STEPHEN KING

GODIŠNJA DOBA

Naslov izvornika

Stephen King

Different Seasons

Copyright © 1982 by Stephen King

Urednik Zoran Maljković

Nakladnik Mozaik knjiga d.o.o., Zagreb

Za nakladnika Marijan Grošelj

Grafički urednik Srećko Jolić

Oblikovanje naslovnice Fadil Vejzović

Korektor Srđan Boban

Tisak Zrinski, Čakovec, 2000.

STEPHEN KING

GODIŠNJA DOBA

S engleskoga prevela

LJILJANA ŠĆURIĆ

SADRŽAJ

PROLJEĆE NADE

Rita Hayworth i iskupljenje u Shawshanku

LJETO KORUPCIJE

Darovit učenik

JESEN IZGUBLJENE NEVINOSTI

Tijelo

ZIMSKA PRIČA

Metoda disanja

Važna je priča, a ne pripovjedač.

"Od prljavih poslova i prljavština je postala jeftina"

AC/DC

"Čuo sam da o tome govorkaju"

Norman Withfield

PROLJEĆE NADE

Za Russa i Florence Dorr

RITA HAYWORTH I ISKUPLJENJE U SHAWSHANKU

U svakom državnom i federalnom zatvoru u Americi zacijelo postoji netko poput mene - ja sam onaj koji vam može nabaviti što želite. Cigarete po narudžbi, vrećicu trave ako vam je to draže, bocu konjaka da proslavite maturu sina ili kćeri i gotovo bilo što drugo... unutar nekih granica, dakako. Nije uvijek bilo tako.

Došao samu Shawshank kad mi j e bilo tek dvadeset godina i jedan sam od rijetkih u toj sretnoj, maloj obitelji koji su spremni priznati što su učinili. Kupio sam svojoj ženi, koja je bila tri godine starija od mene, veliko životno osiguranje a onda sredio kočnice u Chevrolet Coupeu koji nam je njezin otac darovao za vjenčanje. Sve je teklo točno kako sam planirao, samo što u mojem planu nije bilo da će na putu u Castle Hill pokupiti susjedu i njezinog malog sina. Kočnice su popustile i automobil je ubrzavajući odletio kroz grmlje na rubu gradskog parka. Svjedoci kažu da je išao sigurno osamdeset ili više kilometara na sat kad se zabio u dno spomenika Građanskom ratu i zapalio se.

Nisam planirao ni to da će me uloviti, ali ulovili su me. Dobio sam propusnicu za cijelu sezonu u ovom zatvoru. U državi Maine nema smrtne kazne, ali se državni tužitelj pobrinuo za to da me osude za sve tri smrti i da dobijem tri doživotne robije koje će teći jedna za drugom. To mi je znatno smanjilo eventualne izglede da me puste na uvjetnu. Sudac je ono što sam učinio nazvao "odvratnim, okrutnim zločinom" i tako je i bilo, ali to je sad prošlost. Možete sve o tome pročitati na požutjelim stranicama Calla na kojima veliki naslovi o mojem suđenju izgledaju pomalo smiješno i antikno pokraj novosti o Hitleru, Musso-liniju i FDR-ovim državnim službama sa skraćenim nazivima.

Jesam li rehabilitiran, pitate. Ne znam što znači ta riječ, barem kad se radi o zatvorima i popravnim ustanovama. To je političarska riječ. Možda ima i neko drugo značenje i možda ću dobiti priliku da ga otkrijem, ali to je zasad u budućnosti... a o njoj zatvorenici brzo nauče ne razmišljati. Bio sam mlad, zgodan i iz siromašne četvrti. Napumpao sam lijepu, razmaženu, tvrdoglavu djevojku koja je stanovala u jednoj od najljepših starih kuća u Ulici Carbine. Njezin otac nije imao ništa protiv braka pod uvjetom da se zaposlim u njegovoj optičarskoj tvrtki i "krenem od dna". Ubrzo sam doznao da me zapravo želi držati na oku kao neposlušnog kućnog ljubimca koji još nije sasvim pripitomljen pa bi mogao i ugristi. S vremenom se u meni nakupilo dovoljno mržnje da učinim ono što sam učinio. Kad bih mogao ponovno birati, ne bih to učinio, ali nisam siguran da to znači da sam rehabilitiran.

Ali, nisam vam htio pričati o sebi; želim vam pričati o momku koji se zove Andy Dufresne. No prije nego što počnem pričati o Andyju, moram vam objasniti još nekoliko stvari o sebi. Neću vas dugo gnjaviti.

