko." Ona pogleda ispod oka, pomalo sa strepnjom. "Ne šokira te razgovor o ovome, ha?"

"Ne, dušo."

"Mogu li te nešto upitati?"

"Da."

"Koliko si drugih prilika ti pružio mami?"

Nasmiješim se. "Dok smo bili u braku? Rekao bih dvjestotinjak."

"A koliko ih je ona pružila tebi?"

"Otprilike isto toliko."

"Jesi li ikad—" Ona zašuti. "Ne mogu te to pitati."

Pogledam u bazen, svjestan da mi vrlo čistunsko crvenilo oblijeva obraze. "Budući da vodimo ovakav razgovor u šest ujutro i da još nije stigao ni čistač bazena, i budući da mislim da znam prirodu tvog problema s Carsonom Jonesom, smiješ pitati. Odgovor je ne. Nijednom. No želim li biti do kraja pošten, moram reći da je to više bila sreća, nego nepokolebljiva krepost. U nekoliko sam navrata bio na rubu, a jednom se prilikom ispriječila sreća, sudbina ili Božja providnost. Mislim da se naš brak ne bi razvrgnuo da se to... taj nesretni slučaj dogodio, mislim da se možeš na gore načine ogriješiti o bračnog druga, ali ne zove se to nevjera bez razloga. Jedan se kiks može oprostiti i pripisati ljudskoj nesavršenosti. Dva se mogu pripisati ljudskoj slabosti. No nakon toga—" Slegoh ramenima.

"On kaže da se dogodilo samo jedanput." Reče to gotovo šaptom. Mahanje stopalima usporilo se do zamišljenog podvodnog plutanja. "Rekao je da mu se ona počela nabacivati i naposljetku... znaš već."

Naravno. Tako se to redovno događa. Barem u knjigama i filmovima. A možda katkad i u stvarnom životu. Samo zato što zvuči kao sebična laž ne znači da i jest.

"Djevojka s kojom pjeva?"

Ilse kimne glavom. "Bridget Andreisson."

"Od smradnoga daha."

Blijedi smiješak.

"Kao da se sjećam da si mi ne tako davno rekla da će se on morati odlučiti."

Duga šutnja. A onda: "Komplicirano je."

Kao i uvijek. Upitajte bilo kojeg pijanca u baru kojeg je žena izbacila na ulicu. No nisam ništa rekao.

"Rekao joj je da je više ne želi vidjeti. I otkazao je duete. Znam to pouzdano jer sam na internetu pročitala neke novije osvrte na njihove nastupe." Lagano porumeni na to, premda joj nisam mogao zamjeriti što je provjerila. I ja bih. "Kad mu je gospodin Fredericks - voditelj turneje - zaprijetio da će ga poslati doma, Carson mu je rekao neka samo izvoli, ali da on više ne nemjerava pjevati s tom svetačkom gadurom."

"Baš je tako rekao?"

Ona se ozareno nasmiješi. "Tata, on je baptist, parafraziram. Dakle, Carson se nije dao i gospodin Fredericks je popustio. Po meni, to mu je bod plus."

Da, pomislih, ali je on svejedno preljubnik koji sebe zove Smješko.

Uhvatim je za ruku. "Koji ti je sljedeći potez?"

Ona uzdahne. Zbog konjskog repa izgledala je kao jedanaestogodišnjakinja, a zbog uzdaha kao četrdesetogodišnjakinja. "Ne znam što da mislim."

"Onda dopusti meni da pomognem. Hoćeš li?"

"U redu."

"Zasad ga se kloni", rekoh, shvativši da to želim svim srcem. Ali to nije bilo sve. Kad bih pomislio na seriju Djevojčica i lađa - osobito na djevojčicu u barci - želio bih joj reći da ne razgovara s nepoznatima, da drži sušilo za kosu dalje od kade i da džogira isključivo na fakultetskoj atletskoj stazi. A nikada u sumrak kroz Roger Williams Park.

Ilse me upitno gledala i ja nekako ponovno prebacim skretnicu na kolosijek našeg razgovora. "Vrati se ravno na faks—"

"Upravo sam o tome htjela s tobom razgovarati—"

Kimnem glavom, ali joj stisnem mišku da joj pokažem da još nisam završio. "Završi semestar. Položi ispite. Neka Carson odradi turneju. Malo odahnite, a onda sjednite i popričajte... shvaćaš li što govorim?"

"Da..." Shvaćala je, ali nije zvučala uvjereno.

"A kad se nađete da popričate, učinite to na neutralnom terenu. Ne bih želio da ti bude neugodno, ali budući da smo još sami, reći ću ti. Krevet nije neutralni teren."

Ona pogleda u svoja plivajuća stopala. Pružim ruku i okrenem joj lice prema sebi.

"Dok problemi nisu riješeni, krevet je bojište. Ja ne bih otišao s njim ni na večeru dok ne bih znao gdje smo. Nađite se... ne znam... u Bostonu. Sjednite na klupu u parku i razriješite sumnje. Sve dok ne budeš načisto i dok ne budeš sigurna da je on načisto. Onda otiđite na večeru. Ili na utakmicu Red Soxa. Ili u krevet, ako misliš da je to ispravno. Samo zato što ja ne želim razmišljati o tvojem seksualnom životu, ne znači da smatram da ga ne bi trebala imati."

Laknulo mi je kad se na ovo nasmijala. Začuvši njezin smijeh izađe konobar koji je još izgledao kao da napola spava, i upita želimo li kave. Rekosmo da želimo. Kad je konobar otišao po kavu, Ilse reče: "U redu, tata. Shvatila sam. Ionako sam ti namjeravala reći da se vraćam danas popodne. Potkraj tjedna imam kolokvij iz antropologije i nas nekoliko dogovorili smo se da ćemo zajedno učiti. Nazvali smo se 'Klub preživjelih'." Gledala me zabrinuto. "Nemaš ništa protiv? Znam da si isplanirao da ostanemo par dana, ali s obzirom na to što se dogodilo tvojoj prijateljici—"

"Ne, mila, sve je u redu." Poljubim je u vrh nosa, nadajući se da iz takve blizine ona neće primijetiti koliko mi je drago: drago što je došla na izložbu, što smo jutros bili malo sami, a ponajviše to što će biti dvije tisuće kilometara sjeverno od Duma Keya kad večeras zađe Sunce. Pod pretpostavkom da uspije dobiti mjesto u avionu. "A što se tiče Carsona?"

Sjedila je šuteći možda cijelu jednu minutu i njihala stopalima kroz vodu. A onda ustane, uhvati me za nadlakticu i pomogne mi ustati. "Mislim da si u pravu. Reći ću mu da će se, ako ima ozbiljne namjere, morati strpjeti do 4. srpnja."

Sad kad je odlučila, oči su joj ponovno zaiskrile.

"Ja ću u miru dočekati svršetak semestra i imati mjesec dana praznika za predah. On će u miru završiti turneju, do zadnjeg koncerta u Cow Palace i još će mu ostati dovoljno vremena da razmisli je li s plavušom raskrstio kako misli da jest. Odgovara li ti to, moj najdraži tatice?"

"I više nego."

"Stiže kava", reče ona. "A sad me zanima, koliko još do doručka?"

II

Wireman tog jutra nije došao na zajutrak, ali je rezervirao salu Bay Island od osam do deset. Predsjedavao sam skupu od dvadesetak prijatelja i rođaka, uglavnom iz Minnesote. Bješe to jedan od onih događaja koji ljudi pamte i prepričavaju desetljećima, djelomice jer su sreli toliko poznatih lica u egzotičnom okružju, a djelomice jer je emocionalno ozračje bilo tako eksplozivno.

S jedne strane postojao je vrlo opipljiv osjećaj "Jedan od naših je uspio". Osjetilo se to na izložbi, a taj je njihov zaključak bio potvrđen jutarnjim dnevnim tiskom. Kritike u Herald Tribuneu iz Sarasote i Gondolieru iz Venicea bile su sjajne, ali kratke. No osvrt Mary Ire u Tampa Tribune zauzeo je gotovo cijelu stranicu i bio vrlo čuvstven. Jamačno je glavninu napisala unaprijed. Prozvala me "velikim novim američkim talentom". Moja majka - uvijek pomalo prznica - rekla bi, Dodaš deset centa i možeš si kupiti mekaniji zahodski papir. Naravno, to bješe njezina uzrečica od prije četrdeset godina, kad se za deset centa moglo kupiti mnogo više toga nego danas.

Elizabeth je, naravno, bila druga strana. Nisu objavili njezinu osmrtnicu, ali se na stranici novina iz Tampe na kojoj je bio objavljen Maryn članak nalazila uokvirena obavijest: POZNATA MECENA KOLABIRALA NA FREEMANTLEOVOJ IZLOŽBI. Člančić je bio dug samo dva ulomka i u njemu je pisalo da je Elizabeth Eastlake, već dugi niz godina nezaobilazna pojava na umjetničkoj sceni Sarasote i žiteljka Duma Keya, doživjela napadaj nedugo nakon dolaska u galeriju Scoto te je hitno prebačena u Sarasota Memorial Hospital. Do zaključenja broja nije dojavljeno kakvo je njezino trenutačno stanje.

Moja družba iz Minnesote znala je da je u noći mojeg trijumfa umrla dobra prijateljica. Povremeno bi prasnuli u smijeh i počeli se zezati, a onda pogledali u mene da vide smeta li me. U pola deset omlet koji sam pojeo pritiskao mi je želudac poput olova i počela me boljeti glava - prvi put u gotovo mjesec dana.

Ispričao sam se i otišao u sobu u kojoj nisam prenoćio po svoju malu putnu torbu. U priboru za brijanje imao sam nekoliko tabli Zomiga, lijeka protiv migrene koji ne bi uspio zaustaviti uragansku migrenu, ali bi najčešće djelovao ako bih ga popio dovoljno rano. Popijem jedan s Coca-Colom iz minibara, krenem prema vratima, no tad spazim da žaruljica na telefonu žmiga. Gotovo sam je ostavio da svijetli, no tad shvatim da bi poruka mogla biti od Wiremana.

Bilo je šest poruka. Prve četiri, čestitarske, zabubnjale su mi u bolnoj glavi poput tuče po limenom krovu. Kad sam stigao do Jimmyjeve - četvrte - već sam počeo pritiskati tipku 6, što me ekspresno prebacilo na sljedeću poruku. Nisam bio raspoložen da mi netko povlađuje egu.

Peta je poruka doista bila od Jeromea Wiremana. Zvučao je umorno i ošamućeno. "Edgare, znam da si odvojio dva dana za obitelj i prijatelje i mrzim se što to tražim od tebe, ali možemo li se danas popodne naći kod tebe? Moramo razgovarati, ozbiljno. Jack je prespavao ovdje sa mnom u El Palaciu - nije želio da budem sam, klinac je dobra duša - i rano smo ustali i dali se u potragu za tom crvenom izletničkom košarom koju je toliko spominjala i... pa, našli smo je. Bolje ikad, nego nikad, je li tako? Htjela je da je ti dobiješ pa ju je Jack odnio u Veliku Rozu. Vrata su bila otključana i, slušaj, Edgare... netko je bio u njoj."

Tajac na liniji, ali sam čuo kako diše. A onda: "Jack je umro od straha, a i ti se moraš pripremiti za šok, muchacho. Premda možda već naslućuješ—"

Začuje se pisak zvučnog signala, a onda počne šesta poruka. I dalje Wireman, sad iznerviran pa je zvučao sličnije sebi.

"Jebo ti ja tu tvoju kratku traku! Chinche pedorra! Ay! Edgare, Jack i ja idemo do Abbot-Wexlera. Oni su..." Kratka stanka dok se svim silama pokušavao ne slomiti. "... pogrebni zavod koji si je izabrala. Vratit ću se do jedan. Stvarno bi trebao čekati da mi dođemo prije no što uđeš u kuću. Nije pretumbana ili nešto slično, ali želim biti s tobom kad zaviriš u tu košaru i vidiš što je ostavljeno u tvom ateljeu na katu. Ne volim biti tajnovit, ali Wireman ne želi da se takva sranja snime na vrpcu koju svatko može preslušati. Još nešto. Nazvao je jedan od njezinih odvjetnika. Ostavio poruku na sekretarici - Jack i ja smo još bili na tom usranom tavanu. Ja sam njezin jedini nasljednik." Stanka. "La lotería." Stanka. "Ja dobivam sve." Stanka. "Jebeš sve."

To je bilo sve.

III

Pritisnem 0 da dobijem recepciju. Nakon kraćeg čekanja, recepcionarka mi priopći broj pogrebnog zavoda Abbot-Wexler. Nazovem. Javi mi se robot i ponudi doista izvanredan izbor posmrtnih usluga ("Ukoliko želite salon mrtvačkih kovčega, pritisnite 5"). Pričekam da robot iščita sve opcije - u posljednje vrijeme opcija razgovora sa živim stvorom uvijek dolazi na kraju, drvena medalja za krelce koji se ne snalaze u 21. stoljeću. Čekajući, razmišljao sam o Wiremanovoj poruci. Otključana kuća? Stvarno? Naravno, moje je pamćenje nakon nesreće bilo nepouzdano, ali navike nisu. Velika Roza nije bila moje vlasništvo, a od malena su me učili da specjalno pazim na tuđe stvari. Bio sam prilično siguran da sam zaključao kuću. Pa ako je netko bio unutra, zašto vrata nisu provaljena?

Pomislih samo na trenutak na dvije curice u mokrim haljinicama - curice gnjilih lica koje su govorile hrapavim glasom školjaka ispod kuće - a onda, stresavši se, odagnam tu sliku. Ta to su bile samo prikaze moje mašte, vizija prenapregnutog uma. A i da su bile nešto više od toga... duhovi ne moraju otključavati vrata, zar ne? Oni jednostavno prođu kroz njih ili se provuku kroz podne daske.

"... O ako trebate pomoć."

Jao, zamalo sam promašio svoj red. Pritisnem 0 i nakon nekoliko taktova nečega što je maglovito podsjećalo na. Abide with Me, profesionalno umirujući glas upita kako mi može pomoći. Potisnem iracionalan i vrlo jak poriv da kažem Moja ruka! Nije pristojno ukopana! i spustim slušalicu. No umjesto toga, prignječivši slušalicu između ramena i obraza i trljajući mjesto iznad desne obrve, upitah je li Jerome Wireman tamo.

"Kojeg pokojnika on zastupa?"

Ukaže mi se košmarni prizor: nijema sudnica mrtvih, a Wireman govori Časni sude, prigovor.

"Elizabeth Eastlake", rekoh.

"A, naravno." Glas postane topliji, privremeno ljudski. "On i njegov mladi prijatelj izašli su - mislim da su otišli srediti osmrtnicu za gospođu Eastlake. Možda imam poruku za vas. Ostanite na vezi, molim."

Ostao sam na vezi. Abide with Me se nastavi gdje je stala. Grobar Mrtvozornik se naposljetku vrati. "Gospodin Wireman je zamolio da se pridružite njemu i... ovaj... gospodinu Candooriju, ako je moguće, u vašoj kući na Duma Keyu danas u dva popodne. Na poruci piše: Ako stigneš prvi, molim te, pričekaj.' Jeste li razumjeli?"

"Jesam. Ne znate hoće li se vratiti?"

"Ne, nije rekao."

Zahvalim i spustim slušalicu. Možda je Wireman imao mobitel, ali ga nikad nisam vidio s njim, a ionako nisam imao broj, ali je Jack imao mobitel. Iskopam broj iz lisnice i nazovem ga. Nakon prvog zvona prebaci se na govornu poštu, što je značilo da je ili isključen ili da mu se baterija istrošila, ili zato što ga je Jack zaboravio napuniti ili zato što nije platio račun. Sve su mogućnosti bile u igri.

Jack je umro od straha, a i ti se moraš pripremiti za šok.

Želim biti s tobom kad zaviriš u tu košaru.

No ja sam već imao prilično jasnu sliku o tome što se u toj košari nalazi, a sumnjao sam i da se Wireman iznenadio.

Ne baš.

IV

Minnesotska mafija šutjela je oko dugačkog stola u sali Bay Island i još prije nego što je Pam ustala, shvatih da su u mojoj odsutnosti učinili nešto više osim razgovarali o meni. Održali su sastanak.

"Vraćamo se", reče Pam. "Odnosno, nas većina. Slobotnikovi su planirali posjetiti Disney World, Jamiesonovi će do Miamija—"

"Tata, a mi idemo s njima", reče Melinda držeći Rica za ruku. "Odande možemo avionom za Orly, čak jeftinije nego što si nam ti rezervirao."

"Mislim da bismo podnijeli taj trošak", rekoh, ali se nasmiješim. Osjetio sam krajnje čudnu mješavinu olakšanja, razočaranja i straha. Također sam osjetio da su mi obruči koji su me stezali u glavi olabavili i počeli popuštati. Začetak glavobolje je izvjetrio, tek tako. Možda zbog Zomiga, ali on najčešće ne djeluje tako brzo, čak i uz potisak kofeinskog napitka.

"Jesi li se jutros čuo sa svojim prijateljem Wiremanom?" zabrunda Kamen.

"Da", rekoh. "Ostavio mi je poruku na sekretarici."

"I kako je?"

E pa to je duga priča, zar ne? "Snalazi se, sređuje pogreb... a Jack pomaže... ali je klimavo."

"Idi mu pomoći", reče Tom Riley. "To ti je dnevna zadaća."

"Istina", doda Bozie. "Edgare, i ti si ožalošćen. Ne treba ti uloga domaćina."

"Nazvala sam aerodrom", reče Pam, kao da sam se usprotivio. "Gulfstream je spreman i čeka nas. A recepcionar pomaže i oko ostalih putnih aranžmana. No jutro je još pred nama. Pitanje je, što učiniti s njim?"

Učinili smo što sam i isplanirao: obišli Muzej Johna i Mable Ringling. A ja sam nataknuo svoju francusku kapu.

V

Rano tog popodneva stajao sam u čekaonici Dolphin Aviationa, ljubio prijatelje i rođake na odlasku, ili se rukovao s njima, ili ih grlio, ili sve troje. Melinda, Ric i Jamiesonovi već su otišli.

Kathi Green, Kraljica rehabilitacije, poljubila me uobičajenom žestinom. "Edgare, pazi na sebe", reče. "Jako mi se sviđaju tvoje slike, ali se mnogo više ponosim time kako hodaš. Nevjerojatno si napredovao. Da te barem mogu pokazati svojoj najnovijoj generaciji pacijenata-cvilidreta."

"Tvrda si srca, Kathi."

"I nisam", reče ona brišući oči. "Zapravo je mekano kao sir."

A onda se Kamen nadnese nad mene. "Zatreba li vam pomoć, kontaktirajte me što prije."

"Aha", rekoh. "Adresa KamenDoc."

Kamen se nasmiješi. Kao da ti se nasmiješio sam Gospod Bog. "Edgare, ne mislim da je s vama sve u redu. Mogu se samo nadati da će biti dobro. Nitko ne zaslužuje više od vas da ostane u sedlu."

Zagrlih ga. Jednoruko, ali je on nadoknadio razliku.

Otpratim Pam do aviona. Stajali smo u podnožju avionskih stuba dok su se ostali ukrcavali. Držala je moju ruku objema rukama i gledala me u oči.

"Edgare, samo ću te poljubiti u obraz. Illy gleda, a ne želim da stekne pogrešnu sliku."

Ona to i učini pa mi reče: "Zabrinuta sam za tebe. Ima nešto u tvojim očima što mi se ne sviđa, nekako bijelo gledaš."

"Elizabeth—"

Ona jedva primjetno odmahne glavom. "I sinoć je bilo tako, i prije no što se ona pojavila u galeriji. I kad si bio najsretniji. Bijelo gledaš. Ne znam kako bih to bolje opisala. Vidjela sam to dosad samo jednom, još 1992., kad je nakratko izgledalo da nećeš uspjeti otplaćivati kredite i da ćeš izgubiti firmu."

Mlazni su motori jaukali i vrući joj je vjetrić otpuhivao kosu s lica, razbarušivši njezine brižljive frizerske uvojke u nešto mlađe i prirodnije. "Eddie, mogu li te nešto upitati?"

"Naravno."

"Bi li mogao slikati bilo gdje? Ili to mora biti ovdje?"

"Bilo gdje, mislim. Ali bi negdje drugdje bilo drukčije."

Gledala me prodorno. Gotovo preklinjući. "Svejedno, promjena bi ti dobro došla. Trebaš ublažiti taj bijeli pogled. Ne mislim nužno da se vratiš u Minnesotu, samo da odeš... nekamo drugamo. Hoćeš li razmisliti o tome?"

"Da." Ali ne dok ne vidim što je u onoj crvenoj izletničkoj košari. I dok barem jedanput ne obiđem južni dio otoka. A bio sam uvjeren da bih uspio u tom naumu. Jer je pozlilo Ilse, a ne meni. Meni se samo zacrvenilo pred očima i ponovno mi se prikazala moja nesreća. I osjetio sam onaj fantomski svrbež.

"Edgare, ostaj mi dobro. Ne znam točno što je postalo od tebe, ali je ostalo još dovoljno starog Edgara za voljeti." Ona se podigne na prste svojih bijelih sandala - kupljenih posebno za ovu priliku, nisam ni sumnjao u to - i nježno me ponovno poljubi u moj neobrijani obraz.

"Hvala ti", rekoh. "Hvala ti za sinoć."

"Nije potrebno zahvaljivati", reče Pam. "Bilo je slatko."

Stisne mi ruku. A onda se popne stubama i iščezne.

VI

Ponovno ispred Deltinih odlazaka. Ovaj put bez Jacka.

"Samo ti i ja, Žabice", rekoh. "Čini se da su zatvorili šank jer smo im sve popili."

A onda shvatim da plače i zagrlim je.

"Tata, kad bih barem mogla ostati ovdje s tobom."

"Vrati se, mila. Uči za svoj test i rasturi ga. Vidjet ćemo se uskoro."

Ona se odmakne i pogleda me zabrinuto. "Bit ćeš dobro?"

"Da, a i ti."

"Da, hoću."

Ponovno je zagrlim. "Kreni. Predaj prtljagu. Kupi časopise. Gledaj CNN. Ugodan let."

"U redu, tata. Bilo je divno."

"Ti si divna."

Ilse me zdušno cmokne u usta - vjerojatno da nadoknadi što je njezina majka propustila učiniti - i prođe kroz klizna vrata. Okrene se i mahne mi, tada tek djevojački obris iza polariziranog stakla. Svim srcem žalim što je nisam mogao jasnije vidjeti jer je više nikad nisam vidio.

VII

Iz Muzeja Ringling ostavio sam poruke za Wiremana - jednu u pogrebnom zavodu, a jednu na telefonskoj sekretarici u El Palaciu - da ću se vratiti oko tri i neka me pričeka. Također sam ga zamolio da Jacku kaže da ako je dovoljno star da glasuje i partija s curama iz sveučilišnih sestrinstava, daje dovoljno star da se bolje brine za svoj prokleti mobitel.

Zapravo sam se na Key vratio oko pola četiri, ali i Jackov auto i Elizabethin srebrni Benz oldtajmer bili su parkirani na ispucanom četverokutu udesno od Velike Roze, a njih su dvojica sjedili na mojem stražnjem trijemu i pili ledeni čaj. Jack je još bio u svojem sivom odijelu ali mu je kosa ponovno bila uobičajeno raščupana, a ispod sakoa je nosio majicu s motivom bejzbolske momčadi Devil Raysa. Wireman je bio u crnim trapericama i bijeloj košulji, otkopčanog ovratnika, a na glavu je nataknuo kapicu Nebraska Cornhuskersa.

Zaustavim automobil, izađem i rastegnem se, pokušavajući aktivirati svoj bolesni kuk. Oni ustanu i priđu mi, obojica nenasmiješeni.

"Svi su otišli, amigo?" upita Wireman.

"Svi osim tete Jean i ujaka Bena", rekoh. "Oni su žicari-veterani, vjerne pristaše teorije da se nešto dobro mora iscijediti do zadnje kapi."

Jack se neveselo nasmiješi. "U svakoj obitelji ima takvih", reče on.

"Kako si?" upitao sam Wiremana.

"U vezi s Elizabeth sam OK. Hadlock je rekao da je ovo vjerojatno najbolje što se moglo dogoditi i rekao bih da ima pravo. A to što mi je u gotovini, obveznicama i nekretninama ostavila ukupno možda sto šezdeset milijuna dolara..." On zavrti glavom. "To je nešto drugo. Možda ću jednog dana naći vremena i pokušati razmisliti o svemu, ali trenutačno..."

"Trenutačno se nešto događa."

"Sí, seńor. I vrlo je čudno."

"Koliko si rekao Jacku?"

Wireman kao da se našao na muci. "E pa znaš što, amigo. Nakon što sam počeo, bilo je vraški teško negdje staviti točku."

"Ispričao mi je sve", reče Jack. "Barem tako on tvrdi. Uključujući i svoju teoriju o tome kako ste mu vratili vid i vašu teoriju o tome što ste učinili Candyju Brownu." Reče to pa posuti. "Kao i o dvjema djevojčicama koje ste vidjeli."

"To s Candyjem Brownom ti ne smeta?" upitah.

"Da se mene pita, ja bih vas odlikovao. A stanovnici Sarasote bi vam vjerojatno posvetili jedna svečana kola u povorci na Memorial Day." Jack gurne ruke u džepove. "Ali da ste mi jesenas rekli da se takvo što može dogoditi osim u filmovima M. Nighta Shyamalana, nasmijao bih se."

"A prošli tjedan?" upitah.

Jack se zamisli. Na drugoj strani Velike Roze valovi su uporno nadolazili. Ispod mojeg dnevnog boravka i spavaće sobe školjke sigurno razgovaraju. "Ne", reče on. "Tad se vjerojatno ne bih nasmijao. Otprve sam znao da ima nečeg u vama, Edgare. Došli ste i..." Prisloni prste jedne ruke na prste druge pa ih ispreplete. I ja pomislih da je to točno. Da se tako dogodilo. Poput ispreplitanja prstiju dvije ruke. A to što sam imao samo jednu ruku, bilo je potpuno nevažno.

Ovdje je bilo nevažno.

"Što to govoriš, hermano?" upita Wireman.

Jack slegne ramenima. "Edgar i Duma. Duma i Edgar. Kao da su čekali jedno drugo." Izgledao je kao da mu je neugodno, ali ne i da je nesiguran.

Trznem palcem prema svojoj kući. "Uđimo."

"Najprije mu ispričaj kako si našao košaru", Wireman reče Jacku.

Jack slegne ramenima. "Nije to bio neki kunst, nije potrajalo ni dvadeset minuta. Stajala je na nekoj staroj komodi u dnu tavana. Svjetlost iz jednog od odušaka padala je na nju. Kao da je željela da je se nađe." On pogleda u Wiremana, koji potvrdno kimne glavom. "Odnijeli smo je dolje u kuhinju i pogledali unutra. Bila je vraški teška."

Kad je Jack spomenuo težinu košare, sjetim se kako ju je Melda, domaćica, držala na onom obiteljskom portretu: nabreklih bicepsa. Očigledno je košara i tad bila teška.

"Wireman mi je rekao da košaru donesem ovamo i ostavim je za vas, budući da sam ja imao ključ... samo što mi ključ nije bio potreban. Kuća je bila otključana."

"Jesu li vrata bila otvorena?"

"Ne. Najprije sam okrenuo ključ u bravi i zapravo ih zaključao. Vraški sam se iznenadio."

"Dođi", reče Wireman i krene prvi. "Vrijeme za demonstraciju uživo."

Parket ulaznog predvorja bio je posut priličnom količinom obale Meksičkog zaljeva: pijesak, školjkice, dvije komuške sofore i nekoliko busena suhe trave. A bilo je i otisaka nogu. Otisci tenisica bili su Jackovi. No naježio sam se zbog ostalih. Razaznao sam tri para otisaka, jedan krupni i dva manja. Mali su otisci bili dječji. Svi su otiske ostavile bose noge.

"Vidite li kako se penju stubama i polako nestaju?" reče Jack.

"Da", rekoh. Glas mi je zazvučao slabašan i dalek.

"Hodao sam pokraj njih, da ih ne uništim", reče Jack. "Da sam tad znao što mi je Wireman ispričao dok smo vas čekali, mislim da se ne bih mogao popeti na kat."

"Ne čudim ti se", rekoh.

"Ali gore nije bilo nikog", reče Jack. "Samo... vidjet ćete. Pogledajte." On me povede do bočne strane stubišta. Deveta nam je stuba bila u razini očiju i budući da je svjetlost padala na nju, ugledam jedva primjetne otiske bosih nožica okrenute na drugu stranu.

Jack reče: "Meni to izgleda prilično jasno. Djeca su se popela u vaš atelje pa sišla. Njihova je odrasla pratnja ostala kod ulaznih vrata, vjerojatno kao straža... premda, ako se to sve događalo u gluho doba noći, nije bilo razloga da netko stražari. Jeste li uključivali protuprovalni alarm?"

"Ne", rekoh, ne mogavši mu pogledati u oči. "Ne mogu upamtiti brojeve. Imam ih zapisane na papiriću u lisnici, ali svaki put kad bih prošao kroz vrata, nastala bi utrka s vremenom, ja protiv tog jebenog alarma na zidu—"

"Sve u redu." Wireman me uhvati za rame. "Ovi provalnici nisu ništa odnijeli, nego su ostavili."

"Ta ne mislite valjda ozbiljno da su vas pokojne sestrice gospođice Eastlake ponovno posjetile, ha?" upitao je Jack.

"Zapravo", rekoh, "mislim da jesu." Pomislio sam da će to zazvučati glupo na jarkoj svjetlosti travanjskog popodneva, dok se tona sunčane svjetlosti slijeva na površinu zaljeva punu odbljesaka, ali nije.

"U Scooby Doou krivac bi bio ludi knjižničar", reče Jack. "Pokušava vas prestrašiti da odete s Keya kako bi on mogao zadržati blago za sebe."

"Da bar", rekoh.

"Recimo da su manje otiske doista ostavile Tessie i Laura Eastlake", reče Wireman. "Tko je ostavio veće?"

Nijedan od nas ne odgovori.

"Pođimo na kat", naposljetku rekoh. "Želim pogledati u košaru."

Popnemo se na kat, u Malu Rozu (zaobilazeći otiske - ne da bismo ih sačuvali, nego naprosto zato što nismo željeli gaziti po njima). Izletnička košara, koja je izgledala baš poput one koju sam nacrtao crvenom kemijskom koju sam popalio iz ordinacije Genea Hadlocka, ležala je na sagu, ali mi pogled prije toga privuče moj slikarski stalak.

"Možete si misliti da sam se brže-bolje pokupio kad sam to ugledao" reče Jack.

I mislio sam, ali ja nisam osjetio želju pokupiti se. Naprotiv. Privuklo me, poput željeznog klina magnetu. Netko je u sitne noćne sate na stalak postavio novo platno i onda se - možda dok je Elizabeth umirala, možda dok sam posljednji put u životu spavao s Pam, možda dok sam spavao pokraj nje - neki prst umočio u moju boju. Čiji prst? Nisam znao. Koju boju? To je bilo očigledno: crvenu. Slova koja su posrtala, vukla se i kapala po platnu bila su crvena. Gotovo kao da su urlala.

VIII

"Umjetnost nađenog", rekoh suhim, škripavim glasom koji jedva da je zvučao poput moga glasa.

"Tako se tome kaže?" upita Wireman.

"Da." Crvena slova kao da su mi titrala pred očima i ja obrišem oči. "Umjetnički grafiti. U galeriji bi se oduševili."

"Možda, ali to je jezivo", reče Jack. "Odurno mi je."

I meni. A usto je bio posrijedi moj atelje, dovraga, moj. Ja sam ga unajmio. Zgrabim platno i maknem ga sa stalka, na trenutak očekujući da će mi opržiti prste. Ali nije. Ta to je ipak bilo samo platno, koje sam ja osobno nategnuo na okvir. Naslonim ga na zid i zagledam u nj. "Je li ovako bolje?"

"Zapravo jest", reče Jack a Wireman kimne glavom. "Edgare... ako su te curice bile ovdje... mogu li duhovi pisati po slikarskim platnima?"

"Ako mogu micati planšete po spiritističkim pločama i pisati po mrazom okovanim oknima, pretpostavljam da mogu i pisati po platnu", rekoh. A potom, prilično se ustručavajući, dodam: "Ali ne shvaćam kako bi duhovi mogli otključati moja ulazna vrata. Ili još manje, staviti platno na stalak."

"Platno nije bilo na stalku?" upita Wireman.

"Prilično sam siguran da nije. Prazna su platna sva poslagana u kutu."

"Tko je spomenuta seka?" želio je znati Jack.

"Jamačno Elizabeth", rekoh. "Jedina sestra koja je ostala."

"Gluposti", reče Wireman. "Ako su Tessie i Laura stigle s mega-popularne onostrane koprene, naći sekicu Elizabeth ne bi im trebalo predstavljati problem; više od pedeset pet godina bila je ovdje na Duma Keyu, a Duma je bilo jedino mjesto za koje su one znale."

"A ostale sestre?" upitah.

"I Maria i Hannah su umrle", reče Wireman. "Hannah sedamdesetih, u New Yorku - mislim u Ossiningu - a Maria početkom osamdesetih, negdje na zapadu. Obje su se udavale, Maria par puta. Čuo sam to od Chrisa Shanningtona, a ne od gospođice Eastlake. Katkad je spominjala oca, ali malokad svoje sestre. Prekinula je sve veze s ostatkom obitelji nakon što su se ona i John vratili na Dumu 1951."

gdje naša seka?

"A Adriana? Što s njom?"

On slegne ramenima. "Quien sabe? Progutala ju je povijest. Shannington misli da su se ona i njezin novi muž vjerojatno vratili u Atlantu nakon što je potraga za curicama prekinuta; nisu ostali ni na misi zadušnici."

"Možda je tatu smatrala krivim za to što se dogodilo", reče Jack. Wireman kimne glavom. "Ili naprosto nije mogla podnijeti zadržavati se tu."

Sjetih se kako je Adriana na onom obiteljskom portretu imala nadureni izraz lica koji kao da je poručivao da želi biti negdje drugdje pa pomislih da je Wireman možda na tragu nečeg.

"U svakom slučaju," nastavi Wireman, "i ona je sigurno mrtva. Da je živa, imala bi skoro sto godina. A izgledi za to su vrlo mali."

gdje naša seka?

Wireman me zgrabi za ruku i okrene prema sebi. Lice mu je izgledalo napaćeno i staro. "Muchacho, ako je nešto nadnaravno ubilo gospođicu Eastlake da je ušutka, možda bismo mi trebali shvatiti mig i odmagliti s Duma Keya."

"Mislim da je možda prekasno za to", rekoh.

"Zašto?"

"Jer je ona ponovno budna. Elizabeth je tako rekla prije no što je umrla."

"Tko je budan?"

"Perze", rekoh.

"Tko je to?"

"Ne znam", rekoh. "Ali mislim da bismo je trebali utopiti da ponovno zaspe."

IX

Izletnička je košara kao nova bila grimizna i samo je blago izblijedjela za svojeg dugog života, možda zato što je glavninu tog života provela na tavanu. Najprije je podignem za jednu ručku. Doista, prokleta je stvarčica bila prilično teška, prema mojoj procjeni, desetak kilograma. Pruće na dnu, premda čvrsto isprepleteno, malo se objesilo. Ponovno spustim košaru na sag, gurnem tanke ručke svaku na svoju stranu, i podignem poklopac na šarkama koje su tiho zacviljele.

U košari je bilo drvenih bojica, uglavnom šiljenjem svedenih na skrbe. U košarici je bilo i koja je s dvije godine pala iz kočije, udarila glavom o zemlju i probudila se s epileptičkim napadajima i magijskom sposobnošću crtanja. Znao sam to, premda crtež na prvom listu uopće nije bio crtež, ne u pravom smislu te riječi, nego ovo:

Okrenem list. Na drugom listu je bilo ovo:

Nakon toga slike su postale slike, nevjerojatno brzo napredovale u tehničkom umijeću i složenosti. Nevjerojatno brzo po mišljenju svih, osim po mišljenju čovjeka kao što je Edgar Freemantle, koji je prije no što je u nesreći na gradilištu izgubio ruku, a zamalo i glavu znao samo črčkati.

Crtala je polja. Palme. Morski žal. Orijaško crnačko lice, okruglo poput košarkaške lopte, nasmiješenih crvenih usta - vjerojatno domaćica Melda, premda je ova Melda izgledala kao glomazno dijete u ekstremnom groplanu. A onda još životinja - rakuni, kornjača, jelen, ris - prirodne veličine, ali su hodali po vodi ili letjeli. Pronađem savršeno detaljan crtež čaplje koja je stajala na ogradi balkona kuće u kojoj je djevojčica-slikarica odrasla. Odmah ispod bio je još jedan akvarel iste ptice, samo što je ovaj put lebdjela naglavce iznad bazena. Svrdlaste oči koje su zurile sa slike bile su nijanse vode u bazenu. Radila je što i ja, pomislih i ponovno se naježim. Pokušavala rekonstruirati obične stvari, učiniti ih novima pretvarajući ih u san.

Bi li Dario, Jimmy i Alice svršili u gaće kad bi vidjeli ove slike? Nisam ni sumnjao.

Evo i naših curica - Tessie i Laura, besumnje - širokih bundevastih osmijeha koji su namjerno prelazili rubove njihovih lica.

Evo i tate većeg od kuće pokraj koje stoji - sigurno prvog Čapljinog gnijezda - i puši cigaru veličine rakete. Mjesec iznad njegove glave ima kolobar dima.

Pa slika dvije djevojčice u tamnozelenim puloverima na neasfaltiranoj cesti; na glavi nose školske knjige kao što neke Afrikanke nose svoje lonce: Maria i Hannah, nema sumnje. Za njima hoda povorka žaba. Prkoseći zakonu perspektive, žabe su postajale veće, a ne manje.

Zatim je slijedila Elizabethina faza Nasmiješenih konja. Bilo je desetak takvih crteža, možda i više. Prelistam ih pa se vratim jednom i kucnem po njemu. "Ovo je iz onog novinskog članka."

Wireman reče: "Kreni malo dalje. Još nisi ništa vidio."

Još konja... još obiteljskih portreta, nacrtanih drvenim bojicama, ugljenom ili veselim vodenim bojama, članovi obitelji gotovo uvijek spojenih ruku poput papirnatih lutaka-silueta... a onda nevrijeme, vodu u bazenu vjetar bičuje i podiže u valove, lišće palmi vjetar suče u ritaste stjegove.

Ukupno je bilo više od stotinu slika. Možda je bila samo dijete, ali je i iz nje sukljalo. Još dvije-tri slike oluje... možda uragan Alice koji je otkopao blago Eastlakeovih, možda samo orkansko nevrijeme, bilo je nemoguće pouzdano odrediti... pa zaljev... ponovno zaljev, ovaj put s letećim ribama veličine dupina... zaljev s nesitima koji u kljunovima kao da nose duge... zaljev u zalazak Sunca... i...

Dah mi stane u grlu.

U usporedbi s mnogim slikama koje sam dotad prelistao, ova je bila krajnje jednostavna, samo obris lađe na pozadini umiruće svjetlosti uhvaćene na razmeđi dana i noći, ali je bila dojmljiva upravo zbog te svoje jednostavnosti. U svakom sam slučaju tako mislio kad sam isto to nacrtao prve večeri provedene u Velikoj Rozoj. Evo istog kabela zategnutog između pramca i onoga što se u Elizabethino vrijeme moglo zvati Marconijev toranj, koji stvara žarki narančasti trokut. Evo i istog nijansiranja svjetlosti nagore, od narančastog ka plavom. Čak i isto črčkavo premda ne i nemarno šatiranje boje zbog kojeg je lađa - tananija od moje - izgledala fantomski dok se valja na sjever.

"I ja sam ovo nacrtao", rekoh jedva čujno.

"Znam", reče Wireman. "Vidio sam je. Nazvao si je Pozdrav."

Prelistam dalje, ovlaš pregledavajući hrpetine akvarela i crteža drvenim bojicama, znajući što ću u nekom trenutku naći. I doista, pri dnu nađem Elizabethinu prvu sliku lađe Perze. Samo što je ona naslikala novu, vitku trojarbolnu ljepoticu smotanih jedara na plavozelenim vodama zaljeva ispod Sunca, zaštitnog znaka Elizabeth Eastlakea, onoga koje odašilje dugačke sretne zrake svjetlosti. Bješe to predivno djelo, koje kao da je zazivalo kalipso kao glazbenu podlogu.

Ali za razliku od njezinih ostalih slika, izgledala je lažno.

"Nastavi, muchacho."

Lađa... lađa... obitelj, barem njih četvero, stoje na žalu ruku povezanih poput papirnatih silueta i s tim Elizabethinim sretnim širokim osmijesima... lađa... kuća, na kojoj na glavi dubi nešto slično vrtnom kipiću crnačkog džokeja... lađa, ta predivna bijela lastavica... John Eastlake...

John Eastlake vrišti... a krv mu curi iz nosa i jednog oka...

Blenem u sliku, zatravljen. Bješe to dječji akvarel, ali vraški vješto nacrtan. Prikazivao je čovjeka koji je izgledao izbezumljen od užasa, boli ili oboje.

"Bože moj", rekoh.

"Još jedna, muchacho", reče Wireman. "Još samo jedna."

Okrenem list sa slikom vrištećeg čovjeka. Stare sasušene vodene boje začegrtaše poput kostiju. Ispod vrištećeg oca ponovno nađem crtež lađe, samo što je ovaj put to zapravo bila moja lađa, moja Perze. Elizabeth je lađu naslikala u noći, i to ne kistom - u vrtlozima sive i crne boje još sam vidio prastare osušene otiske njezinih dječjih prstića. Ovaj put kao da je najzad shvatila što se krije iza Perzine krinke: daske raskoljene, jedra beživotno vise puna rupa. Oko lađe, plave na svjetlosti Mjeseca koji se nije smiješio niti odašiljao sretne zrake, iz mora izranjaju stotine skeletnih ruku u znak pozdrava. A na prednjoj palubi stoji nekakva vrećasta, prozirna kreatura, nejasno ženska, u nečem gnjilom što je nekoć možda bilo ogrtač, mrtvački pokrov... ili halja. Bješe to crvena halja, moja crvena halja, samo prikazana sprijeda. Iz glave tog stvora zirkale su tri prazne duplje, a njegov je cer prešao preko linije obraza u sumanutom metežu usana i zuba. Ta je slika bila mnogo užasnija od moje serije Djevojčica i lađa jer je zadirala ravno u srce stvari bez stanke u kojoj bi um mogao uhvatiti korak. Ovo je sve užasno, govorila je slika. Ovo je sve čega si se ikad bojao da će te sačekati u tami. Pogledaj samo kako stvorenju cer bježi s lica na mjesečini. Pogledaj kako ga utopljenici svečano pozdravljaju.

"Isuse", rekoh pogledavši u Wiremana. "Što misliš, kada? Nakon što su se njezine sestre—"

"Besumnje. Jamačno način na koji se nosila s time, ne misliš li?"

"Ne znam", rekoh. Dio mene pokušavao je misliti na moje vlastite kćeri, a dio je pokušavao to ne činiti. "Ne znam kako je dijete - bilo koje dijete - moglo stvoriti nešto takvo."

"Univerzalno nesvjesno", reče Wireman. "Rekli bi jungovci."

"A kako sam ja naslikao isto to, jebote? Možda isto to stvorenje, samo s leđa? Imaju li jungovci teoriju o tome?"

"Na Elizabethinoj lađi ne piše Perze", upozori Jack.

"Tad je imala oko četiri godine", rekoh. "Sumnjam da bi joj se ime učinilo važno." Pomislim na njezine ranije radove - one na kojima je ta lađa bila prelijepa bijela laž u koju je stanovito vrijeme vjerovala. "Osobito nakon što je shvatila što je ta lađa zapravo."

"Govoriš o njoj kao da je stvarna", reče Wireman.

Usta su mi bila vrlo suha. Odem u kupaonicu, natočim si čašu vode i popijem je nadušak. "Ne znam što da pomislim o ovome," rekoh, "ali u životu primjenjujem opće pravilo trojno, Wiremane. Ako jedna osoba nešto vidi, to može biti priviđenje. Ako to vidi dvoje ljudi, izgledi da je to stvarno povećavaju se eksponencijalno. I Elizabeth i ja smo oboje vidjeli Perze."

"U vašoj mašti", reče Wireman. "Vidjeli ste ga u mašti."

Uprem prstom u Wiremanovo lice i rekoh: "Vidio si što moja mašta može."

Nije odgovorio, ali je kimnuo glavom. Bio je vrlo blijed.

"Rekli ste: 'Nakon što je shvatila što ta lađa zapravo jest'", reče Jack. "Ako je lađa s te slike stvarna, što je ona zapravo?"

"Mislim da znaš", reče Wireman. "Mislim da svi znamo; prilično je vraški teško ne skužiti, samo se bojimo reći glasno. Hajde, Jack. Bog mrzi kukavice."

"Dobro, neka vam bude: to je brod mrtvaca", reče Jack. U mojem čistom, dobro osvijetljenom ateljeu glas mu odjekne muklo. Stavi ruke na glavu i polako prograblja prstima kosu pa je još više raskuštra. "Ali ću vam reći još nešto, narode: ako me to čeka na kraju, nekako mi je žao što sam se uopće rodio."

X

Odložim visoku hrpu crteža i akvarela na sag, oduševljen što mi one dvije posljednje slike više nisu pred očima. A onda pogledam što je bilo ispod njezinih slika, zbog čega je ta izletnička košara bila tako teška.

Bješe to streljivo za harpunski pištolj. Izvadim jedan zatubasti harpun. Bio je dug oko trideset pet centimetara i prilično težak. Motka je bila od čelika, a ne od aluminija - nisam bio siguran je li se aluminij uopće i koristio dvadesetih godina 20. stoljeća. Ubojiti šiljak imao je oblik trostruke strelice, a premda su oštrice izgledale zahrđalo, izgledale su i britko. Dotaknem jednu jagodicom prsta i na koži mi se istog trenutka pojavi majušna kuglica krvi.

"Trebali biste to dezinficirati", reče Jack.

"Imaš pravo", rekoh. Vrtio sam harpun na popodnevnom suncu pa su se odsjaji odbijali od zidova. Taj kratki harpun posjedovao je nekakvu ružnu ljepotu, paradoks vjerojatno rezerviran isključivo za stanovita efikasna oružja.

"Ovo u vodi nije moglo daleko dospjeti", rekoh. "Ne ovako teško."

"Iznenadio bi se", reče Wireman. "Taj pištolj ispaljuje oprugom i patronom CO². Pošteno ožeže. A u to vrijeme kratak je domet bio dovoljan. Zaljev je vrvio od riba, čak i blizu obale. Ako je Eastlake želio nešto ustrijeliti, najčešće je to mogao učiniti iz neposredne blizine."

"Nisu mi jasni ovakvi šiljci", rekoh.

"Ni meni", reče Wireman. "Elizabeth je imala najmanje desetak harpuna, uključujući i četiri koji su visjeli na zidu knjižnice, a nijedan od njih nije ovakav."

Jack je bio otišao u kupaonicu i sad se vrati s bocom hidrogena. Uzme mi harpun iz ruke i počne pregledavati vrh s tri šiljka. "Što je to? Srebro?"

Wireman složi palac i kažiprst u pištolj i uperi ga u Jacka. "Nemoj još početi slaviti, ali Wireman misli da si osvojio jackpot."

"I još to niste povezali!" upita Jack.

Wireman i ja se pogledamo pa ponovno u Jacka.

"Ne gledate prave filmove", reče on. "Srebrnim se mecima ubijaju vukodlaci. Ne znam djeluje li srebro na vampire, ali je očigledno netko smatrao da djeluje. Ili da bi moglo."

"Ako želiš reći da su Tessie i Laura Eastlake vampirice," reče Wireman, "od 1927. su stigle vraški ožednjeti." Pogleda u mene očekujući potvrdu.

"Mislim da je Jack na dobrom tragu", rekoh. Uzmem onu bočicu peroksida, umočim u nju prst koji sam porezao i nekoliko puta dobro protresem.

"Zabranjeno prema odredbama Muškog zakonika", Jack iskrivi lice.

"Osim ako ne namjeravaš popiti", rekoh. Jack i ja trenutak promislimo pa prasnemo u smijeh.

"Ha?" reče Wireman. "Ne kužim." ⁴⁸

"Nema veze", reče Jack, još se veselo smiješeći. A onda se ponovno uozbilji. "Ali, Edgare, vampiri ne postoje. Duhovi možda, neka vam bude, mislim da gotovo svi vjeruju u duhove, ali vampiri ne postoje." Lice mu se ozari kad se nečeg sjetio. "Osim toga, potreban je vampir da načini drugog vampira. Blizanke Eastlakeovih su se utopile."

Ponovno uzmem kratki harpun. Okretao sam ga na sve strane pa su se odsjaji njegova mutnog vrška prekobicavali po zidu. "Svejedno, ovo je znakovito."

"Doista", složi se Jack.

"Kao što su to i otključana vrata koja ste zatekli kad ste donijeli izletničku košaru", rekoh. "Pa otisci nogu. Platno uzeto s police i stavljeno na štafelaj."

"Amigo, želiš reći da je to ipak djelo ludog knjižničara?"

"Ne, samo da..." Glas mi prepukne, slomi se. Morao sam popiti još jedan gutljaj vode prije no što sam uspio reći što se trebalo reći. "Samo da možda vampiri nisu jedini koji se vraćaju iz mrtvih."

"O čemu vi to?" upita Jack. "O zombijima?"

Pomislih na Perze i njezina sagnjila jedra. "Nazovimo ih dezerterima."

XI

"Edgare, siguran si da noćas želiš biti ovdje sam?" upita Wireman. "Jer nisam siguran da je to vrlo dobra ideja. Osobito kad ti društvo pravi hrpetina starih slikarija." On uzdahne. "Uspio si Wiremana zaraziti akutnim oblikom jeze."

Sjedili smo u floridskoj sobi i promatrali dugačko, sporo poniranje Sunca prema obzoru. Odnekud sam izvukao sir i krekere.

"Nisam siguran da će u protivnom biti rezultata", rekoh. "Razmišljaj o meni kao o revolverašu umjetničkog svijeta. Ja slikam sam, ortače."

Jack me pogleda preko druge čaše ledenog čaja. "Planirate slikati?"

"Zapravo skicirati. To mi ide od ruke." A kad sam se sjetio izvjesnih vrtnih rukavica - RUKE napisano na poleđini jedne, a K SEBI na poleđini druge - zaključio sam da će kroki biti dovoljan, osobito ako ga nacrtam drvenim bojicama male Elizabeth Eastlake.

Naglo se okrenem prema Wiremanu. "Ti si za večeras unajmio pogrebni zavod, zar ne?"

Wireman pogleda na sat i uzdahne. "Tako je. Od šest do osam. Sutra je drugi ispraćaj, između podne i dva sata. Daleki rođaci doći će nacerenih gubica izraziti sućut uzurpatorskom uljezu. A to ću biti ja. A onda preksutra zadnji čin. Posljednji ispraćaj u Unitarističkoj crkvi u Ospreyu. To je u deset. A nakon toga kremacija u pogrebnom zavodu. Pec-pec."

Jack iskrivi lice. "Odurno."

Wireman kimne glavom. "Smrt je odurna, sine. Sjećaš se što smo pjevali kao djeca? Crvi nutra, crvi van, a gnoj se cijedi kao pjena za brijanje."

"Suptilno", rekoh.

"Aha", složi se Wireman. Uzme još jedan kreker, zagleda se u nj pa ga hitne natrag na pladanj. Kreker odskoči na pod. "Ovo je blesavo. Cijeli ovaj slučaj."

Jack podigne kreker s poda, na trenutak kao da se predomišljao da li da ga pojede, a onda ga odloži. Vjerojatno je zaključio da jesti krekere s poda floridske sobe krši još neki muški zakon. Vjerojatno je i bilo tako. Mnoštvo ih je.

Rekoh Wiremanu: "Na povratku iz pogrebnog zavoda, svrati da vidiš kako sam, može?"

"Da."

"Ako ti kažem da sam dobro, da odeš kući, otići ćeš."

"Da te ne prekidam ako općiš sa svojom muzom. Ili s duhovima."

Kimnem glavom jer nije bio daleko od istine. A onda se okrenem Jacku. "A ti budi u El Palaciu dok je Wireman u pogrebnom zavodu, u redu?"

"Naravno, ako vas dvojica to želite." Nije izgledao kao da mu je to baš drago, što mu nisam mogao zamjeriti. Kuća bješe velika, Elizabeth je dugo živjela u njoj i u njoj je uspomena na nju bila najsvježija. I meni ne bi bilo drago da nisam bio siguran da su sablasti Duma Keya negdje drugdje.

"Nazovem li te, dolazi trkom."

"Hoću. Nazovite me na fiksni telefon ili na mobitel."

"Siguran si da ti mobitel radi?"

On se lagano postidi. "Baterija mi je bila malo prazna. Napunio sam je u autu."

Wireman reče: "Edgare, da mi je barem jasnije zašto ti se čini da se moraš nastaviti zezati svime ovime."

"Jer još nije gotovo. Godinama je bilo. Godinama je Elizabeth živjela ovdje vrlo povučeno, najprije s ocem, a onda i sama. Imala je svoje humanitarne udruge, svoje prijatelje, igrala tenis i bridž - barem mi je tako rekla Mary Ire - a ponajprije je imala umjetničku scenu Sunčane obale. Bješe to miran, ispunjen život ostarjele žene s mnogo novca i ponekom lošom navikom osim pušenja. A onda su se počele događati promjene. La lotería. Sam si to rekao, Wiremane."

"Stvarno misliš da nešto vuče konce svega ovoga", reče on, ne s nevjericom, nego sa strahopoštovanjem.

"To ti vjeruješ", rekoh.

"Katkad. Ali ne želim vjerovati. Da postoji nešto s tako velikim dosegom... vidom dovoljno oštrim da vidi tebe... mene... sam Bog zna koga ili što još..."

"Ni meni se ne sviđa ta pomisao", rekoh, ali to bješe daleko od istine. Bila mi je mrska. "Ne sviđa mi se pomisao da je nešto odnekud posegnulo i ubilo Elizabeth - možda je prestrašilo nasmrt - samo da bi je ušutkalo."

"A ti misliš da iz tih slika možeš doznati što se događa."

"Dio toga. Neću znati koliko dok ne pokušam."

"A onda?"

"Ovisi. Gotovo sigurno mi ne gine odlazak na južni dio Keya. Tamo je nekakav nedovršen posao."

Jack spusti svoju čašu. "Kakav nedovršen posao?"

Odmahnem glavom. "Ne znam. Možda će mi to reći njezine slike."

"Samo pazi da se ne zaigraš i shvatiš da ne možeš doplivati natrag do obale", reče Wireman. "To se dogodilo onim dvjema curicama."

"Znam", rekoh.

Jack upre prstom u mene. "Pazite leđa. Muški zakon."

Kimnem glavom pa i ja uprem prst u njega. "Muški zakon."

15.
Uljez

I

Dvadeset minuta potom sjedio sam u Maloj Rozoj s risaćim blokom na krilu; pokraj mene ona crvena izletnička košara. Ravno ispred mene, ispunivši svjetlošću prozor okrenut prema zapadu, bio je zaljev. Daleko ispod mene čuo se mrmor školjaka. Odmaknuo sam slikarski stalak, a bojama umrljan radni stol pokrio krpom. Na nju sam složio ostatke njezinih zašiljenih drvenih bojica, koje su bile debele i nekako starinske. Od njih nije ostalo mnogo, ali mi se činilo da bi moglo biti dovoljno. Bio sam spreman.

"Vraga jesam", rekoh. Nikad neću biti spreman za to i dio mene se nadao da se ništa neće dogoditi. No smatrao sam da hoće, jer nije li zato Elizabeth željela da nađem njezine crteže? Ali koliko se toga što je bilo u crvenoj košari ona zapravo sjećala? Pretpostavljao sam da je Elizabeth zaboravila većinu toga što joj se dogodilo u djetinjstvu još i prije Alzheimerove bolesti koja je dodatno zakomplicirala stvari. Jer zaboravljanje nije uvijek nevoljno. Katkad je ono voljni čin.

Tko bi želio pamtiti nešto toliko užasno da ti je vlastiti otac od vrištanja počeo krvariti? Bolje sasvim prestati crtati. Jednostavno - stop i nikad više. Bolje pričati ljudima da jedva znaš nacrtati štapićaste ljude, da si po pitanju umjetnosti poput bogatih bivših studenata koji pomažu svoju sveučilišnu sportsku momčad: ako ne možeš biti sportaš, potpomaži sport. Bolje to potpuno izbaciti iz glave, a u starosti će se senilnost pobrinuti za ostalo.

O, ali nešto od te stare vještine može se svejedno očuvati - poput ožiljkastog tkiva na duri mozga od stare povrede (nastale uslijed, recimo, pada s kočije) - i možda moraš naći načina da si s vremena na vrijeme daš oduška, izbaciš to iz sebe poput gnoja iz inficirane rane koja nikako da zacijeli. Pa se počneš zanimati za tuđu umjetnost. Zapravo postaneš mecena. A ako ni to još nije dovoljno? Možda počneš skupljati porculanske figurice i građevine. Počneš graditi Porculanski grad. Nitko stvaranje takvog tabloa neće nazvati umjetnošću, ali je u svakom slučaju maštovito i takvo redovito vježbanje mašte - osobito njezina vizualnog aspekta - dovoljno je da prestane.

Da što prestane?

Svrbež, naravno.

Taj prokleti svrbež.

Počešem se po desnoj ruci, prođem kroz nju i po deset tisućiti se put počešem po rebrima. Otvorim svoj blok na prvi čisti list.

Poeni od prazne površine.

Zazivao me, kao što sam bio uvjeren da su takvi prazni papiri nekoć zazivali nju.

Popuni me. Jer je bijelo odsustvo pamćenja, boja nemogućnosti prisjećanja. Načini. Pokaži. Nacrtaj. Tad će svrbeža nestati. Pomutnja će nakratko jenjati.

Molim te ostani na Keyu, rekla je. Što god da se dogodilo. Trebamo te.

Mislio sam da bi to moglo biti istina.

Brzo sam risao. U nekoliko poteza. Nešto što su mogla biti zaprežna kola. Ili možda niska kočija, koja stoji i čeka ponija.

"Živjeli su ovdje prilično sretno", rekoh praznom ateljeu. "Otac i njegove kćeri. A onda je Elizabeth pala s kočije i počela crtati, preuranjeni uragan razotkrio je nalazište potopljenih predmeta, blizanke su se utopile. A onda su ostali otprašili u Miami i nevolje su prestale. A kad su se vratili nakon gotovo dvadeset pet godina..."

Ispod kočije napisah DOBRO. Zastanem. Dodam PONOVNO. PONOVNO DOBRO.

Dobro, šapnu školjke daleko dolje. Ponovno dobro.

Da, bili su dobro, John i Elizabeth bili su dobro. A nakon Johnove smrti, Elizabeth je nastavila biti dobro. Dobro sa svojim umjetničkim izložbama. Dobro sa svojim porculanskim figuricama. A onda su iz nekog razloga promjene iznova počele. Nisam znao jesu li pogibije Wiremanove žene i kćeri bile dio te promjene, ali mi se činilo da bi moglo biti tako. A bio sam siguran da su njegov i moj dolazak na Duma Key bili dio te promjene. Nisam imao racionalnog razloga to vjerovati, ali jesam.

Život na Duma Keyu najprije je bio u redu... potom čudan... pa dugo vremena ponovno u redu. A sad...

Ona je budna.

Stolni propušta.

Želim li znati što se sad događa, morao sam znati što se tad dogodilo. Opasno ili ne, morao sam.

II

Uzmem njezin prvi crtež, koji uopće i nije bio crtež, nego samo nesigurna linija posred papira. Uzmem ga u lijevu ruku, zatvorim oči pa odglumim da je dodirujem desnom, baš kao što sam učinio i s Paminim RUKE K SEBI vrtnim rukavicama. Pokušao sam vidjeti prste svoje desne ruke kako prelaze po toj neodlučnoj crti. I uspio sam - recimo - ali osjetio sam i izvjesno zdvajanje. Namjeravam li to činiti sa svim njezinim slikama? Bilo ih je barem sto pedeset, i to prema konzervativnoj procjeni. Usto, nije baš da su me preplavile telepatske informacije.

Samo polako. Rim nije nastao za uru.

Zaključih da malo programa s Radio Free Bonea ne može naškoditi. Ustao sam pridržavši taj prastari list papira desnom rukom i naravno, crtež lepršajući padne na pod jer desne ruke nije bilo. Prignem se da ga podignem i shvatim da sam se zabunio glede spomenute uzrečice koja zapravo glasi Rim nije nastao u jedan dan.

Ali Melda kaže zuru.

Zastanem, držeći papir u lijevoj ruci. Ruci do koje dizalica nije uspjela stići. Je li to bilo stvarno sjećanje, nešto što je doplovilo iz slike ili nešto što sam izmislio? Moj mozak pokušava biti uslužan?

"To nije slika", rekoh, gledajući u kolebljivu crtu.

Nije, ali je pokušala to biti.

Tur mi ponovno ljosne na stolac. Nije to bio dragovoljni čin, nego su mi koljena klecnula. Pogledah u crtu pa u zaljev. Sa zaljeva svrnem pogled na crtu. Pa s crte na zaljev.

Pokušala je nacrtati obzor. Prvo što je nacrtala.

Da.

Uzmem blok i dohvatim jednu njezinu drvenu bojicu. Nevažno koju, samo da je njezina. Bila je prevelika, predebela u mojoj ruci. Ali mi je ujedno i dobro ležala u njoj. Počnem crtati.

Na Duma Keyu to mi je najbolje polazilo za rukom.

III

Nacrtah dijete koje sjedi na stolcu-tuti, zamotane glave. U jednoj ruci drži čašu. Drugu je prebacila oko očeva vrata. On je odjeven u potkošulju bez rukava i na obrazima ima pjene za brijanje. U pozadini, kao sjena, stoji domaćica. Na ovom crtežu nema narukvica jer ih nije uvijek nosila, ali je glavu omotala rupcem, s uzlom na čelu. Nan Melda, najbliže majci što će Libbit ikad imati.

Libbit?

Da, tako su je zvali. Tako je ona zvala samu sebe. Libbit, mala Libbit.

"Najmanja od svih", promrmljam i vratim se na prvi list risaćeg bloka. Drvena bojica - prekratka, predebela, nekorištena više od sedamdeset pet godina - bila je savršena alatka, savršeni kanal. Iznova se pokrene.

Nacrtao sam djevojčicu u sobi. Na zidu iza nje izniknu knjige i soba postane radna soba. Tatina radna soba. Glava djevojčice bila je u zavojima. Sjedila je za radnim stolom, u nečemu što je izgledalo kao kućni ogrtač. U ruci je imala

(bo-lovku)

olovku. Neku od drvenih bojica? Vjerojatno ne - ne tada, ne još - ali je to bilo nevažno. Našla je nešto svoje, svoje središte, svoj métier. I kako ju je to učinilo gladnom! Nezasitnom!

Misli Molim još papira.

Ona misli Ja sam ELIZABETH.

"Doslovce se crtanjem vratila u život", rekoh i naježim se od glave do pete - jer nisam li ja učinio isto to? Nisam li ja učinio točno to, ovdje na Duma Keyu?

Čekalo me još posla. Pomislih, bit će to duga i iscrpljujuća večer, ali sam osjećao da sam na rubu velikih otkrića i nisam osjetio prepast - ne tad - nego neku vrstu uzbuđenja koje ti ostavlja bakreni okus u ustima.

Sagnem se i uzmem Elizabethin treći crtež. Pa četvrti. Peti. Potom šesti. Sve brže. Ponekad bih načinio stanku da nešto nacrtam, ali uglavnom nisam morao. Njezine su mi se slike sad slagale u glavi i razlog zbog kojih ih više nisam morao stavljati na papir sad mi je bio jasan: Elizabeth je već odradila taj posao, odavna, dok se oporavljala nakon nesreće u kojoj je zamalo poginula.

U sretnim danima prije no što je Noveen progovorila.

IV

U nekom trenutku tijekom mojeg intervjua, Mary Ire je rekla da je otkriće da u srednjoj dobi mogu slikati i stati uz bok najboljim slikarima jamačno bilo kao da mi je netko dao ključeve nabrijanog auta - Roadrunnera ili GTO-a. Rekoh da je to točno. U nekom drugom trenutku rekla je da je to jamačno bilo kao da mi je netko dao ključeve potpuno namještene kuće. Odnosno raskošne vile. Rekoh da je i to točno. A da je nastavila s usporedbama tog tipa? Da je rekla da je to kao da sam naslijedio milijun dionica Microsofta ili da su me izabrali za doživotnog vladara nekog naftom bogatog (i mirnog) bliskoistočnog emirata? Rekao bih, naravno, dakako. Da je utješim. Jer su ta pitanja bila o njoj. Vidio sam joj čeznutljiv pogled u očima kad ih je postavljala. Bjehu to oči djeteta koje zna da je najbliže što će doći ostvarenju svojeg sna cirkuske trapezistice sjedenje u cirkuskoj areni na subotnjoj matineji. Bila je kritičarka, a mnogo kritičara koji nisu pozvani raditi ono o čemu pišu postanu ljubomorni, pakosni i sitni u svojoj razočaranosti. Mary nije bila takva. Mary je još to sve obožavala. Pila je viski iz čaše za vodu i željela znati kako je to kad Zvončica doleti niotkuda i lupne te po ramenu, a ti otkriješ da - premda si prevalio pedesetu i na vratu imaš nabore pureće kože - možeš proletjeti ispred Mjeseca. Pa premda to nije kao da si vlasnik brzog automobila ili kao da ti je netko dao ključeve potpuno namještene kuće, rekao sam joj da jest. Jer ne možeš nikome opisati kako je to. Možeš samo otprilike opisivati dok svima ne dojadiš i bude vrijeme za spavanje. Ali je Elizabeth znala kako je to.

Vidjelo se na njezinim crtežima pa na njezinim slikama.

Kao da si nijem pa dobiješ jezik. I više od toga. Bolje. Kao da ti se vrati pamćenje, a pamćenje je ljudima zapravo sve. Pamćenje je identitet. Ono je ti. Čak i od tog prvog poteza - tog nevjerojatno hrabrog prvog poteza koji je trebao pokazati gdje zaljev dodiruje nebo - ona je shvatila da su gledanje i pamćenje jedno te isto i latila se posla: zaliječiti se.

Perze nije bila dio toga. Ne isprva.

U to sam bio siguran.

V

U iduća četiri sata ulazio sam u Libbitin svijet i izlazio iz njega, tog predivnog i zastrašujućeg mjesta. Ponekad bih našvrljao nekoliko riječi - Talent je uvijek gladan, počni s onime što znaš - ali uglavnom sam slikao. Slike su nam bile zajednički jezik.

Bio mi je razumljiv brzi luk koji je njezina obitelji prešla od čuđenja, preko prihvaćanja, do zasićenja. To se dogodilo djelomice zato što je djevojčica bila tako produktivna, možda još više zato stoje bila njihova, ona bješe njihova mala Libbit, a uvijek postoji taj osjećaj da ništa dobra ne može doći iz Nazareta, zar ne? No njihova je zasićenost pojačala njezinu glad. Tražila je nove načine da ih zadivi, nove načine gledanja.

I našla ih je, Bog joj pomogao.

Nacrtao sam ptice koje lete naglavce i životinje koje hodaju po bazenu.

Nacrtao sam konja tako širokog smiješka da je prešao preko rubova njegova lica. Zaključih da je otprilike u to vrijeme Perze stupila na scenu. Samo što—

"Samo što Libbit nije znala da je to Perze", rekoh. "Mislila je—" Prelistam njezine crteže unatrag, skoro do početka. Do okruglog crnog lica smiješećih usta. Prvi sam put samo prešao pogledom preko tog crteža, zaključivši da je to Elizabethin portret Nan Melde, ali sam se prevario - bilo je to lice djeteta, a ne odrasle žene. Lutkino lice. Odjedanput je moja ruka pokraj njega velikim slovima pisala NOVEEN tako čvrstim potezima da je Elizabethina kanarinac žuta drvena bojica pukla pri završnom potezu drugog N. Bacim je na pod i dohvatim drugu.

Perze je isprva govorila kroz Noveen, da ne bi prestrašila svoju malu genijalku. A što bi moglo biti manje prijeteće od nasmiješene crne lutkice glave povezane rupcem baš poput njezine voljene Nan Melde?

I je li se Elizabeth šokirala i uplašila kad je lutka počela govoriti? Mislim da nije. Možda je bila spektakularno nadarena za crtanje, ali je ipak samo bila trogodišnje dijete.

Noveen joj je rekla što da crta, a Elizabeth—

Ponovno dohvatim svoj risaći blok. Nacrtam kolač na podu. Raspljaskan na podu. Mala je Libbit mislila da je ta neslana šala Noveenina ideja, ali je to bila Perze, ispitivala je Elizabethinu snagu. Perze je eksperimentirala kao što sam i ja to činio, pokušavao ustanoviti koliko je moćno to novo oruđe.

A onda se dogodio uragan Alice.

Jer, šapnula je njezina lutka, postoji zakopano blago i oluja će razgrnuti pijesak s njega.

Što znači da to zapravo i nije bio jedan od uragana Alice. A ni uragan zvan Elizabeth, jer ona još nije bila Elizabeth - ne za svoju obitelj, ne za sebe. Orkansko nevrijeme iz 1927. bio je uragan Libbit.

Jer bi tati bilo drago da nađe zakopano blago. I zato što tata treba misliti na nešto drugo osim—

"Tako si je prostrla", rekoh ogrubjelim glasom koji nije sličio mojem. "Neka tako i spava."

—osim na to koliko je bijesan na Adie jer je pobjegla s Emeryjem, tim namještenikom.

Da. Takva je bila situacija na južnom dijelu Duma Keya davne 1927. godine.

Nacrtah Johna Eastlakea - zapravo samo njegove peraje na pozadini neba i vrh njegove dihalice, i sjenu ispod površine mora. John Eastlake roni u potrazi za zakopanim blagom.

Roni da svojoj najmlađoj kćeri izroni novu lutku, premda vjerojatno nije vjerovao da tamo nečeg ima.

Pokraj jedne peraje velikim slovima napišem riječi POŠTENA NAGRADA.

Ti su mi se prizori iznjedrili u glavi, sve živopisniji, kao da su čekali sve te godine da se oslobode. I nakratko se upitam sadrži li svaka slika (i sve alatke kojima ih se naslikalo) - od onih u špiljama središnje Azije do Mona Lise - takva skrivena sjećanja na njihovo stvaranje i njihove stvaratelje, ukodirane u njihove poteze poput DNK.

Plivaj i radi nogama dok ne kažem da prestaneš.

Ubacim Elizabeth na sliku ronećeg tatice: stoji u vodi do svojih punačkih koljena, a Noveen je tutnula pod ruku. Libbit gotovo da je mogla biti ona lutka-djevojčica na crtežu koji je Ilse tražila da joj dam - onaj koji sam nazvao Kraj igre.

A kad je on vidio sve to, grlio me jako jako jako.

Brzo načinih kroki Johna Eastlakea koji čini upravo to, maske podignute na tjeme. Izletnička je košara u blizini, na deki, a na njoj počiva harpunski pištolj.

Grlio me jako jako jako.

Nacrtaj je, šapne neki glas. Nacrtaj Elizabethinu poštenu nagradu. Nacrtaj Perze.

Ali nisam želio. Bojao sam se što bih mogao ugledati. I što bi to moglo učiniti meni.

A tata? Koliko je John znao?

Prelistam do slike vrištećeg Johna Eastlakea, koji krvari iz nosa i oka. Znao je mnogo. Vjerojatno prekasno, ali je doznao.

Što se točno dogodilo Tessie i Lo-Lo?

I što se dogodilo Perze, da ju je ušutkalo tolike godine?

Što je ona zapravo bila? Nije bila lutka, to bješe izvjesno.

Mogao sam nastaviti - slika Tessie i Lo-Lo kako trče niz neku stazu držeći se za ruke tražila je da ju se nacrta - ali je već počeo popuštati moj polutrans i bio sam prestrašen gotovo nasmrt. Osim toga, činilo mi se da sam znao dovoljno za početak; Wireman bi mi mogao pomoći shvatiti ostatak, bijah gotovo siguran u to. Zatvorim blok. Spustim smeđu drvenu bojicu te odavna iščezle djevojčice - sad svedenu na škrbicu - i shvatim da sam gladan. Zapravo nezasitno gladan. No ta mi vrsta mamurluka nije bila novost, a u hladnjaku je bilo dovoljno hrane.

VI

Polako sam sišao u prizemlje. U glavi mi se vrtjelo od slika - čaplja plavih očica leti naglavce, konji se smiješe, plivaće peraje na tatinim nogama veličine čamca - i nisam gubio vrijeme na to da palim svjetla u dnevnom boravku. Nije bilo potrebe; u travnju sam put od podnožja stubišta do kuhinje već mogao prijeći i po mrklome mraku. Tad sam već posvojio tu samotnu kuću čija je brada stršala iznad ruba vode i usprkos svemu, nisam mogao zamisliti da bih otišao iz nje. Na pola puta stanem, zagledavši se kroz floridsku sobu u zaljev.

Na njemu, usidrena ne više od sto metara od žala, jasna i nedvojbena na svjetlosti mjesečeve prve četvrti i milijuna zvijezda, plutala je Perze. Jedra su joj bila smotana, ali su mreže užadi visjele s njezinih prastarih jarbola poput paučine. Pokrovi, pomislih. To su njezini mrtvački pokrovi. Poskakivala je na vodi poput sagnjile igračke nekog odavno pokojnog djeteta. Koliko sam mogao vidjeti, palube su bile prazne - nije bilo ni ljudi ni suvenira - ali tko zna čega bi moglo biti u potpalublju?

Bio sam na rubu nesvjestice. U trenutku u kojem sam toga postao svjestan, shvatih i zašto: prestao sam disati. Rekoh si da udahnem, ali se jedan užasni trenutak ništa ne dogodi. Grudni koš ostane mi ravan poput stranice sklopljene knjige. Kad se naposljetku naduo, začujem hripac. To sam ga proizveo ja, u borbi za život u svjesnom stanju. Ispušem zrak koji sam istom udahnuo pa udahnem još, ne tako glasno. U polutami sobe crne mi točkice zaplivaju pred očima pa izblijede. Očekivao sam da će i lađa učiniti isto - to mora biti priviđenje - ali nije. Bila je duga četrdesetak metara i upola uža. Ljuljuškala se na valovima. A i lagano se zibala s boka na bok. Prikosnik kao da je poput prsta prijetio Aauuu, ti gnusu, dolijao s—

Ošamarim se dovoljno jako da mi lijevo oko zasuzi, no lađa je sveudilj ostala na mjestu. Da je ona tamo - doista - Jack bi je morao vidjeti s mola El Palacia. Na drugoj strani dnevnog boravka nalazio se telefon, ali bliže mi je bio onaj na kuhinjskom šanku. A imao je i prednost: nalazio se točno ispod prekidača za svjetla. Zaželio sam se svjetala, osobito kuhinjskih, tih jakih neonskih svjetala. Izađem iz dnevnog boravka natraške ne skidajući pogled s lađe i nadlanicom pritisnem sva tri prekidača. Svjetla se upale i na njihovoj jarkoj i nemilosrdnoj svjetlosti Perze mi se izgubi iz vida - nisam vidio ništa izvan floridske sobe. Mašim se telefona, ali stanem.

U mojoj je kuhinji, pokraj hladnjaka, stajao neki čovjek, u mokrim ritama koje su nekoć možda bile traperice i majica. Po vratu, obrazima, čelu i podlakticama bio je obrastao nekakvom mahovinom. Desna strana lubanje bila mu je zdrobljena. Komadići kosti provirivali su kroz viseće raslinje njegove tamne kose. Ostao je bez jednog - desnog - oka i na njegovu se mjestu nalazila spužvasta duplja. Drugo je bilo sablasne srebrne boje od koje me zazeblo oko srca jer nije imala nikakve veze s ljudskim rodom. Stopala su mu bila bosa, nabuhla ljubičasta, a na gležnjevima raspucana do kosti.

Stvor mi se naceri i usne mu popucaju od rastezanja pa se pokažu dva reda žutih zuba usađenih u stare pocrnjele desni. Stvor podigne desnu ruku i na njoj ugledam jamačno još jedan relikt s Perzea: okove. Oko stvorova zapešća sklopio se star i hrđav kolut; drugi je kolut visio otvoren poput razjapljene gubice.

Taj je drugi kolut bio za mene.

Stvor ispusti gnjecavi siktaj, vjerojatno sve što su njegove sagnjile glasnice mogle proizvesti te krene prema meni na jarkoj i nemilosrdnoj neonskoj svjetlosti. Ostavljao je tragove na parketu. Bacao sjenu. Začuh tiho škripanje i opazih da stvor nosi vodom natopljeni kožni remen - truo, ali zasad funkcionalan.

Obuzela me neka čudna obamrlost. Bio sam pri svijesti, ali nisam mogao potrčati, premda sam shvaćao što znači taj otvoreni okov i što taj stvor jest: jednočlani odred za prisilno novačenje. Bacit će me u okove i odvesti na palubu one tamo fregate, škunera ili barkantine, ili koji god to vrag bio. Postat ću dio posade. I premda možda na Perzi nema stjuarda, ima najmanje dvije male stjuardese, jedna po imenu Tessie i jedna po imenu Lo-lo.

Moraš pobjeći. Barem ga odalami jednim od telefona, zaboga!

Ali nisam mogao. Bio sam poput ptice koju je hipnotizirala zmija. Najviše što sam mogao bilo je ustuknuti odrvenjeli korak natrag prema dnevnom boravku... pa još jedan... pa treći. Sad sam ponovno bio u sjeni. Stajao sam na kuhinjskom pragu, a bijela je neonska svjetlost padala je na stvorovo mokro i gnjilo lice i bacalo stvorovu sjenu na sag u dnevnom boravku. Još se cerio. Pomislih da bih mogao zatvoriti oči i zaželjeti da iščezne, ali od toga nikakve koristi: osjećao sam njegov miris, poput kontejnera za smeće iza ribljeg restorana. I—

"Edgare, vrijeme je da se krene."

—može govoriti, ipak. Riječi su bile bljuzgave, ali razumljive.

Stvor zakorači u dnevni boravak. Ja ustuknem još jedan obamrli korak, znajući u duši da me to neće spasiti, da ova igra "korak ja, korak ti" nije dovoljna, da će stvoru dodijati i onda će naprosto nasrnuti i navući mi taj željezni okov na zapešće i odvući me, vrištećeg, do mora, u caldo largo, a posljednji zvuk koji ću čuti na strani živućih bit će gloženje školjaka ispod kuće. A onda će mi more napuniti uši.

No svejedno načinim još jedan korak natrag, ne znajući idem li uopće prema vratima, samo se nadajući tome pa još jedan... i nečija mi se ruka spusti na rame.

Vrisnem.

VII

"Koji je to kurac?" šapne mi Wireman u uho.

"Ne znam", rekoh, jecajući. Jecajući od straha. "Zapravo znam. Wiremane, pogledaj u zaljev."

"Ne mogu. Ne usuđujem se maknuti pogled s njega."

Ali stvor na vratima vidio je Wiremana - Wiremana koji je ušao kroz otvorena vrata, baš kao i stvor, Wiremana koji je stigao kao konjica u nekom filmu Johna Waynea - pa je zastao nakon što je zakoračio tri koraka u dnevni boravak, blago pognute glave, njišući onaj okov u pruženoj ruci.

"Isuse", reče Wireman. "Onaj brod! Sa slika!"

"Odlazi", reče stvor. "Ti nam ne trebaš. Odlazi i možda ostaneš na životu."

"Laže", rekoh.

"Reci mi nešto što ne znam", reče Wireman pa zaurla: "Odlazi! Na tuđem si posjedu!" Budući da je stajao iza mene, zamalo sam oglušio.

Mladi utopljenik ne odgovori, ali je bio brz, baš kao što sam se pribojavao. U jednom je trenutku stajao tri koraka u dnevnom boravku, a u drugom već ispred mene, premda sam ja bio tek maglovito svjestan da je on u treptaj oka prevalio razdaljinu između nas. Njegov smrad - trulež, alge i krepane ribe ukuhavaju se na suncu - pojačao se i postao nepodnošljiv. Osjetih kako se njegove ruke, ledeno hladne, sklapaju oko moje podlaktice te zavapim od prepasti i užasa, ne zbog njihove hladnoće, nego zbog mekoće. Mlohavosti. Ono srebrno oko virne u mene kao da mi je provrtalo do mozga i na trenutak sam imao osjećaj kao da me puni najcrnja noć. A onda mi se okov muklim i krutim zveketom sklopi oko zapešća.

"Wiremane!" vrisnem, ali Wireman je nestao. Bježao je od mene, preko sobe, koliko ga noge nose.

Utopljenik i ja bili smo vezani okovima. On me odvuče prema vratima.

VIII

Wireman se vratio prije no što me mrtvac uspio odvući preko praga. U ruci je držao nešto slično tupom bodežu. Na trenutak sam pomislio da je to jedan od onih srebrnih harpuna, ali shvatih da je to tek pusta želja: srebrni su harpuni na katu zajedno s crvenom izletničkom košarom. "Hej!" drekne Wireman. "Hej, ti! Aha, tebi govorim! Cojudo deputa madre!"

Stvor okrene glavu strelovito poput zmije koja se sprema napasti. Wireman je bio gotovo jednako brz. Držeći onaj tupi predmet objema rukama, on ga zarije stvoru u lice: pun pogodak negdje iznad desne očne duplje. Stvor vrisne, zvuk koji mi zasiječe u mozak poput staklenih krhotina. Opazih kako se Wireman žacnuo i zaglavinjao natraške, kako se iz sve snage upinje da zadrži svoje oružje i kako mu ono ipak pada iz ruke na pijeskom posuto ulazno predvorje. No to je sve bilo nevažno. Naime, muška kreatura, koja je dosad izgledala tako konkretno, rastočila se u netjelesnost, zajedno s odjećom. Osjetih kako i okov na mojem zapešću gubi opipljivost. Trenutak sam ga još vidio, a onda je bio samo voda koja je kapala po mojim tenisicama i sagu. Tamo gdje je trenutak prije stajao demonski mornar, nalazila se veća mokra mrlja.

Na licu osjetih ljepljiviju vlagu i obrišem krv s nosa i gornje usne. Wireman je ljosnuo preko podnoška. Pomognem mu ustati i shvatim da i on krvari iz nosa. I iz lijevog mu je uha po vratu tekao curak krvi. Žila kucavica mu se dizala i spuštala s brzim bilom njegova srca.

"Isuse, taj krik", reče on. "Oči mi suze, a u ušima pakleno zvoni. Čuješ li me, Edgare?"

"Da", rekoh. "Dobro si?"

"Osim što mi se čini da sam upravo vidio kako mi je mrtvac nestao pred očima? Mislim da jesam." On se sagne, podigne tupi valjak s poda i poljubi ga. "Hvaljen budi Bog zbog šarenih stvari", reče on, a onda se štektavo nasmije. "I kad nisu šarene." ⁴⁹

Bješe to svijećnjak. Njegov vrh, u koji se umeće svijeća, izgledao je tamno, kao da je bio u dodiru s nečim vrućim, a ne hladnim i mokrim.

"U svim kućama za iznajmljivanje gospođice Eastlake ima svijeća jer nam ovdje svaki čas nestane struje", reče Wireman. "U rezidenciji imamo generator, ali ih u drugim kućama nema, čak ni u ovoj. No za razliku od manjih kuća, u ovoj ima svijećnjaka iz rezidencije i slučajno su srebrni."

"I ti si se tog sjetio", rekoh. Zapravo sam se zadivio.

On slegne ramenima pa pogleda u zaljev. A pogledao sam i ja. Tamo nije bilo ničeg osim svjetlosti mjeseca i zvijezda na površini. Barem zasad.

Wireman me zgrabi za zapešće. Prsti mu se sklope oko mjesta gdje je maloprije bio okov i srce mi poskoči. "Što je?" rekoh. Nije mi se sviđao novi strah koji sam ugledao na njegovu licu.

"Jack", reče on. "Jack je sam u El Palaciu."

Pođemo Wiremanovim autom. U svojoj prestravljenosti nisam onomad vidio njegova prednja svjetla niti čuo da se zaustavio pokraj mojeg.

IX

Jack je bio dobro. Nazvalo je nekoliko starih Elizabethinih prijatelja, no posljednji je poziv bio u osam i petnaest, sat i pol prije no što smo nas dvojica upali u kuću, okrvavljeni i prestravljeni. Wireman je još vitlao onim svijećnjakom. U El Palaciu nije bilo uljeza i Jack nije vidio brod ukotvljen u zaljevu nadomak Velike Roze. Jack je jeo kokice iz mikrovalne i gledao Policajca s Beverly Hillsa s neke stare videovrpce.

Saslušao je našu priču sve se više čudeći, ali ne i s nevjericom. Morao sam se podsjetiti da je on bio mladić odrastao na televizijskim serijama kao što su Dosjei X i Izgubljeni. Usto, uklapalo se u ono što smo mu ranije ispričali. Nakon što smo završili, on uzme svijećnjak od Wiremana i pregleda mu vrh koji je izgledao poput pregorjele žarne niti u žarulji.

"Zašto nije ščepao mene?" upitao je. "Bio sam sam i potpuno nespreman."

"Ne bih ti želio povrijediti osjećaj samopouzdanja," rekoh, "ali mislim da ti nisi prioritet našem meštru ceremonije."

Jack je gledao u uski crveni trag na mojem zapešću. "Edgare, tu vas je—"

Kimnuh glavom. "Jebote", tiho će Jack.

"Jesi li dokučio što se događa?" upita me Wireman. "Ako je poslala tog stvora po tebe, sigurno misli da jesi ili da si blizu."

"Mislim da nitko nikad neće znati cijelu istinu," rekoh, "ali znam tko je taj stvor bio kao živ."

"Tko?" Jack je zurio u mene razrogačenih očiju. Stajali smo u kuhinji i Jack je još držao onaj svijećnjak. Sad ga odloži na kuhinjski element.

"Emery Paulson. Muž Adriane Eastlake. Vratili su se iz Atlante pomoći u potrazi za Tessie i Laurom, to je istina, ali nisu otišli s Duma Keya. Perze se za to pobrinula."

X

Odemo u salon gdje sam se upoznao s Elizabeth Eastlake. Dugački, niski stol još je bio tamo, ali sad prazan. Njegova mi se ulaštena površina učini poput savršeno prikladne poruge životu.

"Gdje su?" upitah Wiremana. "Njezine figurice? Gdje je Porculansko selo?"

"Sve sam složio u kutije i stavio u ljetnu kuhinju", reče on, nejasno pokazujući. "Bez nekog osobitog razloga tek... nisam mogao... muchacho, hoćeš li zelenog čaja? Ili pivo?"

Zamolih vode. Jack reče da će on pivo, ako je to u redu. Wireman ode po vodu i pivo. Stigao je do hodnika, a onda se rasplakao, glasno zaridao, jecajima koje ne možeš prigušiti, koliko god se trudio.

Jack i ja se pogledamo pa svrnemo pogled, ne rekavši ništa.

Zadržao se mnogo duže no što je inače potrebno da se donese dvije limenke piva i čaša vode, ali kad se vratio, već se pribrao.

"Oprostite", reče. "Najčešće u istom tjednu ne izgubim voljenu osobu i ne nabijem vampiru svijećnjak u facu. Najčešće samo jedno od toga." Slegne ramenima, pokušavajući odglumiti nonšalantnost. Nije mu uspjelo, ali sam mu morao skinuti kapu zbog truda.

"Oni nisu vampiri", rekoh.

"Pa što su?" upita on. "Obrazloži, molim."

"Mogu ti jedino ispričati ono što su meni ispričale njezine slike. Ne zaboravi da je ona, bez obzira na talent, ipak bila samo dijete." Zastanem pa zavrtim glavom. "Čak ni to. Još gotovo beba. Perze je bila... moglo bi se reći da je Perze bila njezin duhovni vodič."

Wireman s praskom otvori svoju limenku piva, otpije gutljaj pa se nagne naprijed. "A ti? Je li Perze i tvoj duhovni vodič? Pojačava li ona i tvoja djela?"

"Naravno", rekoh. "Iskušava granice mojih sposobnosti i širi ih - siguran sam da se to dogodilo u slučaju Candyja Browna. A bira mi i motive. Kao u seriji Djevojčica i lađa."

"A ostali vaši radovi?" upita Jack.

"Uglavnom su moji, mislim. Ali neki među njima—" Zašutim, jer mi je pala na um užasna pomisao. Odložim čašu i zamalo je prevrnem. "O, Isuse."

"Što je?" upita Wireman. "Što je, zaboga?"

"Treba nam tvoja crvena knjižica s telefonskim brojevima. Odmah."

On ode i donese je pa mi pruži bežični telefon. Trenutak sam sjedio sa slušalicom u krilu, ne znajući koga da najprije nazovem. A onda sam znao. Postoji pravilo modernog života još beziznimnije od onoga koje kaže da policajca nikad nema u blizini kad ti zatreba: kad ti je doista potrebno neko ljudsko biće, uvijek ti se javi telefonska sekretarica.

Tako su se i meni javile telefonske sekretarice Daria Nannuzzija, Jimmyja Yoshide i Alice Aucoin.

"U kurac!" dreknem i palcem opalim po tipki za prekid veze kad je Alicein snimljeni glas počeo govoriti: "Žao mi je, nisam se u mogućnosti javiti, ali—"

"Vjerojatno još slave", reče Wireman. "Strpi se malo, amigo, i sve će se to smiriti."

"Nemam vremena!" rekoh. "Jebiga! Sranje! Jebiga!"

Wireman položi ruku na moju i progovori umirujuće. "Što je, Edgare? U čemu je problem?"

"Moje su slike opasne! Možda ne sve, ali neke sigurno!"

On se zamisli nad time pa kimne glavom. "U redu. Promislimo o ovome. Najopasnije su vjerojatno one iz serije Djevojčica i lađa, zar ne?"

"Da, siguran sam da je tako."

"Gotovo je izvjesno da su još u galeriji, čekaju da ih uokvire i otpreme."

Otpreme. Dobri Bože, otpreme. Čak me od same riječi spopadala jeza. "Ne smijem to dopustiti."

"Muchacho, ne smiješ si dopustiti da skreneš na sporedni kolosijek."

Nije shvaćao da ovo nije sporedni kolosijek. Perze bi mogla posijati silan vjetar kad bi to htjela.

Ali joj je potrebna pomoć.

Nađem telefonski broj galerije Scoto i nazovem ga. Možda je nekim čudom netko još tamo, čak i u deset i petnaest nakon večernje veselice. Ali je ono trojno pravilo ostalo neprekršeno i dobijem telefonsku sekretaricu. Nestrpljivo sam pričekao, a onda pritisnuo 9 za ostavljanje osobne poruke.

"Čujte, narode," rekoh, "ovdje Edgar. Ne želim da pošaljete ijednu moju sliku ili crtež dok vam ja ne kažem, u redu? Ama baš nijednu. Stavite ih na poček nekoliko dana. Poslužite se nekakvim izgovorom, ali poslušajte me. Molim vas. Jako je važno."

Prekinem vezu i pogledam u Wiremana. "Hoće li me poslušati?"

"S obzirom na to koliku si im zaradu donio? Možeš se kladiti. A upravo si se poštedio dugačkog i teškog razgovora. Sad se možemo vratiti—"

"Ne još." U najvećoj su opasnosti bili moja obitelj i prijatelji, a to što su otišli svaki svojim putem nije me nimalo utješilo. Perze je već pokazala da je njezin doseg velik. A ja sam joj se počeo petljati u planove. Zaključio sam da se ljuti na mene, boji me se, ili oboje.

Moj je prvi poriv bio nazvati Pam, ali se tad sjetih što je Wireman rekao o poštedi od dugog i teškog razgovora. Umjesto u Wiremanovu knjižicu, zavirim u svoje nepouzdano pamćenje... i najzad, pod pritiskom, moje se pamćenje iskaže.

Ali dobit ću njegovu telefonsku sekretaricu, pomislih. I jesam, ali isprva nisam to shvatio.

"Halo, Edgare." Glas Toma Rileyja, ali ne i Tomov glas. Bješe lišen emocija. Zbog lijekova koje uzima, pomislih... premda se ta emocionalna praznina nije mogla naslutiti na otvorenju izložbe. "Tome, slušaj i ne govo—"

Ali onaj glas nastavi. Taj mrtvi glas. "Ubit će te, znaš. Tebe i sve tvoje prijatelje. Kao što je ubila mene. Samo što sam ja još živ."

Zateturam.

"Edgare!" oštro će Wireman. "Edgare, što je?"

"Šuti", rekoh. "Moram čuti."

Činilo se da je poruci kraj, ali sam još čuo njegovo disanje. Sporo, plitko disanje dopiralo je iz Minnesote. A potom on nastavi.

"Bolje je biti mrtav", reče on. "Jer sad moram ubiti Pam."

"Tome!" dreknem ja snimljenoj poruci. "Tome, probudi se!"

"A kad budemo mrtvi, onda ćemo se vjenčati. Bit će to brodsko vjenčanje. Ona je tako obećala."

"Tome!" Wireman i Jack su me okružili, prvi me uhvatio za ruku, a drugi za batrljak. Jedva sam primijetio.

A onda:

"Ostavite poruku nakon zvučnog signala."

Zvučni se signal oglasi, a onda se veza prekine.

Nisam spustio slušalicu; pala mi je iz ruke. Okrenem se Wiremanu. "Tom Riley će ubiti moju ženu", rekoh pa nastavim, premda te riječi nisam osjećao kao svoje: "Možda je to već i učinio."

XI

Wireman nije zatražio objašnjenje, samo mi je rekao da je nazovem. Vratim slušalicu na uho, ali se nisam mogao sjetiti Pamina broja. Wireman mi ga pročita ali ga nisam imao snage utipkati: nevaljala se strana mojeg vidnog polja, prvi put u nekoliko tjedana, prevukla crvenom mrenom.

Jack nazove umjesto mene.

Stajao sam i slušao kako telefon zvoni u Mendota Heightsu, čekao da se javi Pamin jasni, bezlični glas na sekretarici - poručuje da je na Floridi, ali da će uskoro nazvati sve koji su u međuvremenu nazvali. Pam, koja više nije na Floridi, ali koja možda leži mrtva na podu svoje kuhinje, a Tom Riley pokraj nje, jednako mrtav. Ta je vizija bila tako jasna da sam vidio krv na kuhinjskim elementima i na nožu u Tomovoj kočećoj ruci.

Telefon je zazvonio jedanput... dvaput... triput... sljedeći put kad zazvoni, živnut će sekretarica...

"Halo?" Bješe to Pam. Zvučala je zadihano.

"Pam!" viknem. "Isuse Kriste, jesi to stvarno ti? Odgovori mi!"

"Edgare? Tko ti je rekao?" Zvučala je potpuno zbunjeno. I još zadihano. A možda i ne. Bješe to jedan od Paminih glasova koje sam poznavao: pomalo unjkav, kako je zvučala kad je bila prehlađena ili kad je...

"Pam, plačeš?" A onda, sa zakašnjenjem: "Rekao što?"

"Za Toma Rileyja", reče ona. "Mislila sam da možda zove njegov brat. Ili - samo to ne - njegova majka."

"Što s Tomom?"

"Bio je dobro na povratku", reče ona. "Smijao se i pokazivao svoj novi crtež, kartao u stražnjem dijelu aviona s Kamenom i još s nekima." Sad se doista rasplače. Jecaji su joj zvučali poput krčanja između kojeg bi se probile riječi. Bješe to ružan, ali i predivan zvuk. Jer je bio živ. "Bio je dobro. A onda se večeras ubio. Novinari će to vjerojatno proglasiti nesrećom, ali je bilo samoubojstvo. Tako kaže Bozie. Bozie ima prijatelja u policiji koji ga je nazvao i rekao mu, a onda je on nazvao mene. Tom se zaletio u potporni zid brzinom od sto i više kilometara na sat. Nije bilo tragova kočenja. Na autocesti Route 23, što znači da je vjerojatno krenuo k meni."

Sve mi je bilo jasno, a nije mi trebala ni moja fantomska ruka da mi to kaže. Perze je nešto željela jer je ljuta na mene. Ljuta? Bijesna. Samo što je Tom u trenutku lucidnosti - trenutku hrabrosti - skrenuo u betonski potporni zid.

Wireman mi je pred nosom sumanuto gestikulirao kao da pita što se događa. Okrenem mu leđa.

"Panda, spasio ti je život."

"Što?"

"Znam što znam", rekoh. "Crtež koji je ponosno pokazivao u avionu... je jedan od mojih, je li tako?"

"Da... tako se ponosio... Edgare, što želiš—"

"Je li se nekako zvao? Je li crtež imao ime? Znaš li?"

"Zvao se Pozdrav. Tom je ponavljao: 'Opće ni ka naša Minnesota'... oponašajući tamošnje dudeke..." Stanka, koju ja nisam prekidao jer sam pokušavao misliti. A onda nastavi: "To je ona tvoja slutnja? Zar ne?"

Pozdrav, mislio sam. Da, naravno. Prvi crtež koji sam nacrtao u Velikoj Rozoj bio je ujedno i jedan od najpotentnijih. A Tom ga je kupio.

Prokleti Pozdrav.

Wireman mi uzme slušalicu iz ruke, blago, ali odlučno.

"Pam? Ovdje Wireman. Je li Tom Riley...?" On posluša, kimajući glavom. Progovori glasom vrlo smirenim, vrlo smirujućim, glasom kojim se obraćao Elizabeth. "U redu... da... da, Edgar je dobro, ja sam dobro, svi smo ovdje dobro. Naravno, žao mi je zbog gospodina Rileyja. Moraš učiniti nešto za nas, silno je važno. Stavit ću te na zvučnik." On pritisne tipku koju dotad nisam niti primijetio. "Još si tamo?"

"Da..." Glas joj je imao metalni prizvuk, ali se jasno čuo. A i pribrala se.

"Tko je sve od Edgarove obitelji i prijatelja kupio slike?" Ona se zamisli. "Nitko od obitelji nije kupio nijednu sliku. U to sam sigurna."

Odahnem od olakšanja.

"Mislim da su se na neki način nadali - ili možda je primjerenije reći očekivali - da će vremenom... za neki jubilarni rođendan ili možda za Božić..."

"Razumijem. Znači, nisu ništa kupili."

"Nisam to rekla. Melindin je dečko kupio jedan od crteža. Što se događa? Što nije u redu sa slikama?"

Ric. Srce mi ubrza. "Pam, ovdje Edgar. Jesu li Melinda i Ric ponijeli crtež sa sobom?"

"U sve te avione, uključujući i prekooceanski let? Zamolio je da ga uokvire i otpreme. Mislim da ona to ne zna. Bio je to crtež cvijeća načinjen drvenim bojicama."

"Znači, crtež je još u galeriji."

"Da."

"I sigurna si da nitko od obitelji nije kupio nijednu sliku."

Ona razmisli desetak sekundi. Pravo mučenje. Naposljetku reče: "Sigurna sam." Teško nama ako nisi, Panda. "Ali Angel i Helen Slobotnik kupili su jednu sliku, mislim da se zove Poštanski sandučić s cvijećem."

Znao sam na koju misli. Zapravo se zvala Poštanski sandučić s volujskim očima. Mislio sam da je ta bezopasna, da je bila potpuno moj proizvod, ali svejedno...

"Nisu je ponijeli sa sobom, je li?"

"Nisu, jer su najprije išli u Orlando pa dalje avionom. I oni su zamolili da se njihovu uokviri i otpremi." Više nije postavljala pitanja, samo davala odgovore. Zvučala je mlađe - poput Pam za koju sam se oženio, one koja mi je vodila knjige prije Toma. "Tvoj kirurg - ne mogu se sjetiti kako se zove—"

"Todd Jamieson", rekoh automatski. Da sam počeo razmišljati, ne bih se uspio sjetiti.

"Da, on. I on je kupio sliku i dogovorio otpremu. Htio je jednu od onih sablasnih iz serije Djevojčica i lađa, ali su one bile bezecirane. Zadovoljio se s onom na kojoj spiralna školjka pluta po moru."

Što bi mogao biti problem. Sve nadrealističke slike mogle bi biti problematične.

"Bozie je kupio dva krokija, Kamen jedan. Kathi Green je htjela kupiti jedan, ali je rekla da si to ne može priuštiti." Stanka. "Njezin mi je muž izgledao kao mamlaz."

Poklonio bih joj neki da me zatražila, pomislih.

Wireman se ponovno oglasi. "Pam, sad me slušaj. Imaš posla."

"U redu." Još pomalo unjkav glas, ali uglavnom jasan. Uglavnom priseban.

"Trebaš nazvati Bozemana i Kamena. I to odmah."

"U redu."

"Reci im da spale te krokije."

Kratka stanka a potom: "Spaliti krokije, u redu, shvatila sam."

"Čim prekinemo vezu", ubacim.

Uz natruhu zlovolje: "Rekoh da sam shvatila, Eddie."

"Reci im da će od mene dobiti povrat novca puta dva ili da ću im dati neke druge crteže, koje god žele, ali da ovi nisu sigurni. Nisu sigurni. Razumjela si?"

"Aha, nazvat ću ih iz ovih stopa." Naposljetku postavi pitanje, prevažno pitanje: "Eddie, je li ta slika ubila Toma?"

"Da. Nazovi me poslije."

Dam joj Wiremanov telefonski broj. Pam je zvučala kao da se ponovno rasplakala, ali je svejedno besprijekorno ponovila broj.

"Pam, hvala ti", reče Wireman.

"Aha", doda Jack. "Hvala, gospođo Freemantle."

Pomislio sam da će Pam upitati tko je to, ali nije. "Edgare, obećavaš da će s curama sve biti u redu?"

"Ako nisu sa sobom ponijele neku moju sliku, neće im biti ništa."

"Da", reče ona. "Tvoje proklete slike. Nazvat ću."

Prekine vezu i ne pozdravivši.

"Bolje?" upita Wireman kad sam spustio slušalicu.

"Ne znam", rekoh. "Nadam se da jest." Donjim dijelom zapešća pritisnem najprije lijevo pa desno oko. "Ali nemam osjećaj da je bolje. Nemam osjećaj da je to sređeno."

XII

Šutjeli smo minutu. A onda Wireman upita: "Je li Elizabethin pad s kočije doista bio nesretan slučaj? Što bi ti rekao?"

Pokušam razbistriti misli. I ovo je važno.

"Rekao bih da jest. Kad se probudila iz kome, imala je amneziju, afaziju i bogzna što još zbog povreda mozga koje se 1925. nije moglo dijagnosticirati. Slikanje joj je bilo više od terapije: bila je pravo čudo od djeteta i sama sebi prvo remekdjelo. I domaćica - Nan Melda - je bila zaprepaštena. Objavljen je i onaj članak u novinama i vjerojatno svi koju su ga pročitali nisu mogli doći k sebi za doručkom... ali znaš kakvi su ljudi—"

"Senzacija za doručkom, zaboravljeno do ručka", reče Wireman.

"Isuse," reče Jack, "budem li u vašim godinama ciničan poput vas mislim da ću objesiti rukavice o klin."

"Ti si prema nama još Isus u jaslicama, sinko", reče Wireman i čak se i nasmije. Bješe to zatomljeni zvuk, ali ipak smijeh. I to je bilo dobro.

"Zanimanje je splasnulo", rekoh. "A to je vjerojatno važilo i za samu Elizabeth. Hoću reći, tko se brže zasiti od trogodišnjeg djeteta?"

"Samo štenci i papigice", reče Wireman.

"Kreativno se ispucaš s tri godine", začuđeno će Jack. "Ludilo."

"Pa je ona počela... počela je..." zastanem, na trenutak ne mogavši nastaviti.

"Edgare?" tiho upita Wireman. "Dobro si?"

Nisam bio, ali sam morao biti. U protivnom bi Tom bio tek početak. "A tako je dobro izgledao u galeriji. Dobro, shvaćaš? Kao da je ponovno povezao sve konce. Da se ona nije uplela—"

"Znam", reče Wireman. "Popij malo vode, muchacho."

Popijem vode pa se prisilim ponovno usredotočiti na posao preda mnom. "Počela je eksperimentirati. Prešla s drvenih bojica na crtanje prstima pa na vodene boje u - mislim - samo nekoliko tjedana. Neke slike iz košarice nacrtane su nalivperom, a prilično sam siguran da su neke nacrtane bojama za zidove, što sam namjeravao i sam isprobati. Kad se osuše, izgledaju—"

"O tome ćeš na svojim predavanjima, muchacho", reče Wireman.

"Aha", rekoh i popijem još vode. Zahuktao sam se. "Počela je eksperimentirati i s raznim medijima. Ako je to ispravna riječ, a mislim da jest. Kreda na cigli. Crteži na pijesku žala. Jednog je dana nacrtala Tessieno lice na kuhinjskoj radnoj ploči u rastopljenom sladoledu."

Jack je sjedio nagnut naprijed ruku stisnutih mišićavim bedrima i mrštio se. "Edgare... ovo nije samo izmišljotina? Vidjeli ste to?"

"Na neki način. Ponekad sam doista vidio. A ponekad je to više sličilo na... na val koji izlazi iz njezinih slika ili posljedicu toga što se služim njezinim drvenim bojicama."

"Ali vi znate da je to istina."

"Znam."

"Bilo joj je svejedno koliko će slike potrajati?" upita Wireman. "Da. Važnije joj je bilo stvaranje. Eksperimentirala je s raznim medijima, a onda je počela eksperimentirati sa stvarnošću. Kako bi je promijenila. Mislim da ju je tad Perze čula, kad se počela igrati sa stvarnošću. Čula je i probudila se. Probudila se i počela zazivati."

"Perze je bila među kramom koju je Eastlake našao, zar ne?" upita Wireman.

"Elizabeth je pomislila da je to lutka. Najbolja koju je ikad imala. Ali nisu mogle biti zajedno dok nije ojačala."

"Koja od njih?" upita Jack. "Perze ili djevojčica?"

"Vjerojatno obje. Elizabeth je bila nejaka curica. A Perze... Perze je dugo spavala. Snivala ispod pijeska, pet hvati duboko."

"Vrlo poetično," reče Jack, "ali ne znam baš o čemu govorite."

"Ni ja", rekoh. "Jer nju ne vidim. Ako je Elizabeth i nacrtala Perze na nekim slikama, uništila ih je. Po meni je znakovito to što je u poodmakloj dobi počela skupljati porculanske figurice, ali možda je to samo slučajnost. No znam da je Perze uspostavila komunikacijski kanal s Elizabeth, najprije kroz njezine crteže, a onda kroz njezinu tad najdražu lutku Noveen. Perze je organizirala neku vrstu... pa, vježbe. Ne znam kako bi se to drukčije moglo nazvati. Nagovorila bi Elizabeth da nešto nacrta, a onda bi se to dogodilo u stvarnome svijetu."

"Znači, i s tobom je zaigrala istu igru", reče Jack. "Candy Brown."

"I moje oko", reče Wireman. "Ne zaboravi da si mi izliječio oko."

"Rado bih pomislio da sam samo ja zaslužan za to", rekoh... no je li bilo baš tako? "Bilo je i drugih stvari. Sitnica, uglavnom... neke su moje slike poslužile kao kristalna kugla..." Zašutim. Nisam želio govoriti o tome, jer je ta cesta vodila natrag do Toma. Toma kojeg je trebalo srediti.

"Ispričaj nam što si još doznao iz njezinih slika", reče Wireman.

"U redu. Počnimo od tog neočekivanog uragana. Elizabeth ga je prizvala, vjerojatno uz Perzinu pomoć."

"Ma zajebavate me", reče Jack.

"Perze je rekla Elizabeth gdje su oni ostaci, a Elizabeth je rekla ocu. Medu predmetima je bila i... recimo, porculanska figurica prelijepe žene, visine kojih tridesetak centimetara." Da, to sam mogao zamisliti. Ne pojedinosti, samo figuricu. I prazne bisere bez zjenica umjesto njezinih očiju. "To je bila Elizabethina nagrada, njezina pravedna nagrada. Nakon što su je izvadili iz mora, prihvatila se posla."

Jack reče vrlo polako. "Odakle ta stvarca tamo, Edgare?"

Na vrhu jezika mi je bila fraza, ne znam odakle mi, samo znam da je nisam ja smislio: U to doba stolovahu starija božanstva; kraljevi i kraljice bijahu oni. No nisam to izrekao. Nisam to želio čuti, čak ni u toj dobro osvijetljenoj prostoriji pa sam samo odmahnuo glavom.

"Ne znam. A i ne znam pod čijom je zastavom ta lađa plovila kad ju je vjetar nanio na ovaj žal, kad je možda oderala trup na Kittovu grebenu pa se rasuo dio njezina tovara. Ne znam mnogo toga pouzdano... ali mislim da je Perze imala vlastiti brod, a nakon što se oslobodila mora i potpuno stopila s moćnim dječjim umom Elizabeth Eastlake, mogla ga je pozvati."

"Brod mrtvih", reče Wireman, lica kao u djeteta od straha i čuđenja. U dvorištu vjetar je tresao grivama krošanja, rododendroni su kimali glavama i čuo se postojani, pospani zvuk udaranja valova o obalu. Obožavao sam taj zvuk od prvog trenutka boravka na Dumi i još ga obožavam, ali me u tom trenutku i plašio. "Brod po imenu... kako? Perzefona?"

"Kako ti drago", rekoh. "I ja sam pomislio daje Perze bio Elizabethin način izgovaranja tog imena. No to je nevažno, jer ovdje nije riječ o grčkoj mitologiji, nego o nečem starijem i čudovišnijem. A i gladnijem. To mu je zajedničko s vampirima. Samo što ga mori glad za dušama, a ne za krvlju. Barem ja tako mislim. Elizabeth je svoju novu 'lutku' imala ne više od mjesec dana i sam Bog zna kako je bilo živjeti u prvom Čapljinu gnijezdu, ali sigurno nije bilo osobito dobro."

"Je li Eastlake dao izraditi srebrne harpune?" upita Wireman.

"Ne bih ti znao reći. Toliko toga ne znam, jer ono što znam doznao sam od Elizabeth, a u to je vrijeme bila gotovo beba. Ne znam ni što se dogodilo u njezinu drugom životu jer je tad već prestala slikati. A ako se i sjećala vremena kad je slikala—"

"Činila je sve da to zaboravi", dovrši Jack.

Wireman je izgledao natmureno. "Potkraj života bila je na dobrom putu da sve zaboravi."

Rekoh: "Sjećate li se slika na kojima se svi budalasto i narkomanski smiješe od uha do uha? To je bila Elizabeth, pokušavala je ponovno kreirati svijet kojeg se sjećala. Svijet prije Perze. Sretniji svijet. Prije no što su se njezine sestrice-blizanke utopile bila je užasno prestrašeno dijete, ali se bojala išta reći jer je imala osjećaj da je za sve nevolje kriva ona."

"Koje nevolje?" Bješe to Jack.

"Ne znam točno, ali postoji jedna njezina slika na kojoj neki starinski vrtni ukrasni kipić crnačkog džokeja stoji naglavce i mislim da to simbolizira cijelu situaciju. Mislim da se u tom razdoblju Elizabeth činilo da je sve naglavce." Taj džokej imao je još neko značenje - bio sam gotovo siguran - ali nisam znao kakvo, a sad vjerojatno ionako nije bio trenutak da time razbijam glavu. "Mislim da su uoči Tessiena i Laurina utapanja te neposredno nakon toga Eastlakeovi bili gotovo zarobljenici u Čapljinu gnijezdu."

"A jedino je Elizabeth znala zašto?" upita Wireman.

"Ne znam." Slegnem ramenima. "Možda je i Nan Melda znala dio. Vjerojatno je znala."

"Tko je sve bio u toj kući između pronalaska zakopanog blaga i utapanja blizanki?" upita Jack.

Zamislim se nad ovime. "Pretpostavljam da su Maria i Hannah došle kući iz internata na vikend-dva, a Eastlake je možda izbivao zbog posla u ožujku i travnju. Elizabeth, Tessie, Laura i Nan Melda su besumnje tamo bile cijelo to vrijeme. A Elizabeth je nastojala crtanjem otjerati svoju novu 'prijateljicu' iz svojeg života." Obližem usta. Bila su vrlo suha. "Pokušala je to svojim drvenim bojicama, onima iz košarice. Prije no što će se Tessie i Laura utopiti. Možda noć uoči. Jer je njihovo utapanje bila kazna, je li tako? Kao što je Tom trebao ubiti Pam kao kaznu meni jer guram nos. Hoću reći, to vam je jasno?"

"Isuse svemogući", šapne Jack. Wireman je problijedio.

"Mislim da dotad Elizabeth nije shvaćala što je na stvari." Razmislim o ovome pa slegnem ramenima. "Ne mogu se sjetiti koliko sam ja shvaćao s četiri godine. Ali vjerojatno najgore što joj se dotad dogodilo u životu - osim što je pala s te kočije, a kladim se da se nije ni toga sjećala - bilo je kad bi je tata prebacio preko koljena pa je istamburao po turu ili kad bi dobila packu jer bi pokušala pojesti pitu Nan Melde prije nego što se ohladila. Što je ona znala o prirodi zla? Znala je samo da je Perze zločesta, da je Perze zla, a ne dobra lutka, da se otela kontroli i svakim danom sve više, da je se mora otjerati. Pa je Libbit sjela i uzela svoje drvene bojice i risaći papir te rekla: 'Mogu ja to. Korak po korak i najbolje što mogu, mogu ja to.'" Zasutim i prijeđem rukom preko očiju. "Mislim da je to točna teorija, ali morate je uzeti sa zrncem soli jer se možda pomiješala s onime što se sjećam o sebi. Moj mozak i njegove smicalice. Ponovno njegovi blesavi dreserski trikovi."

"Smiri se, muchacho", reče Wireman. "Samo polako. Dakle, Elizabeth je pokušala crtanjem otjerati Perze. Kako se to postiže?"

"Nacrtaš pa obrišeš."

"Ali joj Perze nije dopustila?"

"Perze nije znala, gotovo sam siguran u to. Jer je Elizabeth uspijevala prikriti svoju namjeru. Želiš li znati kako, ne bih ti znao reći. Želiš li znati je li to ona sama smislila - dosjetila se takvog nečeg s četiri godine—"

"Nije nevjerojatno", reče Wireman. "Na neki način upravo bi tako neko četverogodišnje dijete razmišljalo."

"Ne razumijem kako je to uspjela sakriti od Perze", reče Jack. "Hoću reći... jedna klinka?"

"Ni ja ne znam", rekoh.

"U svakom slučaju nije upalilo", zaključi Wireman.

"Nije. Mislim da je načinila crtež i siguran sam da ga je načinila olovkom, a mislim da je cijeli crtež potom izbrisala. Time bi vjerojatno ubila neko ljudsko biće, kao što sam ja ubio Candyja Browna, ali Perze nije bila ljudsko biće. Nju je to samo razjarilo. Odužila se Elizabeth tako što je uzela blizanke, koje je Elizabeth obožavala. Tessie i Laura nisu krenule stazom do Sjenovitog žala potražiti još skrivenog blaga; bile su na to natjerane. Završile su u vodi i bile su izgubljene."

"Samo ne zauvijek", reče Wireman i znao sam da misli na izvjesne tragove nožica. Da se i ne spominje stvor iz moje kuhinje.

"Tako je", složim se. "Ne zauvijek."

Vjetar se ponovno nadme, ovaj put dovoljno jako da nešto baci na zaljevsku stranu kuće. Svi se lecnemo.

"Kako je Perze ščepala našeg Emeryja Paulsona?" upita Jack.

"Ne znam", rekoh.

"I Adrianu", reče Wireman. "Je li Perze uzela i nju?"

"Ne znam", rekoh. "Možda." Oklijevajući dodam: "Vjerojatno."

"Adrianu nismo vidjeli", reče Wireman. "Barem to."

"Ne još", rekoh.

"Ali curice su se utopile", reče Jack kao da želi provjeriti je li dobro shvatio. "Ta ih je kreatura namamila u more. Ili tako nekako."

"Da", rekoh. "Ili tako nekako."

"Ali onda je organizirana potraga. Došli su ljudi izvana."

"Jack, potraga je bila neminovna", reče Wireman. "Ljudi su znali da ih nema. Među inima i Shannington."

"Znam to", reče Jack. "To i želim reći. Znači da su Elizabeth, njezin tatica i domaćica samo glumatali da ih traže?"

"Što su drugo mogli?" upitah. "Zar je John Eastlake mogao reći četrdeset-pedeset dobrovoljaca: 'Babaroga je ugrabila moju dječicu, tražite babarogu?' Možda nije niti znao. Premda je u nekom trenutku jamačno shvatio." Mislio sam pritom na sliku na kojoj vrišti. Vrišti i krvari.

"Što su drugo mogli meni je logično objašnjenje", reče Wireman. "Želim znati što se dogodilo nakon što je potraga završena. Neposredno prije no što je izdahnula, gospođica Eastlake je rekla nešto o tome da je ponovno uspavamo utapanjem. Je li mislila na Perze? Ako jest, kako to učiniti?"

Odmahnem glavom. "Ne znam."

"Zašto ne znaš?"

"Jer je ostatak odgovora na južnom dijelu otoka", rekoh. "U ostacima originalnog Čapljina gnijezda. A mislim i da je Perze tamo."

"U redu", reče Wireman. "Osim ako nismo spremni brže-bolje odmagliti s Dume, meni se čini da bismo trebali otići tamo."

"Na temelju onoga što se dogodilo Tomu, nemamo čak ni tu opciju bijega", rekoh. "Prodao sam mnogo slika i ljudi iz galerije neće ih držati kod sebe unedogled."

"Otkupite ih", predloži Jack. Kao da se i ja već toga nisam sjetio.

Wireman odmahne glavom. "Mnogo vlasnika ih neće htjeti prodati ni po dvostruko višoj cijeni. A ovakva ih priča neće uvjeriti."

Na to nitko ne reče ništa.

"Perze nije naročito jaka danju", rekoh. "Predlažem da krenemo u devet sati."

"Može, što se mene tiče", reče Jack i ustane. "Bit ću ovdje u osam i petnaest. A sad se vraćam preko mosta u Sarasotu." Most. U glavi mi se začne ideja.

"Slobodno ostani ovdje", reče Wireman.

"Nakon ovog razgovora?" Jack podigne obrve. "Uz dužno poštovanje, čovječe, nema teorije. Bit ću ovdje sutra."

"Duge hlače i čizme su obavezne", reče Wireman. "Tamo je sigurno šikara, a moglo bi biti i zmija." Otare ruku o obraz. "Čini se da ću možda propustiti sutrašnju komemoraciju u pogrebnom zavodu. Rodbina gospođice Eastlake morat će režati jedni na druge. Baš šteta... hej, Jack."

Jack je već krenuo pa se okrene.

"Da nekim slučajem nemaš neki Edgarov crtež?"

"Mmm... ovaj..."

"Priznaj. Ispovjediti grijehe dobro je za dušu, compahero."

"Jedan crtež", reče Jack. Premještao se s noge na nogu i učinilo mi se da se crveni. "Olovka i tuš. Na poleđini koverte. Palma. Ja... ah... jednog sam je dana iščeprkao iz koša. Oprostite, Edgare. Kriv sam."

"U redu je, samo ga spali", rekoh. "Možda ću ti moći dati neki drugi nakon što ovo završi." Ako ikad završi, pomislio sam, ali nisam dometnuo.

Jack kimne glavom. "U redu. Želite li da vas prebacim do Velike Roze?"

"Prenoćit ću ovdje kod Wiremana," rekoh, "ali najprije ipak želim do Velike Roze."

"Dopustite da pogađam", reče Jack. "Po pidžamu i četkicu za zube?"

"Ne", rekoh. "Po izletničku košaru i one srebrne har—"

Telefon zazvoni i mi se pogledamo. Mislim da sam odmah znao da su loše vijesti; kao da mi je srce dizalom potonulo u pete. Telefon ponovno zazvoni. Pogledam u Wiremana, ali je Wireman samo gledao u mene. I on je znao. Podignem slušalicu.

"Ja sam", reče Pam, otežaloga glasa. "Edgar, pripremi se za najgore."

Kad netko kaže takvo što, uvijek pokušaš privezati neku vrstu duševnog sigurnosnog pojasa, ali to rijetko uspije. Većina ljudi ga nema.

"Da čujem."

"Nazvala sam Bozieja i rekla mu što si rekao. On me počeo ispitivati, što ne iznenađuje, ali mu rekoh da mi se žuri i da ionako nemam odgovore. Dakle, da skratim, pristao je učiniti što si zamolio. 'U ime starih dobrih vremena', rekao je."

Onaj neugodni osjećaj u želucu pogoršavao se.

"Nakon toga sam pokušala dobiti Ilse. Nisam bila sigurna da ću je dobiti, ali je upravo ušla u stan. Zvučala je umorno, ali se vratila i dobro je. Sutra ću provjeriti kako je Linnie kad—"

"Pam—"

"Strpi se. Nakon Illy nazvala sam Kamena. Netko mi se javio nakon drugog ili trećeg zvona i ja sam počela verglati svoju priču. Mislila sam da razgovaram s njim", reče ona pa posuti. "Bio je to njegov brat. Rekao je da je Kamen na povratku s aerodroma svratio u Starbucks po espresso. Doživio je srčani udar čekajući u redu. Hitna ga je odvezla u bolnicu, ali je to bila puka formalnost. Brat je rekao da je Kamen bio MNLM - mrtav na licu mjesta. Upitao me zašto zovem, a ja sam rekla da sad više nije važno. Jesam li dobro učinila?"

"Da." Nisam strahovao da bi Kamenov crtež mogao nauditi njegovu bratu ili ikome drugome; mislio sam da je taj crtež obavio svoju zadaću. "Hvala ti."

"Ako te to može utješiti, mogla je biti slučajnost - bio je izvanredan čovjek, ali je i nakupio višak kila. To je bilo očito."

"Mogla bi biti u pravu." Premda sam znao da nije. "Javim ti se uskoro."

"U redu." Nećkala se. "Eddie, pripazi na sebe."

"I ti na sebe. Noćas zaključaj vrata i uključi alarm."

"Uvijek to činim."

Pam prekine vezu. Na drugoj strani kuće valovi su se prepirali s noćnom tamom. Desna me ruka svrbjela. Pomislih: Da te mogu dohvatiti, uvjeren sam da bih te ponovno odrezao. Djelomice da spriječim nesreću koju donosiš, no uglavnom samo zato da budeš kuš.

Ali naravno, problem nije bila moja nedostajuća ruka, a ni prsti koji su nekoć živjeli na njezinu završetku, nego ona ženska kreatura u crvenoj halji koja me koristila kao neku vrstu smrdane spiritističke ploče.

"Što je?" upitao je Wireman. "Nemoj nas držati u neizvjesnosti, muchacho, što je?"

"Kamen", rekoh. "Srčani udar. Mrtav."

Pomislih na sve svoje slike pohranjene u galeriji, prodane slike. Bit će sigurne neko vrijeme dok su tamo, ali naposljetku... novac caruje, a glupost klade valja. To čak nije bila ni odredba iz Muškog zakonika, bješe to jebeni američki način.

"Dođite, Edgare", reče Jack. "Odvest ću vas do vaše kuće pa vas vratiti ovamo."

XIII

Neću reći da je naše penjanje u Malu Rozu bilo spokojno (ponio sam onaj srebrni svijećnjak i držao ga poprečke na prsima cijelo vrijeme dok smo bili u kući), ali nije bilo uzbuđenja. Jedini duhovi u kući bili su uzrujani glasovi školjaka. Vratih Elizabethine crteže u crvenu izletničku košaru. Jack uhvati ručke i odnese je u prizemlje. Hodao sam mu za petama i zaključao Veliku Rozu. Kao da bi to pomoglo.

Na povrtaku u El Palacio nešto mi padne na um... odnosno ponovno padne na um. Ostavio sam svoj digitalni Nikonov fotoaparat u Velikoj Rozoj i nisam se želio vraćati po njega, ali—

"Jack, imaš li polaroid aparat?"

"Naravno", reče on. "One-Shot. Ono što moj tata zove 'star al' upotrebljiv'. Zašto?"

"Kad sutra budeš dolazio, molim te da se zaustaviš ispred pomičnog mosta na Casey Keyu i načiniš nekoliko polaroida ptica i čamaca, može?"

"Može..."

"A potajice snimi i par slika samog mosta, osobito mehanizma za podizanje."

"Zašto? Što će vam?"

"Nacrtat ću most bez tog mehanizma", rekoh. "A učinit ću to kad začujem sirenu, što znači da se podiže da bi propustio neki brod. Ne mislim da će motor i hidraulika stvarno nestati, ali uz malo sreće mogu je pokvariti toliko da neko vrijeme nitko ne može na most. Barem auti."

"Vi to ozbiljno? Stvarno mislite da možete sabotirati most?"

"S obzirom na to kako se često kvari sam od sebe, to ne bi trebalo biti teško." Ponovno pogledam u tamnu vodu i sjetim se Toma Rileyja, kojeg je trebalo srediti. Kojeg se i jest sredilo, dovraga. "Da si barem mogu nacrtati laku noć i dobar san."

Kako nacrtati sliku (IX)

Potražite sliku u slici. Nije ju uvijek lako uočiti, ali je uvijek tamo. A ne uočite li je, može vam promaknuti istina. Znam to bolje od ikoga, jer kad sam pogledao u sliku Carsona Jonesa i moje kćeri - Smješka i Tikvice - mislio sam da znam što vidim pa mi je istina promaknuta. Jer nisam imao povjerenja u njega? Da, ali je to gotovo komično. Naime, istina je bila ta da ne bih vjerovao nijednom muškarcu koji bi se usudio prisvojiti moju dušicu, moju mezimicu, moju Ilse.

Našao sam fotografiju na kojoj je bio on sam prije no što sam našao jednu na kojoj su bili zajedno, ali rekoh si da ne trebam solofotku, da mi ta neće biti ni od kakve koristi, želim li znati kakve su mu namjere u vezi s mojom kćeri, moram ih svojom čarobnom rukom dodirnuti kao par.

Eto, već sam brzao sa zaključcima. I to pogrešnima.

Da sam dodirnuo prvu, udubio se u tu prvu - Carson Jones u svojoj majici Twinsa, Carson sam na slici - možda bi sve ispalo drukčije. Možda bih osjetio da od njega ne prijeti nikakva opasnost. Gotovo sigurno bih. Ali sam to propustio učiniti. A nikad se nisam upitao zašto sam je - ako je on predstavljao opasnost za nju - onomad naslikao samu, zagledanu u sve one plutajuće teniske loptice.

Jer je curica u teniskoj haljinici bila, naravno, ona. Gotovo sve djevojčice koje sam nacrtao i naslikao za svog boravka na Duma Keyu bile su Ilse, čak i one koje su tobože trebale predstavljati Rebu ili Libbit ili - u jednom slučaju - Adrianu.

Postojala je samo jedna ženska iznimka: ona u crvenoj halji.

Ona.

Kad sam dotaknuo fotografiju na kojoj su bili Ilse i njezin dečko, naslutio sam smrt - nisam si to tad priznao, ali je bila istina. Moja je nedostajuća ruka osjetila smrt, predstojeću poput kiše u oblacima.

Pretpostavio sam da Carson Jones predstavlja opasnost za moju kćer i zato sam želio da se drži dalje od njega. Ali on nikad nije bio problem. Perze me željela osujetiti - mislim da je to očajnički željela nakon što sam pronašao Libbitine stare crteže i drvene bojice - ali Carson Jones nikad nije bio Perzino oružje. Čak je i siroti Tom Riley bio tek ispomoć, zamjena.

Fotografiju sam imao pred sobom, ali sam donio pogrešan zaključak ipromaknula mi je istina: smrt koju sam naslutio nije dolazila od njega. Visjela je nad njezinom glavom.

A neki moj dio jamačno je znao da mi je to promaknuto.

Zašto sam u protivnom naslikao te proklete teniske loptice?

16.
Kraj igre

I

Wireman mi je ponudio tabletu za spavanje da lakše zaspim. Bio sam na velikoj kušnji, ali sam odbio. No uzeo sam jedan od onih srebrnih harpuna, Wireman također. Zbog dlakavog trbuha koji mu se malko prelio preko plavih bokserica i jednog od raritetnih harpuna Johna Eastlakea u desnoj ruci, izgledao je poput kakve šaljive stvarne žive inačice Kupida. Vjetar se dodatno pojačao, grmio oko zidova kuće i fijukao oko uglova.

"Vrata spavaćih soba ostaju otvorena?" upitao je.

"Dogovoreno."

"A dogodi li se nešto noću, urlaj kao blesav."

"U redu, Houston. I ti isto."

"Edgare, Jacku se neće ništa dogoditi?"

"Spali li crtež, neće."

"Ti se dobro nosiš s time što se dogodilo tvojim prijateljima?"

Kamen, koji me naučio razmišljati lateralno, Tom koji mi je rekao da ne prepuštam tako olako prednost domaćeg terena. Jesam li se dobro nosio s time što se dogodilo mojim prijateljima?

I da i ne. Bio sam tužan i ošamućen, ali lagao bih kad ne bih priznao da sam osjećao i stanovito tiho i pritajeno olakšanje; ljudi su, u nekim stvarima, veliki govnari. Jer su Kamen i Tom, premda bliski, bili izvan čarobnog kruga onih do kojih mi je doista bilo stalo. Do tih ljudi Perze nije uspjela doći. A budemo li brzo nešto poduzeli, Kamen i Tom će ostati naše jedine žrtve.

"Muchacho?"

"Aha", rekoh kao da me netko doziva iz velike daljine. "Aha, dobro sam. Wiremane, pozovi me budeš li me zatrebao i ne oklijevaj. Ne očekujem da će mi san lako doći na oči."

II

Ležao sam i gledao u strop; srebrni harpun ležao je na noćnom stoliću pokraj mene. Slušao sam postojani huk vjetra i uporno izvrtanje valova. Sjećam se da sam pomislio: Ovo će biti duga noć. A onda me san preuzeo.

Sanjao sam o Libbitinim sestrama. Ne o Velikim pakosnicama, nego o blizankama.

Blizanke su trčale.

Veliki dečko ih je progonio.

Imao je ZUBOVE.

III

Probudio sam se glavnine tijela na podu, ali jedne noge - lijeve - još podignute na krevet i utrnule. Vani su vjetar i valovi i dalje grmjeli. U kući je moje srce bubnjalo gotovo jednako žestoko koliko i valovi o obalu. Još sam vidio kako Tessie tone, a one je gnjecave i neumoljive ruke čvrsto drže za potkoljenice. Prizor je bio besprijekorno jasan, paklena slika u mojoj glavi.

Ali nije mi srce uzbubnjalo jer sam sanjao dvije curice kako bježe od žabonje, nisam se zbog tog sna probudio na podu s bakrenim okusom u ustima i užarenih živaca. Probudio sam se onako kako se budite iz noćne more kad shvatite da ste zaboravili nešto važno, primjerice isključiti plinski štednjak pa cijela kuća sad vonja po plinu.

Povučem nogu s kreveta i ona ljosne na pod u vatrometu iglica i žaoka. Protrljam je, kriveći lice. Isprva kao da sam trljao kladu, ali onda odrvenjelost počne popuštati. Ali nije oslabio osjećaj da sam zaboravio nešto važno.

Samo što? Nadao sam se da bi naša ekspedicija na južni dio otoka mogla privesti kraju ovu ogavnu, otrovnu epizodu. Jer najveća je prepreka bila uvjerenost i ako sutra na jarkom floridskom suncu ne učinimo kakav korak natrag, preskočit ćemo i nju. Možda ćemo vidjeti ptice kako lete naglavce ili će nam se orijaška žabolika neman poput one iz mojeg sna pokušati ispriječiti, ali mi se činilo da su to zapravo prikaze - izvrsne kad treba zaplašiti šestogodišnje djevojčice, ali ne i odrasle muškarce, osobito one naoružane harpunima srebrnih šiljaka.

I naravno, ponijet ću i svoj risaći blok i drvene bojice.

Činilo mi se da Perze sad strepi od mene i mojeg novootkrivenog talenta. Sam, još neoporavljen od svojeg pogibeljnog iskustva (zapravo, još suicidalan), mogao sam joj koristiti, a ne zadavati probleme. Jer usprkos velikim riječima, taj Edgar Freemantle zapravo i nije imao drugi život; taj je Edgar samo promijenio pozadinske kulise svoje invalidske egzistencije: palme umjesto borova. Ali nakon što sam ponovno stekao prijatelje... počeo opažati svijet oko sebe i posegnuo za njim...

Tad sam postao opasan. Ne znam točno što je smjerala - osim da ponovno zauzme svoje mjesto u svijetu - ali je jamačno zaključila da je, kad je riječ o pravljenu psina, potencijal jednorukog umjetnika velik. Ta mogao sam razaslati slike-kukute po cijeloj kugli zemaljskoj! Ali sad sam ja preuzeo komande, baš kao i nekad Libbit. Sad sam bio nešto što najprije treba onemogućiti, a onda škartirati.

"Malo je kasno za to, gaduro", šapnem.

Pa zašto onda još osjećam miris plina?

Moje slike - osobito one najopasnije, iz serije Djevojčica i lađa - bile su na sigurnom mjestu, pod ključem i izvan otoka, baš kao što je Elizabeth zatražila. Prema Paminim riječima, iz kruga naših rođaka i prijatelja crteže su sa sobom ponijeli jedino Bozie, Tom i Xander Kamen. Za Toma i Kamena bješe prekasno i dao bih mnogo toga da to mogu promijeniti, ali je Bozie obećao da će spaliti svoj crtež, tako da je i to sređeno. Čak je i Jack bio izvan opasnosti jer je priznao svoj mali lopovluk. Pametno da ga je Wireman upitao, pomislih. Jedino me iznenadilo to što me i prije nije upitao jesam li Jacku dao neki svoj rad—

Dah mi se u grlu pretvori u staklo. Sad sam znao što sam zaboravio. Sad, u ovoj dubokoj brazdi noći dok vani zavija vjetar. Toliko sam se usredotočio na svoju prokletu izložbu da se nikad nisam upitao kome sam možda dao neki svoj rad prije izložbe.

Mogu li je dobiti?

Moje pamćenje, još podložno svojeglavosti, katkad bi me iznenadilo salvama tehnikolorskog šarenila. Tako je i sad ispalilo jednu. Ugledam Ilse kako bosonoga stoji u Maloj Rozoj, u kratkim hlačama i bluzici bez rukava. Stajala je ispred mog štafelaja. Morao sam je zamoliti da se makne da vidim sliku koja ju je toliko očarala. A za koju se nisam niti sjećao da sam je nacrtao.

Mogu lije dobiti?

Kad se odmaknula, ugledao sam djevojčicu u teniskoj haljinici. Bila je okrenuta leđima, ali u fokusu slike. Po crvenoj kosi vidjelo se da je to Reba, moja mala ljuba, djevojka iz mojeg drugog života, ali je istovremeno bila i Ilse - Ilse iz barke - kao i Elizabethina starija sestra Adriana, jer to bješe Adiena teniska haljinica, s finim plavim viticama po rubu. (Nisam to mogao znati, ali jesam; tu sam vijest dočuo šaptom od Elizabethinih slika, slika koje je naslikala još kao Libbit.)

Mogu lije dobiti? Nju hoću.

Ili onu koju je nešto htjelo da je ona dobije.

Pokušala sam nazvati Ilse, rekla je Pam. Nisam bila sigurna da ću je dobiti, ali je upravo ušla u stan.

Posvuda oko nogu lutke-djevojčice bile su teniske loptice. Još teniskih loptica blagi su valovi nosili prema obali.

Zvučala je umorno, ali je dobro.

Je li bila dobro? Doista? Dao sam joj tu prokletu sliku. Ona je bila moja Žabica i ništa joj nisam mogao odbiti. Čak sam slici i dao naslov jer je ona to tražila, rekla je da umjetnici moraju svoje slike nekako nazvati. Kraj igre, rekao sam joj i sad mi te riječi odjeknu u glavi poput zvona.

IV

U gostinskoj sobi nije bilo telefonskog priključka pa sam šmugnuo u hodnik stežući u ruci srebrni harpun. Usprkos želji da što prije stupim u vezu s Ilse, zastanem i na trenutak zavirim kroz otvorena vrata preko hodnika. Wireman je ležao na leđima poput nasukanog kita i spokojno hrkao. Njegov je srebrni harpun ležao pokraj njega, zajedno s čašom vode.

Prođem pokraj onog obiteljskog portreta, siđem niza stube pa uđem u kuhinju. Ovdje su huk vjetra i grmljavina valova bili još glasniji. Podignem slušalicu i začujem... ništa.

Naravno. Zar si mislio da će telefoni izbjeći Perze?

A onda pogledam u slušalicu i ugledam tipke za dvije linije. U kuhinji nije bilo dovoljno samo podići slušalicu. Pomolim se sebi u bradu, pritisnem tipku s oznakom LINIJA 1 i budem nagrađen tonom slobodne linije. Položim palac na tipku, no tad shvatim da se ne mogu sjetiti Ilseina broja. Adresar mi je bio u Velikoj Rozoj, a njezin mi je telefonski broj ispario iz glave.

V

Telefon počne zavijati. Bio je malen - slušalicu sam odložio na radnu ploču - ali je u sjenama pokrivenoj kuhinji zazvučao glasno i podsjetio me na loše stvari. Policijske automobile koji se odazivaju na dojave o počinjenom nasilju. Vozila hitne hitaju na mjesta nesreće.

Pritisnem tipku za prekid veze pa naslonim glavu na hladnjikava vrata velikog El Palaciovog hladnjaka od inoksa. Pred očima mi se nađe magnet na kojem je pisalo DEBLJINA JE PO NOVOM MRŠAVOST. Aha, a biti mrtav po novom znači biti živ. Pokraj magneta nalazio se magnetizirani držač notesa i okršak olovke na špagici.

Ponovno pritisnem tipku LINIJA 1 i nazovem informacije. Automatizirana telefonistica iz službe telefonskih informacija za Verizon pozdravi me i upita koji američki grad i državu trebam. Rekoh: "Providence u Rhode Islandu", izgovarajući te riječi kao da sam na pozornici. Dosad sve teče glatko, ali robot bi zapeo na Ilse koliko god se ja trudio pažljivo izgovoriti pa me prebaci pravoj telefonistici koja provjeri i reče mi što sam i sam pretpostavio: Ilsein broj nije u telefonskom imeniku. Rekoh telefonistici da želim nazvati kćer i da je poziv važan. Telefonistica reče da mogu razgovarati s njezinim šefom koji će mi vjerojatno izaći u susret i raspitati se, ali tek u osam ujutro po istočnom vremenu. Pogledah na sat na mikrovalnoj. Bilo je 2:04.

Spustim slušalicu i zatvorim oči. Mogao sam probuditi Wiremana, vidjeti ima li Ilsein broj u svojem malom crvenom adresaru, ali sam imao neugodan osjećaj da bi i to moglo predugo potrajati.

"Mogu ja to", rekoh, ali ne vrlo uvjereno.

Naravno da možeš, reče Kamen. Koliko imaš kila?

Osamdeset sedam puta dva, malo više od rekordno niske kilaže - u odrasloj dobi - od sedamdeset pet kilograma puta dva. U glavi ugledam te znamenke: 174150. Bile su crvene. A onda njih pet pozeleni, jedna za drugom. Ne otvarajući oči, dohvatim onu olovčicu i zapišem pozelenjele brojke u notes: 40175.

A koji ti je broj socijalnog? Kamen nastavi ispitivati.

Broj iznikne u tami, kričavocrvenih znamenki. Četiri pozelene i ja ih dodam već zapisanim brojkama. Kad sam otvorio oči, shvatim da sam u notes pijanim nizom koji se kosio naniže našvrljao 401759082.

Broj je bio točan, prepoznao sam ga, ali mi je manjkala još jedna znamenka.

Nema veze, reče mi Kamen iz moje glave. Telefoni s tipkama čudesni su dar ljudima oslabljenog pamćenja. Razbistriš li si misli i utipkaš to što već imaš, posljednju ćeš brojku pogoditi bez problema. To se zove mišićna memorija.

Nadajući se da je u pravu, ponovno pritisnem tipku LINIJA 1 i utipkam pozivni broj za Rhode Island pa 759-082. Kažiprst mi nije zastao. Utipkao je posljednju brojku i negdje u Providenceu zazvoni telefon.

VI

"Hal-lo?... Tko... eo?"

Na trenutak sam bio uvjeren da sam ipak fulao broj. Glas je bio ženski, ali je zvučao kao glas osobe starije od moje kćeri. Mnogo starije. I pod lijekovima. Ali sam odolio početnom porivu da kažem "Pogrešan broj" i spustim slušalicu. Zvučala je umorno, rekla je Pam, ali ako je ovo bila Ilse, bila je više nego umorna: zvučala je nasmrt umorna.

"Ilse?"

Dugo ne bude odgovora. Već sam pomislio daje taj glas bez tijela u Providenceu spustio slušalicu. Shvatih da se znojim, zapravo preznojavam toliko da si smrdim, poput majmuna na grani. A onda isti kratki pripjev:

"Hal-lo?... Tko... eo?"

"Ilse!"

Ništa. Osjećao sam da se sprema spustiti slušalicu. Vani je vjetar hučao, a valovi tutnjali.

"Žabice!" viknem. "Žabice, da nisi spustila slušalicu!"

To je doprlo do nje. "Tat... taa?" U toj je razlomljenoj riječi bio cijeli svijet čuđenja.

"Aha, dušo - tata."

"Ako si stvarno tata..." Duga stanka. Zamislio sam je u njezinoj kuhinji, bosu (kao što je bila tog dana u Maloj Rozoj, zagledana u sliku lutke i plutajućih teniskih loptica), pognute glave, kosa joj visi oko lica. Izbezumljena, možda gotovo na rubu pameti. I prvi put osim straha osjetim i mržnju za Perze.

"Ilse... Žabice... molim te poslušaj me—"

"Reci mi moje internetsko ime." U njezinu je glasu sad bilo neke šokirane lukavosti. "Ako si stvarno moj tata, reci mi moje internetsko ime."

A ne kažem li ga, ona će spustiti slušalicu. Jer nešto ju je pograbilo. Nešto ju je obmanjivalo, pipalo, omatalo u svoje mreže. Samo što to nije bilo nešto, nego ona.

Illyno internetsko ime.

Na trenutak se nisam mogao sjetiti ni njega.

Možeš ti to, reče Kamen, ali Kamen bješe mrtav.

"Ti nisi... moj tata", reče smućena djevojka s druge strane, ponovno na rubu da spusti slušalicu.

Razmišljaj lateralno, mirno me posavjetuje Kamen. Ipso facto, pomislih i ne znajući zašto.

"Ti nisi moj tata, ti si ona", reče Ilse, tim omamljenim i otežućim glasom, tako ne nalik njezinu. "Moj tata je mrtav. Vidjela sam to u snu. Zbog—"

"If so!" dreknem, ne hajeći hoću li probuditi Wiremana. "Ti si If-So-Girl!"

Duga stanka na drugom kraju. A onda: "A ostatak?"

Još jedan trenutak užasne praznine, a onda pomislih: Alicia Keyes, tipke na glasoviru—

"88", rekoh. "Ti si If-So-Girl88."

Nastane duga, duga stanka. Kao da je potrajala cijelu vječnost. A onda se ona rasplače.

VII

"Tata, rekla je da si mrtav. To sam joj jedino povjerovala. Ne samo zato što sam to sanjala, nego i zato što je nazvala mama i rekla da je Tom poginuo. Sanjala sam da si bio tužan i da si zagazio u zaljev. Sanjala sam da te podvodna struja zahvatila i da si se utopio."

"Nisam se utopio, Ilse. Dobro sam, obećavam ti."

Ilse je ispričala cijelu priču na mahove, isprekidanu plačem i digresijama. Bilo mi je jasno da ju je to što mi je čula glas smirilo, ali ne i izliječilo. Gubila se, neobično se ne snalazeći u vremenu; o otvorenju izložbe u galeriji Scoto govorila je kao da se dogodilo prije najmanje tjedan dana i prekinula je samu sebe usred riječi da bi mi rekla da je jedan njezin prijatelj uhićen zbog "uzgoja". Nakon toga je prasnula u tako prštav smijeh kao da je pijana ili drogirana. Kad sam je upitao kakvog uzgoja, rekla mi je neka zaboravim. Da je to možda bilo dio njezina sna. Sad je ponovno zvučala staloženo. Staloženo... ali ne i prisebno. Rekla je da je ona glas u njezinoj glavi, ali da njezin glas čuje i iz vodovodnih cijevi i zahodske školjke.

Wireman uđe u kuhinju tijekom našeg razgovora, upali neonsko svjetlo, sjedne za stol i odloži harpun pred sebe. Ne reče ništa, samo je slušao što ja govorim.

Ilse reče da se počela osjećati čudno - zapravo je rekla da ju je počela hvatati "trta i prpa" - čim je stupila nogom u svoj stan. Isprva je samo imala nekakav čudan osjećaj u glavi, ali ju je uskoro spopala i mučnina kakvu je osjetila onoga dana kad smo pokušali istražiti južni dio Duma Keya vozeći se niz jedinu otočku cestu. Bilo joj je sve lošije. Neka joj se žena obratila iz sudopera, rekla da joj je otac mrtav. Ilse reče da je nakon toga otišla u šetnju malo si razbistriti glavu, ali se odlučila odmah vratiti.

"Besumnje zbog svih tih Lovecraftovih priča koje sam pročitala za seminarsku radnju iz engleske književnosti", reče ona. "Stalno mi se činilo da me netko prati. Ta žena."

Nakon što se vratila u stan, počela si je kuhati zobenu kašu misleći da će joj to smiriti želudac, ali čim se kaša počela zgušnjavati, pozlilo joj je od pogleda na nju - svaki put kad bi je promiješala kao da je vidjela stvari u njoj. Lubanje. Lica vrišteće djece. A onda i lice neke žene. Koja je imala previše očiju, reče Ilse. Žena u zobenoj kaši rekla je Ilse da joj je otac mrtav i da njezina majka to još ne zna, ali kad dozna, da će to bučno proslaviti.

"Pa sam otišla u krpe", reče Ilse, nesvjesno rabeći riječi iz djetinjstva, "i tad sam sanjala da je ta žena imala pravo, tata, i da si mrtav."

Namjeravao sam je upitati kad ju je majka nazvala, ali sam čisto sumnjao da bi se sjetila, a osim toga, nije bilo ni važno. Ali, zaboga, zar Pam u Ilseinu glasu nije osjetila još nešto čudno osim umora, osobito s obzirom na moj telefonski poziv? Zar je bila gluha? Ta nisam ja jedini čuo tu pomutnju u Ilseinu glasu, tu iscijeđenost. Ali možda joj nije bilo tako loše kad je Pam nazvala. Perze je bila moćna, no to nije značilo da joj nije trebalo vremena da ta moć počne djelovati. Osobito na daljinu.

"Ilse, imaš li još onu sliku koju sam ti dao? Na kojoj je djevojčica okružena teniskim lopticama? Koju sam nazvao Kraj igre."

"To je još jedna smiješna stvar", reče ona. Imao sam osjećaj da se ona upinje biti suvisla, onako kako se pijanac kojeg je zaustavila policija trudi zvučani trijezno. "Namjeravala sam je dati uramiti, ali nikako da to učinim, pa sam je risaćim čavlićem pribila na zid velike sobe. Znaš na koju mislim, dnevni boravak s kuhinjom. U njoj sam te poslužila čajem."

"Da." Nikad nisam bio u njezinu stanu u Providenceu.

"Gdje sam mogla gledati... gledati u nju... ali kad sam se vratila... hnn..."

"Zar ćeš zaspati? Žabice, da nisi zaspala dok razgovaraš sa mnom."

"Ne spavam..." Ali joj je glas blijedio.

"Ilse! Probudi se! Probudi se, jebote!"

"Tata!" Zvučala je zgranuto, ali i ponovno budna.

"Što se dogodilo sa slikom? Što je bilo drukčije na njoj nakon tvojeg povratka?"

"Bila je u spavaćoj. Vjerojatno sam je sama premjestila - čak je pribodena istim crvenim čavlićem - ali se ne sjećam da sam to učinila. Pretpostavljam da sam željela da mi je bliže. Nije li to smiješno?"

Ne, meni se to nije činilo smiješnim.

"Tata, ne bih željela živjeti kad bi ti bio mrtav", reče ona. "I ja bih tad željela biti mrtva. Mrtva kao... kao... mrtva kao pikula!" I ona se nasmije. Sjetih se Wiremanove kćeri pa se ne nasmijem.

"Ilse, poslušaj me pažljivo. Važno je da me poslušaš. Hoćeš li?"

"Da, tata. Samo nemoj duljiti. Tako sam..." Zvuk zijevanja. "... umorna. Možda uspijem zaspati, sad kad znam da si dobro."

Da, uspjet će zaspati. Točno ispod Kraja igre, koja visi pribodena crvenim risaćim čavlićem. Probudit će se misleći da je ovaj razgovor sanjala, a da je očevo samoubojstvo na Duma Keyu stvarnost.

To je Perzino maslo. Te vještice. Te gadure.

Onaj se gnjev vratio, tek tako. Kao da ga se nikad nisam niti riješio. Ali nisam mogao dopustiti da mi gnjev razbuca misli, nisam čak niti smio dopustiti da mi se osjeti u glasu, jer bi Ilse mogla pomisliti da se ljutim na nju. Prignječim slušalicu između uha i ramena. A onda se rukom grčevito uhvatim za kromiranu slavinu sudopera.

"Neće dugo trajati, ali moraš to učiniti, a onda možeš na spavanje."

Wireman je sjedio nepomično za stolom i netremice me gledao. Vani, valovi su batinali.

"Žabice, kakav štednjak imaš?"

"Plinski. Plinski štednjak." Ona se ponovno nasmije.

"Dobro. Uzmi sliku i ubaci je u pećnicu. A onda zatvori vrata i uključi pećnicu. Na najjače. Spali tu sliku."

"Tata, ne!" Ponovno potpuno prisebna, zaprepaštena kao kad sam rekao jebiga, ako ne i više. "Obožavam tu sliku!"

"Znam, dušo, ali se osjećaš tako kako se osjećaš zbog te slike." Zaustim da dometnem još nešto, no tad zašutim. Ako je krivac doista taj moj crtež - a bio je, naravno da jest - tad joj neću morati mnogo dokazivati. Znat će da je tako, baš kao i ja. I tako, umjesto da još nešto kažem, davio sam slavinu, želeći svim srcem da mi je umjesto slavine u ruci vrat one vještice.

"Tata! Stvarno misliš—"

"Ne mislim, znam. Ilse, skini sliku. Ostat ću na liniji. Skini je, ubaci u pećnicu i spali. Sad odmah."

"Ja... u redu. Pričekaj."

Začuje se štropot kad je odložila slušalicu.

Wireman reče: "Je li te poslušala?"

Prije no što sam uspio odgovoriti, nešto se skršilo, a nakon toga me do lakta zalije hladna voda. Pogledam u slavinu u svojoj ruci pa u škrbu od koje se odlomila i bacim je u sudoper. Voda je šikljala iz batrljka slavine.

"Mislim da jest", rekoh, a potom: "Oprosti."

"De nada." Wireman klekne, otvori element ispod sudopera, zaroni u nj pokraj kante i zalihe vreća za smeće. Zavrne nešto i brizganje iz slomljene slavine počne slabjeti. "Nisi svjestan vlastite snage, muchacho. Ili možda jesi."

"Oprosti", ponovim. Ali mi nije bilo žao. Krvario sam iz plitke posjekotine na dlanu, ali sam se bolje osjećao. Bistrije. Padne mi na um daje ta slavina mogla biti vrat moje žene. Nije ni čudo da se razvela od mene.

Sjedili smo u kuhinji i čekali. Duža kazaljka na uri iznad štednjaka vrlo polako obiđe jedan krug oko brojčanika, započne drugi. Iz slomljene slavine voda je sad samo curkala. A onda, vrlo tiho, začujem Ilse kako doziva. "Evo me opet... imam je... ja—" A onda vrisne. Nisam mogao odrediti je li vrisnula od iznenađenja, bola ili i jednog i drugog.

"Ilse!" viknem. "Ilse!"

Wireman se brzo uspravi i kukom udari u sudoper. Podigne raširene ruke prema meni. Odmahnem glavom - ne znam. Osjećao sam kako mi sad znoj curi niz obraze, premda u kuhinji nije bilo osobito toplo.

Pitao sam se što da učinim - koga da nazovem - no tad se Ilse ponovno javi. Zvučala je iscrpljeno. Ujedno je i zvučala kao ona. Najzad. "Isusa mu škljocinog", reče ona.

"Što se dogodilo?" Suzdržavao sam se da ne počnem vikati. "Illy, što se dogodilo?"

"Slike više nema. Zapalila se i izgorjela. Gledala sam je kroz staklo. Od nje je ostao samo pepeo. Moram si na nadlanicu staviti flaster. Tata, imao si pravo. Stvarno nešto nije bilo u redu s tim crtežom." Ona se nesigurno nasmije. "Nije se dao u pećnicu. Preklopio se i..." Ponovno taj nervozni smijeh. "Rekla bih da sam se porezala na papir, ali ne izgleda tako, a i jače je zaboljelo. Izgleda kao ugriz. Mislim da me slika ugrizla."

VIII

Meni je bilo jedino važno da je ona dobro. Njoj je jedino bilo važno da sam ja dobro. Oboje smo bili dobro. Barem je tako budalasti umjetnik mislio. Rekoh joj da ću je sutra nazvati.

"Illy? Još nešto."

"Da, tata." Ponovno je zvučala prisebno i svoja. "Otiđi do pećnice. Ima li pećnica svjetlo?"

"Da."

"Upali ga. Reci mi što vidiš."

Ponovno stanka, ovaj put kraća. A onda se Ilse vrati i reče: "Pepeo."

"Dobro", rekoh.

"Tata, a ostale tvoje slike? Jesu li sve kao ova?"

"Sad to sređujem, dušo. Ostavimo tu priču za neki drugi dan."

"U redu. Hvala ti, tata. Još si moj junak. Volim te."

"I ja tebe."

To bješe naš posljednji razgovor, premda to tad nismo znali. Nikad ne znamo, zar ne? Barem smo si rekli da se volimo. Barem to. Nije puno, ali je nešto. Drugi prođu mnogo lošije. Govorim si to u dugim noćima kad ne mogu zaspati.

Drugi prođu mnogo gore.

IX

Svalim se u stolac sučelice Wiremanu i podbočim glavu rukama. "Znojim se kao svinja."

"Možda to ima neke veze s time što si razvalio sudoper gospođice Eastlake."

"Opros—"

"Reci to još jednom i opalit ću te", reče on. "Sve si dobro učinio. Ne spašava čovjek kćerin život svaki dan. Vjeruj mi na riječ, zavidim ti. Hoćeš li pivo?"

"Zbljuvat ću se po stolu. Imaš mlijeka?"

Wireman pogleda u hladnjak. "Nema mlijeka, ali palac gore za vrhnje za kavu."

"Daj mi čašicu toga."

"Edgare, sramota te bilo." No svejedno mi natoči vrhnje u čašu za sok i ja je iskapim. Onda se vratimo na kat, polako, poput ostarjelih prašumskih ratnika, čvrsto stežući svoje kusate strelice srebrnih šiljaka.

Vratim se u gostinsku sobu, legnem i ponovno se zagledam u strop. Ruka me boljela, ali neka. Ona je porezala svoju, a ja svoju. To se nekako poklapalo.

Stolni propušta, pomislih.

Uspavaj je utapanjem, pomislih.

I još nešto - Elizabeth je rekla još nešto. Prije no što sam se uspio sjetiti što, sjetih se nečeg mnogo važnijeg: Ilse je spalila Kraj igre u svojoj pećnici i prošla samo s posjekotinicom - ili možda ugrizom - na nadlanici.

Trebao sam joj reći da to dezinficira, pomislih. A trebao sam dezinficirati i svoju.

Zaspao sam. Ovaj put nije bilo orijaškog žabonje da me upozori u snu.

X

U svanuće me probudi potmuli udarac. Vjetar je još jako puhao - jače nego prije - i bacio je jednu od Wiremanovih ležaljki na kuću. Ili možda veseli suncobran ispod kojeg smo prvi put popili piće - ledeni zeleni čaj, vrlo osvježavajuće.

Navučem traperice, a sve ostalo ostavim na podu, uključujući i harpun srebrnog šiljka. Nisam mislio da će Emery Paulson ponovno svratiti, ne po danu. Odem vidjeti što radi Wireman, ali to bješe puka formalnost jer sam ga čuo kako hrče i fućka. Ponovno se izvalio na leđa, raširio ruke.

Siđem u kuhinju i zavrtim glavom nad slomljenom slavinom i velikom čašom skorenom od nečiste pjene vrhnja za kavu. Nađem veću čašu u kuhinjskom elementu i napunim je sokom od naranče. Odnesem je na stražnji trijem. Vjetar koji je puhao iz zaljeva bio je jak, ali topao. Otpuše mi znojnu kosu s čela i sljepoočnica. Godilo mi je. Blažilo. Odlučim otići do žala i tamo popiti sok.

Baš kad sam namjeravao otpiti gutljaj soka, negdje pri kraju drvenog mola, stanem. Čaša mi se nagne pa mi se nešto soka prolije po jednoj bosoj nozi. Jedva da sam to i primijetio.

U zaljevu, nošenu prema obali na kresti jednog velikog, jakim vjetrom tjeranog vala, ugledah kričavo zelenu tenisku lopticu.

To ništa ne znači, rekoh si, ali to nije držalo vodu. Jer je to značilo sve i znao sam to čim sam je ugledao. Bacim čašu u morsku travu i glavinjajuće potrčim - trčanje a la Edgar Freemantle te godine.

Trebalo mi je petnaest sekundi da stignem do kraja drvenog mola, možda i manje, ali kroz to sam vrijeme ugledao još tri loptice nošene plimnim valom. Pa šest, a potom i osam. Većinom zdesna i prema sjeveru.

Nisam gledao kuda hodam pa sam se s mola strovalio u prazno i zalomio rukama. Doskočim na pijesak još u trku i možda bih ostao na nogama da sam doskočio na zdravu nogu. Ovako mi kroz bolesnu nogu nareckana munja bola zavijuga od goljenice preko koljena do kuka i ja se opružim u pijesku. Petnaest centimetara ispred nosa ugledam jednu od tih prokletih teniskih loptica, natopljenih dlačica.

Sa strane je tiskanim slovima pisalo DUNLOP, slovima crnim poput prokletstva.

S mukom se osovim na noge i sav izvan sebe pogledam prema zaljevu. Ispred El Palacia bilo je tek nekoliko loptica, ali sjevernije, blizu Velike Roze, ugledam cijelu zelenu flotu - najmanje stotinu loptica, možda i mnogo više.

To ništa ne znači. Ona je na sigurnom. Spalila je sliku i spava u svojem stanu tisuću i pol kilometara daleko odavde, živa i zdrava.

"To ništa ne znači", rekoh, ali mi je kosu sad s lica otpuhivao hladan, a ne više topao vjetar. Krenem hramajući prema Velikoj Rozoj po mokrom, utabanom i bjelasajućem pijesku. Vivci su polijetali preda mnom u oblacima. Svako malo val bi mi pred noge naplavio tenisku lopticu. Sad ih bješe puno, raštrkale su se po mokrom i utabanom pijesku. A onda nabasam na skrhani sanduk na kojem je pisalo TENISKE LOPTICE DUNLOP i TVORNIČKI ŠKART BEZ KUTIJE. Oko njega bibale su se teniske loptice.

Potrčim.

XI

Otključao sam vrata i ostavio ključeve u bravi. Bacim se na telefon i ugledam žmiganje žaruljice za poruke. Pritisnem tipku PLAY. Bezizražajni muški robotski glas reče mi da je poruka primljena u 6 sati 48 minuta, što je značilo da mi je promaknula za nepunih pola sata. A onda kroz zvučnik zagrmi Pamin glas. Pognem glavu, kao kad pokušavate izbjeći da vam se krhotine rasprsnutog stakla zabodu u lice.

"Edgare, zvali su iz policije, kažu da je Illy mrtva! Kažu da je žena po imenu Mary Ire došla u njezin stan i ubila je! Jedna od tvojih prijateljica! Jedna od tvojih prijateljica umjetnosti s Floride ubila je našu kćer!" Najprije je zapahne bura kreštavog i ružnog plača... a onda se nasmije. Bješe užasan, taj smijeh. Kao da mi se jedna leteća krhotina zabila u lice. "Nazovi me, govnaru. Nazovi i objasni se. Rekao si da će biti SIGURNA!"

Potom ponovno plač, koji prekine škljocaj. Potom se začuje šum slobodne veze.

Pritisnem tipku OFF i ušutkam ga.

Uđem u floridsku sobu i pogledam u teniske loptice koje su se još ljuljuškale na valovima. Osjećao sam se udvostručeno, poput čovjeka koji gleda u nekog drugog čovjeka.

Mrtve su blizanke ostavile poruku u mojem ateljeu: Gdje naša seka? Jesu li mislile na Illy?

Gotovo kao da sam čuo vješticu kako se smije i kima glavom.

"Perze, ovdje si?" upitao sam.

Vjetar zašušti kroz zaštitne mreže. Valovi su se razbijali o obalu metronomskom pravilnošću. Ptice su prelijetale iznad mora i kričale. Na žalu ugledah još jedan raskoljeni sanduk teniskih loptica, već napola zakopan u pijesku. Zakopano morsko blago; poštena nagrada nalazniku od calda. Perze me motrila, besumnje. Čekala da se slomim. Bijah prilično siguran u to. Njezini - što? njezini čuvari? - možda spavaju danju, ali ona ne.

"Moja pobjeda, tvoja pobjeda", rekoh. "Ali ti misliš da ćeš se posljednja smijati, zar ne? Perze, bistra glavica."

Naravno da je bila bistra glavica. Već je dugo u toj igri. Rekao bih da je bila stara i kad su Djeca Izraela još kulučila u egipatskim vrtovima. Katkad bi zaspala, ali sad bješe budna.

A njezin je doseg velik.

Telefon zazvoni. Vratim se do telefona. Još sam se osjećao poput dva Edgara, jedan s nogama čvrsto na zemlji, a drugi lebdi iznad glave tog za zemlju prikovanog Edgara. Podignem slušalicu. Bio je to Dario. Zvučao je uzrujano.

"Edgare? Kakve su to gluposti da ne šaljemo vaše slike—"

"Ne sad, Dario", rekoh. "Budite tiho." Prekinem vezu i nazovem Pam. Sad kad se nisam pokušavao sjetiti, brojke su mi navirale same od sebe; predivna stvar, to mišićno pamćenje, potpuno je preuzelo kontrolu. Pomislih da bi za ljude možda bilo bolje da je to jedina vrsta pamćenja koje imaju.

Pam se malo smirila. Ne znam što je popila, ali je već djelovalo. Razgovarali smo dvadeset minuta. Uglavnom ih je proplakala i povremeno me optuživala, ali budući da se nisam niti pokušao braniti, njezin se gnjev urušio u žalost i zaprepaštenje. Izlučio sam najvažnije činjenice, barem sam tako tada mislio. Postojao je jedan vrlo važan element koji nam tad oboma nije bio poznat, ali kao što nekoć reče mudrac: "Ne možeš ih udariti ako ih ne vidiš", a predstavnik policije koji je nazvao Pam nije joj se sjetio reći što je Mary Ire donijela u stan naše kćeri u Providenceu.

Osim pištolja, naravno. Berette.

"Policija kaže da se jamačno dovezla automobilom i da je vozila bez predaha", tupo će Pam. "Jer ne bi takav pištolj mogla unijeti u avion. Zašto je to učinila? Zbog neke druge usrane slike?"

"Naravno", reče. "Kupila je jednu. Nisam se toga sjetio. Nisam se sjetio nje. Nijednog trenutka. Brinuo me Illyn dečko, jebote."

Govoreći vrlo mirno, moja bivša žena - sad je to nesumnjivo bila - reče: "Ti si to učinio."

Da. Jesam. Trebao sam si misliti da će Mary Ire kupiti barem jednu sliku i da će odabrati jedno od platna iz serije Djevojčica i lađa, najpogubnije od svih. Kao i da neće ostaviti sliku na čuvanje u galeriji s obzirom na to da stanuje u istom gradu, u istoj ulici. Možda ju je već imala u prtljažniku svoje olupine od Mercedesa kad me dovezla do bolnice. Odatle se mogla odvesti ravno u svoju kuću na Davis Islandsu po automatik koji je posjedovala radi zaštite svojeg doma. Zapravo joj je to bilo usput, na putu za sjever.

Tog sam se dijela trebao sjetiti. Ta upoznao sam je, znao sam što misli o mojim radovima.

"Pam, nešto se vrlo loše događa na ovom otoku. Ja—"

"Misliš da je mene briga za to, Edgare? Ili za razlog zbog kojeg je ta žena to učinila? Kriv si da je naša kći ubijena. Ne želim više nikad s tobom razgovarati, ne želim te više nikad niti vidjeti, a radije bih si iskopala oči, nego da moram ikad više vidjeti neku tvoju sliku. Trebao si umrijeti kad te udarila ona dizalica." U glasu joj začujem užasnu promišljenost. "To bi bio hepiend."

Na trenutak je zavladala tišina, a onda ponovno šum slobodne linije. Spopala me želja da zavitlam cijeli aparat u suprotni zid, ali Edgar koji mi je lebdio iznad glave me odgovorio od toga. Edgar koji mi je lebdio iznad glave reče da bi to vjerojatno pružilo Perze previše zadovoljstva. Pa sam obzirno spustio slušalicu, a onda minutu ostao samo stajati i ljuljati se, živ, dok je moja devetnaestogodišnja kći bila mrtva, a koju poludjela umjetnička kritičarka ipak nije ubila iz vatrenog oružja, nego utopila u kadi u njezinu vlastitom stanu.

A onda polako izađem iz kuće, ostavivši vrata otvorena. Činilo mi se da ih sad nema smisla zaključavati. O bočni zid kuće naslanjala se metlica za razgrtanje pijeska s drvenog mola. Pogledam je, a desna me ruka zasvrbi. Podignem desnu ruku pred lice. Desne ruke nije bilo, ali kad sam otvorio i zatvorio šaku, osjetio sam pružanje i stezanje mišića u njoj. A osjetio sam i kako su mi se dva duga nokta zarila u dlan. Ostali su nokti bili kratki i škrbavi. Sigurno su se slomili. Negdje - vjerojatno na sagu u Maloj Rozoj - leže dva nepostojeća nokta.

"Odlazi", rekoh. "Više te ne želim, odlazi i budi mrtva."

Ali nije to učinila, tvrdoglava. Poput ruke na čijem se kraju nekoć nalazila, šaka me svrbjela, potmulo boljela i odbijala ostaviti.

"Pa onda mi nađi kćer", rekoh i suze mi poteku. "A da je vratiš? Dovedi mi je. Naslikat ću što god želiš, samo mi je vrati."

Ništa. Ja sam bio samo jednoruki čovjek s fantomskim svrbežom. Jedini duh je bio duh tog čovjeka, koji mu lebdi odmah iznad glave i promatra sve to.

U ruci osjetim još jače trnce. Uzmem onu metlicu, plačući sad ne samo od žalosti, nego i zbog užasne nelagode nedohvatljivog svrbeža, a onda shvatih da ne mogu učiniti što sam trebao - jednoruki čovjek ne može preko koljena prebiti držak metle. Ponovno je naslonim na kuću pa nagazim zdravom nogom. Začuje se prasak i čekinjavi dio odleti. Podignem okrhnuti kraj drška, pogledam u nj svojim rasplakanim očima i kimnem glavom. Poslužit će.

Zaobiđem kuću i krenem prema žalu. Negdje duboko registrirao sam glasni razgovor školjaka ispod Velike Roze dok su se valovi zalijetali u tu tamu pa se povlačili.

Kad sam stigao do mokrog i bjelasajućeg utabanog pijeska istočkanog teniskim lopticama, glavom mi proleti jedna misao: treće što je Elizabeth rekla Wiremanu glasilo je Htjet ćeš, ali ne smiješ.

"Prekasno", rekoh i uto pukne uzica kojom je bio privezan Edgar iznad moje glave i on odleti, i neko vrijeme nisam bio svjestan svijeta oko sebe.

17.
Južna strana Keya

I

Sljedeće čega se sjećam jest daje došao Wireman i pomogao mi pridići se. Sjećam se da sam načinio nekoliko koraka, a onda se prisjetio da je Ilse mrtva pa klonuo na koljena. A najsramotnije je bilo to da sam, premda ucviljen, bio i gladan. Kao vuk.

Sjećam se da mi je Wireman pomogao ući kroz otvorena vrata i da mi je rekao da je sve to samo ružan san, da sam imao noćne more, a kad sam mu rekao da nije tako, da je sve to istina, da je to Mary Ire učinila, Mary Ire utopila je Ilse u vlastitoj kadi, Wireman se nasmijao i rekao da sad zna da je to sve bio samo san. Jedan užasni trenutak sam mu i povjerovao.

Pokažem u telefonsku sekretaricu. "Pusti poruku", rekoh i odem u kuhinju. Oteturam u kuhinju. Kad se ponovno začuo Pamin glas - Edgare, nazvali su iz policije, kažu da je Ilse mrtva! - trpao sam si u usta šake žitnih pahuljica ravno iz kutije. Imao sam čudan osjećaj da sam dio citološkog razmaza. Uskoro će me staviti pod mikroskop i proučiti. U susjednoj prostoriji poruka završi. Wireman opsuje i ponovno je presluša. Ja nastavim uporno jesti pahuljice. Nisam se sjećao trenutaka provedenih na žalu prije Wiremanova dolaska. Taj dio mojeg sjećanja bio je zacrnjen kao i prvi dani u bolnici nakon moje nesreće.

Zagrabim zadnju šaku pahuljica, utrpam ih u usta i progutam. Zaglave mi se u grlu i to je bilo u redu. To je bilo baš dobro. Nadao sam se da će me ugušiti. Zaslužio sam to. No onda pahuljice skliznu niz jednjak. Vukući noge, odšepam natrag u dnevni boravak. Wireman je stajao pokraj telefonske sekretarice, razrogačenih očiju.

"Edgare... muchacho... koji Bog—"

"Jedna od slika", rekoh i nastavim se vući. Sad kad sam nešto ubacio u želudac želio sam dodatni zaborav. Makar samo nakratko. Samo što je to bilo nešto više od želje; bila je to potreba. Slomio sam držak metle... a onda je naišao Wireman. Što se dogodilo u međuvremenu? Nisam znao.

Zaključim da i ne želim znati.

"Slike...?"

"Mary Ire kupila je jednu. Siguran sam da je kupila neku iz serije Djevojčica i lađa. I odnijela je sa sobom. Trebali smo znati. Ja sam trebao znati. Wiremane, moram prileći. Odspavati. Dva sata, u redu? A onda me probudi i krećemo na južni dio otoka."

"Edgare, ne možeš... Ne očekujem da nakon..."

Stanem i pogledam ga. Glava kao da mi je težila pedeset kilograma, ali sam uspio. "Ni ona to ne očekuje, ali ovome danas mora doći kraj. Dva sata."

Otvorena vrata Velike Roze bila su okrenuta na istok i jutarnje sunce bljesne na Wiremanovu licu i osvijetli tako duboko suosjećanje da sam to jedva podnio. "U redu, muchacho. Dva sata."

"Za to vrijeme pokušaj sve držati podalje od otoka." Ne znam je li čuo taj zadnji dio, jer sam tad već bio okrenut prema spavaćoj sobi, a i riječi su bile sve slabašnije. Svalio sam se na krevet na kojem je ležala i Reba. Došlo mi je da je zavitlam na drugi kraj sobe, kao što sam maloprije namjeravao i s telefonom. Umjesto toga je privučem k sebi, pritisnem lice na njezino mlohavo tijelo i zaplačem. Plakao sam i kad sam zaspao.

II

"Probudi se." Netko me drmusao. "Probudi se, Edgare. Ako namjeravamo ovo učiniti, moramo krenuti."

"Ne znam - nisam siguran da će se uspjeti razbuditi." Taj je glas bio Jackov.

"Edgare!" Wireman me pljusne najprije po jednom pa po drugom obrazu. I to ne najnježnije. Jarka svjetlost bljesne mi iza vjeđa i preplavi svijet crvenilom. Pokušao sam se skloniti od svih tih podražaja - s druge strane vjeđa čekale su me grozote - ali mi Wireman to nije dopustio. "Muchacho! Probudi se! Već je jedanaest i deset!"

E to mi se probilo do mozga. Uspravim se i pogledam u njega. Držao mi je noćnu svjetiljku pred nosom, tako blizu da sam osjećao vrelinu žarulje. Jack je stajao iza njega. Od spoznaje da je Ilse mrtva - moja Illy - stegne me oko srca, ali je odagnam. "Jedanaest! Wiremane, rekao sam ti dva sata! Što ako netko od Elizabethinih rođaka odluči—"

"Smiri se, muchacho. Nazvao sam pogrebni zavod i rekao im da nikoga ne puštaju na Dumu. Da smo nas trojica dobili rubeolu. Vrlo zarazno. Također sam nazvao Daria i rekao mu za tvoju kćer. Da je sve u vezi sa slikama na počeku, barem zasad. Sumnjam da je to za tebe prioritet, ali—"

"Naravno da jest." Ustanem i rukom si protrljam lice. "Perze ne može učiniti više štete no što je već učinila."

"Žao mi je, Edgare", reče Jack. "Silno mi je žao zbog vašeg gubitka. Znam da to ne znači mnogo ali—"

"Znači", rekoh, možda će s vremenom i biti tako. Budem li to uporno ponavljao, budem li se okrenuo drugim ljudima. Moja me nesreća naučila samo jedno: jedini način da se nastavi živjeti je nastaviti živjeti. Reći mogu ja to i kad zapravo ne možeš.

Primijetio sam da je jedan od njih dvojice donio ostatak moje odjeće, ali za današnji posao trebat će mi čizme iz ormara umjesto tenisica u podnožju kreveta. Jack je na sebi imao tenisice Giorgia Giants i majicu dugih rukava; to je bilo dobro.

"Wiremane, a da pristaviš kavu?" upitah.

"Imamo li vremena?"

"Morat ćemo naći vremena. Imam posla, ali se najprije moram probuditi. A i vama bi, dečki, možda dobro došlo malo goriva. Jack, molim te, pomogni mi obuti čizme."

Wireman ode u kuhinju. Jack klekne, navuče mi čizme i zaveže mi ih. "Koliko znaš?" upitah ga.

"Više no što bih želio", reče on. "Ali ništa mi nije jasno. Razgovarao sam s tom ženom - Mary Ire? - na vašoj izložbi. Bila mi je simpatična."

"I meni."

"Wireman je nazvao vašu ženu dok ste spavali. Nije željela s njim dugo razgovarati pa je onda nazvao nekog tipa kojeg je upoznao na vašoj izložbi - gospodina Bozemana?"

"Pričaj."

"Edgare, sigurni ste da—"

"Pričaj." Pamina je verzija bila razlomljena i fragmentarna, a čak ni takve se više nisam najjasnije sjećao - pojedinosti su bile zamagljene slikom Ilseine kose koja pluta po površini prepune kade. Točnost tog prizora bila je upitna, ali je bio vraški živopisan, vraški podroban, i potisnuo je gotovo sve drugo.

"Gospodin Bozeman je rekao da policija nije našla tragove provale, tako da misle da ju je vaša kći pustila u stan, premda je bilo gluho doba noći—"

"Ili je Mary pritiskala sva zvona dok je netko nije pustio unutra." Odrezana me ruka svrbjela. Negdje duboko. Pospano. Gotovo sanjivo. "A onda je pozvonila na Illyna vrata. Recimo da se pretvarala da je netko drugi."

"Edgare, nagađate li ili—"

"Recimo da je lagala da je iz vjerskog zbora Kolibriji, i recimo da je kroz vrata rekla da se nešto dogodilo Carsonu Jonesu."

"Tko je—"

"Samo što ga ona zove Smješko, to je šifra."

Wireman se vratio. Kao i lebdeći Edgar. Edgar Donji vidio je svagdašnjicu jednog sunčanog floridskog jutra na Duma Keyu. Edgar Gornji vidio je više. Ne sve, ali dovoljno da bude previše.

"Edgare, što se tad dogodilo?" upitao je Wireman, vrlo tiho. "Što misliš?"

"Recimo da je Illy otvorila vrata, a kad je to učinila, shvatila je da je neka žena drži na nišanu. Žena joj je odnekud poznata, ali je te noći već preživjela jednu prepast, dezorijentirana je i ne može se sjetiti odakle je zna - pamćenje ju je izdalo. Možda je tako i bolje. Mary joj reče da se okrene, a kad se Ilse okrenula... kad je to učinila..." Ponovno se rasplačem.

"Edgare, čovječe, nemojte", reče Jack, i on na rubu suza. "To su samo pretpostavke."

"Nisu", reče Wireman. "Neka govori."

"Ali zašto moramo znati—"

"Jack... muchacho... ne znamo što moramo znati. Pa pusti čovjeka da govori."

Čuo sam njihove glasove, ali iz daljine.

"Recimo da ju je Mary udarila drškom pištolja kad se Ilse okrenula." Obrišem obraze donjim dijelom zapešća. "Recimo da ju je udarila nekoliko puta, četiri ili pet. U filmovima te odalame jedanput i zacrni ti se pred očima. Sumnjam da to tako ide u stvarnom životu."

"I ja", promrmlja Wireman i naravno, pokazalo se da je ova igra "recimo" bila i odveć točna. Lubanja moje If-So-Girl imala je frakturu na tri mjesta od višestrukih udaraca i Ilse je jako krvarila.

Mary ju je odvukla. Trag krvi vodio je preko dnevnog boravka/kuhinje (miris spaljenog crteža još se vjerojatno osjećao u zraku) kroz kratki hodnik između spavaće sobe i niše koja je služila kao Illyna radna soba. U kupaonici na kraju hodnika Mary je napunila kadu i u njoj utopila moju onesviještenu kćer kao napuštenog mačića. Nakon obavljenog posla Mary je otišla u dnevni boravak, sjela na trosjed i pucala si u usta. Metak joj je izašao kroz tjeme i njezina stajališta o umjetnosti, zajedno s povelikim komadom njezine kose, poprskali su zid iza nje. Bilo je nešto manje od četiri ujutro. Stanar ispod, koji je patio od nesanice, shvatio je da je riječ o pucnju i pozvao je policiju.

"Zašto ju je utopila?" upita Wireman. "Ne shvaćam."

Jer je to Perzin način, pomislih.

"Nećemo sad o tome", rekoh. "Može?"

Wireman me stisne za preostalu ruku. "U redu, Edgar."

A obavimo li ovaj poslić, možda nikad nećemo niti morati, pomislih.

Ali ja sam nacrtao vlastitu kćer. Bio sam siguran u to. Nacrtao je na obali.

Moju mrtvu kćer. Moju utopljenu kćer. Nacrtao na pijesku da je preuzmu valovi.

Htjet ćeš, rekla je Elizabeth, ali ne smiješ. O, ali Elizabeth. Katkad nemamo izbora.

III

Natankali smo se jakom kavom u suncem okupanoj kuhinji Velike Roze u tolikim količinama da su nam se obrazi oznojili. Popio sam tri aspirina, to zalio još jednim slojem kofeina pa poslao Jacka po dva risaća bloka. I da naoštri sve drvene bojice koje nađe na katu.

Wireman je napunio plastičnu ruksak-torbu zalihama iz hladnjaka: vrećicu očišćenih i na veće komade narezanih mrkvi, vrećicu očišćenih zelenih krastavaca narezanih na rezance, pakovanje od šest limenki Pepsija, tri velike boce vode Evian, malo pečene govedine i jedno Jackovo astronautsko pile, još u prozirnoj kapsuli.

"Čudi me da uopće možeš misliti na hranu", reče Wireman uz blagi prizvuk prijekora.

"Uopće mi nije do hrane," rekoh, "ali ću možda morati nešto nacrtati. Zapravo, siguran sam da ću morati crtati. A to, čini se, guta kalorije."

Jack se vrati s crtaćom opremom. Prekopam po njoj pa ga pošaljem natrag na kat po fine slikarske gumice. Vjerojatno će mi zatrebati još nešto - nije li uvijek tako? - ali se nisam mogao sjetiti što bi to moglo biti. Pogledam na uru. Deset do dvanaest.

"Jesi li snimio pomični most?" upitah Jacka. "Molim te, reci da jesi."

"Aha, ali sam mislio... ona priča o rubeoli..."

"Daj da vidim slike", rekoh.

Jack se maši za stražnji džep i izvadi nekoliko polaroida. Pregleda ih i pruži mi četiri koje složim na kuhinjski stol poput skraćenog pasijansa. Dohvatim jedan blok i na brzinu počnem skicirati fotografiju na kojoj su se zupčanici i lanci ispod mosta koji se na fotografijama upravo podizao - bila je to zapravo bijeda od mostića s jednim voznim trakom - najbolje vidjeli. Desna me ruka i dalje svrbjela: trnci su mi pospano i sporo gmizali po njoj.

"To s rubeolom bila je genijalna ideja", rekoh. "To će gotovo sve držati na odstojanju. Ali gotovo je nedovoljno. Mary ne bi omelo da joj je netko rekao da Illy ima vodene kozi—Jebiga!" Pogled mi se zamutio i potez koji je trebao biti točan omakne mi se i zastrani.

"Nemoj tako", reče Wireman.

Pogledam na uru. Sad je već 11:58. Most će se podići u podne, kao svakog dana. Treptanjem potisnem suze i vratim se crtežu. Mehanizam mosta ispredao se iz vrha moje crne drvene bojice. Čak i tad, nakon što je Ilse umrla, obuzela me očaranost dok sam gledao kako nešto konkretno nastaje ni iz čega, poput obličja koje se pomalja iz magle. Zašto i ne? Ima li boljeg trenutka? Bješe to utočište.

"Ako namjerava nekoga poslati da nas napadne, a pomični most neće raditi, poslat će ih na pješački most na otoku Don Pedro", reče Wireman.

Ne podigavši pogled s crteža, rekoh: "Možda i neće. Mnogo ljudi ne zna za Sunshine Walkway, a uvjeren sam da ne zna ni Perze."

"Zašto ne?"

"Jer je izgrađen pedesetih, ti si mi tako rekao, a ona je tad spavala."

Wireman se nakratko zamisli nad tim, a onda reče: "Misliš da ju se može pobijediti, zar ne?"

"Tako je. Možda ne i ubiti, ali svakako ponovno uspavati."

"Znaš li kako?"

Naći rupu u tom stolu koji propušta i zakrpati je, zamalo rekoh... ali to nije imalo smisla.

"Još ne. U drugoj kući ima još Libbitinih slika. Kući na južnom kraju otoka. One će nam reći gdje je Perze i što da učinim."

"Kako znaš da tamo ima još slika?"

Jer ih mora biti, želio sam reći, no upravo u tom trenutku oglasi se podnevna sirena. Pola kilometra niže od nas pomični most između Duma Keya i Casey Keya - jedina sjeverna veza između nas i floridske obale - počne se podizati. Nabrojim do dvadeset, izgovarajući Mississippi između svakog broja, kao što sam činio kao dijete. A tad na svojem crtežu izbrišem najveći zupčanik. Pritom sam osjetio - i u nedostajućoj ruci, ali i negdje između i malo iznad očiju - užitak preciznog posla.

"U redu", rekoh.

"Možemo li sad krenuti?" upita Wireman.

"Ne još", rekoh.

Wireman pogleda na uru pa ponovno u mene. "Amigo, mislio sam da ti se žuri. A s obzirom na to što smo ovdje sinoć vidjeli, znam da se i meni žuri. Što se još čeka?"

"Moram nacrtati vas obojicu", rekoh.

IV

"Edgare, volio bih da me nacrtate," reče Jack, "a siguran sam da bi moja mama poludjela od sreće, ali mislim da Wireman ima pravo. Trebali bismo krenuti."

"Jack, jesi li ikad bio na južnoj strani otoka?"

"Uh, ne."

U to sam bio gotovo siguran. Ali dok sam trgao crtež mehanizma pomičnog mosta iz bloka, pogledah u Wiremana. Usprkos olovu kojim sad kao da su mi bili obloženi srce i emocije, shvatih da je to nešto što doista želim znati. "A ti? Jesi li ti ikad otišao pronjuškati po prvotnom Čapljinu gnijezdu?"

"Zapravo i nisam." Wireman priđe prozoru i pogleda van. "Most je još u zraku - vidim zapadno krilo na pozadini neba. Dosad je sve u redu."

Nisam se dao tako lako smesti. "Zašto nisi?"

"Gospođica Eastlake me opomenula da ne idem", reče on, ali i dalje zagledan kroz prozor. "Rekla je da je okoliš kužan. Podzemne vode, biljni pokrov, čak i zrak. Rekla je da je vojska za Drugog svjetskog rata tamo vršila nekakve pokuse i da su uspjeli zagaditi taj dio otoka, vjerojatno razlog zbog kojeg raslinje tamo tako buja. Rekla je da je tamošnji otrovni bršljan možda najotrovniji u Americi - gori od sifilisa prije penicilina, tako je rekla. Očešeš li se o nj, godinama se ne možeš riješiti osipa. Izgleda kao da je prošao, a onda se vrati. A tog bršljana ima posvuda. Tako je rekla."

Ovo je bilo donekle zanimljivo, ali Wireman još zapravo nije odgovorio na moje pitanje. Pa sam ga iznova postavio.

"A tvrdila je i da ima zmija", reče on i najzad se okrene. "A ja se užasavam zmija. To mi je ostalo iz djetinjstva kad sam se jednog jutra na kampiranju sa starcima probudio i shvatio da vreću za spavanje dijelim s mliječnom zmijom. Zapravo mi se zavukla u potkošulju. Pošpricala me mošusom. Mislio sam da me otrovala. Zadovoljan?"

"Da", rekoh. "Jesi li joj ispričao tu priču prije ili nakon što ti je ona rekla da južni dio otoka vrvi od zmija?"

"Ne sjećam se", ukočeno će on, a onda uzdahne. "Vjerojatno prije. Shvaćam što želiš reći - nije željela da odem tamo."

Nisam ja to rekao, nego ti, pomislih, a naglas rekoh: "Uglavnom se bojim zbog Jacka. Bolje spriječiti."

"Zbog mene?" Jack me pogleda zapanjeno. "Ja nemam ništa protiv zmija. A znam i kako izgledaju otrovni orah i otrovni bršljan. Bio sam u izviđačima."

"Vjeruj mi kad ti kažem", rekoh i počnem ga crtati. Radio sam brzo, opirući se želji da ulazim u detalje... jer se činilo da nekim dijelom to želim. Dok sam crtao, prva bijesna automobilska truba oglasi se na obalnoj strani mosta.

"Kao da se most ponovno zaglavio", reče Jack.

"Da", potvrdim, ne dižući pogleda sa svojeg crteža.

V

Wiremana sam nacrtao još brže, ali sam se ponovno morao boriti protiv želje da se udubim u rad... jer kad bih se prepustio crtanju, bol i žalost kao da bi se držali na odstojanju. Slikanje mi je bilo poput lijeka. No dan ne traje vječno, a kao ni Wireman, tako ni ja nisam priželjkivao ponovni susret s Emeryjem. Želio sam da se ovo završi i da se nas trojica maknemo s ovog otoka - nekamo daleko - kad se boje zalazećeg Sunca počnu dizati iz zaljeva.

"U redu", rekoh. Nacrtao sam Jacka plavom bojom, a Wiremana kričavo narančastom. Nijedan crtež nije bio savršen, ali mi se činilo da su oba crteža uhvatila najvažnije. "Još samo nešto."

Wireman zastenje. "Edgare!"

"Ništa neću crtati", rekoh i poklopim blok s dva crteža. "Samo se trebaš nasmiješiti umjetniku. Ali prije toga, pomisli na nešto lijepo."

"Ti to ozbiljno?"

"Kao srčani napad."

On namršti čelo... pa se nasmiješi. Kao i uvijek, smiješak mu ozari lice i učini ga drugom osobom.

Okrenem se Jacku. "A sad ti."

Budući da sam doista smatrao da je on važniji od njih dvojice, vrlo sam ga pozorno promatrao.

VI

Nismo imali automobil s pogonom na četiri kotača, ali nam se Elizabethin stari Mercedes učinio pristojnom zamjenom: bio je poput tenka. Odvezli smo se do El Palacia Jackovim autom i parkirali ga odmah iza kolnog ulaza. Jack i ja prebacili smo stvari u SEL 500. Wireman je bio zadužen za izletničku košaru.

"Još nekoliko stvari dok si u kući, ako možeš", rekoh. "Sprej protiv insekata i neku jako dobru bateriju. Imaš li je?"

On kimne glavom. "U vrtnoj šupi imam baterijski reflektor."

"Dobro. Wiremane?"

On me pogleda kao da želi reći što je pak sad? - zdvojan izraz koji se postiže uglavnom obrvama - ali ne reče ništa.

"Harpunski pištolj?"

Wireman se čak veselo nasmiješi. "Si, sehor. Para fijaciono."

Dok ga nije bilo, stajao sam naslonjen na Mercedes i gledao u tenisko igralište. Vrata na suprotnoj strani terena bila su otvorena. Pokraj mreže je stajala Elizabethina poluudomaćena čaplja i gledala me optužujućim plavim očima.

"Edgare?" Jack mi dodirne lakat. "Dobro ste?"

Nisam bio dobro i dugo neću biti dobro. Ali...

Mogu ja to, pomislih. Moram. Ona ne smije pobijediti.

"Dobro sam", rekoh.

"Ne sviđa mi se vaše bljedilo. Izgledate kao i kad ste došli ovamo." Jackov glas prepukne na kraju rečenice.

"Dobro sam", ponovim i nakratko ga rukom uhvatim oko zatiljka. Shvatim da je to - osim što sam se rukovao s njim - vjerojatno jedini put da sam ga dodirnuo.

Wireman izađe objema rukama držeći ručke izletničke košare. Na glavu je naslagao tri kape dugačkih šiltova. Harpunski pištolj Johna Eastlakea tutnuo je pod mišku. "Baterija je u košari", reče on. "Kao i repelent i tri para vrtnih rukavica koje sam našao u šupi."

"Izvrsno", rekoh.

"Si. Ali je petnaest do jedan, Edgare. Ako mislimo ići, možemo li krenuti, molim lijepo?"

Pogledam u čaplju na teniskom igralištu. Stajala je pokraj mreže nepomična poput kazaljke na neispravnoj uri i bezdušno gledala u mene. Neka; živimo u uglavnom bezdušnom svijetu.

"Da", rekoh. "Krenimo."

VII

U tom me trenutku pamćenje služilo. Više nije besprijekorno funkcioniralo, i dan-danas katkad pobrkam imena i redoslijed događaja, ali svaki trenutak naše ekspedicije u kuću na južnom kraju Duma Keya urezao mi se u pamćenje - poput prvog filma koji me oduševio ili prve slike koja me ostavila bez daha (Tuča Thomasa Harta Bentona). No isprva sam bio hladan, distanciran od svega toga, poput pomalo blaziranog ljubitelja umjetnosti koji razgledava izloške u drugorazrednom muzeju. Tek kad je Jack našao tu lutku na stubama koje nisu vodile nikamo, počeo sam shvaćati da ne gledam film, nego da sam u njemu. I da nema povratka ni za jednog od nas ako je ne zaustavimo. Znao sam da je jaka; ako je mogla dosegnuti do Omahe i Minneapolisa da postigne što želi pa sve do Providencea da to zadrži, naravno da je bila jaka. I svejedno sam je podcijenio. Tek kad smo se našli u toj kući na južnom dijelu Duma Keya, shvatio sam koliko je Perze jaka.

VIII

Htio sam da Jack vozi, a da Wireman sjedi otraga. Kad me Wireman upitao zašto, rekao sam da imam svoje razloge i pomislio da će oni uskoro ionako postati očigledni. "A ako se varam glede toga," dodah, "nitko sretniji od mene."

Jack se natraške odveze na cestu i okrene na jug. Više iz radoznalosti, uključim radio i budem nagrađen Billyjem Rayom Cyrusom koji je guslao o svojem bolnom slomljenom srčeku. Jack zastenje i pruži ruku prema radiju, vjerojatno s namjerom da nađe The Bone, no Billyja Raya proguta zaglušujuće krčanje.

"Isuse, gasi to!" podvrisne Wireman.

Najprije sam ga stišao, ali nije pomoglo. Zapravo se krčanje pogoršalo. Osjećao sam kako mi plombe u zubima čegrtaju i ugasim radio prije no što su mi bubnjići pukli.

"Što je to bilo?" upita Jack razrogačenih očiju. Zaustavio se uz rub ceste.

"Nazovimo to kužnim okolišem", rekoh. "Malim spomenom na vojne pokuse od prije šezdeset godina."

"Vrlo smiješno", reče Wireman.

Jack je gledao u radio. "Pokušao bih opet."

"Samo izvoli", rekoh mu i poklopim lijevo uho.

Jack upali radio. Krčanje koje je ovaj put zagrmjelo iz Mercedesova četiri zvučnika činilo se glasno poput motora borbenog zrakoplova. Usprkos poklopljenom uhu, proparalo mi je uši. Učinilo mi se da sam čuo Wiremanov vapaj, ali nisam bio siguran.

Jack ponovno isključi radio i paklenska mećava šumova prestane. "Mislim da bismo trebali preskočiti glazbu", reče on.

"Wiremane? Dobro si?" Glas kao da mi je dopirao iz daljine, kroz postojano zvečanje.

"Bogovski", reče on.

IX

Jack je možda stigao malo dalje od mjesta na kojem je Ilse pozlilo, a možda i nije. Bilo je teško odrediti nakon što je raslinje postalo visoko. Cesta se suzila u vrpcu, grbava i izrovana korijenjem koje je raslo ispod nje. Krošnje su se ispreplele iznad naših glava i zakrilile većinu nebeskog svoda. Kao da smo bili u živom tunelu. Prozori na automobilu bili su zatvoreni, no usprkos tome se unutrašnjost vozila punila zelenim i izdašnim prašumskim vonjem.

Jack je iskušao amortizere starog Mercedesa na nekoj nepristojno velikoj rupi, poskočio preko grbe u asfaltu na drugoj strani rupe pa se naglo zaustavio i ubacio mjenjač u prazni hod.

"Oprostite", reče on. Usta su mu podrhtavala, a oči bile prekrupne. "Meni je—"

Znao sam jako dobro što mu je.

Jack napipa kvaku da otvori vrata, nagne se iz auta i povrati. Dotad sam mislio da se prašumski smrad (jer je kilometar i pol od El Palacia otok bio džungla) jako osjećao u autu, ali to što je pokuljalo unutra nakon što je Jack otvorio vrata bilo je deset puta opojnije, žestoko, zeleno i ubojito živo. No svejedno iz te mase nezdravog lišća nisam čuo glasanje ptica. Jedini je zvuk bio onaj kako Jack ostaje bez doručka.

A onda i ručka. Naposljetku se ponovno zavalio na sjedište. Učinilo mu se da ja ponovno izgledam kao prozirno blijedi turist? To je bilo pomalo komično jer je tog ranog popodneva sredinom travnja Jack Cantori bio bezbojan kao ožujak u Minnesoti. Izgledao je kao bolešljiv 45-godišnjak, a ne mladić od dvadeset jedne godine. Sigurno zbog salate od tunjevine, rekla je onomad Ilse, ali nije bio problem u tunjevini. Pozlilo joj je zbog nečeg iz mora, to da, ali ne od tunjevine.

"Oprostite", reče on. "Ne znam što mi je. Pretpostavljam da je to zbog mirisa - tog trulog prašumskog smrada—" Prsni mu se koš nadme, iz dubine njegova grla začuje se grh i on se ponovno nagne kroz vrata. Ovaj put mu upravljač isklizne iz ruke i da ga nisam zgrabio za ovratnik i cimnuo natrag, zabio bi nos u vlastiti bljuvotak.

On se uspravi i nasloni u sjedištu, sklopljenih očiju, lica oblivenog znojem, sopćući.

"Najbolje da ga odvezemo natrag u ElPalacio", reče Wireman. "Ne volim gubiti vrijeme - osobito ne bih želio izgubiti njega - ali ovo sranje nije u redu."

"S Perzina stajališta, ovo je baš kako treba biti", rekoh. Sad me bolesna noga svrbjela gotovo koliko i amputirana ruka, kao da me drma struja. "To je njezina mala kužna tampon zona. A ti, Wiremane? Kako tvoj želudac?"

"Dobro, ali moje bolesno oko - ono na koje nekad nisam vidio - vraški me svrbi, a u glavi mi šumi. Vjerojatno od tog prokletog radija."

"Nije to od radija. A razlog da je Jacku zlo, a nama nije je taj što smo mi... ovaj... recimo imunizirani. Pomalo ironično, zar ne?"

Za upravljačem, Jack zastenje.

"Možeš li učiniti nešto za njega, muchacho?"

"Mislim da mogu. Nadam se."

Risaći blokovi bili su mi u krilu, bojice i gumice u torbici oko pojasa. Otvorim blok na Jackovu portretu i uzmem jednu finu gumicu. Izbrišem mu usta i donje lukove očiju, do kutova. Ruka me svrbjela još jače i nisam niti sumnjao da će uspjeti to što planiram učiniti. Izvučem iz pamćenja Jackov smiješak u mojoj kuhinji kad sam ga zamolio da pomisli na nešto lijepo i brzo ga ucrtam ponoćno plavom bojicom. Trebalo mi je manje od trideset sekundi (oči su uvijek ključne kad je riječ o osmjesima), ali tih nekoliko poteza potpuno je promijenilo predodžbu lica Jacka Cantorija.

A dobio sam i nešto neočekivano. Dok sam crtao, ugledah ga kako se ljubi s nekom djevojkom u bikiniju. Zapravo, više nego vidio. Osjećao sam njezinu glatku kožu, čak i nekoliko sitnih zrnaca pijeska u udubini njezina struka. Osjetih miris njezina šampona i dašak soli na njezinim usnama. Znao sam da se zove Caitlin, a da je on zove Kate.

Vratim bojicu u torbicu i povučem zatvarač. "Jack?" rekoh tiho. Oči su mu još bile zatvorene, po obrazima i čelu izbile su mu graške znoja, ali mi se činilo da mu se disanje usporilo. "Kako si sad? Bolje?"

"Aha", reče on ne otvorivši oči. "Što ste učinili?"

"Pa, s obzirom na to da smo tu samo nas trojica, možemo to nazvati pravim imenom: magija. Malo kontravradžbine u tvoju korist."

Wireman pruži ruku preko mojeg ramena, uzme blok, zagleda se u crtež i kimne glavom. "Muchacho, počinjem vjerovati da te trebala ostaviti na miru."

Rekoh: "Trebala mi je ostaviti kćer na miru."

X

Pričekali smo tamo pet minuta da Jack povrati dah. Naposljetku on reče da se osjeća sposobnim nastaviti put. Vratila mu se boja u obraze. Pitao sam se bismo li upali u iste probleme da smo pošli morskim putem.

"Wiremane, jesi li vidio neki ribarski čamac usidren na južnoj strani otoka?"

On se zamisli. "Znaš da i nisam. Najčešće se usidre na strani tjesnaca bližoj Don Pedru. Čudno, zar ne?"

"To nije čudno, nego zloslutno, jebote", reče Jack. "Kao i ova cesta." Cesta se sad svela na jedan trak. Grane morske loze i kvrgave smokve greble su drmusajući Mercedes i proizvodile paklenski cvilež. Cesta, grbava od izbočina koje je načinilo rovareće korijenje, a ponegdje razmrvljena u šljunak i rupe, nastavila je zavijati u unutrašnjost otoka, a onda se počela i uspinjati.

Puzali smo kilometar za kilometrom, a lišće i granje nas je pljuskalo i ćuškalo. Očekivao sam da će cesta postati sasvim neprohodna, ali su je guste isprepletene krošnje donekle zaštitile od djelovanja elementarnih nepogoda pa se to nije dogodilo. Smokve je zamijenila opresivna šuma brazilskog papra i tamo prvi put ugledasmo zvijeri: golema divlja mačka na trenutak zastane na kršu ceste, sikne na nas, a onda šmugne u grmlje. Malo dalje desetak tustih crnih gusjenica padnu na vjetrobran i rasprsnu se. Brisači i tekućina za pranje vjetrobrana nisu uspjeli očistiti packe njihovih gumastih utroba, nego su ih samo razmazali pa je gledati kroz vjetrobran bilo kao da gledaš kroz oko prevučeno mrenom.

Rekoh Jacku da stane. Izađem iz auta, otvorim prtljažnik i nađem malu zalihu čistih krpa. Navučem rukavice koje je Wireman našao - kapu sam već nataknuo - pa obrišem vjetrobran. Koliko sam vidio, to su bile najobičnije gusjenice; onečistile su vjetrobransko staklo, ali nisu bile nadnaravne.

"Nije loše", reče Jack kroz otvoreni vozački prozor. "Sad ću podići haubu da možete provjeriti—" On zašuti, gledajući iza mene.

Okrenem se. Cesta se sad suzila do širine puteljka, bila je zatrpana starim komadima asfalta i zarasla u puzavo volujsko oko. Tridesetak metara ispred nas preko ceste je prelazila vrsta od pet žaba veličine štenaca koker španijela. Prve tri bile su kričave zelene boje kakvu se malokad - a možda i nikad - može vidjeti u prirodi, četvrta je bila plava, a peta izblijedjelo narančasta, nekoć možda crvena. Smiješile su se, ali nekako usiljeno i klonulo. Skakale su polako, kao da su im skočni zglobovi iščašeni. Poput one divlje mačke, tako su se i one zavukle u grmlje i iščezle u njemu.

"Koji je to vrag bio?" upita Jack.

"Duhovi", rekoh. "Ostaci bujne mašte jedne curice. Koji su, sudeći po njihovu izgledu, na izdisaju." Vratim se u auto. "Kreni, Jack, dok se još možemo voziti."

On ponovno puževim korakom pokrene vozilo. Upitah Wiremana koliko je sati.

"Prošlo je dva."

Uspjeli smo se dovesti do kolnih vrata prvog Čapljina gnijezda. Dotad se ne bih kladio da će nam to uspjeti, ali je uspjelo. Našli smo se u posljednjem obruču raslinja - volujsko oko i kržljavi borovi zagušeni sivim bradama španjolske mahovine - ali Jack rukne i probije se Mercedesom kroza nj i odjednom se grmlje raziđe. Ovdje su kiša, sunce i vjetar potpuno rastočili asfalt i kraj ceste bio je tek razrovana uspomena, ali je bila dovoljno dobra za naš Mercedes koji se drmusavo kloparajući penjao uz dugu uzbrdicu prema dva kamena stupa. Visoka neošišana živica, lako moguće visoka šest metara i Bog zna koliko debela, protezala se od stupova na obje strane, a počela je puštati debele zelene prste i nizbrdo prema prašumi. Na stupovima su visjela i kolna vrata, zahrđala i napola otvorena. Činilo mi se da se Mercedes neće uspjeti provući.

Posljednji potez ceste bio je s oba boka obrubljen prastarim australskim borovima impozantne visine. Pogledom potražim ptice koje lete naglavce, ali ne ugledam nijednu. Ne ugledah ni normalno leteću podvrstu, kad smo već kod toga, iako sam sad čuo tihi zuj kukaca.

Jack se zaustavi ispred kolnih vrata i pogleda nas kao da se ispričava. "Ova kanta ne može proći kroz ovo."

Izađemo. Wireman zastane i pogleda u prastare ploče ošugavjele lišajevima pričvršćene na stupove. Na lijevoj je pisalo CAPLJINO GNIJEZDO. Na desnoj EASTLAKE, ali je ispod toga bilo ugrebano još nešto, kao vrškom noža. Nekoć je to možda bilo teško pročitati, ali su lišajevi koji su rasli iz malih ureza u metalu iscrtali obrise slova: Abyssus abyssum invocat.

"Imaš li pojma što to znači?" upitam Wiremana.

"Zapravo i imam. To je upozorenje kojim se često opominje nove odvjetnike nakon što polože pravosudni ispit. Slobodni bi prijevod glasio 'Jedan pogrešan korak vodi drugom'. Doslovni bi prijevod glasio 'pakao pakao zaziva'." Pogleda me bezizražajno pa ponovno u poruku ispod prezimena. "Mislim da bi to mogla biti završna riječ Johna Eastlakea prije no što je zauvijek napustio ovu inačicu Čapljina gnijezda."

Jack pruži ruku da će dodirnuti uklesanu krilaticu, ali se predomisli.

Wireman to učini umjesto njega. "Završna riječ, gospodo... i to na izvornom jeziku prava. Pođimo. Sunce zalazi u sedam i petnaest, tu negdje, a dnevna svjetlost je prolazna pojava. Naizmjence ćemo nositi izletničku košaru. Puta je teška kao sam vrag."

XI

Ali prije no što smo se ikamo zaputili, zastanemo iza kolnih vrata da dobro pogledamo Elizabethin prvi dom na Duma Keyu. Moja je neposredna reakcija bila zbunjenost. Negdje u mojem malom mozgu postojala je jasna narativna nit: ući ćemo u kuću, popeti se na kat i naći Elizabethinu sobu iz tih davnih dana kad je bila Libbit. Tamo će me moja nedostajuća ruka, katkad zvana Vidovnjačke rašlje Edgara Freemantlea, odvesti do ostavljenog okovanog putnog sanduka (ili možda samo do skromnije škrinjice), u kojoj će biti još crteža, nedostajućih crteža, koji će mi reći gdje je Perze i riješiti zagonetku propuštajućeg stola. A sve to prije zalaska Sunca.

Zgodna pričica, ali je imala veliku manu: gornje polovice Čapljina gnijezda više nije bilo. Kuća je stajala na izloženoj uzvisini i njezine gornje etaže otpuhao je neki davni uragan. Prizemlje je još bilo čitavo, ali zastrto sivo-zelenim povijušama koje su se pentrale po ulaznim stupovima. Španjolska je mahovina visjela sa streha i verandu pretvorila u špilju. Kuća je bila okružena prstenom razbijenih narančastih opeka, ostatka krova. Virile su poput divovskih zuba iz parcele korova koja je zamijenila travnjak. Posljednjih dvadeset pet metara kolnog prilaza pošljunčanog zdrobljenim školjkama bilo je zakopano ispod smokvi davitelja. Kao i tenisko igralište te ono što je nekoć možda bila dječja kućica. Penjačice su se uspuzale po zidovima dugačke gospodarske zgrade slične štali iza teniskog terena i škrabajući se pružale po ostatku šindre dječje kućice.

"Što je ono?" Jack je pokazivao između teniskog igrališta i kuće, gdje je dugi pravokutnik ogavne crne juhe krčkao na popodnevnom suncu. Činilo se da zujanje kukaca dopire upravo odatle.

"Misliš, što je sad? Ja bih to nazvao katranskom jamom", reče Wireman. "A veselih dvadesetih pretpostavljam da su je Eastlakeovi smatrali svojim bazenom."

"Zamislite umočiti se u to", reče Jack i strese se cijelim tijelom.

Bazen je bio okružen vrbama. Iza njega se nalazio još jedan gaj brazilskog papra i—

"Wiremane, jesu li ono banane?" upitah.

"Aha", reče on. "I vjerojatno pune zmija. Uh! Edgare, pogledaj na zapad."

Na zaljevskoj strani Čapljina gnijezda koloplet korova, povijuša i penjačica koji je nekoć bio travnjak Johna Eastlakea podvio je rep pred morskom travom. Povjetarac je bio prilično jak, vidljivost još bolja pa postanem svjestan da je visina prava rijetkost na Floridi. Ovdje smo bili taman toliko visoko da nam se čini da nam je Meksički zaljev pod nogama. Otok Don Pedro bio nam je slijeva, Casey Key snivao u plavo-sivoj izmaglici zdesna.

"Most je još podignut", Jack reče veselo. "Ovaj put stvarno imaju problema."

"Wiremane", rekoh. "Pogledaj tamo, niz onu staru stazu. Vidiš li?"

On pogledom isprati moj pruženi prst. "Onu izbočenu stijenu? Naravno da je vidim. Nije koraljna, mislim da nije, premda bih je rado pogledao izbliza da se uvjerim. Što s njom?"

"Na minutu prestani biti geolog i samo gledaj. Što vidiš?"

On pogleda. Obojica su pogledali. Jack je prvi primijetio. "Profil?" A onda ponovi, ovaj put se ne kolebajući. "Profil."

Kimnuh glavom. "Odavde vidimo samo čelo, udubljenje duplje i vrh nosa, ali se kladim da bismo s obale vidjeli i usta. Ili nešto slično ustima. To je Babina stijena. A Sjenoviti žal je odmah ispod nje, dam ruku u vatru. Kamo je John Eastlake odlazio u potragu za blagom."

"I gdje su se blizanke utopile", doda Wireman. "To je staza koja ih je odvela tamo. Samo što..."

On zašuti. Lahor nas je potezao za kosu. Gledali smo stazu, još vidljivu nakon tolikih godina. Nisu je utabale nožice koje silaze na kupanje. Staza između Čapljina gnijezda i Sjenovitog žala iščeznula bi nakon pet godina, možda i dvije.

"Nije to staza", reče Jack, kao da mi čita misli. "To je nekad bila cesta. Neasfaltirana, ali ipak cesta. Zašto bi netko želio da mu od kuće do plaže vodi cesta, kad do plaže nema više od deset minute hoda?"

Wireman odmahne glavom. "Ne znam."

"Edgare?"

"Nemam pojma."

"Možda je na dnu mora našao nešto više od šačice drangulija", reče Jack.

"Možda, ali—" Kutom oka uhvatim pokret - nešto tamno - i okrenem se prema kući, ali ne ugledam ništa.

"Što je?" upita Wireman.

"Vjerojatno živci", rekoh.

Vjetrić koji nas je hladio sa zaljeva malko promijeni smjer i zaćarlija s juga. Sa sobom donese zadah truleži.

Jack se lecne i iskrivi lice: "Koji je to kurac?"

"Rekao bih, parfem iz bazena", reče Wireman. "Jack, obožavam smrad mulja ujutro."

"Aha, ali sad je popodne."

Wireman ga pogleda kao da želi reći ma nije valjda, a onda se okrene k meni. "Što ti misliš, muchacho? Idemo dalje?"

Na brzinu izvršim inventuru. Wireman je nosio crvenu izletničku košaru, Jack torbu s hranom, a ja crtaći pribor. Nisam bio siguran što ćemo učiniti ako je ostatak Elizabethinih slika otpuhao uragan koji je odnio i krov ruševine ispred nas (ili ako ne bude slika), ali smo došli dovde i morali smo nešto učiniti. Ilse je inzistirala na tome, iz dubine moje duše.

"Da", rekoh. "Idemo dalje."

XII

Stigli smo do mjesta gdje su smokve davitelji počele obrastati kolni prilaz, kad ugledah ono tamno obličje: prolepršalo je kroz visoki šiprag desno od kuće. Ovaj put ga je vidio i Jack.

"Netko je tamo", reče on.

"Nisam nikog vidio", reče Wireman, spusti košaru i obriše znoj s čela. "Jack, trampi se sa mnom. Ti uzmi košaru, a ja ću hranu. Mlad si i jak, a Wireman star i potrošen. Uskoro će umrije— Koji je to vrag?"

Zatetura natraške i bio bi pao da ga nisam uhvatio oko struka. Jack iznenađeno i užasnuto vikne.

Iz šipraga malo ispred nas i slijeva izleti čovjek. Nikako nije mogao biti tamo - Jack i ja spazili smo ga prije samo nekoliko sekundi pedeset metara od nas - ali je bio. Crnac, ali ne i ljudsko biće. Ni u jednom trenutku nismo pomislili da je riječ o ljudskom biću. Kao prvo, njegove noge, škaraste i odjevene u plave uske hlače do koljena, nisu se micale dok je prolazio ispred nas. A nije u hodu niti raskuštrao debelu prostirku smokava davitelja koje su nicale oko njega. No usne su mu bile rastegnute u smiješku, oči kolutale od radosne zlobe. Na glavi je imao šiltericu s pucetom na vrhu i to je nekako bilo ono najgore.

Pomislih da ću poludjeti budem li morao dugo gledati u tu kapu.

Spodoba iščezne u travi nama zdesna, metar šezdeset pet visoki crnac u plavim jahaćim hlačama. Trava nije bila viša od metar i pol, i jednostavnom računicom moglo se izračunati da se on nije mogao izgubiti u toj travi - ali jest.

Trenutak potom on - to - osvane na trijemu, cereći nam se poput vjernog obiteljskog batlera, a onda, bez stanke, on - to - nađe se u podnožju stuba pa ponovno šmugne u šiprag, sveudilj nam se cereći.

Ispod svoje kapice.

Koja bješe CRVENA.

Jack se okrene da će pobjeći. Na licu mu se zrcalila samo bezumna panika. Pustim Wiremana da zgrabim Jacka, a da je i Wireman odlučio strugnuti, mislim da bi to bio kraj naše ekspedicije; ta imao sam samo jednu ruku i nisam ih mogao obojicu zadržati. Zapravo nisam mogao zadržati nijednog da su čvrsto odlučili podviti rep.

Premda sam bio prestravljen, nije mi ni na trenutak palo na um da pobjegnem. A Wireman - Bog ga blagoslovio - bio je neustrašiv; otvorenih je usta blejao u crnca koji je sad izniknuo iz nasada banana između bazena i one vrtne zgrade.

Dohvatio sam Jacka za remen i cimnuo ga natrag. Nisam ga mogao pljusnuti - nisam imao ruku kojom bih to učinio - pa sam se zadovoljio samo da dreknem: "Nije stvaran! To je njezina noćna mora!"

"Njezina... noćna mora?" Nešto slično shvaćanju zazori u Jackovim očima. Ili možda samo trunka svijesti. Bio bih zadovoljan i time.

"Njezina noćna mora, njezin babarogač, čega god se bojala kad bi se svjetlo ugasilo", rekoh. "Jack, to je samo još jedna prikaza."

"Kako znate?"

"Kao prvo, treperi poput kakvog starog filma", reče Wireman. "Pogledaj ga."

Crnca više nije bilo, ali se potom ponovno pojavio, ovaj put ispred hrdom optočenih ljestava koje su vodile na bazenski tornjić za skakanje. Nakesi nam se ispod svoje crvene kape. Sad sam primijetio da mu je košulja plava kao i hlače. Klizio je od točke do točke nepomičnih nogu uvijek pod istim kutom, poput figure-mete u streljani. Ponovno nestane pa se pojavi na trijemu. Trenutak potom bio je na kolnom prilazu, gotovo točno ispred nas. Zaboljela me glava od gledanja u njega, a i bilo me strah tog lika... ali samo zato što ga se i ona bojala. Libbit.

Sljedeći se put prikazao na stazi za Sjenoviti žal koja je bila izrovana dvama usporednim jarcima i tad smo primijetili da mu se zaljev providi kroz košulju i hlače. Lik ispari, a Wireman prasne u histerični smijeh.

"Što je?" Jack pogleda u njega, gotovo poput kopca. "Što je?"

"Pa to je usrani vrtni džokej!" reče Wireman, smijući se kao blesav. "Jedna od onih vrtnih ukrasnih figura crnačkog džokeja koje su danas jako verboten, samo napuhan do svoje trostruke veličine! Elizabethin babarogač bio je vrtni džokej!"

Pokušao je dodati još nešto, ali nije uspio. Presavinuo se i zakašljao tako jako da se morao rukama podbočiti o koljena. Shvatio sam komediju situacije, ali meni to nije bilo smiješno... i to ne samo zato što mi je kći umrla u Rhode Islandu. Wireman se sad smijao samo zato što se u početku prepao koliko Jack i ja, kao što se sigurno bojala i Libbit. A zašto se bojala? Jer joj je netko, vjerojatno slučajno, ubacio bubu o tom džokeju u njezinu maštovitu glavicu. Ja bih se kladio da je to učinila Nan Melda, a možda i neka priča za laku noć kojom se trebalo umiriti dijete još nemirno od povrede glave. Možda i dijete koje je mučila nesanica. Samo što je ta priča pustila korijenje na pogrešnom mjestu i narasli su joj ZUBOVI.

Gospodin Plavohlačni nije sličio ni žabama koje smo vidjeli na cesti. One su potpuno bile plod Elizabethine mašte i u njima nije bilo zlonamjernosti. No vrtni džokej... on se možda rodio u Libbitinoj natučenoj glavi, ali sam bio uvjeren da ga je Perze odavno angažirala za svoju prljavu rabotu. Približi li se tko ovoliko Elizabethinoj prvoj kući, evo njega, spremnog otjerati uljeza. Ravno na dugotrajni boravak u najbližu ludnicu.

Što je značilo da bi se u kući ipak moglo nešto naći.

Jack je nervozno pogledavao prema mjestu gdje je utonuli puteljak - koji je doista izgledao kao da je nekoć bio dovoljno širok za zaprežna kola pa i kamionet - naglo ponirao i gubio se. "Hoće li se vratiti?"

"Nema veze, muchacho", reče Wireman. "Nije stvaran. No onu izletničku košaru valja nositi. Pa zato điha! Kasom!"

"Imao sam osjećaj da silazim s uma samo od pogleda na njega", reče Jack. "Razumijete li to, Edgare?"

"Naravno. Libbit je svojevremeno imala vrlo bujnu maštu."

"Što se toj mašti dogodilo?"

"Zaboravila je služiti se njome."

"Isuse", reče Jack. "To je užasno."

"Da. A mislim da je takva vrsta zaboravljanja nešto lagano. Što je još užasnije."

Jack se sagne, podigne košaru pa pogleda u Wiremana. "Što je unutra? Zlatne poluge?"

Wireman dohvati torbu s hranom i mirno se nasmiješi. "Spakirao sam nešto dodataka."

Otklipšemo niz zarastao kolni prilaz, zvjerajući hoće li se pojaviti vrtni džokej. Nije se vratio. Na vrhu stuba koje su vodile na trijem Jack spusti košaru i uzdahne s olakšanjem. Iza nas se začuje lepet krila.

Okrenemo se i ugledamo čaplju kako slijeće na kolni prilaz. Možda ista ona koja me hladno gledala s teniskog terena El Palacia. U svakom slučaju, pogled njezinih plavih očiju bješe jednak: oštar i bez trunke samilosti.

"Je li ona stvarna?" upita Wireman. "Edgare, što ti misliš?"

"Stvarna je", rekoh.

"Kako znaš?"

Mogao sam im ukazati na činjenicu da čaplja baca sjenu, ali koliko sam se sjećao, i vrtni ju je džokej bacao; zapanjila me ta činjenica. "Znam i gotovo. Hajde, udimo. I ne morate kucati. Ovo nije kurtoazni posjet."

XIII

"Ups, ovo bi moglo predstavljati problem", reče Jack.

Veranda je bila u dubokoj sjeni prostirki viseće španjolske mahovine, ali nakon što smo se priviknuli na polutamu, ugledasmo debeli i zahrđali lanac omotan oko dvokrilnih vrata. S lanca su visjela čak dva lokota. Lanac je bio proveden kroz kuke na oba dovratka.

Wireman priđe da bolje pogleda. "Znaš", reče on, "Jack i ja možda bismo uspjeli jednu ili obje te kuke potrgati golim rukama. Vidjele su i boljih dana."

"Boljih godina", reče Jack.

"Možda," rekoh, "ali vrata su sigurno zaključana i budete li zveketali lancima i trgali kuke, uznemirit ćete susjede."

"Susjede?" upita Wireman.

Pokažem ravno iznad naših glava. Wireman i Jack isprate pogledom moj prst i ugledaju ono što ja već jesam: brojnu koloniju smeđih šišmiša koji su spavali u nečemu stoje sličilo golemom visećem oblaku paučine. Spustim pogled i shvatim da trijem nije samo pokriven, nego popločan izmetom. Bilo mi je jako drago da imam kapu na glavi.

Kad sam ponovno podigao pogled, Jack Cantori je stajao u podnožju stuba. "Nema teorije, narode", reče on. "Možete mi reći da sam trtaroš, možete mi reći da sam šonjo, možete mi reći što god hoćete, ali ja tamo ne ulazim. Wireman ima fobiju od zmija. Ja od šišmiša. Jednom—" Izgledao je kao da ima još toga za reći, možda i mnogo, ali nije znao kako. Umjesto toga načini još jedan korak natrag, a ja se na trenutak zamislim nad ćudljivosti straha: ono što uvrnutom džokeju nije uspjelo (bio je blizu, ali to se računa samo u boćanju), kolonija, smeđih šišmiša u zimskom snu jest. Barem što se tiče Jacka.

Wireman reče: "Mogu prenijeti bjesnoću, muchacho - jesi li to znao?"

Kimnem glavom. "Mislim da bismo trebali potražiti ulaz za poslugu."

XIV

Polako smo hodali duž kuće, Jack na čelu, noseći crvenu izletničku košaru. Majica mu je bila tamna od znoja, ali više nije pokazivao simptome mučnine, premda je trebao, vjerojatno smo svi trebali, jer je smrad iz bazena bio gotovo nesnosan. Trava nam je sezala do bedara i cviljela tarući nam se o hlače, a krute stabljike konopljike bole nas po gležnjevima. Na toj je strani kuće bilo prozora, ali su svi bili previsoko, osim ako Jack ne želi stati Wiremanu na ramena.

"Koliko je sati?" zasopće Jack.

"Vrijeme da malo produžiš korak, mi amigo", reče Wireman. "Da ja preuzmem tu košaru?"

"Da ne bi", reče Jack. Prvi put otkad sam ga upoznao zazvučao je živčano. "Onda vi možete doživjeti srčani napad a ja i šef isprobati tehniku oživljavanja."

"Želiš reći da nisam u formi?"

"U formi jeste, ali ste po mojoj procjeni svejedno dvadeset pet kila u zoni rizika srčanog udara."

"Prestanite", rekoh. "Obojica."

"Spusti je, sinko", reče Wireman. "Spusti tu cesto de puta madre i ja ću je nositi ostatak puta."

"Ne. Sve u redu."

Nešto mi crno proleti kutom oka. Gotovo da i nisam pogledao što. Pomislio sam da je to ponovno onaj vrtni džokej i da ovaj put lebdi uz bazen. Ili kroz oblak kukaca iznad njegove smrdljive površine. Hvala Bogu što sam ipak odlučio pogledati.

Za to je vrijeme Wireman srdito piljio u Jacka. Njegova je muškost bila dovedena u sumnju. "Želim te zamijeniti."

Komad mjehuraste nečisti u bazenu je oživio. Odlijepio se od crne žitke mase i pljasnuo na betonski rub iz čijih je pukotina klijao korov, prskajući blato oko sebe poput kakve prljave supernove.

"Ne, Wireman, ja ću nositi."

Hrpa nečisti s očima.

"Jack, kažem ti posljednji put."

A onda ugledah rep i shvatih u što gledam.

"A ja kažem vama—"

"Wiremane", rekoh i zgrabih ga za rame.

"Ne, Edgare, mogu ja to."

Mogu ja to. Kako su mi te riječi zaječale u glavi. Prisilim se progovoriti polako, glasno i kategorički.

"Wiremane, začepi. Iz bazena je upravo izašao aligator."

Wireman se bojao zmija, Jack šišmiša, a ja nisam imao pojma da se bojim aligatora dok nisam vidio kako se ta hrga prapovijesnog crnila odvojila od gnjilećeg variva u starom bazenu i krenula na nas, najprije otpuzavši preko korovom obraslog betona (pritom odgurnuvši posljednju preživjelu prevrnutu ležaljku), a onda se mljaskavo provukavši kroz korov i puzavice koje su visjele s najbližih stabala brazilskog papra. Na trenutak sam spazio kako mu se gubica naborala, a jedno crno oko zaškiljilo u nečemu sličnom namigivanju, a onda bi kroz uzdrhtalu zelen tu i tamo provirila njegova cijedeća leđa, poput tričetvrt uronjene podmornice. Aligator je krenuo na nas i nakon što sam to rekao Wiremanu, više nisam mogao ništa. Sivilo mi se navuklo na oči. Naslonio sam se na stare i svijene daske Čapljina gnijezda. Bile su tople. Stajao sam naslonjen na njih i čekao da me poždere četverometarski užas koji je živio u starom bazenu Johna Eastlakea.

Wireman nije oklijevao. Istrgnuo je Jacku crvenu košaru iz ruku, spustio je na zemlju, kleknuo pokraj nje i podigao jedan zaklopac. Zavukao je ruku u košaru i izvadio najveći pištolj koji sam ikad vidio, osim u filmovima. Klekne u visoku travu iza otvorene izletničke košare i čvrsto uhvati pištolj objema rukama. Stajao sam pod kutom iz kojeg sam mu dobro vidio lice i pomislio sam - a tako mislim i danas - da izgleda fantastično smireno... osobito za čovjeka oči u oči s nečime što bi se uvjetno moglo proglasiti XL zmijom. Čekao je.

"Ubij ga!" vrisne Jack.

Wireman je čekao. Iza njega ugledam onu čaplju. Lebdjela je u zraku iznad dugačke, korovom obrasle zgrade iza teniskog igrališta. Lebdjela je naglavce.

"Wiremane?" rekoh. "Sigurnosni zapor?"

"Caray", promrmljao je i trzajem palca nešto podigao. Crvena točka na dršku pištolja žmigne i ugasi se. Nije skidao pogleda s visoke trave koja se najprije počela lelujati, a potom se razdvojila i aligator je nasrnuo na Wiremana. Vidio sam aligatore u dokumentarcima Discovery Channela i National Geographica, ali me ništa nije pripremilo za brzinu kojom se to stvorenje moglo kretati na tim svojim Batrljcima od nogu. Trava je ostrugala većinu blata s njegove rudimentarne glave i sad sam ugledao njegov široki smiješak.

"Sad!" drekne Jack.

Wireman opali. Prasak je bio strahovit - otkotrljao se poput nečeg čvrstog, načinjenog od kamena - a i rezultat je bio strahovit. Gornja polovica aligatorove glave rasprsne se u oblaku blata, krvi i mesa. No to ne uspori životinju; naprotiv, batrljaste noge kao da su ubrzale dok je pretrčavao posljednjih desetak metara. Čuo sam kako trava grubo šiba po krljuštima njegovih slabina.

Cijev Wiremanova pištolja podigne se od trzaja. Wireman to nije pokušavao spriječiti. Nikad nisam vidio takav mir i dan-danas me zapanjuje. Kad se cijev pištolja ponovno spustila u horizontalu, aligator je bio pet metara od nas. Wireman ponovno opali i taj drugi metak podigne prednji dio stvorova tijela pa se pokaže zelenkasto-bijeli trbuh. Na trenutak kao da je zaplesao na repu, poput kakvog sretnog aligatora iz Disneyjeva crtica.

"Jah, rugobo jedna!" vrisne Jack. "Jebi si mater! Jebi si mater MATERINU!"

Pištolj se ponovno podigne od trzaja. I ponovno Wireman to nije pokušavao spriječiti. Aligator se uz potmuli udarac prevali na bok, trbuhom prema nama, ritajući se batrljcima od nogu, šibajući repom te trgajući busenje trave i zemlje. Kad se cijev pištolja ponovno spustila, Wireman ponovno povuče okidač i središte stvorova trbuha kao da se rasprsnulo. Istog trenutka ugaženi krug u kojem je aligator ležao postane uglavnom crven umjesto zelen.

Pogledom potražim onu čaplju. Nije je više bilo.

Wireman ustane. Primijetim da drhti. Priđe aligatoru - premda ne u radijusu njegova još šibajućeg repa - i spraši još dva metka u njega. Aligatorov rep posljednji put u grču tresne o zemlju, tijelo mu se posljednji put tržne, a onda se smiri.

Wireman se okrene Jacku i drhtavom rukom podigne automatski pištolj. "Desert Eagle, kalibar 357", reče on. "Veliki stari pištolj, proizveli ga opaki Židovi, tako u svojoj pjesmi kaže James McMurtry, dvije tisuće šeste. Ono što je otežalo košaru uglavnom je bilo streljivo. Ubacio sam u nju sve okvire za streljivo koje sam imao. Što znači njih desetak."

Jack mu priđe, zagrli ga i poljubi u oba obraza. "Nosit ću tu košaru do Clevelanda ako želite i neću ni pisnuti."

"Barem nećeš morati nositi pištolj", reče Wireman. "Odsad će ova draga mala lutkica biti zataknuta za moj remen." I on je doista tamo i zatakne nakon što je ubacio novi okvir i pažljivo podignuo sigurnosni zapor. Uspjelo mu je iz drugog pokušaja, toliko su mu ruke drhtale.

Pridem mu pa ga i ja cmoknem u oba obraza.

"Ajme meni", reče on. "Wireman se više ne osjeća Španjolcem. Wireman se nesumnjivo počinje osjećati kao Francuz."

"Kako to da uopće imaš pištolj?" upita.

"Ideja gospođice Eastlake nakon posljednjeg kokainskog puškaranja u Tampi-St Peteu." Okrene se Jacku. "Sjećaš se toga, je li?"

"Aha. Četvero mrtvih."

"Dakle, gospođica Eastlake je predložila da nabavim pištolj za osobnu zaštitu. Nabavio sam veliki. Ona i ja smo čak zajedno vježbali gađanje." On se nasmiješi. "Dobro je gađala i nije joj smetala buka, ali je mrzila trzaj." Pogleda u palačinku od aligatora. "Mislim da je gotov. Što sad, muchacho?"

"Na stražnju stranu ali... je li netko od vas vidio onu čaplju?"

Jack odmahne glavom. A odmahne i Wireman, s izrazom blage zbunjenosti.

"Ja sam je vidio", rekoh mu. "A vidim li je opet... ili netko od vas dvojice... želim da je upucaš, Jerome."

Wireman podigne obrve, ali ne reče ništa. Nastavimo klipsati istočnom stranom napuštenog imanja.

XV

Ući u kuću sa stražnje strane nije bio nikakav problem jer stražnje strane nije bilo. Odlomilo se sve osim najistočnijeg ugla palače, vjerojatno u istom nevremenu koje je odnijelo gornje katove. Stojeći tamo, gledajući u korovom obraslu ruševinu nekadašnje kuhinje i ostave, shvatih da je Čapljino gnijezdo tek nešto malo više od mahovinom okićenog pročelja.

"Možemo ući s ove strane," sumnjičavo će Jack, "ali nisam siguran da imam povjerenja u pod. Edgare, što vi mislite?"

"Ne znam", rekoh. Bio sam vrlo umoran. Možda zbog toga što sam sav adrenalin potrošio u našem susretu s aligatorom, ali mi se činilo da nije samo zbog toga. Osjećao sam se poraženo. Previše godina, previše uragana. A i crteži neke curice nisu baš neki konkretan početak. "Wiremane, koliko je sati? Ako može jednostavan odgovor."

On pogleda na svoj sat. "Pola tri. Što kažeš, muchacho? Da uđemo?"

"Ne znam", ponovim.

"E ja znam", reče on. "Ubio sam onog aligatorskog posranca da bih stigao dovde; ne idem, a da barem ne razgledam staro imanje. Etaža na kojoj se nalazi ostava čini se zadovoljavajuće čvrsta, a i najbliža je zemlji. Hajde, vas dvojica, naslažimo nešto od ovog krša da po tome hodamo. Par greda će biti dosta. Jack, ti kreni prvi, a onda pomogni meni. Zajedno ćemo povući Edgara."

Tako smo i učinili, prljavi, raščupani i zadihani. Najprije smo se uzverali u ostavu, a iz nje ušli u kuću, osvrćući se začuđeno, kao da smo stigli vremeplovom, turisti u svijetu koji je prestao postojati prije više od osamdeset godina.

18.
Noveen

I

Kuća je vonjala po gnjilom drvu, staroj žbuki i pljesnivoj tkanini. A osjećao se i nekakav zelenkasti miris. Ostalo je nešto pokućstva - uništenog zubom vremena i pokunjenog od vlage - ali su fine stare tapete u salonu visjele u vrpcama, a za strop istrunulog ulaznog predvorja zalijepilo se golemo celulozno osinje gnijezdo, prastaro i utihlo. Ispod njega uginule ose ležale su na trideset centimetara visokoj hrpi na izvitoperenim podnim daskama od čempresovine. Negdje, u ostatku gornjeg kata, kapala je voda, kap po kap.

"Drvo čempresa i mamutovca iz ove kuće vrijedilo bi pravo bogatstvo da je netko došao i uzeo ga prije no što je otišlo u kvar", reče Jack. Sagne se, uhvati za jedan kraj stršeće daske i potegne. Ona se odlomi svijena gotovo poput slatkiša od karamele pa pukne - ne uz prasak, nego ravnodušni mukli puf. Nekoliko drvnih ušiju išeta iz četvrtaste rupe ispod nje. Miris koji nas zapahne bio je miris vlage i mraka.

"Ovdje nije bilo kramara ni smetlištara, a ni lumperaja", reče Wireman. "Nema odbačenih kondoma ni gaća, nitko nije sprejem na zid napisao JOE VOLI DEBBIE. Mislim da ovdje nitko nije nogom stupio nakon što je John stavio lokot na vrata i odvezao se. Znam da je to teško povjerovati—"

"Ne", rekoh. "Nije. Čapljino gnijezdo na ovom kraju Keya pripada Perze od 1927. John je to znao i pobrinuo se da tako i ostane kad je sastavljao oporuku. Elizabeth također. Ali ovo nije hram." Pogledah u prostoriju nasuprot salona. Nekoć je to mogla biti radna soba. Stari rolo pisaći stol čučao je u lokvi smrdljive vode. Bilo je i polica, ali su zjapile prazne. "Ovo je grobnica."

"Pa gdje da tražimo crteže?" upita Jack.

"Nemam pojma", rekoh. "Čak ne..." Komad žbuke ležao je ispod dovratka i ja ga raspalim nogom. Želio sam ga šutnuti, ali je bio previše star i razmočen pa se samo raspao. "Mislim da nema više crteža. Sad kad sam vidio kako kuća izgleda."

Ponovno se osvrnem, udišući smrad gnjileži.

"Možda si u pravu, ali nisam siguran u tebe", reče Wireman. "Jer si ucviljen, muchacho. A žalovanje izmori čovjeka. Dok iz mene progovara iskustvo."

Jack ode u radnu sobu, šljapkajući po vlažnim daskama do starog rolo stola. Kap vode tupne mu na šilt kapice i on pogleda gore. "Strop se urušava", reče on. "Iznad nas je vjerojatno bila najmanje jedna kupaonica, možda dvije, a u to vrijeme možda i krovna cisterna za skupljanje kišnice. Vidim nekakvu cijev. Za koju godinu će se strop skroz urušiti i ovaj će stol otići pa-pa."

"Jack, samo pripazi da ti ne odeš pa-pa", reče Wireman.

"Trenutačno me brine pod", reče on. "Vraški je gnjecav."

"Pa onda se vrati", rekoh.

"Samo minutu. Najprije da zavirim u stol."

On pootvara sve ladice. "Nema ničeg", reče. "Nema ničeg... pa još malo ničeg... nema ničeg..." Zastane. "Ovdje ima nečeg. Poruka. Rukom pisana."

"Daj da je vidimo", reče Wireman.

Jack mu je donese, gazeći krupnim opreznim koracima preko trulog dijela poda. Čitao sam preko Wiremanova ramena. Poruka je bila napisana na običnom bijelom papiru, krupnim nekićenim muškim rukopisom:

19. kolovoza 1926.

Johnny - Tvoja želja, meni zapovijed. Ovo je ostatak kvalitetne robe & samo za tebe, mladiću moj. Sampić mi nije baš najbolji ali živo mi se fućka. Viskač je OK. Canadian Club za 'narodne mase' (ha-ha). 5 l burbona po bačvici. I kao što si tražio, Stolni X 2, i to u kera. Nije moja zasluga, naprosto mi se posrećilo, ali to je stvarno zadnji. Hvala ti na svemu, kompa. Vidimo se kad se vratim na ovu stranu bare.

DD

Wireman dotakne Stolni x 2 i reče: "Stol propušta. Edgare, znači li ti išta ostatak?"

Značio je, ali na trenutak je moje prokleto bolesno pamćenje odbijalo izručiti taj podatak. Mogu ja to, pomislih... a onda razmislim lateralno. Najprije se sjetim Ilse koja je rekla Gospodine, primate li me u bazen? Sjećanje me zaboljelo, ali je to bilo u redu jer je to bio ulaz. Nakon toga se sjetim jedne druge djevojke odjevene za neki drugi bazen, prsate i dugonoge u crnom jednodijelnom kostimu, Mary Ire na Hockneyevoj slici - Gidget u Tampi, tako je nazvala svoju mlađahniju verziju - i onda se sjetim. Ispustim dah - nisam niti znao da sam ga zadržavao.

"D.D. je bio Dave Davis", rekoh. "Ludih dvadesetih on je bio mogul Sunčane obale."

"Odakle to znaš?"

"Rekla mi je Mary Ire", rekoh i nekom mojem hladnom dijelu koji vjerojatno više nikad neće preplaviti toplina svidjela se ta ironija: život je kotač i pričekaš li dovoljno dugo, uvijek se vrati na početak. "Davis je prijateljevao s Johnom Eastlakeom, a čini se i snabdijevao Eastlakea priličnim količinama kvalitetne žestice."

"Šampić", reče Jack. "To je šampanjac, je li?"

Wireman reče: "Jako dobro, Jack, ali želim znati što je stolni. I kera."

"To je na španjolskom", reče Jack. "Vi biste to trebali znati."

Wireman ga pogleda podigavši jednu obrvu. "Misliš na será - sa s. Kao u que será será."

"Doris Day, 1956.", rekoh. "The future's not ours to see." ⁵⁰ i dobro da je tako, pomislih. "Siguran sam jedino da je Davis bio u pravu kad je rekao da je to bila posljednja isporuka." Kucnem po datumu: 19. kolovoz. "Otplovio je za Europu u listopadu 1926. i više se nije vraćao. Nestao na moru - barem mi je tako rekla Mary Ire."

"A kera?" upita Wireman.

"Pustimo to zasad", rekoh. "Ali je čudno - samo ovaj komad papira."

"Pomalo neobično, možda, ali ne potpuno čudno", reče Wireman. "Kad bi ti bio udovac s malim kćerima, bi li želio u novi život ponijeti posljednju dostavnicu svojeg krijumčarskog ortaka?"

Zamislim se nad tim pa zaključim da ima pravo. "Ne... ali bih je vjerojatno uništio, zajedno sa svojom zbirkom starinskih porno razglednica."

Wireman slegne ramenima. "Nikad nećemo znati koliko je inkriminirajućih dokumenata on uništio... ili nije. Osim što je sa svojim kompićima popio poneko piće, ruke su mu možda bile razmjerno čiste. Ali muchacho..." On mi položi ruku na rame. "Ovaj papir je stvaran. Doista ga držimo u rukama. A ako nas nešto želi uništiti, možda nas nešto drugo čuva... malčice. Nije li to moguće?"

"Barem bi bilo lijepo tako misliti. Pogledajmo ima li još čega."

II

Isprva se činilo da nema. Pročešljali smo sve prizemne prostorije, ali nismo ništa našli, samo sam zamalo zaglavio kad mi je noga propala kroz pod vjerojatno nekadašnje blagovaonice. No Wireman i Jack su bili brzi i barem mi je propala bolesna noga pa sam se mogao pomoći zdravom.

Obilazak gornjih katova ruševine nije dolazio u obzir. Stubište je sezalo do vrha, ali osim prvog odmorišta i jednostrukog isprekidanog poteza rukohvata vidjelo se samo plavo nebo i mašuće lišće visoke palme. Od prvog kata ostali su samo zidovi, od drugog ni to. Krenemo natrag prema kuhinji i našem improviziranom izlazu u vanjski svijet, praznih ruku, jer je naša ekspedicija urodila samo prastarom obavijesti o isporuci alkoholnih pića. Činilo mi se da znam što bi moglo značiti kera, ali budući da nisam znao gdje je Perze, ta je ideja bila beskorisna.

A ona je bila tamo.

Blizu.

Zašto bi u protivnom bilo tako teško stići ovamo?

Wireman je hodao na čelu. U jednom je trenutku zastao tako naglo da sam se zabubao u njega. Jack naleti na mene, raspalivši me po stražnjici košarom.

"Trebamo pregledati stubište", reče Wireman tonom čovjeka koji ne može povjerovati da je bio takav idiot.

"Molim?" upitah.

"Trebamo potražiti zapećak. Trebao sam se toga prvo sjetiti. Senilim."

"Što je zapećak?" upitah.

Wireman se okretao. "U El Palaciu je to četvrta stuba od podnožja glavnog stubišta. Rekla je da se njezin tata tog dosjetio, a ideja je bila da to skrovište bude blizu ulaznih vrata u slučaju požara. U njoj se nalazi kutija s lokotom i sad samo nekoliko starih suvenira i fotografija, ali nekoć je u njoj držala oporuku i najbolje komade nakita. A onda je za to rekla svojem odvjetniku i grdno pogriješila. Inzistirao je da ona sve to premjesti u sef u Sarasoti."

Sad smo bili u podnožju stuba, pokraj humka uginulih osa, okruženi teškim smradom kuće. Wireman se okrene k meni, sjajnih očiju. "Muchacho, u toj je kutiji držala i nekoliko vrlo vrijednih porculanskih figurica." On promotri ruinu stubišta koje je vodilo u besmisleni krš i modro nebo. "Recimo... ako je Perze doista nekakva porculanska figurica koju je John iščeprkao s dna zaljeva... ne misliš valjda da ju je sakrila baš ovdje, u stubištu?"

"Mislim da je sve moguće. Pazi se. Jako."

"Kladio bih se u sve da i tu postoji takvo skrovište", reče on. "Ponavljamo što naučimo kao djeca."

On čizmom odgurne uginule ose - pritom su proizvele šaptav, papirni zvuk - a onda klekne u podnožju stuba. Pregleda rub prve stube, pa druge, pa treće. Kad je stigao do četvrte, reče: "Jack, daj mi bateriju."

III

Bilo je lako reći si da se Perze ne skriva u tajnom pretincu ispod stubišta - to bi bilo prelagano - ali se sjetih figurica koje bi Elizabeth potrpala u svoju limenu kutiju od keksa i osjetih kako mi puis ubrzava dok je Jack prekapao po izletničkoj košari pa izvadio čudovišno veliku bateriju s cijevi od nehrđajućeg čelika. Tutnuo ju je Wiremanu u ruku poput sestre koja kirurgu dodaje instrument.

Kad je Wireman uperio snop svjetla u četvrtu stubu, ugledah jedva primjetno žarenje zlata: majušne šarke u dnu stube. "Dobro", reče on i vrati bateriju. "Uperi bateriju u rub stube."

Jack posluša. Wireman uhvati za stubu koja se na tim majušnim šarkama trebala podići poput poklopca.

"Wiremane, pričekaj minutu", rekoh.

On se okrene k meni.

"Najprije je pomiriši", rekoh.

"Kako, molim?"

"Pomiriši je. Reci mi zaudara li po vlazi."

On pomiriše stubu sa šarkama pa ponovno pogleda u mene. "Malo je vlažna, možda, ali ovdje sve zaudara po vlazi. A da budeš malo određeniji?"

"Samo je podigni vrlo polako, u redu? Jack, posvijetli ravno unutra. Potražite tragove vlage, obojica."

"Zašto?" upita Jack.

"Jer stolni propušta, ona je tako rekla. Ugledate li keramički spremnik - bocu, vrč, bačvicu - unutra je Perze. Gotovo će sigurno taj spremnik biti naprsnut, a možda i razbijen."

Wireman udahne pa izdahne. "U redu. Kao što reče matematičar dijeleći s nulom, ovo će biti ravno nuli."

Pokuša podići stubu, ali bezuspješno.

"Zaključano je. Vidim majušnu bravicu... sigurno je ključ bio vraški mali—"

"Imam preklopni nož", ponudi Jack.

"Samo malo", reče Wireman. Stisne usta kad je jagodicama prstiju pritisnuo nagore, a na sljepoočnici mu iskoči vena.

"Wiremane", rekoh, "paz—"

Prije no što sam uspio završiti rečenicu, bravica - stara, majušna i nedvojbeno izjedena hrđom - pukne. Gornji dio stube naglo se podigne i odlomi na šarkama. Wireman se stroppšta natraške, Jack ga uhvati, a onda ja nespretnim jednorukim zahvatom uhvatim Jacka. Glomazna baterija tresne na pod, ali se ne razbije. Njezin se jaki snop zakotrlja i reflektorski osvijetli onu jezivu hrpetinu uginulih osa.

"Jebo te patak", reče Wireman ustavši. "Sad smo kao Tri blesana."

Jack podigne bateriju i posvijetli u rupu u stubištu.

"Što ima?" upitah. "Išta? Ništa? Govori!"

"Nešto, ali nije keramička boca," reče Jack, "nego metalna kutija. Izgleda kao kutija za bombone, samo veća." Prigne se.

"A da to ne činiš?" reče Wireman.

Alije bilo prekasno. Jack je zavukao ruku do lakta i na trenutak sam bio uvjeren da će mu se lice razvući u kriku kad će se nešto pogostiti njegovom rukom i povući ga u rupu do ramena. No onda se uspravi. U ruci je držao limenu kutiju u obliku srca. Pruži nam je. Na vrhu, jedva vidljiv ispod mrljica hrđe, nalazio se andelak rumenih obraza. Ispod njega, starinskim rukopisom, netko je bojom napisao sljedeće riječi:

ELIZABETH
NJEZINE STVARI

Jack nas upitno pogleda.

"Otvori", rekoh. To nije bila Perze, u to sam sad bio siguran. Osjećao sam i razočaranje i olakšanje. "Ti si je našao, ti je i otvori."

"To su crteži", reče Wireman. "Sigurno."

I ja sam tako mislio. Ali nije bilo tako. Jack je iz te zahrđale kutije u obliku srca izvadio Libbitinu lutku; a kad sam ugledao Noveen, kao da sam ugledao nekog dobro poznatog.

Auuuu, kao da su govorile njezine crne očice i kričavocrvena ustašca. Auuu, tu sam nutra cijelo to vrijeme, ti gnusu.

IV

Kad je Noveen izašla iz te kutije poput leša iz kripte, osjetio sam kako mi se tijelom prikrada užasna, bespomoćna prepast, začinje se u srcu pa se zrakasto širi i prijeti da će mi najprije razglaviti sve mišiće, a onda ih sasvim onemoćatii.

"Edgare?" oštro će Wireman. "Dobro si?"

Davao sam sve od sebe da ne prolupam, uglavnom zbog lutkinog bezubog smiješka. Poput kapice onog džokeja, i njezin je smiješak bio crven. A kao i s tom kapicom, činilo mi se da ću poludjeti budem li predugo gledao u taj smiješak koji kao da je tvrdio da je sve što se dogodilo u mojem novom životu bio san koji sanjam na intenzivnom odjelu u nekoj bolnici dok uređaji održavaju moje izmrcvareno tijelo još malo na životu... i možda je to bilo dobro jer je to značilo da se Ilse ništa nije dogodilo.

"Edgare?" Kad je Jack krenuo prema meni, lutka u njegovoj ruci zaklati glavom u vlastitoj grdobnoj parodiji zabrinutosti. "Nećete se valjda onesvijestiti?"

"Neću", rekoh. "Daj da je vidim." A kad mi ju je pokušao dati, rekoh: "Ne želim je uzeti. Samo je podigni."

On tako i učini, a ja istog trenutka shvatim zašto sam otprve osjetio da mi je poznata, kao da sam sreo staru prijateljicu. Ne zbog Rebe ili njezine novije družbenice - premda su sve tri bile krpene lutke, po tome su bile slične - nego zato što sam je već vidio, na nekoliko Elizabethinih crteža. Isprva sam pretpostavio da je to bila Nan Melda, u tome sam se prevario, ali—

"Nan Melda joj je dala ovu lutku", rekoh.

"Tako je", složi se Wireman. "I sigurno joj je bila omiljena lutka, jer je jedino nju crtala. Pitanje je zašto ju je ostavila kad je obitelj napustila Čapljino gnijezdo? Zašto ju je zaključala u tu kutiju i sakrila?"

"Ponekad lutke padnu u nemilost", rekoh. Gledao sam u ta crvena nasmiješena usta. Crvena nakon toliko vremena. Crvena poput mjesta na kojem se skriju sjećanja kad ste ranjeni i ne možete razborito razmišljati. "Ponekad lutke postanu jezive."

"Edgare, njezine su ti slike pričale", reče Wireman. On zamigolji lutkom pa je vrati Jacku. "A ona? Hoće li ti lutka reći ono što želimo znati?"

"Noveen", rekoh. "Zove se Noveen. Kad bih barem mogao odgovoriti potvrdno, ali zasad mi samo Elizabethine drvene bojice i slike nešto govore."

"Kako znaš?"

Dobro pitanje. Doista, kako sam znao?

"Naprosto znam. Wiremane, kladim se da bi mogla razgovarati i s tobom prije no što sam te izliječio. Dok si još imao vrludavo oko."

"Sad je prekasno", reče Wireman. Prekopa po hrani, nađe narezane krastavce i pojede dva komada. "Onda, što ćemo? Vratiti se? Jer mi se čini, muchacho, vratimo li se, nikad nećemo u mudima smoći srčanost za povratak."

Zaključili da je u pravu. Za to je vrijeme popodne prolazilo oko nas.

Jack je sjedio na stubištu, dvije-tri stube iznad tajnog pretinca i držao lutku na koljenu. Sunce je padalo kroz srušeni krov kuće i prašilo ih svjetlošću. Budili su nekakva sjećanja u meni, bili bi predivna slika: Mladić s lutkom. Način na koji je Jack držao Noveen podsjetio me na nešto, ali se nisam mogao sjetiti na što. Noveenine crne oči-puceta kao da su gledale u mene, gotovo samodopadno. Vidla sam ja puno toga, ti gnusu. Vidla sam ja sve. Znam ja sve. Šteta da nisam slika koju možeš taknut svojom fantomskom rukom, jelda?

Da, šteta.

"U jednom bih je razdoblju i ja mogao navesti da progovori", reče Jack.

Wireman ga čudno pogleda, a ja začujem klik, kao kad nakon dužeg čekanja naposljetku uspostavite telefonsku vezu. Sad sam znao zašto mi je način na koji je držao lutku izgledao toliko poznat.

"Bavio si se trbuhozborstvom, zar ne?" Nadao sam se da sam zazvučao ležerno, ali mi je srce ponovno počelo bubati o rebra. Činilo mi se da je ovdje, na južnom kraju Duma Keya, štošta moguće. Čak i u po bijela dana.

"Aha", reče on nasmiješivši se napola postiđeno, napola sjetno. "Kupio sam knjigu o trbuhozborstvu kad mi je bilo samo osam godina i ustrajao u tome uglavnom zato što je moj otac rekao da je to bio bačen novac. Svega sam se ostalog odrekao." On slegne ramenima i Noveen mu lagano poskoči na nozi. Kao da je i ona pokušavala slegnuti ramenima. "Nikad nisam postao majstor, ali sam postao dovoljno dobar da pobijedim na natjecanju učenika šestih razreda. Tata je objesio moju medalju na zid svojeg ureda. To mi je puno značilo."

"Aha", reče Wireman. "Nema boljeg od tapšanja po ramenu sumnjičavog tate."

Jack se nasmiješi i kao uvijek, ozari mu se cijelo lice. Malo se promeškolji, a Noveen s njim. "Nema boljeg, ha? Bio sam sramežljiv klinac i trbuhozborstvo me malo oslobodilo. Postalo mi je lakše razgovarati s ljudima - pretvarao bih se da sam Morton. Moj lutak. Jer je Morton bio brbljavac koji bi svakome rekao što ga ide."

"Svi su takvi", rekoh. "Mislim da je to pravilo."

"A onda sam krenuo u srednju i trbuhozborstvo mi je počelo izgledati štreberskim talentom u usporedbi s vožnjom na skejtu pa sam se prestao time baviti. Ne znam što se dogodilo s onom knjigom. Zvala se Prebaci svoj glas."

Zašutjesmo. Kuća je vlažno disala oko nas. Wireman je maloprije ubio opakog aligatora. To mi se sad činilo gotovo nevjerojatno, premda mi je u ušima još zvonilo od pucnjeva.

A onda Wireman reče: "Da čujem kako to radiš. Neka kaže: 'Buenos dias, amigos, mi nombre es Noveen i la mesa propušta'."

Jack se nasmije. "Ma da."

"Ne, ozbiljno."

"Ne mogu. Ne vježbaš li neko vrijeme, zaboraviš kako se to radi."

Na temelju vlastitog istraživanja, znao sam da bi mogao biti u pravu. Što se tiče naučenih umijeća, pamćenje stigne do raskrižja. U jednom su odvojku vještine poput vožnje bicikla, koje se gotovo nikad ne zaboravljaju nakon što se jednom nauče. Ali kreativne vještine čeonog režnja koje se neprestance nadograđuju moraju se koristiti gotovo svakodnevno i lako ih se ošteti ili uništi. Jack je želio reći da trbuhozborstvo spada među takve. I premda nisam imao razloga sumnjati u njegove riječi - ta ipak to uključuje kreiranje nove ličnosti i prebacivanje glasa - rekoh: "Pokušaj."

"Što?" Pogleda u mene zbunjeno se smiješeći.

"Hajde, probaj."

"Rekoh vam, ne mogu—"

"Svejedno pokušaj."

"Edgare, nemam pojma kako bi ona mogla zvučati čak i da još mogu prebaciti glas."

"Aha, ali je držiš na koljenu, a tu smo samo mi domaći pa se baci na posao."

"Jebiga." Jack otpuhne kosu s čela. "Što želite da kaže?"

Wireman reče, jedva čujno: "A da naprosto vidimo što će izlanuti?"

V

Jack je još trenutak ostao sjediti s Noveen na koljenu. Glave su im bile okupane suncem, a oko lica su im lebdjele čestice uskovitlane prašine koja se podigla sa stuba i prastarog saga u predvorju. A onda Jack premjesti ruku tako da je prste položio na lutkin kržljavi vrat i krpena ramena. Glava joj se podigne.

"Bok, dečki", reče Jack, samo što je pokušavao ne micati usnama pa je ispalo Ok eki.

Odmahne glavom, a podignuta se prašina zavrtloži. "Samo malo", reče on. "Ovo je grozno."

"Nikamo nam se ne žuri", rekoh mu. Mislim da sam zazvučao smireno, ali mi je srce lupalo još jače. Djelomice jer sam strepio za Jacka. Uspije li ovo, to bi moglo biti opasno po njega.

Jack istegne vrat i slobodnom si rukom promasira Adamovu jabučicu, poput tenora koji se priprema za nastup. Ili poput neke ptice, pomislih. Možda kakvog gospel kolibrija. A onda reče: "Bok, dečki." Bilo je bolje, ali—

"Ne", reče on. "Sranje kroz gusto granje. Zvučim kao ona stara plavuša, Mae West. Pričekajte."

Ponovno si promasira grlo. Pritom je gledao u kaskadu svjetlosti i nisam siguran da je bio svjestan da mu se druga ruka - ona na lutki - miče. Noveen najprije pogleda u mene, pa u Wiremana, pa ponovno u mene. Oči poput crnih puceta. Crna kosa ukrašena masnicama padala joj je oko lica boje čokolade. Crveno O umjesto usta. Usta kao stvorena da kažu Auuu, gnusu jedan.

Wireman hladnom rukom zgrabi moju.

"Bok, dečki", reče Noveen i premda je Jackova Adamova jabučica poskočila gore-dolje, usne su mu se jedva pomaknule kad je izgovorio b.

"Hej! Kako je ovo zvučalo?"

"Dobro", reče Wireman, zazvučavši mirno kako se ja nisam osjećao. "Neka kaže još nešto."

"Za ovo ću biti dodatno plaćen, zar ne, šefe?"

"Naravno", rekoh.

"Zar nećeš ništa nacrtat?" upita Noveen, gledajući me tim okruglim crnim očicama. To su doista bila puceta, bio sam gotovo siguran u to.

"Nemam što", rekoh. "Noveen."

"Kazat ću ti što da nacrtaš. Gdje ti je blok?" Jack je sad gledao u stranu, u sjene koje su vodile u ruinirani salon, začuđen, zamućenog pogleda. Ni svjestan ni nesvjestan svijeta oko sebe, kao da se nalazio negdje između.

Wireman me pusti i zavuče ruku u torbu s hranom u koji sam utrpao i dva risaća bloka. Da mi jedan. Jackova se ruka malo napne i Noveen kao da je lagano sagnula glavu i zagledala u blok kad sam ga ja otvorio pa povukao zatvarač na torbici u kojoj sam držao svoje drvene bojice. Uzmem jednu.

"Ma ne. Uzmi jednu njezinu."

Ponovno prekopam po torbici i izvadim Libbitinu pastelnozelenu. Jedinu još dovoljno dugačku da je se može pošteno uhvatiti. Jamačno joj nije bila omiljena boja. Ili su možda zelene boje na Dumi bile tamnije.

"U redu, što sad?"

"Nacrtaj me u kujni. Podboči me na kutiju za kruh, to će bit u redu."

"Na radnoj ploči?"

"A gdje drugdje? Valjda na podu?"

"Isuse", promrmlja Wireman. Lutkin se glas postupno mijenjao iz rečenice u rečenicu i više uopće nije bio Jackov. A čiji je bio, s obzirom na to da je u njezinim zlatnim godinama jedino trbuhozborstvo koje je toj lutki moglo omogućiti da govori zapravo bila mašta jedne djevojčice? Tad sam mislio da je to bio glas Nan Melde i da slušamo inačicu tog glasa.

Čim sam počeo crtati, svrbež mi se poput vodopada slije niz nedostajuću ruku, dajući joj obrise, čineći je konkretnom. Nacrtam lutku kako sjedi prislonjena na starinsku kutiju za kruh, a onda nacrtam kako nogama klati preko ruba radne ploče. Bez stanke ili premišljanja - nešto duboko u meni gdje su se začinjale moje slike reče mi da bi moja neodlučnost mogla razbiti čaroliju u nastajanju, tako krhku - nastavim crtati i dodam djevojčicu ispred kuhinjskog elementa. Stoji i gleda u lutku. Četverogodišnja curica u fertunu. Ne bih vam znao reći što je fertun prije no što sam ga dodao na haljinicu male Libbit koja stoji u kuhinji i gleda u svoju lutku, stoji—

Pssst—

—s prstom na usnama.

Ubrzam. Prelijetao sam bojicom po papiru. Dodam Nan Meldu, vidjevši je prvi put izvan fotografije na kojoj je teglila crvenu izletničku košaru. Nan Melda prignuta je nad djevojčicu, srditog izraza lica.

Ne, ne srditog—

Prestrašenog.

Tako je, Nan Melda je gotovo nasmrt prestrašena. Zna da se nešto događa, Libbit zna da se nešto događa, a i blizanke znaju - Tessie i Lo-Lo boje se koliko i ona. Čak i taj budalaš Shannington zna da se nešto događa. Zato svraća najmanje što može i radije si posla nađe na obalnoj farmi, nego da dolazi na Key.

A Gospon? Kad je on ovdje, bjesni zbog Adie koja je pobjegla u Atlantu, pa ne vidi što mu se događa pred nosom.

Isprva je Nan Melda mislila da je to što joj se događa pred nosom uobrazilja, utjecaj igrica malecnih; ta naravno da nije stvarno vidjela nesite ili čaplje kako lete naglavce niti konjove koji joj se smiješe kad je Shannington dotjerao dvopreg iz Nokomisa da proveze djevojčice. I činilo joj se da zna zašto su se malecne strašile Charleyja; na Dumi bi moglo biti tajni, ali to nije jedna od njih. Za to je ona kriva, premda je imala dobre namjere—

VII

"Charley!" rekoh. "Zove se Charley!"

Noveen potvrdi graktavim grohotom.

Izvadim drugi blok iz torbe s hranom - gotovo sam ga iščupao - i tako ga divljački otvorim da sam polovicu korica otrgnuo. Naslijepo pročeprkam po drvenim bojicama i nađem batrljak Libbitine crne. Želio sam ovaj sporedni crtež nacrtati crnom drvenom bojicom, a nje je ostalo taman toliko da je prignječim između palca i kažiprsta.

"Edgare", reče Wireman. "Nakratko sam pomislio da sam vidio... izgledalo je kao—"

"Budi kuš!" drekne Noveen. "Prođi se te urokljive ruke! Kladim se da ćeš na ovo zinut!"

Crtao sam brzo i onaj se džokej pomoli s bijelog papira poput obličja iz guste magle. Premda sam taj kroki načinio nemarnim i žurnim potezima, važno je bilo tu: lukave oči i mesnate usne koje se cere ili od veselja ili pakosti. Nisam imao vremena obojiti košulju i hlače ali sam napipao bojicu na kojoj je pisalo Obična crvena (jedna od mojih) i našvrljao onu užasnu kapicu. A nakon što sam ubacio kapicu, postalo je jasno što je taj cer zapravo bio: noćna mora.

"Pokaži mi!" vikne Noveen. "Da vidim jesi potrefio!"

Pokažem crtež lutki koja je sad sjedila uspravno na Jackovoj nozi dok se Jack kutrio uza zid stubišta, zagledan u salon.

"Jest", reče Noveen. "Taj je dripac strašio Meldine cure. Baš on."

"Što—?" zausti Wireman i odmahne glavom. "Ništa ne shvaćam."

"I Melda je vidla žabonju", reče Noveen. "Onog koju bebe zovu velki dečko. Onaj sa zubovima. Onda je Melda konačno stisnula Libbit u kuhinji. Da joj sve kaže."

"Isprva je Melda pomislila da je priča o Charleyju samo nešto čime djeca plaše jedna druge, zar ne?"

Noveen ponovno zagrakće, ali su njezine zureće oči-puceta bile pune nečeg sličnog prepasti. Naravno, takve vam oči mogu izgledati kako god želite, zar ne? "Tako je, medeni. Al kad je vidjela našeg Velkog dečka u dnu travnjaka, kako prelazi preko kolnog prilaza i zavlači se u drveće..."

Jackova se ruka napne. Noveenina glava polako zakima, pokazujući kako se urušila prisebnost Nan Melde.

Gurnem crtež džokeja Charleyja na dno i vratim se crtežu kuhinje: Nan Melda gleda u djevojčicu, djevojčica je podignula pogled u nju i drži prst na ustima - Pssst! - a lutka naslonjena na kutiju za kruh je nijemi svjedok. "Shvaćaš?" upitah Wiremana. "Razumiješ li?"

"Donekle..."

"Mile-lale je prestalo kad je ona izašla", reče Noveen. "To je na stvari."

"Možda je Melda isprva mislila da Shannington zbija šale i premješta džokeja, jer je znao da ga se tri curice boje."

"A zašto bi ga se uopće i bojale?" upita Wireman.

Noveen ne reče ništa i ja svojom nedostajućom rukom prijeđem preko Noveen na mojem crtežu - Noveen koja je sjedila naslonjena na kutiju za kruh. Progovori Noveen s Jackova koljena - kao što sam i mislio da hoće.

"Nan nije mislila loše. Znala je da se one bojiju Charleyja - to je bilo prije neg je počelo zlo - pa im je ispričala priču za laku noć da to ispravi. Al je samo napravila gore, kako se nekad događa s malom djecom. A onda je došla ona zla baba - zla bijela baba s mora - i ta je gadura samo pogoršala stvari. Natjerala je Libbit da Charleyja crtanjem oživi, iz vica. A smislila je još vicova."

Preklopim crtež na kojem Libbit kaže Pssst, iz torbe izvadim bojicu zagasitog jantara - kao da je postalo nevažno čije drvene bojice rabim - i ponovno nacrtam kuhinju i u njoj stol. Na njemu na boku leži Noveen jedne ruke podignute iznad glave, kao da moli. U kuhinji je bila i Libbit, sad u ljetnoj haljinici i krajnje zbunjenog izraza lica koji sam dočarao u samo nekoliko žurnih poteza. A u kuhinji je bila i Nan Melda, koja je ustuknula pred otvorenom kutijom za kruh i vrisnula jer je u njoj—

"Je li to štakor?" upita Wireman.

"Velki sljepi svizac", reče Noveen. "Zapravo, isto ko s Charleyjem. Nagovorila je Libbit da ga nariše u kutiji za kruh i bio je u kutiji za kruh. Šala mala. Libbit je bilo žao, al pokvarenoj vodenoj ženi? Makakvi. Njoj nikad žao."

"A Elizabeth - Libbit - morala je crtati", rekoh. "Zar ne?"

"Pa ti to barem znaš", reče Noveen. "Zar ne?"

Znao sam. Jer je taj talent gladan.

VIII

Nekoć davno jedna je djevojčica pala i na svu sreću, nažalost, povrijedila glavu. I time omogućila da nešto - nešto žensko - dopre do nje i uspostavi vezu s njom. Izvanredni crteži koji su nakon toga nastali bili su mamac, mrkva koja se klati na kraju štapa magarcu pred nosom. Crtala je nasmiješene konje i pukovnije žaba duginih boja. Ali nakon što je Perze izašla - kako je ono Noveen rekla? - bilo je gotovo s mile-lale. Talent Libbit Eastlake okrenuo joj se u ruci poput noža. Samo što to zapravo više nije bila njezina ruka. Njezin otac nije znao. Adie je otišla. Maria i Hannah bile su u internatu. Blizanke to nisu mogle shvatiti. Ali je Nan Melda počela sumnjati i...

Prelistam blok unatrag i zagledam se u curicu s prstom na ustima.

Ona sluša pa budi pssst. Budeš li govorila, ona će čuti pa zato pssst. Može se dogoditi nešto loše, a spremaju se još i gore stvari. Užasi u zaljevu, vrebaju da te utope i odvedu na lađu gdje ćeš živjeti nekakvim neživotom. A pokušam li reći? Onda bi se zlo moglo dogoditi svima nama, i to odjedanput.

Wireman je stajao potpuno nepomično pokraj mene. Micale su mu se jedino oči kojima je katkad gledao u Noveen, a katkad u prozirnu ruku koja bi povremeno poprimila vidljive obrise na desnoj strani mojeg tijela.

"Ali postojalo je sigurno mjesto, zar ne?" upitah. "Mjesto gdje je mogla govoriti. Gdje je to bilo?"

"Znaš", reče Noveen.

"Ne—"

"Ma znaš. Jako dobro znaš. Samo si malo zaboravio. Nacrtaj pa ćeš vidjet."

Imala je pravo. Crtanjem sam se rekonstruirao nakon nesreće. Po tome mi je Libbit

(gdje naša seka)

bila srodna duša. Crtanje nas je oboje podsjetilo kako se sjetiti.

Otvorim novi list. "Moram li se poslužiti nekom od njezinih bojica?" upitah.

"Više ne. Možeš crtat s kojom god."

Prekopam po torbi, nađem svoju Indigo i počnem crtati. Ne zastajkujući, nacrtam bazen Eastlakeovih - kao da sam se ostavio svjesnog razmišljanja i dopustio mišićnoj memoriji da utipka telefonski broj. Nacrtao sam ga kakav je bio kad je bio svijetao, nov i pun čiste vode. Bazen u kojem bi iz nekog razloga Perzina moć zakazala, a sluh je iznevjerio.

Nacrtao sam Nan Meldu do goljenica, a Libbit do struka: pod pazuhom drži Noveen, a fertun vijori oko nje. Riječi su mi izlijetale iz poteza.

Gdi ti je sad tvoja nova lutka? Porculanska?

U mojoj specijalnoj spomenarskoj kutiji. U obliku srca.

Znači, ipak je bila tamo, barem neko vrijeme.

A zove se?

Zove se Perze.

Percy je ime za dečke.

A Libbit, odrješita i odlučna: Ne mogu tu ništa. Zove se Perze.

Nek ti bude. I kažeš da nas ovdje ne more čut.

Mislim da ne...

To je dobro. Veliš da moreš oživjet stvari. Al slušaj me djete—

IX

"O, Bože moj", rekoh. "To uopće nije bila Elizabethina zamisao. Trebali smo znati."

Podignem pogled s crteža na kojem Nan Melda i Libbit stoje u bazenu. Nejasno postanem svjestan da sam vrlo gladan.

"Edgare, o čemu ti to?" upita Wireman.

"Riješiti se Perze bila je ideja Nan Melde." Okrenem se prema Noveen koja je još sjedila na Jackovu koljenu. "Pogodio sam, zar ne?"

Noveen ne reče ništa pa ja desnom rukom prijeđem iznad likova na mojem crtežu bazena. Na trenutak i ugledam svoju desnu ruku, zajedno s dugim noktima.

"Nan nije znala ništa bolje", Noveen reče trenutak potom s Jackove noge. "A Libbit je vjerovala Nan."

"Naravno da jest", reče Wireman. "Melda joj je praktički bila majka."

Prije sam zamišljao da se crtanje i brisanje događalo u Elizabethinoj sobi, ali sam sad shvatio da nije bilo tako, da se to događalo kod bazena. Možda čak i u bazenu. Jer je bazen, iz nekog razloga, bio siguran. Barem je mala Libbit bila uvjerena u to.

Noveen reče: "Perze nije radi tog pobjegla, al joj je privuklo pažnju. Mislim da je gaduru zabolilo." Glas joj je zazvučao umorno, promuklo; primijetim kako Jackova Adamova jabučica ponovno klizi gore-dolje po grlu. "Nadam se da jest!"

"Da", rekoh. "Vjerojatno jest. Onda... što se zatim dogodilo?" Premda sam znao. Ne pojedinosti, ali sam znao. Logika je bila neumoljiva i nepobitna. "Perze se osvetila na blizankama. A Elizabeth i Nan Melda su to znale. Znale su što su učinile. Nan Melda je znala što je ona učinila."

"Znala je", reče Noveen. Još je to bio ženski glas, ali je svakom riječju postajao sličniji Jackovu. Čarolija neće još dugo potrajati. "Nekako se držala dok Gospon nije nabaso na njihove tragove na Sjenovitom žalu - tragove koji su vodili u more - al posije je pukla. Imala je osjećaj da je ona ubila malecne."

"Je li vidjela brod?" upitah.

"Baš te noći. Ne moreš vidjet taj brod po noći i nevjerovat."

Sjetih se svoje serije Djevojčica i lađa i znao sam da je to istina.

"Ali i prije neg je Gospon nazvo šerifa preko telefonistice i reko da nema njegovih blizanki i da su se vjerojatno utopile, Perze je razgovarala s Libbit. Rekla joj kako stvari stoje. A Libbit je rekla Meldi."

Lutka se zguri; njezino poput keksa okruglo lišće kao da je proučavalo srcoliku kutiju iz koje je izvađena kao iz lijesa.

"Što joj je rekla?" upita Wireman. "Ne razumijem."

Noveen ne reče ništa. Činilo mi se da Jack izgleda iscrpljeno, premda se nije pomaknuo.

Odgovorih umjesto Noveen. "Perze je rekla 'Pokušaj me se otarasiti i blizanke će biti tek početak. Pokušaj ponovno i sredit ću ti cijelu obitelj, jedno po jedno, a tebe ostaviti za kraj.' Nije li tako?"

Jackovi se prsti zgrče. Noveenina krpena glava polako kimne.

Wireman obliže usta. "Ta lutka", reče. "Čiji je ona zapravo duh?"

"Wiremane, ovdje nema duhova", rekoh.

Jack zaječi.

"Amigo, ne znam što je radio, ali mislim da je gotov", reče Wireman.

"Da, ali mi nismo." Posegnem za lutkom, lutkom koja je posvuda išla s djevojčicom-slikaricom. Kad sam to učinio, Noveen mi se obrati posljednji put, glasom napola njezinim, a napola Jackovim, kao da su se oba glasa laktarila da se istovremeno protisnu kroz glasnice.

"A-a, ne tom rukom - ta ti ruka treba za crtanje."

Pa tako ispružim ruku kojom sam prije šest mjeseci na ulici podignuo umirućeg psa Monice Goldstein, u jednom drugom životu i svemiru. Tom rukom uhvatim lutku Elizabeth Eastlake i podignem je s Jackova koljena.

"Edgare?" Jack se uspravi. "Kako ste, sveca mu, vratili svoju—"

—svoju ruku, pretpostavljam da je rekao, ali nisam siguran jer nisam čuo kraj. Vidio sam jedino te crne očice i crnu gubicu usta u crvenom prstenu. Noveen. Sve te godine bila je dolje u toj dvostrukoj tami - ispod stuba i u limenoj kutiji - čekala da istrese svoje tajne, a ruž joj je svejedno ostao svjež.

Spreman? šapne mi ona u glavi, no taj glas nije bio Noveenin ni Nan Melde (u to sam bio siguran) pa ni Elizabethin; bješe to Rebin glas. Spreman za crtanje, ti gnusu? Spreman da vidiš ostatak? Spreman da vidiš sve?

Nisam bio... ali sam morao biti.

Za Ilse.

"Pokaži mi svoje slike", šapnem i ta me crvena usta cijeloga progutaju.

Kako nacrtati sliku (X)

Budite spremni sve vidjeti. Želite li stvarati - Bog vam pomogao ako je tako, Bog vam pomogao ako možete - da niste zgriješili i zadržali se na površini. Zaronite dublje i uzmite svoju poštenu nagradu. Učinite to bez obzira na bol.

Možete nacrtati dvije curice - blizanke - ali to može svatko. Nemojte stati na tome samo zato što je ostatak noćna mora. Ne zaboravite da one stoje do bedara u vodi koja bi im trebala biti preko glave. Neki svjedok - recimo Emery Paulson - mogao bi to primijetiti kad bi se zagledao, ali mnogi ljudi nisu spremni vidjeti što im je pred nosom.

Dok, naravno, ne bude prekasno.

Sišao je na obalu popušiti cigaru. Mogao bi to učiniti i na stražnjem trijemu ili na verandi, ali ga nešto tjera niz izrovanu cestu koju Adie zove Pijančev bulevar, a onda niz strmiji, pješčani puteljak do žala. Taj unutrašnji glas rekao mu je da će mu cigara tamo više prijati. Može sjediti na srušenom deblu koje su valovi naplavili i gledati ugljevke zalaska Sunca, dok narančasta boja blijedi u crvenkastu, a zvijezde plave. Na takvoj će svjetlosti zaljev izgledati oku ugodno, govori mu glas, premda je zaljev učinio nešto neumjesno i početak njegova braka obilježio tako što je progutao dvije sestrice njegove voljene.

No čini se da se ima za gledati još nešto osim zalaska Sunca. Na pučini je lađa. Starinska, lijepa, uska boka, s tri jarbola i smotanim jedrima. Umjesto da sjedne na balvan, on ode niz žal do mjesta gdje suhi pijesak postaje vlažan, čvrst i utaban, diveći se lastavičjem obličju lađe na pozadini blijedećeg zalaska. Zbog neke optičke varke, kao da posljednje zrake crvenog sunca prosijavaju kroz brodski trup.

On tako razmišlja kad se začuje prvi vapaj, koji u njegovo glavi zaciliče poput srebrnog praporca: Emery!

A potom još jedan: Emery, pomozi! Podvodna struja! Kovitlac!

Tad ugleda djevojčice i srce mu poskoči. Kao da mu je skočilo u usta pa mu se strovalilo natrag na mjesto, gdje brza dvostrukim brojem otkucaja. Nezapaljena cigara padne mu iz prstiju.

Dvije curice, izgledaju isto. Kao da imaju na sebi identične pulovere, pa premda Emery ne bi na ovoj umirućoj svjetlosti trebao biti u stanju razlikovati boje, ipak može: jedan je pulover crven, sa slovom L na prednjici, a drugi plav, sa slovom T.

Kovitlac! vapi curica s T-om na prsima i preklinjući pruža ručice.

Podvodna struja! vapi curica s L-om.

Pa premda kao da nijednoj ne prijeti neposredna opasnost od utapanja, Emery ne oklijeva. Njegova mu radost to ne dopušta, kao ni njegova optimistična uvjerenost da je ovo čudesna prilika: kad se pojavi s blizankama, njegov prethodno rezervirani punac promijenit će ploču. A i srebrni praporci tih glasova brecaju mu u glavi i tjeraju ga naprijed. On hita spasiti Adiene sestrice, dohvatiti izgubljene djevojčice i brže-bolje ih izvući na obalu.

Emery! To je tamnooka Tessie, porculanski blijedog lica... ali crvenih usana.

Emery, požuri! To je Laura, mokrih uvojaka zalijepljenih za bijele obraze, pruža prema njemu svoje mokre bijele ručice.

On vikne Stižem, malene! Držite se!

Gazi kroz vodu prema njima, najprije u njoj do goljenica pa do koljena.

Viče Ne dajte da vas odnese! kao da one ne stoje u vodi koja im dopire samo do bedara, iako je on sad u vodi do bedara, a on je visok metar osamdeset osam.

Kad je stigao do njih i pružio ruke prema njima, voda u zaljevu - sredinom travnja još mrzla - mu dopire do prsa, a kad su ga uhvatile svojim ručicama, te su ruke jače no što bi trebale biti ručice malih curica; kad se našao dovoljno blizu da vidi srebrnasti sjaj njihovih staklastih očiju i osjeti slani smrad riblje strvine koji im dopire iz gnjile kose, prekasno je. On se batrga, njegovi kliktaji i usrdne molbe da se bore protiv podvodne struje najprije su se prometnuli u negodovanje, a onda u krikove užasa, no tad je još više prekasno. Njegovi krikovi ionako ne traju dugo. Njihove su ručice postale hladne kandže koje se zarivaju duboko u njegovo meso kako ga ona povlači sve dublje, voda mu napuni usta i priguši njegove krikove. Vidi onu lađu na posljednjoj hladnoj žeravici zalaska sunca i - kako to prije nije vidio? kako nije znao? - shvati da je to olupina, brod kuge, brod smrti. Nešto ga tamo čeka, nešto u mrtvačkom pokrovu. Vrisnuo bi da može, ali mu je sad voda napunila i oči, a usto osjeća još ruku koje kao da su svedene na ogoljenu kost kako mu se sklapaju oko gležnjeva. Jedan mu čaporak zguli cipelu s noge, a onda ga štipne za nožni prst... kao da se želi igrati "Ovaj prstić ide u lov, ovaj za njim" dok se on utapa.

Dok se Emery Paulson utapa.

19.
Travanj 1927.

I

Netko je urlao u tami. Zvučalo je kao Neka prestane vrištati. Potom se začuje mukli tresak i tama se rasvijetli tamnocrvenom bojom, najprije na jednoj strani, a onda i straga. To se crvenilo otkotrlja prema prednjem dijelu tame poput oblaka krvi u vodi.

"Prejako ste ga pljusnuli", reče netko. Jack?

"Šefe? Hej, šefe!" Netko me drmusao, što znači da sam još imao tijelo. Vjerojatno je to bilo dobro. Jack me drmusao. Jack kako još? Mogao bih se sjetiti, ali moram misliti lateralno. Prezime mu sliči prezimenu jednog televizijskog meteorologa—

Ponovno drmusanje. Jače. "Muchacho! Jesi živ?"

Glava mi bubne u nešto i otvorim oči. Jack Cantori mi je klečao slijeva, napetog i prestrašenog lica. Wireman je stajao preda mnom, prignut i tresao me kao koktel. Lutka mi je ležala potrbuške u krilu. Odgurnem je zgađeno zagunđavši - o, ti gnusu, doista. Noveen padne na onu hrpu uginulih osa i proizvede zvuk kao da je zašuštao papir.

Iznenada se počnem prisjećati mjesta na koja me Noveen sve odvela: obilazak pakla. Puteljak od Sjenovitog žala koji je Adriana Eastlake prozvala (i time razbjesnila oca) Pijančevim bulevarom. Pa žal i užasi koji su se tamo dogodili. Bazen. Cisterna.

"Oči su mu otvorene", reče Jack. "Hvala Bogu. Edgare, čujete li me?"

"Da", rekoh glasom promuklim od vrištanja. Želio sam nešto pojesti, ali sam si najprije želio uliti nešto u goruće grlo. "Žedan... a da pomognete bratu?"

Wireman mi pruži jednu od velikih boca Eviana. Odmahnem glavom. "Pepsi."

"Siguran si, muchacho? Voda bi mogla—"

"Pepsi. Kofein." To nije bio jedini razlog, ali je bio dovoljan.

Wireman vrati bocu Eviana i da mi Pepsi. Bio je topao, ali ga strusim pola, podrignem se, pa popijem još. Osvrnem se i ugledam samo svoje prijatelje i komad prljavog hodnika. To nije bilo dobro. Zapravo, bilo je užasno. Moja ruka - ponovno sam nedvojbeno spao na jednu - bila je ukočena i bolna kao da sam se njome neprestance služio najmanje dva sata, pa gdje su crteži? Uhvatio me strah da će bez crteža sve izblijedjeti onako kako se događa snovima kad se probudimo. A riskirao sam više od života za te informacije. Riskirao sam svoj zdrav razum.

Pokušah se podići na noge. Na mjestu gdje sam glavom udario o zid, propara me bol. "Gdje su slike? Molim vas, recite mi da su slike tu!"

"Opusti se, muchacho, evo ih." Wireman se odmakne u stranu i pokaže mi napola složenu hrpu listova iz risaćih blokova. "Crtao si manijakalno i trgao listove iz bloka. Ja sam ih uzimao i slagao."

"U redu. Dobro. Trebam jesti. Umirem od gladi." To mi se činilo doslovnom istinom.

Jack se strašljivo osvrne. U prednjem hodniku, preplavljenom popodnevnom svjetlošću kad sam uzeo Noveen od Jacka i otišao pa-pa niz crnu rupu, sad je bilo mračnije. Nije još pala noć i kad sam podigao pogled vidio sam da je nebo još plavo, ali je bilo jasno da je popodne na izmaku.

"Koliko je sati?" upitah.

"Pet i petnaest", reče Wireman. Nije morao pogledati na sat, po čemu sam zaključio da je pazio na vrijeme. "Do zalaska Sunca je još dva sata. Otprilike. Znači, ako oni izlaze samo noću—"

"Mislim da je tako. Dakle, vremena je dovoljno, a ja moram nešto pojesti. Možemo izaći iz ove ruševine. S kućom smo gotovi. Ali bi nam mogle zatrebati ljestve."

Wireman podigne obrve, ali ništa ne upita, nego samo reče: "Ako ih ima, vjerojatno su u štali. Koja se prilično dobro othrvala zubu vremena."

"Što ćemo s lutkom?" upita Jack. "S Noveen?"

"Vrati je u Elizabethinu srcoliku kutiju i ponesi", rekoh. "Zaslužuje mjesto u El Palaciu, s ostatkom Elizabethinih stvari."

"Edgare, koji nam je sljedeći korak?" upita Wireman.

"Pokazat ću ti, ali najprije jedna stvar." Pokažem u pištolj za njegovim remenom. "Ta je stvarca još napunjena, je li?"

"Itekako. Novi okvir streljiva."

"Vrati li se ona čaplja, molim te, upucaj je. To neka ti bude prioritet."

"Zašto?"

"Jer je to ona", rekoh. "Perze se služi njome da nas motri."

II

Izađemo iz ruševine putem kojim smo ušli, u floridsko predvečerje puno jasne svjetlosti. Na nebu iznad nas ne bješe ni oblačka. Sunce je prevuklo zaljev blještavim srebrnastim premazom. Za otprilike sat vremena taj će potez početi tamnjeti u zagasitu boju zlata, ali ne još.

Klipsali smo duž ostataka Pijančeva bulevara. Jack je nosio izletničku košaru, a Wireman torbu s hranom i risaće blokove. Ja sam nosio svoje crteže. Morska trava šuškavo bi nam se očešala o nogavice hlača. Sjene su nam se odužile prema ruševnoj palači. Daleko ispred nas jedan je nesit spazio ribu, sklopio krila i obrušio se poput bombardera obrušivača. Nismo vidjeli onu čaplju, a nije nas obišao ni Charley, vrtni džokej. Ali kad smo stigli na vrh grebena, gdje se puteljak nekoć počinjao spuštati niz dine koje su sad bile podlokane i strme, ugledasmo nešto drugo.

Ugledasmo Perze.

Bila je usidrena tristo metara od obale, smotanih besprijekornih jedara. Bibala se na valovima, kuckala poput metronoma. Odavde smo mogli pročitati cijelo ime ispisano na desnoj strani: Perzefona. Izgledala je napušteno, a bio sam siguran da i jest - danju mrtvi ostaju mrtvi. Ali Perze nije bila mrtva. Tim gore po nas.

"Bože mili, kao da je isplovila iz vaših slika", dahne Jack. Udesno od puteljka nalazila se kamena klupa, jedva vidljiva od grmlja koje ju je okružilo i puzavica koje su oplele njezinu sjedeću plohu. On se skljoka na nju, zureći u lađu.

"Ne", rekoh. "Ja sam naslikao istinu. A ti gledaš krinku koju lađa natiče danju."

Wireman je stajao pokraj Jacka i rukom zaklanjao oči. A onda se okrene k meni: "Vide li lađu s Don Pedra? Ne vide, zar ne?"

"Neki možda vide", rekoh. "Ljudi na samrti, šizofreničari koji ne piju lijekove..." To me podsjeti na Toma. "Ali lađa je ovdje zbog nas, ne zbog njih. Večeras bismo trebali na njoj otploviti s Duma Keya. Otočka će cesta za nas biti zatvorena nakon što Sunce zađe. Živi su mrtvaci možda svi na Perzefon ali i ovdje u džungli ima stvorova. Neke - poput vrtnog džokeja - kreirala je Elizabeth kao curica. A drugi su nastali nakon što se Perze ponovno probudila." Zašutim jer nisam želio reći ostatak, ali ipak to učinim. "Pretpostavljam da sam i ja odgovoran za neke od njih. Svaki čovjek ima svoje noćne more."

Pomislih na mrtvačke ruke koje posežu za mnom na mjesečini.

"Znači", oštro će Wireman. "Plan je da otplovimo brodom, zar ne?"

"Da."

"Prisilno popunjavanje posade? Kao u dobroj staroj Engleskoj?"

"Tako nekako."

"Ne mogu ja to", reče Jack. "Imam morsku bolest."

Nasmiješim se i sjednem pokraj njega. "Jack, plovidba morem nije u planu."

"Dobro."

"Možeš li odmotati pile i otkinuti mi batak?"

On to učini pa su njih dvojica opčinjeno gledali kako ja proždirem najprije jedan pa i drugi batak. Upitah želi li tko prsa, a kad su obojica rekli da ne žele, pojedem i njih. Jedući, sjetim se svoje kćeri koja leži blijeda i mrtva u Rhode Islandu. Nastavih jesti, sustavno, brišući ruke o traperice između zalogaja. Ilse bi razumjela. Pam ne bi, a vjerojatno ne bi ni Lin, ali Illy? Ona bi. Bojao sam se toga što nas čeka, ali sam znao da se boji i Perze. Da se ne boji, ne bi nas tako očajnički pokušavala omesti. Naprotiv, rado bi nas pripustila.

"Vrijeme se trati, muchacho", reče Wireman. "Dan leti."

"Znam", rekoh. "A moja je kći mrtva zauvijek. No mene još mori glad. Ima li što slatko? Kolač? Keksi? Usrana rolada?"

Nije bilo. Zadovoljim se s još jednim Pepsijem i narezanim krastavcem umočenim u rančerski preljev, koji je po meni uvijek izgledao i bio okusa blago zašećerenog šmrklja. Barem mi je glavobolja popustila. Prizori koje sam vidio u tami - a koji su čamili sve te godine u Noveeninoj krpenoj glavi - također su slabjeli, ali sam ih mogao osvježiti svojim crtežima. Obrišem ruke zadnji put i stavim hrpu istrgnutih i zgužvanih papira na krilo: obiteljski album iz pakla.

"Pripazi na onu čaplju", rekoh Wiremanu.

On se osvrne, pogleda u napušteni brod koji se zibao na blago valovitom moru pa ponovno pogleda u mene. "Ne bi li harpunski pištolj bio bolji za Veliku pticu? Sa srebrnim harpunom?"

"Ne. Čaplja joj je vjerojatno tek prijevozno sredstvo, kao nekome konj. Vjerojatno bi joj bilo drago da potratimo jedan srebrni harpun na čaplju, ali više neće biti po Perzinu." Nasmiješih se neveselo. "Taj je dio gospođine karijere završio."

III

Wireman reče Jacku da ustane s klupe da zguli povijuše koje su je obrasle. A onda sjednemo na nju, tri kukavna ratnika, dvojica pedesetogodišnjaka i jedan gotovo tinejdžer, gledamo u Meksički zaljev s jedne i ruševinu velebne palače s druge strane. Crvena košara i uglavnom ispražnjena torba s hranom ležale su nam pod nogama. Imao sam dvadeset minuta da im ispričam što znam, možda i pola sata, i još će ostati dovoljno vremena.

Barem sam se tako nadao.

"Elizabethina povezanost s Perze bila je jača nego moja", rekoh. "Mnogo intenzivnija od moje. Ne znam kako je ona to podnosila. Nakon što je dobila tu porculansku figuricu, vidjela je sve, bila ili ne bila tamo. I sve bi nacrtala. Ali je najužasnije slike spalila prije odlaska odavde."

"Kao što je slika uragana?" upita Wireman.

"Da. Mislim da se bojala njihove moći, s pravom. Ali je sve vidjela. A lutka je sve to pohranila u pamćenje. Poput fotografskog medija. Ja sam uglavnom vidio što je vidjela Elizabeth i crtao što i Elizabeth. Shvaćate?"

Oni obojica kimnu glavom.

"Počevši od ovog puteljka, nekoć ceste. Išla je od Sjenovitog žala do štale." Pokažem u dugačku gospodarsku zgradu umotanu u povijuše, u kojoj sam se nadao da ćemo naći ljestve. "Mislim da krijumčar koji ju je utabao nije bio Dave Davis, ali sam uvjeren da je John bio Davisov poslovni suradnik i da je glavnina krijumčarene pijace stizala na floridsku Sunčanu obalu preko Duma Keya. Od Sjenovitog žala do štale Johna Eastlakea pa na obalu. Uglavnom najkvalitetnija cuga namijenjena za par jazz klubova u Sarasoti i Veniceu, koju je Eastlake skladištio ovdje kao uslugu Davisu."

Wireman pogleda u onemoćalo Sunce pa na svoj sat. "Ima li ovo kakve veze s našom trenutačnom situacijom, muchacho? Pretpostavljam da ima."

"Itekako." Izvučem crtež bačvice s tustim metalnim čepom na vrhu. Sa strane je u polukrugu bila narisana riječ STOLNI a ispod nje, u drugom polukrugu, riječ ŠKOTSKA. Bješe to napisano prilično šlampavo jer sam mnogo bolje crtao nego pisao. "Gospodo, viski."

Jack pokaže u mutno ljudsko obličje na bačvici između riječi STOLNI i ŠKOTSKA. Lik je bio nacrtan narančastom bojom, a jednu je nogu podignuo iza druge. "Tko je ženska u haljini?"

"Nije to haljina, to je kilt. To bi trebao biti škotski gorštak."

Wireman podigne svoje čupave obrve. "Za taj crtež nećeš osvojiti nagradu, muchacho."

"Elizabeth je Perze tutnula u nekakvu patuljastu bačvicu za viski", glasno je razmišljao Jack. "Ili možda Elizabeth i Nan Melda zajedno—"

Odmahnem glavom. "Samo Elizabeth."

"Koliko je velika bila ta bačvica?"

Razmaknem dlanove šezdesetak centimetara, razmislim, pa ih još malo razmaknem.

Jack kimne glavom, ali se i on mrštio. "Stavila je Perzinu porculansku figuricu u bačvicu i zavrnula čep. Ili nabila pluteni čep u vrč. I uspavala Perze utapanjem. Teorija koja se meni, šefe, čini zeznutom. Jer je Perze bila u moru kad je počela dozivati Elizabeth. Na dnu zaljeva!"

"Ostavimo to zasad po strani." Stavim crtež bačvice viskija na dno hrpe i pokažem im sljedeći crtež. Na njemu se vidjela Nan Melda, telefonira u salonu. Bješe nečeg potajičnog u nagibu njezine glave i zgurenosti ramena, samo brzi potez-dva, ali je i to bilo dovoljno da se stekne slika kakvo je mišljenje južnjačka raja daleke 1927. imala o tome da se crnačka služinčad služi telefonom u salonu, čak i u hitnom slučaju.

"Mislili smo da su Adie i Emery pročitali o blizankama u novinama i vratili se, ali atlantske novine vjerojatno nisu izvijestile o utapanju dviju curica na Floridi. Kad je Nan Melda bila sigurna da blizanki nema, nazvala je Eastlakea - Gospona - da mu priopći lošu vijest. A onda je nazvala Adie i njezina novog muža."

Wireman bubne šakom o nogu. "Adie je Meldi rekla gdje živi! Naravno!"

Kimnuh glavom. "Mladenci su jamačno sjeli na prvi večernji vlak jer su stigli na Floridu idući dan predvečer."

"Dotad su već stigle i dvije srednje kćeri", reče Jack.

"Aha, cijela obitelj", rekoh. "A pučina..." Pokažem prema mjestu gdje je vitka lađa stajala usidrena i čekala noćnu tamu. "Bješe pokrivena brodicama. Potraga za tijelima potrajala je najmanje tri dana, premda su svi bili svjesni da su djevojčice sigurno mrtve. Pretpostavljam da je Johnu Eastlakeu bila najmanja briga dokučiti kako su njegova najstarija kći i njezin muž doznali za tragediju. Te je dane mogao jedino misliti na svoje izgubljene blizanke."

"NEMA IH VIŠE", promrmlja Wireman. "Pobre hombre."

Podignem sljedeću sliku. Na njoj je troje ljudi stajalo na verandi Čapljina gnijezda i mahalo dok je veliki starinski natkriti kabriolet odlazio niz kolni prilaz od zdrobljenih školjki prema kamenim stupovima i normalnom svijetu izvan njih. Nacrtao sam i poneku palmu i bananu, ali ne i živicu; živica 1927. nije postojala.

Kroz stražnji prozor automobila gledala su dva mala bijela ovala. Dodirnem jednog pa drugog. "Maria i Hannah", rekoh. "Vraćaju se u internat Braden."

Jack reče: "Pomalo bešćutno, ne misliš li?"

Odmahnem glavom. "Zapravo i ne. Djeca ne tuguju kao odrasli."

Jack kimne glavom. "Aha, vjerojatno. Ali sam iznenađen..." Zašuti.

"Čime?" upitah.

"Da im je Perze dopustila otići", reče Jack.

"Zapravo i nije. Samo su odlazile u internat."

Wireman lupne po krokiju. "Gdje je Elizabeth u ovome?"

"U svemu", rekoh. "Gledamo kroz njezine oči."

IV

"Nema još mnogo, ali je taj ostatak prilično gadan."

Pokažem im sljedeći crtež, zapravo kroki poput ostalih. Muški lik bio je prikazan okrenut leđima, ali nisam niti sumnjao da je to živa verzija stvora koji mi je oko zapešća nataknuo okov u kuhinji Velike Roze. Gledali smo u njega s povišene točke. Jack pogleda u sliku pa u Sjenoviti žal, sad podlokan do uskog pojasa pa ponovno u crtež. Naposljetku pogleda u mene.

"Odavde?" upita tihim glasom. "Gledište na ovoj slici je odavde?"

"Da."

"To je Emery", reče Wireman dodirnuvši lik, glasa još tišeg od Jackova. Znoj mu je izbio po čelu.

"Da."

"Stvor koji je bio u tvojoj kući."

"Da."

On pomakne prst. "A ono su Tessie i Laura?"

"Tessie i Lo-Lo. Da."

"One su ga... što? Namamile u vodu? Poput sirena u grčkim mitovima?"

"Da."

"To se stvarno dogodilo", reče Jack. Kao da želi shvatiti.

"Da, dogodilo se", potvrdim. "Ne valja sumnjati u njezinu snagu."

Wireman pogleda u Sunce koje je sad bilo vrlo blizu obzora. Njegov potez na površini mora naposljetku je postajao zagasitiji. "Pa onda završi, muchacho, što brže. Da obavimo posao i odmaglimo odavde."

"Ionako vam nemam mnogo toga ispričati", rekoh. Prelistam hrpicu crteža, gotovo črčkarija. "Stvarna je heroina bila Nan Melda, a ne znamo joj ni prezime."

Pokažem im jednu napola dovršenu skicu: Nan Melda, prepoznatljiva po rupcu oko glave i s letimičnim potezom boje na čelu i obrazu, razgovara s nekom djevojkom u ulaznom predvorju. Noveen sjedi u blizini, na stolu, dočaranom sa šest-sedam poteza povezanih brzim ovalom.

"Evo je, priča Adriani neku lovačku priču o Emeryju, nakon što je nestao. Da su ga naglo pozvali natrag u Atlantu? Da je otišao u Tampu po svadbeni dar iznenađenja? Ne znam. Sve samo da zadrži Adie u kući ili u blizini."

"Nan Melda je pokušavala dobiti na vremenu", reče Jack.

"Jedino što je mogla." Pokažem u prašumski pokrov između nas i sjeverne strane Keya, pokrov kojeg tamo nije trebalo biti - barem ne bez pomoći vrtlarskog tima koji bi danomice radio na njegovu održavanju. "Svega toga nije bilo 1927., ali je Elizabeth bila tu, na umjetničkom vrhuncu. Mislim da nitko tko bi pokušao proći cestom koja je vodila s otoka nije imao šanse to učiniti. Sam Bog zna što je Perze natjerala Elizabeth da svojim crtežima oživi između ovog mjesta i pomičnog mosta."

"Adriana je trebala biti sljedeća žrtva?" upita Wireman.

"Pa John. Maria i Hannah nakon njih. Jer ih je Perze planirala sve uzeti k sebi, osim možda same Elizabeth. Nan Melda je sigurno bila svjesna da Adie može obmanjivati samo jedan dan. No samo joj je toliko i trebalo."

Pokažem im još jednu sliku. Premda nacrtana s mnogo više žurbe, na njoj su ponovno bile Nan Melda i Libbit. Stajale su na plićem kraju bazena. Noveen je ležala na rubu bazena, a jedna joj se krepana ruka vukla po vodi. Pokraj Noveen, okrenuta na svoj debeli trbuh, vidjela se širokousta keramička bačvica na čijem je boku u polukrugu pisalo STOLNI.

"Nan Melda je rekla Libbit što joj je činiti. A rekla je i Libbit da to mora učiniti bez obzira na slike u svojoj glavi ili koliko glasno Perze bude vrištala da prestane... jer će, otkrije li, sigurno vrištati, rekla je Nan Melda. Reče da se moraju nadati da će Perze otkriti prekasno da nešto promijeni. A onda je Melda rekla..." Zasutim. Trag zapadajućeg Sunca postajao je sve kričaviji. Morao sam nastaviti, ali je postajalo teško. Vrlo teško.

"Što, muchacho?" blago će Wireman. "Što je rekla?"

"Da bi i ona mogla vrištati. I Adie. I njezin tata. Ali da Elizabeth ne smije prestati. 'Ne prestaj, dijete', rekla je. 'Ne prestaj il je sve uzalud.'" Kao vlastitom voljom, ruka mi iz džepa iščupa crnu bojicu i načrčka dvije riječi ispod krokija djevojčice i dadilje u bazenu:

ne prestaj

Pogled mi se zamuti od suza. Bacim bojicu u morsku travu i obrišem suze. Koliko znam, ta bojica još leži gdje mi je ispala iz ruke.

"Edgare, a harpuni srebrnih šiljaka?" upita Jack. "Niste ih niti spomenuli."

"Nije bilo nikakvih čarobnih harpuna", rekoh umorno. "Oni su kasnijeg datuma, nakon što su se Eastlake i Elizabeth vratili na Duma Key. Sam Bog zna kome od njih dvoje je to palo na um, a kome god da jest, možda i nisu baš točno znali zašto im se to činilo važnim."

"Ali..." Jack se ponovno mrštio. "Ako 1927. nisu imali srebrne harpune... kako onda..."

"Nisu imali srebrne harpune, Jack, ali je bilo mnogo vode."

"Još ne shvaćam. Perze je došla iz vode. Ona je od vode." Pogleda u lađu, kao da se želi uvjeriti da je još tamo. I bila je.

"Tako je. Ali je u bazenu njezina moć zakazala. Elizabeth je to znala, ali nije shvaćala implikacije. Zašto i bi? Ta bila je dijete."

"Jebiga", reče Wireman i lupi se po čelu. "Bazen. Slatkovodni. Za razliku od slanog mora."

Uprem prst u njega.

Wireman dodirne moj crtež keramičke bačvice pokraj lutke. "Ova je bačvica bila prazna? I one su je napunile bazenskom vodom?"

"Ne sumnjam u to." Odložim crtež bazena pa im pokažem sljedeći. Gledište je ponovno bilo gotovo točno s mjesta na kojem smo sjedili. Iznad obzora, istom izašli Mjesečev srp svijetlio je između jarbola olupine. Nadao sam se da više nikad neću morati crtati. A na žalu, uz rub mora—

"Isuse, to je strašno", reče Wireman. "Ne vidim najjasnije, a ipak je strašno."

Desna me ruka svrbjela i bolno kuckala. Pekla. Dodirnem crtež rukom za koju sam se nadao da je više nikad neću morati vidjeti... premda sam strepio da bih mogao.

"Ja vidim za sve nas", rekoh.

Kako nacrtati sliku (XI)

Nemojte prestati dok slika nije dovršena. Ne mogu vam reći je li to jedno od zlatnih pravila umjetnosti, nisam učitelj, ali vjerujem da tih šest riječi sažima sve što sam vam pokušao reći. Talent je divna stvar, ali neće podmetnuti leđa za malodušne. A uvijek dođe vrijeme - ako je umjetnički rad iskren, izvire li iz tog čarobnog stjecišta uma, sjećanja i čuvstava - kad ćete poželjeti dići ruke, pomisliti da će vam se - odložite li bojicu - pogled zamutiti, sjećanje izblijedjeti, a bol prestati. Znam sve to po posljednjoj slici koju sam tog dana nacrtao: okupljeni na žalu. Bješe to tek skica, ali kad crtaš pakao, skica je sasvim dovoljna.

Počeo sam s Adrianom.

Cijeli je dan bila sluđena od brige za Ema, u rasponu emocija od silnog bijesa do straha. Čak je pomislila da je tata učinio nešto nepromišljeno, premda se to činilo malo vjerojatnim jer je otupio od boli nakon završetka potrage.

Pred zalazak Sunca - od Ema još ni traga ni glasa - pomislilo bi se da će ona biti sve nervoznija, no ona se smirila, gotovo oraspoložila. Kaže Nan Meldi da će se Em svaki čas vratiti, da je sigurna u to. Osjeća to u kostima i čuje u glavi, poput cilika zvonca. Pretpostavlja da je to zvonce ono što se naziva ženskom intuicijom, a koju tek potpuno osvijestiš nakon udaje. I to je rekla Meldi.

Nan Melda kima glavom i smiješi se, ali pozorno motri Adie. Cijeli dan. Njezin je čovjek zaglavio u moru, Libbit joj je to rekla i Melda to vjeruje, ali Melda vjeruje i da se ostatak obitelji može spasiti... da se i ona može spasiti.

No mnogo toga ovisi o Libbit.

Nan Melda se popne na kat obići svoju zadnju malecku; penjući se dodiruje narukvice na lijevoj ruci. Te su joj srebrne narukvice od mame, Melda ih svake nedjelje nosi u crkvu. Vjerojatno ih je zato danas izvadila iz svoje posebne kutije i podigla dok joj nisu zapele na izbočini podlaktice umjesto da ih je pustila da joj se klate oko zapešća. Vjerojatno je željela osjetiti maminu blizinu, posuditi malo mamine tihe snage ili je možda samo željela vezu s nečim svetim.

Libbit je u svojoj sobi, crta. Crta svoju obitelj, uključujući i Tessie i Lo-Lo. Njih osmero (što se Libbit tiče, i Nan Melda spada u obitelj) stoji na žalu gdje su proveli toliko sretnih trenutaka kupajući se, užinajući i gradeći kule od pijeska, ruku povezanih poput papirnih silueta, osmjeha širih od njihovih lica. Kao da misli da ih čistom snagom volje može crtanjem oživjeti u sreći.

Nan Melda gotovo da također vjeruje u tu mogućnost. Dijete je moćno. No uskrsnuće je ipak izvan njezine moći. Uskrsnuće je čak i izvan moći stvora iz zaljeva. Nan Meldi pogled odbludi do Libbitine posebne kutije pa ponovno na Libbit. Samo je jedanput vidjela figuricu koja je došla iz zaljeva, majušna ženica u ispranom ružičastom ogrtaču koji je nekoć možda bio ljubičast, s kapuljačom iz koje joj se slijeva kosa i skriva joj čelo.

Pita Libbit je li sve u redu. Jedino se toliko usuđuje reći, toliko se daleko usuđuje otići. Ako doista postoji treće oko skriveno ispod uvojaka stvorenja iz kutije - dalekovidno urokljivo oko - ne može se biti dovoljno oprezan.

Libbit kaže Dobro sam. Samo crtam, Nan Melda.

Je li zaboravila što treba učiniti? Nan Melda se samo može nadati da nije. Sad mora natrag u prizemlje, držati Adie na oku. Njezin će je čovjek uskoro zazvali.

Jednim dijelom ne može vjerovati da se ovo događa; drugim osjeća da joj je čitav život bio priprema za to.

Melda kaže Možda ćeš čut da ti zovem tatu. Ako bude tako, idi po stvari koje si ostavila kod bazena. Nemoj ih ostavljat vani cjelu noć da ti ih rosa svlaži.

Libbit i dalje crta, ne podiže pogled. Ali onda kaže nešto od čega Meldino prestrašeno srce zaigra. Hoću. Uzet ću Perze. Onda se neću bojati ako je mrak.

Melda kaže Uzmi kog hoćeš, samo donesi Noveen, još je tamo vani.

Ima tek toliko vremena da to kaže, jedino što se usuđuje reći kad pomisli na to posebno urokljivo oko i kako joj možda pokušava zaviriti u glavu.

Silazeći u prizemlje, Melda ponovno dodirne svoje narukvice. Silno joj je drago da ih je imala na sebi dok je bila u Libbitinoj sobi, premda je ona porculanska ženica pospremljena u limenu kutiju.

Stigne taman da vidi vijorenje Adiene haljine u dnu stražnjeg predvorja kad je Adie zamakla u kuhinju.

Vrijeme je. Plan će uspjeti.

Umjesto da krene za Adie u kuhinju, Melda otrči kroz prednje predvorje u Gosponovu radnu sobu kamo prvi put u sedam godina koliko radi u njegovoj obitelji uđe ne pokucavši. Gospon sjedi za radnim stolom olabavljene kravate i ovratnika, naramenice su mu se objesile u obliku labavih petlji. U rukama drži dvostruki zlatni okvir sa slikama Tessie i Lo-Lo. Pogleda u Meldu, crvenih očiju na licu koje je već mršavije. Kao da se ne čudi stoje njegova domaćica banula nenajavljena; izgleda poput nekog koga više ništa ne može iznenaditi, šokirati, ali će se, naravno, ispostaviti da baš i nije tako.

Kaže Što je, Melda Lou?

Ona kaže Moraju odma doć.

On je pogleda svojim suznim očima mirnom i izluđujućom tupošću. Doći kamo?

Ona kaže Na obalu. I neka uzmu to tamo.

Ona pokaže harpunskipištolj na zidu, a pokraj njega nekoliko kratkih harpuna. Vršci su čelični, ne srebrni, a dršci teški. Ona to najbolje zna; nije li ih se nanosila u izletničkoj košari?

On kaže O čemu to govoriš?

Ona kaže Ne morem gubit vrijeme i objašnjavat. Moraju odma doć na obalu, jer budu izgubili još jednu.

On krene. Ne pita koju kćer niti ponovno upita što će mu harpunski pištolj; samo ga zgrabi sa zida, drugom rukom dohvati dva harpuna pa zagrabi kroz otvorena vrata svoje radne sobe, najprije pokraj Melde, a onda ispred nje. Kad je stigao do kuhinje gdje je Melda zadnji put vidjela Adie, on je već krenuo trkom i ona zaostaje, premda je i ona potrčala, držeći suknju pred sobom objema rukama. I je li ona iznenađena time kako se on iznebuha trgnuo iz dotadašnje obamrlosti, tom njegovom nenadanom poduzetnošću? Ne. Jer usprkos tom gunju boli koji je polegao po njemu, Gospon zna da ovdje nešto nije u redu i svakim trenutkom sve manje.

Stražnja su vrata širom otvorena. Večernji se povjetarac naduo i odgurao vrata još dalje na šarkama... samo što je zapravo riječ o noćnom povjetarcu. Zalazak Sunca je na izdisaju. Na Sjenovitom će žalu još biti svjetlosti, ali ovdje u Čapljinu gnijezdu već je pala noć. Melda se zaleti preko stražnjeg trijema; Gospon već grabi puteljkom prema žalu. Od njega se vidi tek sjena. Osvrne se i pogledom potraži Libbit, ali naravno, ne ugleda je; ako Libbit čini što bi trebala, već je na putu do bazena sa svojom srcolikom kutijom pod pazuhom.

Srcolikom kutijom i s čudovištem u njoj.

Melda potrči za Gosponom i dostigne ga kod klupe odakle se puteljak naglo spušta prema obali. On stoji tamo, skamenjen. Na zapadu posljednji trag zalaska turobni narančasti potez koji će uskoro nestati, ali je dovoljno svjetla da Melda vidi Adie uz rub vode i muškarca koji gazi kroz vodu prema njoj želeći joj dobrodošlicu.

Adriana cikne Emery! Luda je od radosti, kao da je izbivao godinu dana, a ne jedan dan.

Melda vikne Adie, ne, ne prilazi mu! iza skamenjenog, zaprepaštenog čovjeka, ali zna da će se Adie oglušiti, a tako se i dogodi: Adie potrči svojem mužu.

John Eastlake kaže Što - i to je sve.

Trgnuo se iz svoje obamrlosti dovoljno dugo da dotrči dovde, ali se sad ponovno skamenio. Zato što dalje na pučini vidi još dva obličja koja također gacaju prema obali? Kroz vodu koja bi im trebala biti iznad glava? Melda misli da ih ne vidi. Misli da još zuri u svoju najstariju kćer dok mutni muški lik izlazi iz vode i cijedećim rukama poseže za njom, hvata je za vrat i najprije joj priguši sretne uzvike, a onda je odvlači u val.

A na zaljevskoj pučini čeka, zibajući se na blago valovitom moru poput ure koja vrijeme pokazuje godinama i stoljećima, a ne minutama i satima, crni trup Perzine lađe.

Melda zgrabi Gospona za ruku, zarije mu prste duboko u mišku i obrati mu se kako se nikad u životu nije obratila nijednom bijelcu.

Kaže Pomagajte, govnaru! Prije neg je utopi!

Ona ga povuče i on se pokrene. Melda ne čeka da vidi ide li za njom ili se ponovno skamenio i sasvim je zaboravila na Libbit; misli samo na Adie. Mora spriječiti tog lažnog Emeryja da odvuče Adie u vodu prije no što mu mrtve malecne priskoče u pomoć.

Ona zavapi Puštaj je! Da si je pustijo!

Hita niz žal, a suknja joj se zvonoliko nadima oko nje. Emery je odvukao Adie u vodu gotovo do pojasa. Adie se sad opire, ali se i guši.

Melda je nespretno dogacala do njih pa se bacila na blijedi les koji si guši ženu. On vrisne kad ga Meldina lijeva ruka, ona s narukvicama, dodirne. Zvuk je mjehurast, kao da mu je grlo puno vode. Emery migolji u Meldinu stisku poput ribe i ona zaruje po njemu noktima. Njegovo se meso pod njima zguli mučnom lakoćom, ali iz blijedih rana ne poteče krv. Oči mu zakolutaju u dupljama poput očiju uginulog šarana na mjesečini.

On odgurne Adrianu da bi se mogao pozabaviti rospijom koja ga je napala, rospijom s hladnom, odbojnom vatrom na ruci.

Adie zapomaže Melda, prestani, nanosiš mu bol!

Adie se baci da odvuče Meldu od Emeryja ili da ih barem razdvoji, a u tom trenutku John Eastlake, koji stoji do goljenica u zaljevu, opali iz harpunskogpištolja. Trozubi harpun pogodi njegovu najstariju kći u grlo. Ona stoji uspravno poput metle: pet centimetara čelika viri ispred nje, a desetak strši iza, malo ispod zatiljka.

John Eastlake vrisne Adie, ne! Adie, NISAM HTIO!

Adie se okrene prema zvuku očeva glasa i krene prema njemu, i to je sve što je Melda uspjela vidjeti. Adien pokojni muž pokušava se istrgnuti iz njezina stiska, ali ona ne popušta; želi okončati stvorov užasni poluživot i možda time otjerati i dva čudovišna djeteta prije no što se odveć približe. Misli (koliko može misliti) da ona to može jer je vidjela opeklinu žiga na stvorovu blijedom, mokrom obrazu i shvaća da ga je načinila njezina narukvica.

Njezina srebrna narukvica.

Stvor posegne za njom, razjapivši usta od straha ili od bijesa. Iza nje John Eastlake vrišteći, uporno, zaziva svoju kći.

Melda zareži Ti si za to kriv! a kad je navodni Emery ščepa, ona se pusti.

Ti i gadura koja tebom upravlja, dodala bi, ali se stvorove bijele ruke sklope oko njezina vrata kao što su se sklopile oko vrata jadne Adie i ona može samo grgljati. No lijeva joj je ruka slobodna, ona na kojoj ima narukvice, i u toj ruci osjeća veliku snagu. Zamahne njome u velikom luku i odalami stvora po desnoj strani glave.

Sa spektakularnim posljedicama. Stvorova se lubanja ulekne od udarca, kao da se tvrda kupola njegove lubanje pretvorila u šećerlemu. Ali svejedno je još tvrda; komad kosti koji je probio kroz otirač Emeryjeve kose duboko je poreze po podlaktici i krv krupnim kapima zarominja po vodi koja se biba oko njih.

Dvije sjene prođu pokraj nje, jedna slijeva, druga zdesna. Lo-Lo vikne Tata! svojim novim srebrnastim glasom. Tessie zavapi Tata, pomozi nam!

Stvor koji je nekoć bio Emery pokušava se iskobeljati, batrga se i prska oko sebe. Ne želi se više baktati s njom. Melda zabije palac svoje moćne lijeve ruke u stvorovo desno oko i osjeti kako je iz njega štrcnulo nešto hladno, poput žablje utrobe ispod kamena. A onda se ona zavrti i zaglavinja kad joj je kovitlac pokušao izmaknuti tlo ispod nogu.

Pruži lijevu ruku, dohvati Lo-Lo za vrat i povuče je natrag. E nećeš! zabrunda i Lo-Lo zalamata rukama, dreknuvši od iznenađenja i bola... Melda zna da takav povik nikad nije izašao iz grla neke djevojčice.

John zaurla Melda, prestani!

On kleči na tankom rubu vala, a Adie leži pokraj njega. Harpun joj strši iz grla.

Melda, ostavi moje curice na miru!

Melda nema vremena slušati, premda pomisli na Libbit: zašto Libbit nije utopila onu porculansku figuricu? Ili nije djelovalo? Je li ju stvor kojeg Libbit zove Perze nekako onemogućio? Melda zna da je sve moguće; Libbit je moćna, ali je Libbit samo dijete.

Nema vremena sad misliti o tome. Posegne za drugom neupokojenom, za Tessie, ali joj desna ruka nije poput lijeve, ne čuva je srebro, i Tessie zareži na nju i ugrize. Melda osjeti kako ju je proparao bol ali ne i to da su joj dva prsta i dio trećeg odgrizeni i sad plutaju po moru pokraj prozirne djevojčice. Šiba je previše adrenalina da bi to osjetila.

Iznad brežuljka, gdje krijumčari alkohola katkad tegle sanduke krcate žestokim pićima, diže se mali srp polumjeseca i osvjetljava ovaj užas tankim sjajnim premazom. Na njegovoj svjetlosti Melda ugleda kako se Tessie ponovno okrenula ocu, kako ponovno pruža prema njemu svoje ruke.

Tata! Tata, molim te, pomozi nam! Nan Melda je poludjela!

Melda ne razmišlja. Maši se lijevom rukom preko tijela i dohvati Tessie za kosu koju je tisuću puta oprala i uplela u pletenice.

John Eastlake drekne MELDA, NE!

A onda, dok on podiže ispušteni harpunski pištolj i pretražuje pijesak oko mrtvog kćerinog tijela u potrazi za preostalim harpunom, zazove jedan drugi glas. Taj izvire iza Melde, na lađi usidrenoj na caldu.

Glas kaže Nisi se trebala pačati u mene.

Melda, koja još drži za kosu nekadašnju Tessie (ona se otima i rita, ali Melda jedva da je toga svjesna), nespretno se okrene u vodi i ugleda nju: stoji kod ograde svoje lađe u svojem crvenom ogrtaču. Kapuljaču je spustila i Melda shvaća da taj stvor nema nikakve sličnosti s ljudskim bićem, da je ona nešto drugo, nešto izvan ljudskog poimanja. Na mjesečini njezino je lice sablasno i lukavo.

Iz vode izviru tanke mrtvačke ruke i odaju joj počast.

Povjetarac raščešljava zmije njezine kose i Melda ugleda treće oko na Perzinu čelu, vidi kako to oko vidi nju i ona umah izgubi želju za otporom.

No u tom trenutku glava te gadure od boginje strelovito se okrene, kao da je čula da joj se nešto ili netko šulja iza leđa.

Ona vikne Što?

A potom: Ne! Spusti to! Spusti! NE MOŽEŠ TO UČINITI!

Ali Libbit očito može - a i jest - jer obrisi stvora kod brodske ograde zatitraju, razvodne se... a onda se pretvore u mjesečinu. Mrtvačke ruke spuznu ponovno pod vodu i nestane ih.

I neumrlog Emeryja više nema - ispario - ali blizanke vrisnu uglas u zajedničkoj boli i očaju svoje napuštenosti.

Melda dovikne Gosponu Sve će bit u redu!

Pusti blizanku koju je držala za kosu jer joj se čini da ova neće htjeti imati posla sa živima, ne sad, ne neko vrijeme.

Vikne Libbit je sve sredila! Ona—

John Eastlake vrisne MIČI RUKE S MOJIH KĆERI, TI ZLOČESTA CRNČUGO!

I on drugi put opali iz harpunskog pištolja.

Vidite li kako je harpun pogodio metu, probo Nan Meldu? Ako je tako, slika je potpuna.

Ah, Bože moj - slika je dovršena.

20.
Perze

I

Slika - ne zadnji, nego predzadnji cjeloviti umjetnički rad Edgara Freemantlea - prikazivala je Johna Eastlakea kako kleči na Sjenovitom žalu pokraj mrtvog tijela svoje kćeri, a iza njega polumjesec koji je istom zaplovio iznad obzora. Nan Melda stoji u vodi do bedara s po jednom blizankom sa svake strane; njihova vlažna podignuta lišća izobličena su od prepasti i bijesa. Jedan kratki harpun viri Meldi između grudi. Ruke je sklopila oko harpuna i gleda s nevjericom u čovjeka čije je kćeri toliko silno željela zaštititi, čovjeka koji ju je nazvao zločestom crnčugom prije no što joj je oduzeo život.

"Vrištao je", rekoh. "Vrištao toliko da je počeo krvariti iz nosa. I iz jednog oka. Čudo da nije od vrištanja dobio izljev krvi u mozak."

"Na lađi nema nikog", reče Jack. "Barem ne na ovom crtežu."

"Ne. Perze više nije bilo. Ono čemu se Nan Melda nadala, uistinu se i dogodilo. Događaji na žalu zabavili su gaduru dovoljno dugo da je Libbit sredi. Da je uspava utapanjem." Kucnem po lijevoj ruci Nan Melde gdje sam nacrtao dva brza luka i jedan majušni križić kao naznaku odsjaja slabe mjesečine. "Uglavnom zato što je Nan Meldi nešto reklo da navuče majčine srebrne narukvice. Srebrne, kao i stanoviti svijećnjak." Pogledah u Wiremana. "Tako da možda ima nečeg na svijetloj strani jednadžbe, što nas donekle čuva."

Wireman kimne glavom pa pokaže u Sunce. Za trenutak-dva dodirnut će obzor, a staza svjetlosti utabana do nas, sad žuta, potamnjet će do boje čistog zlata. "Ali tama je doba kad je zlotvorima vrijeme za igru. Gdje je sad porculanska Perze? Imaš li ideju gdje je završila nakon tog krkljanca na žalu?"

"Ne znam točno što se dogodilo nakon što je Eastlake ubio Nan Meldu, ali znam otprilike. Elizabeth..." slegoh ramenima. "Ona je ispucala sve svoje streljivo. Došlo je do prepterećenja. Otac je jamačno čuo njezine krikove i to je vjerojatno bilo jedino što ga je još moglo prizvati k svijesti. Jamačno se sjetio da bez obzira na užas situacije u kojoj se nalazi, još ima živu kćer u Čapljinu gnijezdu. Možda se čak i sjetio da ima još dvije kćeri pedesetak kilometara dalje. Pa je morao počistiti nered."

Jack nijemo pokaže u obzor, koji je Sunce sad dodirnulo.

"Znam, Jack, ali smo bliže no što misliš." Stavim zadnji list papira na vrh hrpe. Samo gruba skica, ali je taj pronicavi smiješak bio lako prepoznatljiv. Bješe to Charley, vrtni džokej. Ustanem i okrenem leđa zaljevu i čekajućoj lađi koja se sad ocrtavala crna na zlatnoj podlozi. "Vidite li je?" upitam ih. "Ja sam je vidio nakon što smo izašli iz kuće. Hoću reći, stvarnu vrtnu figuru, ne fatamorganu koju smo vidjeli kad smo dolazili."

Oni pogledaju. "Ja je ne vidim," reče Wireman, "a mislim da bih da je tu, muchacho. Znam da je trava visoka, ali bi ta crvena kapica svejedno morala upasti u oči. Osim u nasadima banana."

"Vidim je!" vikne Jack i čak se i nasmije.

"Vidiš kurac", žacne se Wireman. A potom: "Gdje?"

"Iza teniskog terena."

Wireman pogleda tamo, zausti da će reći da svejedno ne vidi, no reče: "Nek me vrag odnese", reče on. "Idiotarija stoji naglavce, zar ne?"

"Da. A budući da nema stopala da mu strše u zrak, to što vidiš je četvrtasto željezno postolje. Charley označava traženo mjesto, amigos. Ali najprije moramo u štalu."

II

Nisam predosjećao što nas čeka u toj dugoj i u korov obrasloj zgradi u kojoj je bilo mračno i zagušljivo vruće, a nisam niti imao pojma da je Wireman izvukao svoj automatik, dok nije opalio.

Vrata su bila klizna, samo što više nikad neće nikamo otklizati jer ih je hrđa već prije nekoliko desetljeća prikovala na razmaku od tri metra. Sivo-zelena španjolska mahovina klatila se poput zavjese i zakrivala vrh razmaka između vratnih krila.

"Što tražimo—" zaustim ja, no uto doleti čaplja lepetavih krila i užeglih plavih očiju, istegnutog dugačkog vrata, škljocajući žutim kljunom. Raširila je krila čim se provukla kroz vrata i nisam niti sumnjao da su joj meta moje oči. Uto zagrmi Wiremanov automatik, Pustinjski orao, a čapljine sumanute plave očice iščeznu zajedno s ostatkom njezine glave u spreju sitnih kapi. Udari u mene, lagana poput smotuljka žica omotanog oko šuplje jezgre i padne mi pod noge. Istog trenutka začujem bijesni krik u glavi.

Ne samo ja. I Wireman žmirne. Jack pusti ručke izletničke košare i nabije si donji dio zapešća na uši. A onda se zvuk izgubi.

"Jedna mrtva čaplja", reče Wireman, ne sasvim mirnoga glasa. Pištoljem gurne smotuljak perja pa ga odbaci s mojih čizama. "Samo nemojte reći Upravi za ribarstvo. Vjerojatno bi me koštalo pedeset cigli i pet godina u ćuzi."

"Kako si znao?" upitah.

On slegne ramenima. "Je li to važno? Rekao si mi da je ubijem ugledam li je. Ti Usamljeni jahač, ja tvoj vjerni indijanski suputnik Tonto."

"Ali već si prije izvukao pištolj."

"Osjetio sam ono što bi Nan Melda možda nazvala 'intuicijom', kao kad bi navukla mamine srebrne narukvice", reče Wireman, nenasmiješeno. "Nešto nas doista čuva, neka ostane na tome. A nakon toga što se dogodilo tvojoj kćeri, rekao bih da i zaslužujemo malo pomoći. Ali moramo izvršiti svoju zadaću."

"Samo ti drži željezo koje puca pri ruci", rekoh.

"O, na to možeš računati."

"Jack? Možeš dokučiti kako se puni harpunski pištolj?"

S time nije bilo nikakvih problema. Imali smo harpunski pištolj na gotovs.

III

U štali je vladala tama, ne samo zato što je greben između nas i zaljeva zakrilio izravnu svjetlost zapadajućeg Sunca. Još je bilo dovoljno svjetla na nebu, a i mnogo pukotina i procjepa u krovu od škriljevca, samo što su ih penjačice obrasle. Ono malo svjetlosti što je ulazilo odozgo bilo je zeleno, duboko i nepouzdano.

Središnji prostor štale bio je prazan, osim prastarog traktora koji je čučao bez kotača na masivnim batrljcima svojih osovina, ali u jednom od odjeljaka s opremom svjetlo naše moćne baterije izluči nekoliko zahrđalih alatki i drvene ljestve naslonjene na stražnji zid. Bile su prljave i žalosno kratke. Jack se pokušao popeti na njih, a Wireman mu je posvijetlio. Jack počne skakutati po drugoj prečki i začuje se upozoravajuće škripanje.

"Prestani hopsati po tome i postavi ljestve pokraj vrata", rekoh. "To su ljestve, a ne trampolin."

"Ne znam", reče Jack. "Florida nije idealno podneblje za drvene ljestve."

"Poklonjenom konju..." reče Wireman.

Jack podigne ljestve, iskrivivši lice zbog prašine i uginulih kukaca koji su ga zasuli sa šest prljavih prečki. "Lako je vama reći. Vi se nećete penjati po njima, s obzirom na vašu kilažu."

"Ja sam strijelac naše grupe, nino", reče Wireman. "Svatko radi svoje." Pokušavao je zazvučati ležerno, ali je ispalo ukočeno, a i izgledao je umorno. "Edgare, gdje su ostale keramičke bačvice? Jer ih ne vidim."

"Možda straga", rekoh.

Bio sam u pravu. U stražnjem dijelu nalazilo se desetak keramičkih bačvica Stolnog viskija. Kažem desetak, jer je bilo teško odrediti točan broj. Naime, bile su porazbijane.

IV

Oko većih komada bijele keramike i pomiješane s njima, bile su svjetlucave hrpice i mlazovi stakla. Desno od te hrpe stajale su dvoje starinske tačke, prevrnute. Slijeva, naslonjen na zid, stajao je malj zahrđalog bata i drška ponegdje obraslog mahovinom.

"Netko se urnebesno zabavljao razbijanjem spremnika", reče Wireman. "Što misliš, tko? Emery?"

"Možda", rekoh. "Vjerojatno."

Prvi sam se put zapitao hoće li nas Perze ipak preteći. Još nam je ostalo nešto dana, ali manje no što sam očekivao, a mnogo manje no što mi je bilo po volji. A sad... u čemu ćemo utopiti njezin porculanski kipić? U boci mineralne, jebote? Na neki način to i nije bila tako loša zamisao - plastična je, a prema tvrdnjama ekologa, te proklete boce trajat će dovijeka - ali porculansku se figuricu ne bi moglo ugurati kroz grlić boce.

"Onda, koji je plan B?" upita Wireman. "Rezervoar onog starog Deereova traktora? Odgovara li to?"

Od pomisli da Perze pokušam utopiti u rezervoaru starog traktora sav premrem. Vjerojatno se dosad pretvorio u čipku od hrđe. "Mislim da to ne bi išlo."

Jamačno je začuo nešto na rubu panike u mojem glasu jer me zgrabio za ruku. "Smiri se. Smislit ćemo nešto."

"Naravno, ali što?"

"Odnijet ćemo je natrag u Čapljino gnijezdo, to je sve. Tamo će već biti nečeg."

Ali mi se po glavi motala slika toga što su uragani učinili palači koja je nekoć dominirala ovom stranom Duma Keya: pretvorili je gotovo u pročelje. A onda sam se upitao koliko ćemo spremnika tamo naći, osobito s obzirom na to da nas od noći dijeli još samo četrdesetak minuta, kad će s Perze poslati odred za prisilno novačenje da okonča naše uplitanje. Bože, zaboraviti tako elementarnu stvar kao što je nepropusni spremnik!

"Jebeš sve!" rekoh i nogom opalim po hrpi keramičkih krhotina. "Jebiga!"

"Polako, vato. To neće pomoći."

Doista, neće. A ona bi htjela da se razljutim, zar ne? Sa starim bijesnim Edgarom moglo bi se lako manipulirati. Pokušao sam se pribrati, ali mantra Mogu ja to nije djelovala. No to je bilo sve što sam imao. A što učiniti kad ne možeš naći utočište u bijesu? Priznaš istinu.

"U redu", rekoh. "Ali nemam pojma."

"Opustite se, Edgare", reče Jack, smiješeći se. "Taj će dio biti u redu."

"Zašto? Kako to misliš?"

"Vjerujte mi na riječ", reče on.

V

Dok smo stajali i gledali u vrtnog džokeja Charleyja na svjetlosti koja je sad poprimala vidljivu ljubičastu nijansu, pao mi je na pamet besmisleni dvostih iz nekog starog bluesa Davea Van Ronka: Mama bought a chicken, thought it was a duck; Sat it on the table with the legs sticking up. ⁵¹ Charley nije bio ni kokoš ni patka, ali su mu noge, koje nisu završavale cipelama, nego tamnim željeznim postoljem, stršile u zrak. No njegove glave nije bilo jer je propala kroz četverokut prastarih dasaka opletenih mahovinom i povijušama.

"Što je to, muchacho?" upita Wireman. "Znaš li?"

"Prilično sam siguran da je to cisterna", rekoh. "Nadam se samo da nije septička jama."

Wireman odmahne glavom. "Eastlake ih ne bi stavio u govna bez obzira na svoje poljuljano duševno stanje. Ni za milijun godina."

Jack pogleda u Wiremana pa u mene, užasnutog mladog lica. "Adriana je unutra? I dadilja?"

"Da", rekoh. "Mislio sam da si to shvatio. Ali najvažnije je da je i Perze unutra. A razlog zbog kojeg mislim da je to cisterna je taj što—"

"Elizabeth bi inzistirala da gadura bude u vodenom grobu", sumorno će Wireman. "I to slatkovodnom."

VI

Charley je bio težak, a daske kojima je taj otvor u visokoj travi bio pokriven bile su u još lošijem stanju od prečki ljestava. Logično: za razliku od ljestava, drveni poklopac bio je izravno na udaru kiše i sunca. Pipkavo smo radili usprkos sve gušćim sjenama, ne znajući koliko je ispod duboko. Najzad mi uspije odgurati džokeja-smetala u stranu toliko da ga Wireman i Jack mogu uhvatiti za škaraste plave noge. Pritom stanem na truli drveni poklopac; netko je morao, a ja sam bio najlakši. Poklopac se ugne pod mojom težinom, dugo i upozoravajuće zastenje te ispusti oblačić kiselkastog zraka.

"Edgare, miči se s toga!" drekne Wireman, a Jack u isti tren vikne: "Uhvatite ga, kurvinog sina, propast će u jamu!"

Ja se maknem s uleknutog poklopca, a oni uhvate Charleyja: Wireman oko Charleyjevih svijenih koljena, a Jack oko struka. Na trenutak sam pomislio da će Charley svejedno propasti u rupu i povući ih obojicu za sobom. A onda oni viknu ho-ruk i prevale se na leđa, vrtni džokej na njih. Njegovo keseće lice i crvena kapica bili su obloženi glomaznim kukcima. Nekoliko ih padne na Jackovo naprežuće lice a jedan upadne Wiremanu ravno u usta. On vrisne, ispljune ga i skoči na noge, sveudilj pljujući i otirući usne. Jack se učas našao pokraj njega, poskakujući ukrug i otirući kukce s majice.

"Vode!" zaurla Wireman. "Daj mi vode, jedan mi je upao u usta, osjetio sam kako mi plazi po jeziku!"

"Nemamo vode", rekoh prekapajući po poprilično ispražnjenoj torbi. Budući da sam klečao i predobro sam osjetio mlaz zraka iz nepravilne rupe na poklopcu, poput zraka iz netom otvorene grobnice. Što je, naravno, taj spremnik i bio. "Ima Pepsi."

"Cheeseburger, cheeseburger, Pepsi", reče Jack. "Nema Coca-Cole." On se ošamućeno nasmije.

Pružim Wiremanu limenku. On se s nevjericom zagleda u nju pa podigne i povuče otpirač. Popije gutljaj, ispljune smeđi i pjenasti mlaz, otpije još jedan gutljaj pa i njega ispljune. Ostatak sadržaja limenke popije u četiri duga gutljaja.

"Ay, caramba", reče on. "Težak si ti čovjek, Van Gogh."

Gledao sam u Jacka. "Što misliš? Možemo li ga pomaknuti?"

Jack se zagleda u poklopac cisterne, klekne pa počne trgati penjačice koje su ga oplele. "Aha", reče. "Samo se moramo riješiti ovog sranja."

"Trebali smo ponijeti pajser", reče Wireman. Još je pijuckao. Nisam mu mogao zamjeriti.

"Mislim da ne bi pomoglo", reče Jack. "Drvo je previše trulo. Wiremane, pomozite mi." A kad sam ja kleknuo pokraj njega: "Ne trudite se, šefe. Ovo je posao za ljude s dvije ruke."

Ponovno me propara gnjev - na rubu nekadašnjih bijesova - no ja ga zatomim najbolje što sam mogao. Gledao sam kako njih dvojica plijeve povijuše i korov oko okruglog poklopca dok nebo tamni. Proleti ptica sklopljenih krila. Naglavce. Kad ugledate takvo što, dođe vam da se prijavite u najbližu ludnicu. Po mogućnosti, na duži tretman.

Njih su dvojica radili na suprotnim stranama i kad se Wireman približio mjestu odakle je Jack počeo, a Jack mjestu odakle je krenuo Wireman, rekoh: "Jack, je li onaj harpunski pištolj napunjen?"

On me pogleda. "Da. Zašto?"

"Jer će ovo ipak biti fotofiniš."

VII

Jack i Wireman kleknuli su s jedne strane poklopca. Ja kleknuh s druge. Iznad nas nebo je potamnjelo do boje indiga koja će uskoro prijeći u ljubičasto. "Na tri", reče Wireman. "Uno... dos... TRES!" Oni povuku, a ja poguram najjače što sam mogao preostalom rukom, što je bilo prilično jako jer mi je ta ruka ojačala tijekom mjeseci provedenih na Duma Keyu. Na trenutak se poklopac opirao, a onda otkliže prema Wiremanu i Jacku te otkrije srp tame - crn i prijateljski osmjeh. Srp se proširi do veličine polumjeseca, a onda i punog kruga.

Jack ustane. Za njim i Wireman. Provjeravao je ima li još kukaca na rukama. "Znam kako se osjećaš," rekoh, "ali mislim da nemamo vremena za tvoje raskuživanje."

"Primljeno na znanje, ali dok ne zagrizeš u nekog od tih maricona, nećeš znati kako je meni."

"Šefe, recite nam što da radimo", reče Jack. Gledao je sa zebnjom u jamu iz koje je još izlazio taj kužni smrad.

"Wiremane, pucao si iz harpunskog pištolja, zar ne?"

"Da, u mete. S gospođicom Eastlake. Nisam li rekao da sam ja strijelac naše grupe?"

"Onda ćeš ti stražariti. Jack, posvijetli."

Vidio sam mu po izrazu lica da to ne želi, ali nije bilo izbora - dok se ovo ne učini, nema povratka. A ako se ne učini, više neće biti nikakvog povratka.

Barem ne kopnenim putem.

Jack podigne dugačku bateriju, uključi je i uperi jaki snop u jamu. "Bože mili", šapne.

To doista bješe nakapnica obložena koraljnom stijenom, ali u nekom trenutku u proteklih osamdeset godina tlo se pomaknulo i nastala je rasjelina - vjerojatno na samom dnu - pa je voda počela otjecati, tako da je baterija osvijetlila vlažnu i mahovinom obloženu jarugu dubine oko tri metra i promjera oko dva metra. Na dnu, u zagrljaju koji je trajao osamdeset godina, ležala su dva kostura u sagnjilim prnjama. Oko njih su užurbano tapkali kukci. Bjelkaste žabe skakutale su po kostima. Pokraj jednog kostura ležao je harpun. Vršak drugog harpuna još je bio zaboden u požutjelu kralježnicu Nan Melde.

Svjetlosni se snop zaljulja jer se zaljuljao mladić koji je bateriju držao.

"Jack, da nam se nisi onesvijestio!" rekoh strogo. "To je naredba!"

"Dobro sam, šefe." Ali su mu oči bile goleme, staklene, a iza baterije - još ne sasvim mirne u njegovoj ruci - lice mu je bilo papirusno bijelo. "Stvarno."

"Dobro. Posvijetli ponovno. Malo više lijevo. Malo više... tamo."

Bješe to jedna od bačvica Stolnog viskija, sad samo grba ispod teškog otirača mahovine. Na njemu je čučala jedna od onih bijelih žaba. Pogleda u mene, pakosno namigujućih vjeđa.

Wireman pogleda na sat. "Imamo... mislim možda petnaest minuta prije zalaska Sunca. Možda malo više, a možda i manje. Onda...?"

"Onda Jack spusti ljestve u jamu i ja siđem."

"Edgare... mi amigo... ti imaš samo jednu ruku."

"Uzela mi je kćer. Ubila je Ilse. Znaš da je ovo moj posao."

"U redu." Wireman pogleda u Jacka. "Što znači da ostaje još samo pitanje nepropusnog spremnika."

"Nema brige", reče Jack, podigne ljestve i pruži mi bateriju. "Posvijetlite u cisternu, Edgare. Za ovo mi trebaju obje ruke."

Činilo se da mu je potrebna cijela vječnost da namjesti ljestve, ali naposljetku su nogari dodirnuli dno, između kostiju pružene ruke Nan Melde (još sam vidio njezine srebrne narukvice, premda sad obrasle mahovinom) i Adiene noge. Ljestve su bile vrlo kratke, gornja prečka pola metra ispod zemlje. To je bilo dobro: Jack će me moći na početku pridržati. Došlo mi je da ga ponovno upitam za spremnik za onu porculansku figuricu, ali nisam. Jack je izgledao potpuno opušteno glede toga i odlučio sam se pouzdati u njega. Bilo je prekasno učiniti nešto drugo.

U moj glavi neki tihi, gotovo zamišljeni glas, reče: Prestani sad i poštedjet ću te. "Nikad", rekoh.

Wireman pogleda u mene neiznenađeno. "I ti si to čuo, ha?"

VIII

Legnem na trbuh i spuznem u jamu. Jack me čvrsto uhvati za ramena. Wireman je stajao pokraj njega s harpunskim pištoljem u rukama i s tri rezervna harpuna srebrnog vrška zataknuta za remen. Baterija je ležala na zemlji između njih dvojice i jarkom svjetlošću prskala koloplet iščupanog korova i puzavica.

Smrad u cisterni bio je jak, a osjetih i nekakvo škakljanje po goljenici kad mi je nešto protrčalo po nozi. Trebao sam zataknuti nogavice hlača u sare čizama, ali je sad bilo prekasno vratiti se i krenuti ispočetka.

"Osjećate li ljestve?" upita Jack. "Jeste li ih dosegnuli?"

"Ne, ja..." A onda stopalom dodirnem gornju prečku. "Napipao sam ih. Drži me."

"Držim vas, nema brige."

Siđi i ubit ću te.

"Samo pokušaj", rekoh. "Dolazim po tebe, guduro, daj sve od sebe."

Osjetih kako su se Jackove ruke zgrčile na mojim ramenima. "Isuse, šefe, jeste li sigur—"

"Siguran sam. Samo me drži."

Ljestve su imale šest prečki. Jack me mogao držati za ramena dok sam sišao do treće, a onda sam bio do prsa u jami. Jack mi pruži bateriju. Odmahnem glavom. "Osvijetli me."

"Ne shvaćate. Ne treba vam radi svjetla nego za nju."

Još nisam shvaćao.

"Odvrtite čep. Izvadite baterije. Ugurajte nju unutra. Dodat ću vam vode."

Wireman se neveselo nasmije. "Wiremanu se ovo sviđa, nińo." A onda se nagne k meni. "A sad kreni. Bila ona gadura ili gudura, utopi je pa da je se riješimo."

IX

Četvrta prečka pukne. Ljestve se nakrive i ja padnem s njih još stežući bateriju između slabine i batrljka; najprije osvijetlim tamneće nebo, a onda i čvoruge koralja obložene mahovinom. Glava mi tresne u jednu i ugledam sve zvijezde. Trenutak potom ležao sam na kvrgavoj postelji kostiju i zurio u vječni cer Adriane Eastlake Paulson. Jedna od prozirnih žaba skoči na mene iz njezinih mahovinastih zuba i ja je otjeram baterijom.

"Muchacho!" vikne Wireman, a Jack doda: "Šefe, još ste dobro?"

Krvario sam iz glave - osjećao sam kako mi krv curi niz lice u toplim potočićima - ali mi se činilo da sam dobro; u svakom sam slučaju prošao gore u Zemlji tisuću jezera. Ljestve, premda naherene, nisu se prevrnule. Pogledam udesno i ugledam mahovinom obraslu bačvu Stolnog viskija koju smo došli naći. Sad su na njoj stajale dvije žabe umjesto jedne. Primijetile su da ih gledam pa mi skoče na lice, buljavih očiju, razjapljenih usta. Nisam niti sumnjao da je Perze bilo žao što nemaju zube, poput Elizabethina velikog dečka. Ah, dobra stara vremena.

"Dobro sam", rekoh guleći žabe sa sebe i pokušavajući ustati. Kosti su pucale ispod i oko mene. Samo što... ne. Nisu se lomile. Bile su prestare i premokre za to. Najprije bi se svinule pa puknule. "Dobacite mi vodu. Možete je baciti u torbi, samo pazite da mi je ne bacite na glavu."

Pogledam u Nan Meldu.

Uzet ću tvoje srebrne narukvice, rekoh joj, ali to nije krađa. Ako si negdje blizu i možeš vidjeti što radim, nadam se da ćeš to doživjeti kao zajedništvo. Svojevrstan šalji dalje.

Skinem narukvice s njezinih posmrtnih ostataka i navučem ih na svoje lijevo zapešće. Podigoh ruku da ih sila teža pogura do točke u kojoj će zapeti. Jack je do pola tijela visio u cisternu. "Edgare, pazite!"

Doleti vrećica s vodom. Jedna kost koja je puknula kad sam pao na nju probije plastiku i voda počne istjecati. Dreknem od straha i bijesa, otvorim vrećicu i pogledam unutra. Samo se jedna plastična boca probušila. Druge dvije bile su još čitave. Okrenem se prema mahovinom obrasloj bačvici, zavučem ruku u gustu sluz ispod nje i počnem je otkopavati. Nije se dala, ali stvor u njoj oduzeo mi je kćer i čvrsto sam odlučio doći do nje. Naposljetku se bačvica zakotrlja prema meni i tad se povelik komad koralja otkliže s njezine druge strane i uz mukli udar padne na blatno dno cisterne.

Baterijom osvijetlim bačvu. Strana okrenuta prema zidu bila je prevučena samo tankim premazom mahovine i ugledam gorštaka u kiltu, jedne noge podignute iza sebe u škotskom narodnom plesu. Ugledah i neravnu pukotinu koja se protezala niz oblinu bačvice. Načinio ju je onaj komad koralja kad se odvalio od zida. Otad je bačvica koju je Libbit daleke 1927. napunila vodom iz bazena propuštala i sad je bila gotovo prazna.

Začujem nekakvo čegrtanje u njoj.

Ubit ću te ne prekineš li, a prekineš li, poštedjet ću te. Tebe i tvoje prijatelje.

Osjetih kako mi se usne zatežu u širokom smiješku. Je li Pam vidjela takav smiješak kad se moja ruka sklopila oko njezina vrata? Naravno da jest. "Nisi mi trebala ubiti kćer."

Prestani odmah ili ću ti ubiti i drugu.

Wireman vikne u jamu, zdvojna glasa. "Večernjica se upravo ukazala na nebu. Smatram to lošim znakom."

Sjedio sam naslonjen na jedan vlažni zid. Koralji su me bockali u leđa, a kosturi u slabinu. Kretanje mi je bilo ograničeno, a u nekoj drugoj zemlji u mojem je kuku bolno kuckalo - još ga nije proparao bol, ali uskoro hoće. Nisam imao pojma kako da se u takvom stanju ponovno popnem po ljestvama, ali sam bio previše ljut da bih mario za to.

"Oprosti mi, Žabice", promrmljam Adie i gurnem joj bateriju u ogoljelu čeljust. Onda objema rukama uhvatim keramičku bačvicu... jer sam imao dvije ruke. Svinem zdravu nogu i potpeticom čizme razgrnem kosti u stranu, podignem bačvicu na prašnjavi snop svjetlosti pa kresnem njome o podignuto koljeno. Bačvica ponovno napukne i iz nje isteče muljevita voda, ali se ne razbije.

Perze vrisne u njoj i osjetih da sam počeo krvariti iz nosa. A i svjetlo baterije se promijenilo. U crveno. Na toj grimiznoj svjetlosti lubanje Adie Paulson i Nan Melde cerile su mi se razjapljenih usta. Pogledah u mahovinom pokrivene zidove ovog nečistog ždrijela u koje sam sišao vlastitom voljom i ugledam i druga lica: Pamino... lice Mary Ire, iskrivljeno od bijesa dok drškom pištolja udara Ilse po glavi... Kamenovo, ispunjeno samrtnim čuđenjem dok pada pokošen munjom srčanog udara... Tomovo, dok naglo okreće upravljač svojeg automobila i zabija se u beton brzinom od sto kilometara na sat.

I najgore od svega, ugledah Monicu Goldstein kako vrišti Ubili ste mojeg peseka!

"Edgare, što se događa?" To je rekao Jack, tisućama kilometara daleko.

Sjetih se Shark Puppyja na The Boneu kako pjeva Dig. Sjetih se kako sam Tomu rekao Taj je čovjek umro u svojem kamionetu.

Onda me stavi u svoj džep i poći ćemo zajedno, reče ona. Otplovit ćemo zajedno u tvoj stvarni drugi život i svi gradovi svijeta bit će ti pod nogama. Živjet ćeš dugo... mogu to srediti... i bit ćeš najveći umjetnik svojeg vremena. Uz bok Goyi. Leonardu.

"Edgare?" U Wiremanovu se glasu osjećala panika. "Ljudi pristižu s obale. Mislim da ih čujem. Ovo nije dobro, muchacho."

Oni ti ne trebaju. Oni nam ne trebaju. Oni su samo... samo posada.

Samo posada. Na to mi crveni gnjev preplavi um, premda mi je desna ruka ponovno počela iščezavati. Ali prije no što je uspjela sasvim nestati... prije no što sam izgubio kontrolu nad gnjevom ili ispustio bačvicu...

"Nabij si to u drkno, gluma guduro", rekoh i ponovno podignem bačvicu iznad bolnog, podignutog i svinutog koljena. "Nabij si to u mrkno." Raspalim bačvicom najjače što sam mogao po koščatoj čašici koljena. Zaboljelo me, ali manje no što sam očekivao... a kad se sve zbroji, najčešće je tako, zar ne? "Nabij si to u trkno."

Bačvica se nije razbila; budući da je već naprsla, jednostavno je prepukla i zalila mi traperice mutnim talogom od tri centimetra vode koliko se još u bačvici zadržalo. Iz nje ispadne porculanska figurica: žena u ogrtaču s kapuljačom. Ruka koja je stiskala rubove ogrtača na njezinu vratu uopće nije bila ruka, nego kandža. Podignem figuricu. Nisam imao vremena bolje se zagledati u nju - oni su dolazili, u to nisam niti sumnjao, dolazili su po Wiremana i Jacka - ali dovoljno da zaključim da je Perze bila izvanredno lijepa. Naravno, ako vam nije smetala ruka-kandža i uznemirujuća naznaka trećeg oka ispod kose koja joj je se izvukla ispod kapuljače i spuznula preko čela. Figurica je bila krajnje krhka, gotovo prozirna. Ali kad sam je pokušao skrhati, kao da je bila od čelika.

"Edgare!" vrisne Jack.

"Zadržavajte ih!" dreknem. "Morate ih nekako zadržati!"

Tutnem figuricu u prednji džep na majici i istog trenutka osjetim kako mi u kožu prodire mučna toplina. Koja je vibrirala. Moje nepouzdane urokljive ruke ponovno nije bilo pa sam gurnuo bočicu Eviana pod pazuho batrljka i odvrnuo čep. Ponovim taj nespretni i spori postupak s drugom bocom.

Odozgora Wireman vikne gotovo mirnim glasom: "Odbij! Ovo ima srebrni vrh! Ispalit ću ga!"

Odgovor na ovo bio je čujan čak i na dnu cisterne. "Misliš li da ga možeš dovoljno brzo napuniti da ustrijeliš sve troje?"

"Ne, Emery", odgovori Wireman, kao da govori djetetu. Glas mu je očvrsnuo. Nikad ga nisam volio kao u tom trenutku. "Bit ćeš mi dovoljan samo ti."

Tad je došao najteži, užasni dio.

Počnem odvrtati poklopac baterije. Kad sam ga drugi put okrenuo, baterija se ugasi i ja ostanem u gotovo mrklom mraku. Bacim baterije iz čeličnog tuljca pa napipam prvu bocu Eviana. Prsti mi se sklope oko nje i prelijem vodu u tuljac, radeći po osjećaju. Nisam imao pojma koliko bi vode moglo stati u nj; mislio sam da bi je jedna boca mogla napuniti do vrha. Prevario sam se. Posezao sam za drugom bocom kad je Dumu Key vjerojatno obavila noćna tama. Kažem to zato što je u tom trenutku ona figurica oživjela u mojem džepu.

X

Svaki put kad posumnjam da se ta posljednja sumanuta epizoda u šterni dogodila, moram samo pogledati u krkljanac bijelih ožiljaka na lijevoj strani svojeg prsnog koša. Nekome tko bi me vidio gologa, one ne bi upale u oči jer sam od nesreće bio autokarta brazgotina pa se taj bijeli snopić lako izgubi među upadljivijim ožiljcima. No te su mi načinili zubi žive lutke. Koja mi je progrizla kroz majicu i kožu do mišića ispod nje.

Koja je imala namjeru progristi sve do mojeg srca.

XI

Zamalo sam prevrnuo drugu bocu vode, ali sam je ipak uspio uhvatiti. To se dogodilo uglavnom zbog neugodnog iznenađenja, ali je bilo i prilično bolno pa sam zavapio. Osjetih curenje svježe krvi, koja ovaj put poteče ispod moje majice u brazdu između mojeg torza i trbuha. Perze se uvijala u mojem džepu, grčila, njezini su se zubi zarivali, grizli i preoravali, sve dublje. Morao sam je otrgnuti i pritom sam iščupao popriličan komad krvave košulje i mesa. Figurica je izgubila glatkost i hladnoću. Sad je bila vruća i batrgala mi se u ruci.

"Dođi, dođi!" drekne Wireman iznad mene. "Da te vidim! Hoćeš malo?"

Figurica zarije svoje porculanske zube, oštre poput igala, u kožicu između mojeg palca i kažiprsta. Zaurlam. Mogla mi se izmigoljiti usprkos mojem bijesu i odlučnosti, ali narukvice Nan Melde skliznu i osjetih kako se figurica skutrila, zavukla dublje u moj dlan. Jedna joj je noga zapravo izvirila između mojeg srednjeg prsta i prstenjaka. Stisnem prste i prignječim joj nogu. Prignječim nju. Pokreti joj se uspore. Ne mogu se zakleti da ju je jedna od narukvica dodirivala - bio je mrkli mrak - ali sam gotovo siguran da jest.

Odozgora se začuje šuplji vuš komprimiranog zraka harpunskog pištolja, a potom i vrisak koji mi propara mozak. Kroz taj krik - iza njega - začujem Wiremana kako viče: "Stani mi iza leđa, Jack! Uzmi jedan—" A onda tajac, samo zvuk jauka mojih prijatelja i srditi, nezemaljski smijeh dva odavno mrtva djeteta.

Držao sam tuljac baterije stisnut među koljenima. Nitko mi nije trebao reći da bi ovako u tami mnogo toga moglo poći naopako, osobito za jednorukog čovjeka. Imao bih samo jednu šansu. U takvim okolnostima, najbolje je ne oklijevati.

Ne! Prestani! Nemoj to či—

Ubacim je unutra i jedna je posljedica bila trenutačna: onaj srditi dječji smijeh preraste u iznenađenu užasnutu vrisku. A onda začujem Jacka, histeričnog i na rubu pameti, ali mi nikad u životu nije bilo tako drago nekog čuti.

"Tako je, bježite! Prije nego vaš usrani brod otplovi bez vas!"

Sad sam imao delikatan problem. Bateriju sam uhvatio u ruku, Perze je bila unutra... ali je čep bio negdje ovdje, a nisam ga vidio. A nisam imao ni još jednu ruku da njome opipam oko sebe.

"Wiremane!" zazovem. "Wiremane, jesi tamo?"

Nakon trenutka koji se oduljio dovoljno da najprije posije sjeme četiri vrste straha, a onda im omogući i da prokliju, on odgovori: "Aha, muchacho. Još sam tu."

"Dobro si?"

"Jedna me ogrebla i to treba dezinficirati, ali sam inače dobro. Mislim da smo obojica više-manje dobro."

"Jack, možeš li sići? Potrebna mi je pomoć još jedne ruke." A onda, sjedeći zgrbljen među kosturima i držeći vodom napunjeni tuljac baterije poput luči Kipa slobode, prasnem u smijeh.

Neke su stvari naprosto tako istinite da morate.

XII

Oči su mi se priviknule dovoljno da razaznam tamno obličje koje kao da je skliznulo niz zid nakapnice: Jack silazi niz ljestve. Tuljac baterije vibrirao mi je u ruci, doduše slabašno, ali nedvojbeno. Zamislim ženu kako se utapa u tom uskom čeličnom valjku i odagnam tu sliku jer me previše podsjećala na to što se dogodilo Ilse, a monstrum kojeg sam zatočio nije imao ništa zajedničko s Ilse.

"Fali jedna prečka", rekoh. "Ne želiš li umrijeti u ovoj jami, budi vraški pažljiv."

"Ne mogu noćas umrijeti", reče on utanjenim i drhtavim glasom koji nikad ne bih povezao s njegovim. "Sutra imam spoj."

"Čestitam."

"Hvala va—"

Promašio je onu prečku. Ljestve se pomaknu. Na trenutak sam bio siguran da će se Jack stropoštati na mene i nepoklopljenu bateriju. Voda će se proliti, ona će isteći i sve ovo bit će uzalud.

"Što se događa?" Wireman vikne iznad naših glava. "Koji se kurac događa?"

Jack ponovno privuče ljestve zidu, čvrsto se držeći za sretni komad koralja za koji se nekim čudom uhvatio u posljednjem presudnom trenutku. Vidio sam kako mu je jedna noga poput klipa sunula do sljedeće cijele prečke i začuje se zdravi prdac. "Čovječe", šapne on. "O, čovječe, o, jebote sve."

"Što se događa?" Wireman gotovo zaurla.

"Jack Cantori je poderao hlače", rekoh. "A sad zašuti minutu. Jack, još samo malo. Ona je u bateriji, ali imam samo jednu ruku i ne mogu podići poklopac. Moraš sići i naći ga. Možeš nagaziti na mene, briga me, samo nemoj gurnuti bateriju. U redu?"

"U-u-redu. Isuse! Edgare, mislio sam da ću se strmopizditi i skrhati vrat."

"I ja. Silazi konačno. Ali polako."

On siđe. Najprije mi stane na bedro - zaboljelo je - a onda na jednu od praznih plastičnih boca koja zakrcka. A onda nagazi na nešto što se razlomi uz vlažni prasak, poput neispravne petarde.

"Edgare, što je to bilo?" Zvučao je na rubu suza. "Što—"

"Ništa." Bio sam prilično siguran da je stao na Adienu lubanju. Kukom lupne o bateriju. Hladna mi voda zalije zapešće. U metalnom valjku nešto lupne i okrene se. A u mojoj glavi zakoluta užasno crno-zeleno oko boje dubokog mora prije no što nestane svjetlosti. Ono zaviri u moje najskrovitije misli, u kutak u kojem srdžba postaje jača od gnjeva i postane ubojstvo. Pogledalo je... pa zagrizlo. Kako da neka žena zagrize šljivu. Nikad neću zaboraviti taj osjećaj.

"Pripazi, Jack. Ovdje je tijesno. Kao u patuljastoj podmornici. Jako pazi."

"Šefe, prolupat ću. Pomalo me hvata klaustrofobija."

"Duboko udahni. Možeš ti to. Uskoro smo vani. Imaš šibice?"

Nije ih imao. A ni upaljač. Jack možda nema ništa protiv šest piva u subotu navečer, ali je njegovim plućima pušenje zabranjeno. Pa su tako slijedile duge, košmarne minute - Wireman kaže, ne više od četiri, no meni se činilo da ih je prošlo trideset, najmanje - dok je Jack klečeći opipavao kosti, ustajao, pomaknuo se malo dalje, ponovno kleknuo, ponovno opipao. Ruka mi se umorila, šaka utrnula. Krv mi je nastavila curiti iz rana na prsima, ili zato što se krv sporo zgrušavala ili zato što se uopće nije zgrušavala. Ali u najgorem su mi stanju bili prsti. Uopće ih nisam osjećao i uskoro sam bio uvjeren da više i ne držim valjak baterije jer ga nisam vidio i nisam osjećao njegov pritisak na koži. Osjećaj njegove težine u mojoj ruci progutalo je umorno kuckanje u mišićima. Morao sam se othrvati porivu da metalnim tuljcem zagrebem po zidu i uvjerim se da ga još držim, premda sam znao da bi mi tad mogao ispasti. Pomislio sam da je poklopac jamačno izgubljen u labirintu kostiju i okršaka kostiju i da ga Jack nikad neće naći bez svjetla.

"Što se događa?" vikne Wireman.

"Napredujemo!" odvratim mu. Krv mi zakapa u lijevo oko, zapeče me i ja zatrepćem da je izbacim. Pokušao sam misliti na Illy, svoju If-So-Girl, no užasnut shvatim da se ne mogu sjetiti njezina lica. "Mala komplimacija, mali užaf, ali se snalazimo."

"Što?"

"Komplikacija! Mala komplikacija, malo okapanje! Wearman, si gluh jebote?"

Naginje li se valjak baterije? Bojao sam se da je tako. Voda mi se možda slijeva po ruci a ja to ne osjećam jer mi je ruka utrnula. Ali ako se valjak nije nakrenuo, a ja ga pokušam ispraviti, tek ću onda napraviti vraga.

Ako voda otječe, glava će joj se naći iznad vode za nekoliko trenutaka. A onda će svemu doći kraj. Znaš to, zar ne?

Znao sam. Sjedio sam u tami podignute ruke, bojeći se išta učiniti. Krvario i čekao. Vrijeme je bilo zbrisano, a sjećanje privid.

"Evo ga", naposljetku će Jack. "Zapeo je u nečija rebra. Samo malo... imam ga."

"Hvala Bogu", rekoh. "Hvala Isusu Kristu." Ugledah Jacka ispred sebe, mutni obris jednog njegova koljena među svojim nespretno svijenim nogama, stoji u otpacima razbacanih kostiju koje su nekoć bile dio najstarije kćeri Johna Eastlakea. Pružim bateriju. "Zašarafi ga. Samo oprezno, jer ga ja ne mogu još dugo držati uspravno."

"Na svu sreću," reče on, "ja imam dvije ruke." I on poklopi moju jednom svojom, pridrži bateriju punu vode, a drugom prišarafi poklopac. Zastane samo jednom, da me upita zašto plačem.

"Od olakšanja", rekoh. "Nastavi. Zašarafi do kraja. Požuri."

Nakon što je on to učinio, uzmem bateriju od njega. Nije bila teška kao kad je bila puna, ali mi je to u tom trenutku bilo nevažno. Važno mi je bilo da je poklopac čvrsto zašarafljen. Činilo se da jest. Rekoh Jacku neka kaže Wiremanu da još jedanput provjeri kad izađe iz nakapnice.

"Hoću", reče Jack.

"I pokušaj ne slomiti još neku prečku. Trebat će mi sve."

"Samo prijeđite preko slomljene, a onda ćemo vas dalje mi izvući."

"Dobro, a ja neću nikome reći da si odvalio stražnji dio hlača."

On se na to čak i nasmije. Gledao sam kako se njegovo tamno obličje penje uza ljestve; krupnim je korakom prekoračio slomljenu prečku. Doživio sam trenutak sumnje u kojem mi se ukazao užasni prizor kako porculanske ručice odvrću poklopac iznutra - premda sam bio uvjeren da ju je svježa voda paralizirala - ali Jack nije zavapio niti se strovalio natrag u jamu i taj krizni trenutak mine. Iznad moje glave vidio se krug svjetlije tame i Jack naposljetku stigne do njega.

Nakon što je izašao, Wireman vikne u jamu: "A sad ti, muchacho."

"Samo trenutak", rekoh. "Tvoje su cure otišle?"

"Pobjegle. Mislim da je izlaz na kopno završio."

"A Emery?"

"Mislim da to moraš vidjeti svojim očima. Penji se."

Ponovim: "Samo malo."

Naslonim glavu na zid sluzav od mahovine, zatvorim oči i pružim ruku. Istezao sam je sve dok nisam dotaknuo nešto glatko i okruglo. A onda mi prva dva prsta upadnu u udubinu koja je gotovo sigurno bila očna duplja. A budući da sam bio uvjeren da je Jack zdrobio Adrianinu lubanju—

Sve se završava dobro koliko može na ovoj strani otoka, rekoh Nan Meldi. Ovo nije neki grob, ali možda nećeš dugo ležati u njemu, mila moja.

"Smijem li zadržati tvoje narukvice? Možda će biti još posla."

Da. Bojao sam se da mi predstoji još nešto.

"Edgare?" Wireman je zvučao zabrinuto. "S kime razgovaraš?"

"S onom koja ju je zaustavila", rekoh.

A budući da mi ona koja je zaustavila Perze nije rekla da želi da joj vratim narukvice, zadržao sam ih i počeo spor i bolan proces ustajanja. Okršci kostiju i komadići mahovinom optočene keramike zasipaju mi noge. Lijevo koljeno - zdravo koljeno - kao da je bilo otečeno i zatezalo razderanu tkaninu mojih hlača. U glavi mi je bubnjalo, a u prsima me peklo. Ljestve su izgledale visoke najmanje kilometar, ali sam vidio tamne obrise Jacka i Wiremana koji su se nagnuli preko ruba cisterne i čekali da me uhvate kad - ako - se uspijem dovući njima nadohvat.

Pomislih: Noćas je treća Mjesečeva četvrt, a ne mogu je vidjeti dok se ne izvučem iz ove rupetine.

Pa se pokrenem.

XIII

Mjesec je zaplovio tust i žut iznad istočnog obzora, svojim sjajem premazujući gusto raslinje koje je prignječilo južnu stranu otoka, pozlativši istočnu stranu urušene palače Johna Eastlakea gdje je on jednoć sretno živio sa svojom domaćicom i sa svojih šest djevojčica - prije no što je Libbitin pad iz zaprege sve promijenio.

Mjesec je pozlatio i prastari kostur optočen koraljima koji je ležao na madracu ugaženih povijuša koje su Jack i Wireman počupali da bi oslobodili poklopac nakapnice. Gledajući u ostatke Emeryja Paulsona, prisjetih se ulomka iz Shakespearea iz srednjoškolskih dana i rekoh glasno: "Otac tvoj leži pet hvati duboko... biser je sad njegvo nekoć živo oko."

Jack se strese, kao da ga je pomazio oštar vlažni vjetar. Čak se i obgrlio. Ovaj je put shvatio.

Wireman se sagne i podigne jednu Emeryjevu mršavu, dugačku ruku. Ona bešumno pukne na tri mjesta. Emery Paulson odavna je u caldu. Školjkasta harfa njegovih rebara bila je probodena harpunom. Wireman ga sad izvadi; morao je okrenuti vršak lijevo-desno da ga iščupa iz zemlje.

"Kako si praznim harpunskim pištoljem uspio odbiti napad Blizanki iz pakla?" upitah.

Wireman podigne harpun rukom poput bodeža.

Jack kimne glavom. "Aha. Ja sam dohvatio harpun iz njegova remena i učinio isto. No ne znam bi li to djelovalo na duge staze - bile su poput bijesnih pasa."

Wireman vrati harpun srebrnog vrška kojim je dokrajčio Emeryja za pojas. "Kad već govorimo o dugim stazama, a da smislimo neki drugi spremnik za tvoju novu lutkicu. Edgare, što ti kažeš?"

Imao je pravo. Nekako nisam mogao zamisliti da bi Perze idućih osamdeset godina provela u valjku Garrity baterije. Već sam se pitao koliko je tanak štit između prostora za baterije i leće. A kamen koji je ispao iz zida nakapnice i razbio bačvicu Stolnog viskija: je li to bila slučajnost... ili posljednja pobjeda uma nad materijom nakon godina strpljivog rovarenja? Perzina inačica kopanja kroz zid zatvorske ćelije zašiljenim drškom žlice?

No baterija je poslužila svrsi. Bog blagoslovio praktični um Jacka Cantorija. Ne, to je prebijedno. Bog blagoslovio Jacka.

"U Sarasoti postoji srebrnar", reče Wireman. "Mexicano muy talentoso. Gospođica Eastlake ima - imala je - nekoliko njegovih komada. Kladim se da bih od njega mogao naručiti nepropusni valjak dovoljno velik da u njega stane naša baterija. Tako bismo se, rječnikom osiguravajućih društava i nogometnih trenera, dvostruko osigurali. Bilo bi skupo, ali što onda? Nakon što oporuka postane pravomoćna, bit ću silno bogat čovjek. U tome mi se posrećilo, muchacho."

"La loteria", izleti mi.

"Sí", reče on. "La prokleta loteria. Jack, pomozi mi prevaliti Emeryja u cisternu."

Jack iskrivi lice. "U redu, ali ja... stvarno ga ne želim dirati."

"Ja ću ti pomoći s Emeryjem", rekoh. "Jack, ti drži bateriju. Wiremane? Daj da to obavimo."

Nas dvojica otkotrljamo Emeryja u jamu pa ubacimo i dijelove njegova leša koji su se odlomili - barem one koje smo uspjeli naći. Još se sjećam njegova skamenjenog koraljnog cera kad se skotrljao u tamu pridružiti se svojoj nevjesti. Naravno, katkad to sanjam. U tim snovima čujem kako me Adie i Emery zazivaju iz tame, pitaju me želim li sići i pridružiti im se. Katkad u tim snovima to i učinim. Kadšto se bacim u tu tamu i to smradno ždrijelo samo da dođe kraj mojim uspomenama.

To su snovi iz kojih se budim vrišteći, lamatajući u tami rukom koje više nema.

XIV

Wireman i Jack vratili su poklopac nakapnice na njegovo mjesto, a onda smo se vratili u Elizabethin Mercedes. Bješe to bolno klipsanje; naposljetku zapravo niti nisam hodao, nego posrtao, kao da je netko vratio sat unatrag u prošli listopad. Već sam mislio na onih nekoliko tableta Oxycontina koje me čekaju u Velikoj Rozoj. Popit ću tri, odlučih. Osim što će mi ublažiti bol, uz malo sreće tri će me pilule omamiti da odspavam barem nekoliko sati.

Oba me prijatelja upitaju želim li se nasloniti na njih. Odbio sam. Ovo mi neće biti zadnja večerašnja šetnja; već sam se odlučio. Još mi je nedostajao posljednji komadić slagalice, ali sam imao teoriju. Što je Elizabeth rekla Wiremanu? Htjet ćeš, ali ne smiješ.

Mnogo prekasno.

Moj mi plan nije bio sasvim jasan. Jasan je bio jedino zvuk školjaka. Moglo ga se čuti odasvuda u Velikoj Rozoj, ali u punoj raskoši tog zvuka mogli ste uživati jedino dok bi prilazili kući jer bi tad školjke najviše zvučale poput ljudskih glasova. Toliko sam večeri potratio slikajući, a mogao sam ih slušati.

Večeras ću poslušati.

Nakon što smo prošli kroz ulazne stupove, Wireman zastane. "Abyssus abyssum invocat", reče.

"Pakao pakao privlači", reče Jack i uzdahne.

Wireman pogleda u mene. "Misliš li da ćemo imati problema na povratku kući?"

"Sad? Ne."

"I ovdje smo gotovi?"

"Jesmo."

"Hoćemo li ikad ponovno doći?"

"Ne", rekoh. Pogledam u ruševnu kuću, usnulu na mjesečini. Njezine su tajne razotkrivene. Shvatih da smo tamo ostavili Libbitinu srcoliku kutiju, ali je možda tako i bolje. Neka je tamo. "Ovdje više nitko neće dolaziti."

Jack me pogleda, radoznalo i pomalo sa strepnjom. "Kako to možete znati?"

"Znam", rekoh.

21.
Školjke na mjesečini

I

Na povratku nismo imali nikakvih problema na cesti. Onaj se smrad još osjećao, ali znatno manje - djelomice jer je sa zaljeva zapuhao mirisni vjetar, a djelomice jer je sad... jednostavno bilo bolje.

Dvorišna svjetla El Palacia bila su spojena na tajmer i izgledala su predivno treperava u tami. Nakon što smo ušli, Wireman je sustavno išao iz prostorije u prostoriju i palio svjetla. Upalio je sva svjetla, sve dok kuća u kojoj je Elizabeth provela veći dio života nije blještala poput prekooceanskog broda koji u ponoć uplovljava u luku.

Kad je El Palacio bio osvijetljen do maksimuma, istuširamo se jedan po jedan, predajući si vodom napunjenu bateriju iz ruke u ruku poput štafete. Netko ju je uvijek držao. Wireman je bio prvi, zatim Jack pa ja. Nakon tuširanja, dvojica bi pregledala trećega pa ga hidrogenom istrljala na mjestima gdje je koža popucala. Ja sam najlošije prošao i kad sam se naposljetku ponovno odjenuo, peklo me cijelo tijelo.

Završavao sam s obuvanjem čizama, mukotrpno ih vezući jednoručno, kad Wireman uđe u gostinsku sobu zabrinutog izraza lica. "Na sekretarici u prizemlju ostavljena je poruka koju bi trebao čuti. Od policije iz Tampe. Daj da ti pomognem."

Klekne na jedno koljeno ispred mene i počne mi zatezati vezice. Nije me iznenadilo kad sam primijetio da ima više sijedih vlasi... i tad me propara munja panike. Zgrabim ga za mesnato rame. "Baterija! Jack—"

"Opusti se. Sjedi u nekadašnjem Porculanskom salonu gospođice Eastlake i drži je u krilu."

Ja svejedno žurno odem tamo. Ne znam što sam očekivao zateći - praznu sobu, otklopljenu bateriju na sagu na vlažnoj mrlji ili Jacka koji je promijenio spol i prometnuo se u trooku gaduru s kandžama koja je ispala iz stare napukle bačvice - no on je sjedio s baterijom u ruci, smućenog izraza lica. Upitah ga je li dobro. I pomnjivo mu se zagledah u oči. Ako je na rubu da... skrene... mislio sam da ću to vidjeti u njegovim očima.

"Dobro sam. Ali ta poruka od policajca..." On zavrti glavom.

"Pa poslušajmo je onda."

Čovjek koji se predstavio kao detektiv Samson reče da pokušava doći i do Edgara Freemantlea i Jeromea Wiremana da im postavi nekoliko pitanja u vezi s Mary Ire. Osobito bi želio razgovarati s gospodinom Freemantleom, ako nije otputovao u Rhode Island ili u Minnesotu kamo se, kako je Samsonu bilo rečeno, tijelo njegove kćeri prevozi za sahranu.

"Siguran sam da je gospodin Freemantle u dubokoj žalosti", reče Samson, "i siguran sam da su ta pitanja zapravo u nadležnosti policijske uprave Providencea, ali mi znamo da je gospodin Freemantle nedavno dao intervju toj Ireovoj pa sam se prijavio da popričam s njim i s vama, gospodine Wireman, ako je moguće. Mogu vam reći preko telefona što one iz Providencea najviše zanima, ako ova vrpca ne istekne..." Nije. I posljednji komadić mozaika se posloži.

II

"Edgare, to je ludost", reče Jack treći put; zazvučao je očajno. "Totalno šašavo." Okrene se Wiremanu. "Vi mu recite!"

"Un poco loco", složi se Wireman, ali ako Jack nije znao razliku između poco i muy, ja jesam.

Stajali smo u dvorištu između Jackova automobila i Elizabethina starog Mercedesa. Mjesec je sjao jače, kao što je i vjetar jače puhao.

Valovi su se razbijali o obalu, a kilometar i pol dalje školjke ispod Velike Roze besumnje su raspravljale o koječemu čudnom: muy asustador. "Ali mislim da bih ga mogao uvjeravati cijelu noć, a ne promijeniti mu mišljenje."

"Jer znaš da sam u pravu", rekoh.

"Tu perdón, amigo, možda si u pravu", reče on. "Reći ću ti jedno: Wireman namjerava kleknuti na svoja jadna i ostarjela koljena i moliti se Bogu da jesi."

Jack pogleda u bateriju u mojoj ruci. "Barem nemojte ponijeti to", reče on. "Oprostite što psujem, šefe, ali stvarno ste jebeno ludi što to nosite!"

"Znam što činim", rekoh, toplo se nadajući da je to istina. "I ostanite ovdje, obojica. Nemojte niti pokušavati poći za mnom." Podignem bateriju i uperim je u Wiremana. "Časna riječ?"

"Neka ti bude, Edgare. Moja se čast ofucala, ali se kunem u nju. Jedno praktično pitanje: siguran si da će dva Tylenola biti dovoljna da izdržiš na nogama do svoje kuće ili ćeš na kraju biti plazi-gator?"

"Stići ću tamo uspravan."

"I nazvat ćeš kad stigneš."

"Nazvat ću."

On tad raširi ruke i ja zakoračim u njih. Poljubi me u oba obraza. "Volim te, Edgare", reče on. "Ljudina si. Sano como una manzana."

"Što to znači?"

On slegne ramenima. "Ostani zdrav. Mislim."

Jack pruži ruku - lijevu, dečko brzo uči - a onda zaključi da je zagrljaj ipak primjereniji situaciji. Šapne mi u uho: "Šefe, dajte mi bateriju."

Ja šapnem u njegovo: "Ne mogu. Žao mi je."

Krenem niz puteljak do stražnjeg dijela kuće koji će me dovesti do drvenog mola. Na kraju tog mola, prije otprilike tisuću godina, upoznao sam ljudeskaru kojem sad okrećem leđa. Tad je sjedio ispod prugastog suncobrana. Ponudio me ledenim zelenim čajem, vrlo osvježavajućim. A on je rekao Znači, hromi neznanac naposljetku stiže.

A sad odlazi, pomislih.

Okrenem se. Gledali su za mnom.

"Muchacho!" vikne Wireman.

Pomislio sam da će me zamoliti da se vratim i da još malo razmislimo, još malo popričamo. Ali sam ga podcijenio.

"Vaya con Dios, mi hombre."

Mahnem mu zadnji put i zaobiđem kuću.

III

Tad krenem na svoju zadnju Promenadu; jednako sam hramao i premirao od bola kao i za svojih prvih šetnji po tom žalu posutom školjkama. Samo što sam u te šetnje odlazio na ružičastoj ranojutarnjoj svjetlosti, kad je svijet mirovao i jedino što se micalo bili su valići i smeđi oblaci vivaka koje bih poplašio. Ovo je bilo drukčije. Večeras je vjetar zavijao, a valovi bjesnjeli: ne bi se prelili preko žala, nego počinili samoubojstvo. Veći valovi na pučini bili su kao kromirani i nekoliko mi se puta učinilo da sam kutom oka spazio Perze, ali svaki put kad bih se okrenuo pogledati, nije bilo ničeg. Večeras na mojem dijelu zaljeva nije bilo ničeg osim mjesečine.

Posrtao sam čvrsto stežući bateriju u ruci, prisjećajući se dana kad sam ovuda šetao s Ilse. Upitala me je li to najljepše mjesto na svijetu i ja sam je uvjeravao da nije, da su najmanje tri mjesta još ljepša... ali se nisam mogao sjetiti što sam joj rekao koja su to, samo da ih je teško napisati. A najjasnije sam se sjećao kad je rekla da zaslužujem neko lijepo mjesto i vrijeme da počinem. Da zaliječim rane.

Tad mi navru suze i ja im se prepustim. U ruci kojom sam ih mogao obrisati držao sam onu bateriju pa sam ih samo pustio da teku.

IV

Čuo sam Veliku Rozu prije no što sam je ugledao. Školjke ispod kuće nikad nisu bile tako glasne. Načinim još nekoliko koraka pa stanem. Sad je bila ravno ispred mene, crno obličje koje je na tom mjestu izbrisalo zvijezde. Još četrdeset-pedeset sporih, šepajućih koraka i mjesečina počne popunjavati pojedinosti. Sva su svjetla bila pogašena, čak i ona koja sam gotovo uvijek ostavljao upaljena u kuhinji i floridskoj sobi.

To je mogla biti posljedica nestanka struje zbog jakog vjetra, ali mi se činilo da nije to bilo posrijedi.

Shvatih da školjke razgovaraju poznatim mi glasom. Dakako da mi je bio poznat; ta bio je moj. Jesam li to oduvijek znao? Vjerojatno jesam. Na nekoj razini, osim ako smo ludi, mislim da većina nas prepoznaje razne glasove koji napučuju našu maštu.

I naša sjećanja, dakako. I ona imaju glasove. Upitajte nekoga tko je izgubio neki ekstremitet, dijete ili dugogodišnji san. Upitajte nekoga tko si predbacuje kakvu lošu odluku, najčešće donesenu u kakvom kritičnom trenutku (trenutku najčešće crvenom). I naše uspomene imaju glasove. Često tužne koji žamore poput podignutih ruku u tami.

Krenem dalje, ostavljajući za sobom trag noge koju se vuče po pijesku. Zamračeni trup Velike Roze se primicao. Nije bio ruševina poput Čapljina gnijezda, ali večeras je bio uklet. Večeras me tamo čeka duh. Ili možda nešto malo konkretnije.

Vjetar se nadme i ja se okrenem u njegov zapuh. Lađa je sad bila na pučini, mračna i nijema, lepećućih dronjastih jedara na vjetru, i čekala.

Baš bi mogao otići, govorile su školjke dok sam stajao na mjesečini, sad ni dvadeset metara od moje kuće. Krenuti ispočetka - može se to, ti to najbolje znaš - i naprosto otploviti. Ostaviti ovu žalost za sobom. Želiš li adut zvati, a ti plati. A najbolje u svemu tome?

"Najbolje je to što ne moram otići sam", rekoh.

Vjetar se nadme. Školjke zažagore. A iz tame ispod kuće gdje je ta krečnjačka naslaga bila debela dva metra, ispuzne tamnija sjena i iskorači na mjesečinu. Trenutak ostane zgurena, kao da razmišlja, a onda krene prema meni.

Ona krene prema meni. Ali ne Perze; Perze je uspavana utapanjem.

Ilse.

V

Nije hodala; nisam to niti očekivao. Glavinjala je. Bilo je to čudo - čudo crne magije - da se uopće mogla kretati.

Nakon tog zadnjeg telefonskog razgovora s Pam (zapravo i ne baš razgovora), izašao sam kroz stražnja vrata Velike Roze i prelomio držak metle kojom sam meo pijesak s puteljka koji je vodio do poštanskog sandučića. A onda sam otišao na žal, do mjesta gdje je pijesak bio vlažan i sjajan. Nisam se sjećao što se dogodilo nakon toga jer nisam želio. Logično. Samo što sam se sad sjetio, morao sam, jer je sad mojih ruku djelo stajalo ispred mene. Bila je to Ilse, a opet i nije. Njezino bi lice čas bilo tu, a onda bi se zamutilo pa ga više ne bi bilo. I obličje bi imala, da bi se razudilo u bezličnost pa ponovno učvrstilo. Komadići uvele morske trave i školjaka u hodu su joj otpadali s obraza, torza, bokova i nogu. Mjesečina osvijetli jedno oko koje bješe ganutljivo bistro, ganutljivo njezino, a onda ga ne bude, da bi se iznova pojavilo i zasjalo na mjesečini.

Ilse koja je glavinjala prema meni bila je od pijeska. "Tata", reče ona, glasom suhim, hrapavog prizvuka, kao da su joj u grlu zapele školjke. Vjerojatno i jesu.

Htjet ćeš, ali ne smiješ, rekla je Elizabeth... ali ponekad si ne možemo pomoći.

Pješčana djevojka pruži ruku. Vjetar puhne jače i njezini prsti napola iščeznu kad je vjetar s njih otpuhao sitna zrnca pijeska i ogolio ih do kostiju. Potom se pijesak zavrtloži oko nje i ruka joj se ponovno udeblja. Njezine crte lica mijenjale su se poput krajolika ispod brzo promičućih ljetnih oblaka. Bilo je to očaravajuće... hipnotički.

"Daj mi bateriju", reče ona. "A onda ćemo zajedno na lađu. Tamo mogu biti onakva kakvu me pamtiš. Ili... ne moraš se ničega sjećati."

Valovi su marširali pod zvijezdama, gromoglasno, jedan za drugim. Na mjesečini. Ispod Velike Roze školjke su zažagorile glasnije: moj glas koji se prepire sam sa sobom. Donesi motku. Moja pobjeda. Donesi kolac. Tvoja pobjeda. Preda mnom stoji Ilse od pijeska, nestalna hurija na svjetlosti Mjesečeve treće četvrti, preobražava se iz trenutka u trenutak. Sad je devetogodišnja Illy, sad 15-godišnja, kreće na svoj prvi pravi sudar; sad je Illy kakva je sišla iz zrakoplova u prosincu, Illy studentica sa zaručničkim prstenom na ruci. Preda mnom stoji ona koju sam oduvijek najviše volio - nije li je zato Perze ubila? - pružene ruke da uzme bateriju. Baterija je bila moja karta za dugo krstarenje morima zaborava. Naravno, taj bi dio mogao biti laž... ali katkad moramo riskirati. Što najčešće i činimo. Kao što kaže Wireman, toliko se zavaravamo, da bismo mogli od toga živjeti.

"Mary je donijela sa sobom sol", rekoh. "Vreće soli. Stavila je u kadu. Policija želi znati zašto. Ali oni nikad ne bi povjerovali istinu, zar ne?"

Stajala je preda mnom, a iza nje su grmjeli kotrljajući valovi. Stajala je dok ju je vjetar otpuhivao, a okolni pijesak nadograđivao i mučala, sveudilj držeći ispruženu ruku da uzme to po što je došla.

"Nije bilo dovoljno nacrtati te u pijesku. Nije bilo dovoljno ni to što te Mary utopila. Morala te utopiti u slanoj vodi." Pogledam u bateriju. "Perze joj je rekla što treba učiniti. Na temelju moje slike."

"Tata, daj mi je", reče nestalna pješčana djevojka, još ispružene ruke. Samo što bi se ta ruka prometnula u kandžu kad bi vjetar jače zapuhao. I usprkos pijesku sa žala koji ju je šopao, katkad bi se ta ruka pretvorila u kandžu. "Daj mi to pa da krenemo."

Uzdahnem. Jer su neke stvari neizbježne. "U redu." Zakoraknem prema njoj. Padne mi na um još jedna Wiremanova izreka: Na kraju izmorimo naše brige. "U redu, Žabice. Ali će te skupo koštati."

"Koštati čega?" Glas joj bješe zvuk pijeska na prozorskom oknu. Hrapavi zvuk školjaka. Ali ujedno i Ilsein glas. Moje If-So-Girl.

"Samo jedan poljubac", rekoh, "dok sam još živ da ga mogu osjetiti." Nasmiješim se. Nisam osjećao usne - utrnule su mi - ali sam osjetio rastezanje mišića oko njih. Jedva. "Pretpostavljam da će biti pješčan, ali ću se pretvarati da si se igrala na plaži. Gradila kule."

"U redu, tata."

Ona pride nošena tim čudnim teturavim pješčanim virom koji nije bio hodanje i izbliza se taj privid potpuno razbije. Kao da prineseš sliku bliže očima i gledaš kako se motiv - portret, pejzaž, mrtva priroda - razgrađuje na poteze boje, tragove kista. Ilseine crte lica iščeznu. Umjesto njih ugledam tek bjesomučni ciklon pijeska i komadićaka školjki. Nisam osjetio miris kože i kose, nego samo slane vode.

Blijede ruke posegnu za mnom. Pješčane stanične opne ishlape na vjetru. Mjesečina bljesne kroz njih. Podignem bateriju. Samo što je njezin valjak bio od plastike, a ne od čelika.

"Ali ne bi bilo loše da pogledaš ovo prije no što počneš dijeliti puse", rekoh. "Ovo sam našao u pretincu za rukavice auta Jacka Cantorija. Baterija u kojoj je Perze zaključana je u Elizabethinu sefu."

Stvor se skameni i tad zaljevski vjetar otpuše i zadnju natruhu njegove ljudskosti. U tom je trenutku preda mnom stajao samo vrtložeći pješčani zloduh. No ja nisam želio ništa riskirati; iza mene je bio dug dan pa nisam to namjeravao činiti, osobito ako je moja kći bila negdje... negdje drugdje... gdje čeka svoje posljednje počivalište. Zamahnem rukom koliko sam mogao, čvrsto stisnuvši bateriju, a srebrne narukvice Nan Melde skliznu mi niz ruku do zapešća. Narukvice sam temeljito očistio u kuhinjskom sudoperu u El Palaciu i one zazvekeću.

Za remen sam zataknuo jedan od harpuna sa srebrnim vrškom, iza lijevog kuka, za svaku sigurnost, ali mi nije zatrebao. Pješčani se zloduh raspršio na sve strane. Glavu mi propara krik gnjeva i bola. Hvala Bogu da je brzo zamro, u protivnom, mislim da bi me rastrgao. A onda samo zvuk školjaka ispod Velike Roze i časovita zamagljenost zvijezda iznad dina meni zdesna uslijed rasula pješčanih ostataka zloduha. Zaljev je ponovno bio prazan, osim mjesečinom pozlaćenih valova koji su vojnički stupali prema obali. Perze više nije bilo, ako je uopće tamo i bila.

Noge su me izdale i ja se skljokam. Možda ću ipak morati plazi-gatorski prijeći ostatak puta. Ako je tako, Velika Roza nije daleko. No zasad ću malo sjediti ovdje i slušati školjke. Malo počinuti. A onda ću možda uspjeti ustati i prijeći tih posljednjih dvadesetak metara, ući u kuću i nazvati Wiremana. Reći mu da sam dobro. Da je sve gotovo, da Jack može doći po mene.

No zasad ću ostati sjediti ovdje i slušati školjke koje kao da više nisu govorile mojim - ili ičijim - glasom. Ostat ću sjediti ovdje sam na pijesku i gledati zaljev, misliti o svojoj kćeri Ilse Marie Freemantle, koja se rodila s tri kilograma, čija je prva riječ bila pas, koja je jednom prilikom kući donijela veliki smeđi balon nacrtan na komadu šeleshamera i pobjedonosno kliknula: "Tata, nafrtala sam tvoju fliku!"

Ilse Marie Freemantle.

Vrlo je se dobro sjećam.

22.
Lipanj

I

Odvezem čamac na sredinu Phalenskog jezera i ugasim motor. Otplutamo prema malom narančastom markeru koji sam tamo ostavio. Nekoliko je jahti jurilo amo-tamo po površini jezera glatkoj poput stakla, ali nije bilo jedrilica jer nije bilo vjetra. Na igralištu je bilo nekoliko djece, nekoliko ljudi na izletničkom odmorištu i još nekoliko na najbližoj pješačkoj stazi oko jezera. No sve u svemu, za jezero koje se praktički nalazilo unutar grada, mjesto je bilo gotovo pusto.

Wireman - koji je u ribičkom šeširu i debelom puloveru izgledao neobično nefloridski - to prokomentira.

"Školska godina još traje", rekoh. "Za dva tjedna brodice će juriti na sve strane."

Wiremana to kao da je zabrinulo. "Pa je li onda ovo primjereno mjesto za nju, muchacho? Hoću reći, ako je ulovi kakav ribič u svoju mrežu—"

"Na Phalenskom jezeru zabranjen je ribolov mrežom," rekoh, "a i malo je ribiča sa štapovima. Ovo je jezero uglavnom namijenjeno vlasnicima plovila. I plivačima, bliže obali." Sagnem se i podignem cilindar koji nam je izradio onaj srebrnar iz Sarasote. Devedeset centimetara dug, s poklopcem na zavrtanje na jednom kraju. Bio je pun slatke vode, a ona vode puna baterija u njemu. Perze je bila zapečaćena u dvostrukoj tami, snivala u dvostrukom omotaču svježe vode. Uskoro će snivati još dublje.

"Lijepa stvarca", rekoh.

"Istina", potvrdi Wireman, gledajući odsjaje popodnevnog sunca na cilindru koji sam ja okretao u ruci. "A nema ničeg na njemu da se zakvači udicom. Premda bi mi svejedno bilo lakše oko srca kad bi ga bacili u neko jezero blizu kanadske granice."

"Gdje bi netko stvarno mogao naići s mrežom", rekoh. "Sakriti nešto pred nosom - to nije loša strategija."

Tri djevojke prozuje u čamcu i mahnu. Mi mahnemo njima. Jedna vikne: "Obožavamo zgodne dečke!" i njih se tri nasmiju.

Wireman im se nasmiješi i pozdravi ih vojnički, a onda se okrene k meni. "Znaš li koliko je ovdje duboko? Ta narančasta zastavica pokazuje da znaš."

"Malo sam se raspitao o Phalenskom jezeru. Vjerojatno sam to trebao već odavna učiniti jer Pam i ja imamo kuću u Aster Laneu već dvadeset pet godina. Prosječna dubina je trideset metara... osim ovdje iznad rasjeline."

Wireman se opusti i gurne kapu s čela. "Ah, Edgare. Wireman misli da si još el zorro - još si lisac."

"Možda si, možda no, ali ispod te narančaste zastavice je sto petnaest metara vode. Najmanje toliko. Mnogo bolje od nakapnice duboke četiri metra usječene u koraljni greben na rubu Meksičkog zaljeva."

"Amen."

"Wiremane, izgledaš dobro. Odmorno."

On slegne ramenima. "Privatni avion je gospodska stvar. Nema čekanja u redu na sigurnosnu provjeru, nitko ti šapetinama ne prekapa po ručnoj prtljazi da kojim slučajem nisi od usrane pjene za brijanje napravio bombu. A jedanput u životu uspio sam se prebaciti na sjever bez presjedanja u jebenoj Atlanti. Hvala ti... premda, kako se čini, mogao sam si to priuštiti i bez tvoje pomoći."

"Pretpostavljam da si se nagodio s Elizabethinom rodbinom?"

"Aha. Prihvatio sam tvoj savjet. Ponudio im kuću i sjeverni dio Keya u zamjenu za gotovinu i dionice. Oni su mislili da su Boga za bradu uhvatili, a ja sam vidio kako njihovi odvjetnici misle: 'Wireman je odvjetnik i danas ima budalu za klijenta.'"

"Znači, nisam jedini zorro u ovom čamcu."

"Slijedi mi više od osamdeset milijuna dolara pokretnina. Plus razni suveniri iz kuće. Uključujući limenu kutiju od keksa Sweet Owen gospođice Eastlake. Misliš da mi je time željela nešto poručiti, 'chacho?"

Sjetih se kako je Elizabeth trpala porculanske figurice u tu kutiju pa tražila da ih Wireman baci u ribnjak. Naravno da mu je nešto pokušavala reći.

"Svojta je dobila sjevernu stranu Keya, građevna vrijednost koje je... pa, neprocjenjiva. Devedeset milijuna?"

"Barem oni tako misle."

"Da", potvrdi Wireman turobno. "Barem oni tako misle." Sjedili smo šuteći neko vrijeme. On uzme cilindar iz moje ruke. Vidio sam svoj odraz u njemu, ali iskrivljen. Nije me smetalo gledati se takvog, ali se sad vrlo rijetko gledam u zrcalo. Ne zato što sam ostario, nego što mi nisu drage oči tog Freemantlea: vidjele su previše toga.

"Kako su ti žena i kći?"

"Pam je u Kaliforniji s majkom, Melinda se vratila u Francusku. Nakon Illyna sprovoda ostala je malo s Pam, a onda se vratila. Mislim da je ispravno postupila. Uspijeva se nositi s tim."

"A ti, Edgare? Kako se ti nosiš s tim?"

"Ne znam. Nije li Scott Fitzgerald rekao da u američkom životu nema drugih činova?"

"Aha, ali u vrijeme kad je to rekao bio je ishlapjeli cuger." Wireman odloži cilindar pokraj nogu i nagne se naprijed. "Slušaj me, Edgare, i to pažljivo. Zapravo život ima pet činova, i to ne samo američki - ima ih toliko u svakom proživljenom životu. Kao u svakom Shakespeareovu komadu, i tragedijama i komedijama. Jer se naši životi od toga i sastoje - komedija i tragedija."

"Kod mene u posljednje vrijeme vlada nestašica komičnih epizoda", rekoh.

"Istina," reče Wireman, "ali treći čin ima potencijala. Trenutačno sam u Meksiku. Rekao sam ti to, zar ne? Predivnom planinskom gradiću po imenu Tamazunchale."

Ponovim ime za njim.

"Sviđa ti se kako se skotrlja s jezika. Wireman vidi da je tako."

Nasmiješim se. "Doista je zvučno."

"Tamo se prodaje neki derutni hotel i razmišljam da ga kupim. Trebat će tri godine da se takav posao postavi na noge, ali sam sad dobro potkožen. No dobro bi mi došao ortak koji zna nešto o gradnji i održavanju. Naravno, ako se tvoj život još vrti oko umjetnosti..."

"Mislim da znaš da nije tako."

"Onda, što kažeš? Združimo naša dobra i sreću."

"Simon and Garfunkel, 1969.", rekoh. "Tu negdje. ⁵² Ne znam, Wiremane. Ne mogu sad odlučiti. Moram još nacrtati jednu sliku."

"Tako je. Koliko će taj uragan biti jak?"

"Ne znam. Ali će se silno svidjeti onima s Channela 6."

"Ali ljude treba na vrijeme upozoriti, važi? Smije biti štete, ali nitko ne smije poginuti."

"Nitko neće poginuti", potvrdim, nadajući se da će tako i biti, ali nakon što se mojem fantomskom ekstremitetu dopusti da se razmaše, svašta se može dogoditi. Zato je moja druga karijera morala završiti. No moram naslikati i tu posljednju sliku jer sam želio potpunu osvetu. Ne samo za Illy, nego i za druge Perzine žrtve.

"Čuješ li se s Jackom?" upita Wireman.

"Samo skoro svaki tjedan. Ujesen kreće na faks u Tallahasseeju. Na moj račun. U međuvremenu, on i njegova mama sele se bliže, u Port Charlotte."

"Je li i to bilo na tvoj račun?"

"Zapravo... i jest." Budući da je Jackov otac umro od Crohnove bolesti, on i njegova majka našli su se u stisci.

"Na tvoj prijedlog?"

"Tako je."

"Znači, misliš da je Port Charlotte dovoljno daleko na jugu da ga nevrijeme neće zahvatiti."

"Mislim da jest."

"A sjeverno? Tampa?"

"U najgorem slučaju pljuskovi. Ponegdje grmljavinski. Kratkotrajni ali obilni."

"Mala Alice. Kao 1927."

"Da."

Sjedili smo i gledali se. One cure ponovno projure u svojem čamcu, smijući se još jače i mašući još veselije. Slatka ptica mladosti, leti nošena popodnevnim koktelima. Pozdravimo ih.

Nakon što su prošle, Wireman reče: "Rođaci gospođice Eastlake nikad neće imati problema s dobivanjem građevinskih dozvola za svoje novo zemljište, zar ne?"

"Mislim da neće."

Wireman razmisli pa kimne glavom. "Dobro. Pošalji cijeli otok na morsko dno. Meni odgovara." On podigne srebrni cilindar, pogleda u narančastu zastavicu iznad rasjeline koja popola dijeli Phalensko jezero pa ponovno u mene. "Muchacho, želiš li održati oproštajni govor?"

"Da," rekoh, "ali ne dug."

"Onda ga smisli." Wireman se okrene na koljenima i gurne cilindar preko ruba. Sunce zaiskri na njemu - nadao sam se zadnji put u barem tisuću godina... ali sam imao osjećaj da Perze zna naći put do površine. To je već učinila i ponovno će. Nekako će pronaći caldo, čak i iz Minnesote.

Izrekoh riječi koje sam čuvao u glavi. "Spavaj zauvijek."

Wiremanovi se prsti otvore. Začuje se tihi buć. Nagnemo se preko ruba čamca: srebrni cilindar iščezne glatko tonući, posljednji put zablistavši na suncu.

II

Wireman je prenoćio kod mene te noći i sljedeće. Jeli smo krvavo pečene odreske, popodne pili zeleni čaj, razgovarali o svemu osim o prošlosti. A onda sam ga prebacio do zračne luke, odakle će odletjeti za Houston. Tamo je planirao unajmiti auto i odvesti se na jug. Vidjeti Ameriku, reče.

Ponudio sam se otpratiti ga do sigurnosne provjere, ali on odmahne glavom. "Ne bi trebao gledati kako Wireman skida cipele pred nekim diplomcem ekonomskog faksa", reče on. "Oprostit ćemo se ovdje."

"Wireman—" rekoh i zašutim, grla stisnutog od ganuća.

On me zagrli i snažno poljubi u oba obraza. "Slušaj, Edgare. Vrijeme je za treći čin. Shvaćaš li što želim reći?"

"Da", rekoh.

"Dođi u Meksiko kad budeš spreman. I ako želiš."

"Razmislit ću o tome."

"Budi tako dobar. Con Dios, mi amigo; siempre con Dios."

"I ti, Wiremane. I ti."

Gledao sam kako odlazi putne torbe prebačene preko ramena. Odjednom se živopisno prisjetim njegova glasa one noći kad me Emery napao u Velikoj Rozoj, kako je Wireman dreknuo cojudo de puta madre trenutak prije nego što će stvoru nabiti svijećnjak u lice. Bio je veličanstven. Želio sam da se okrene zadnji put... i jest. Sigurno je uhvatio moju misao, rekla bi moja majka. Ili je imao intuiciju. Tako bi rekla Nan Melda.

Kad je vidio da još stojim na mjestu, lice mu se ozari smiješkom. "Ti sluga danu!" vikne on. Ljudi se počnu ogledavati.

"Dan sluga meni!" viknem ja njemu.

On me pozdravi po vojnički smijući se pa uđe u ukrcajni most. Naravno, naposljetku sam otputovao na jug u njegov gradić, ali iako je za mene uvijek živ u svojim izrekama - uvijek o njima mislim u sadašnjem vremenu - više nikad nisam Wiremana vidio živog. Umro je od srčanog udara za dva mjeseca, na tržnici pod vedrim nebom u Tamazunchaleu dok se cjenkao za rajčice. Mislio sam da ima vremena, ali uvijek tako mislimo, zar ne? Zavaravamo se toliko da bismo mogli od toga živjeti.

III

U kući u Aster Laneu moj je štafelaj stajao u dnevnom boravku, gdje je bilo dosta svjetla. Platno na njemu bilo je prekriveno krpom. Pokraj stalka, na stolu s mojim uljenim bojama, nalazilo se nekoliko satelitskih snimaka Duma Keya, ali jedva da sam ih pogledao; Dumu sam viđao u snovima i još je viđam.

Bacim krpu na kauč. U prvom planu moje slike - moje posljednje - stajala je Velika Roza, prikazana tako realistično da sam gotovo čuo školjke kako grebu ispod nje sa svakim valom.

Naslonjene na jedan od potpornih stupova, potpuno nadrealistično, sjedile su dvije crvenokose lutke, jedna do druge. Na lijevoj je strani sjedila Reba. Na desnoj Fancy, lutka koju je Kamen donio iz Minnesote. Na Illyn prijedlog. Zaljev, najčešće plavetan dok sam živio na Duma Keyu, na ovoj sam slici naslikao sumorno i zloslutno zelen. Nebo je bilo puno crnih oblaka; gomilali su se na vrhu platna i još dalje.

Desna me ruka zasvrbi i taj upamćeni osjećaj snage najprije se slije u mene pa kroz mene. Svoju sam sliku vidio gotovo očima nekog božanstva... ili božice. Mogao bih se ovoga odreći, ali ne bi bilo lako.

Slikajući, zaljubio bih se u svijet.

Slikajući, osjećao bih se potpun.

Slikao sam neko vrijeme, a onda odložio kist. Donjim dijelom palca smiješao sam smeđu i žutu boju pa prešao njime preko naslikanog žala... jedva ga okrznuvši... i podigne se prva pješčana maglica, kao nošena prvim nevoljnim zapuhom.

Na Duma Keyu, ispod crnog neba nadolazećeg lipanjskog orkanskog nevremena, vjetar se počne nadimati.

Kako nacrtati sliku (XII)

Znajte kad ste gotovi, a kad jeste, odložite bojicu ili kist. Ostalo je tek život.

Veljača 2006. - lipanj 2007.

Dodatne napomene

Bio sam toliko slobodan da prekrojim geografiju zapadne obale Floride, kao i njezinu povijest. Premda je Dave Davis bio stvarna osoba i doista je nestao, ovdje ima ulogu izmišljenog lika.

Nitko na Floridi preuranjene uragane ne zove Alice osim mene.

Želim zahvaliti svojoj supruzi, spisateljici Tabithi King, koja je pročitala jednu od ranijih verzija ove knjige i predložila dragocjene promjene; kutija keksa Sweet Owen bila je jedna od njih.

Želim zahvaliti svojem starom prijatelju medicinaru Russu Dorru, koji je strpljivo objašnjavao i Brokin centar i contracoup.

Također želim zahvaliti Chucku Verrillu, uredniku knjige, na njegovoj uobičajenoj kombinaciji blagosti i okrutnosti.

Teddyju Rosenbaumu, prijatelju i lektoru: muchas gracias.

I tebi, mojem starom prijatelju, Vjernom čitatelju; uvijek tebi.

Stephen King

Bangor, Maine

1 Razdoblje gospodarskog prosperiteta i uspona plutokracije u američkoj politici i društvu između otprilike 1870. i 1898.

2 Indirektna, unutarnja trauma mozga na strani suprotnoj od mjesta vanjske traume.

3 Theodor Seuss Geisel (1904.-1991.), američki humorist, ilustrator i autor dječjih knjiga.

4 Izreka među gitaristima kad se požale da im gitara nije najbolje naštimana.

5 Državni praznik u SAD-u, prvi ponedjeljak u rujnu.

6 Poznati američki proizvođač dizalica.

7 Florida State University.

8 Jerry Jeff Walker (r. 1942.), pravim imenom Ronald Clyde Crosby, američki country-pjevač.

9 Maxfield Parrish (1870.-1966.), američki slikar i ilustrator.

10 U izvorniku "Hello Dali", referenca na pjesmu Hello Dolly iz istoimenog mjuzikla

11 Poznati floridski novinar, kolumnist i pisac (r. 1953.).

12 Poznata američka dječja brojalica, ovdje u malo izmijenjenom obliku.

13 Teretni brod u slobodnoj plovidbi.

14 Iz pjesme Emily Dickinson (1830.-1886.).

15 Referenca na reklamu za spomenutog proizvođača boja.

16 Puk, narodne mase (grč.).

17 Kratica od National Associaton for the Advancement ofColored People, udruge za promicanje građanskih prava i sloboda sveg nebjelačkog stanovništva u Americi, osnovane 1909. godine.

18 Hinky-Dinky-Parley Voo (odnosno Mademoiselle iz Armentieresa) bila je popularna melodija među britanskim vojnicima za Prvog svjetskog rata.

19 Franc, fermer - zatvoriti; bouche - usta.

20 Blizanci Bobbsey su likovi iz serije američkih dječjih pustolovno-detektivskih knjiga raznih autora (prva objavljena 1904., a posljednja 1979.). Riječ je o dva para blizanaca, Bertu i Nan, dvanaestogodišnjacima te Flossie i Freddieju, šestogodišnjacima.

21 Nicholas Vachel Lindsay (1879.-1931.), američki pjesnik.

22 Shirley Jackson (1916.-1965.), utjecajna američka spisateljica, osobito poznata po noveli Lutrija, o obrednim žrtvovanjima u jednom američkom gradiću.

23 William James "Bill" O'Reilly (r. 1946.), poznati američki radio i TV voditelj.

24 Stih iz dječje pjesmice o veselom kralju Coleu (Old King Cole).

25 Martovske ide su 15. ožujka. (Na martovske ide 44. g.pr.Kr. ubijen je Gaj Julije Cezar.)

26 Poznati američki devetočlani metal bend, poznat po tome što nastupa u napuštenim tvorničkim halama, s maskama u stilu Hanibala Lectera na licu.

27 Referenca na pjesmu Alice's Restaurant.

28 U izvorniku "All Apologies".

29 Misli se na Georgea W. Busha i Dicka Cheneya. Dick u slengu znači kurac.

30 Parafraza poslovice "You can lead a horse to water but you can't make it drink" (Možeš konja dovesti na pojilo, ali ga ne možeš natjerati da pije). U ovako parafraziranom obliku, uzrečica se pripisuje američkoj spisateljici Dorothy Parker (1893.-1967.).

31 Iz Shakespeareova Mletačkog trgovca (4. čin, 1. prizor)

32 Iz Kako vam drago.

33 Ljubav nas priziva svagdanjem.

34 Qiviut je silno cijenjeni mekani i topli donji sloj vune mošusnih goveda.

35 Starke je gradić na Floridi u čijoj se okolici nalazi nekoliko velikih kaznionica. U jednoj od njih vrše se smaknuća osuđenih na smrt.

36 Misli se na pjesmu Beatlesa Maxwell's Silver Hammer.

37 Wireman znači električar, ali i stručnjak za postavljanje prislušnih uređaja.

38 If - ako; girl - cura, djevojka

39 George Babbitt je lik romana Babbitt Sinclaira Lewisa (objavljen 1922.), u kojem se autor ruga američkoj malograđanštini; John Wayne Bobbitt je Amerikanac koji je slavu stekao činjenicom da mu je supruga Lorena 1993. odrezala penis (koji su mu liječnici prišili).

40 Misli se na stenografski blok.

41 Gidget je lik iz (poslije i ekraniziranog) romana Frederica Kohnera, objavljenog 1957., o "maloj djevojčici s velikim idejama".

42 Američki slikar i ilustrator

43 Referenca na pjesmu iz knjige S onu stranu ogledala Lewisa Carrolla.

44 Kao, primjerice, Marilyn Monroe u pjesmi I Wanna be Loved by You iz filma Neki to vole vruće.

45 Pjesma Ringa Starra i Georgea Harrisona s albuma Beatlesa Abbey Road.

46 Zapravo je nadimak Minnesote "Zemlja 10.000 jezera".

47 Pjesma Elvisa Costella objavljena 1977.

48 Misli se na američki ekvivalent "Žujinih muških zakona".

49 Referenca na poznatu pjesmu Pied Beauty američkog pjesnika Gerarda Manleyja Hopkinsa (1844.-1889.).

50 Nije naše da vidimo budućnost - iz pjesme Que Sera, Sera

51 Mama kokoš kupi misleći da je patka; na stol je ćušne s u zrak stršeća četri batka.

52 Referenca na njihovu pjesmu America, stih "Let us marry our fortunes together".