Kako sam rekao, ja sam posljednjih četrdeset godina onaj u Shawshanku koji vam može nabaviti što trebate. I to ne samo zabranjenu robu kao što su cigarete i piće, iako su oni uvijek najtraženiji. Nabavljao sam ja zatvorenicima i tisuće drugih stvari od kojih su neke bile potpuno legalne ali ih je teško nabaviti na mjestu na koje ste došli po kazni. Bio je neki tip koji je sjedio jer je silovao malu djevojčicu i pokazivao se desecima drugih; njemu sam nabavio tri komada ružičastog vermontskog mramora od kojih je napravio tri prekrasna kipa - bebu, dječaka od oko dvanaest godina i mladića s bradom. Nazvao ih je Tri Isusova životna doba i danas što je u primaćoj sobi čovjeka koji je nekoć bio guverner države.

Ako ste odrasli sjeverno od države Massachusetts, sigurno ćete se sjetiti Roberta Alana Cotea. On je 1951. pokušao opljačkati banku First Mercantile u Mechanic Fallsu ali se pljačka pretvorila u krvoproliće - šestoro mrtvih, medu njima dva člana bande, tri taoca i jedan mladi policajac koji je u pogrešnom trenutku podigao glavu i zaradio metak u oko. Cote je imao zbirku kovanica. Naravno da mu ovdje ne bi dopustili da je zadrži, ali uz malu pomoć njegove majke i posrednika koji je vozio kamion s rubljem, uspio sam mu je unijeti. Rekao sam mu, Bobby, ti si lud kad želiš držati zbirku kovanica u kamenom hotelu prepunom lopova. Samo me pogledao, nasmiješio se i rekao, znam kamo ću ih staviti. Bit će na sigurnom. Ne brini se. I imao je pravo. Bobby Cote je umro od tumora na mozgu 1967. godine, a zbirka nikad nije nađena.

Nabavljao sam ljudima čokoladice na Valentinovo, nabavio sam nekom ludom Ircu po imenu O'Malley onaj zeleni frape koji na Dan sv. Patricka poslužuju u McDonaldsu; čak sam organizirao ponoćnu premijeru "Dubokog grla" i "Vraga u gospođici Jones" za dvadesetoricu muškaraca koji su zajednički prikupili novac za posuđivanje filmova... premda sam zbog te male pustolovine odležao tjedan dana u samici. Ali, to uvijek riskirate kad ste onaj koji može nabaviti stvari.

Nabavljao sam rječnike i knjige o ševi, novosti poput praha koji izaziva svrab, a nekoliko sam se puta pobrinuo da moji susjedi na dugi rok dobiju gaćice svoje žene ili djevojke... a znate i sami što se s njima radi u dugim noćima kad se vrijeme razvlači poput britve. Ne nabavljam im ja to besplatno; neki su predmeti, dapače, vrlo skupi. Ali, ne radim to ni samo zbog novca; što meni vrijedi novac? Nikada neću imati cadillac ili odletjeti na Jamajku na dva tjedna u veljači. Činim to iz istog razloga zbog kojeg vam dobar mesar prodaje samo svježe meso: stekao sam ugled i želim ga zadržati. Jedino ne želim imati posla s pištoljima i teškim drogama. Neću nikome pomoći da ubije ni sebe ni koga drugog. Za ovaj život mi je bilo dosta ubojstava.

Da, moglo bi se reći da sam pravi pravcati Neckermann. I tako, kad mi je 1949. došao Andy Dufresne i pitao mogu li mu prošvercati Ritu Hayworth, rekao sam da neće biti nikakvih problema. I nije ih bilo.

Kad je Andy 1948. došao u Shawshank bilo mu je trideset godina. Bio je nizak, uredan muškarac kose boje pijeska i malih, nježnih ruku. Nosio je naočale sa zlatnim okvirima. Nokti su mu uvijek bili podrezani i uvijek čisti. Možda je smiješno što se upravo toga sjećam o njemu, ali nekako mi je to kod njega bilo najhitnije. Uvijek je izgledao kao damu nedostaje samo kravata. Vani je bio potpredsjednik velike portlandskoj banke. Nije loše za tako mladog čovjeka, osobito ako imate na umu kako su banke obično konzervativne... a tu konzervativnost još morati pomnožiti s deset kad je riječ o Novoj Engleskoj, gdje vam ljudi ne želi povjeriti svoj novac osim ako ste ćelavi, šepavi i stalno namještate hlača da bi vam crte stajale ravno. Andy je došao zbog umorstva svoje žene i njezinog ljubavnika.

Mislim da sam vam već rekao da su u ovom zatvoru sami nevini ljudi. Uvjeravali bi vas u to baš kao što vas oni televizijski propovjednici uvjeravaju u dolazak Sudnjeg dana. Sve su ih udesili suci kamena srca i istih takvih muda ili nesposobni odvjetnici ili policijske namještaljke ili zla sreća. Svi su vas u to uvjeravali, ali na licu im se vidjela druga priča. Zatvorenici su uglavnom druga liga, ne vrijede ni sebi ni ikome drugom i najveće zlo koje ih je snašlo jest to što su ih majke rodile.

Za sve vrijeme koje sam proveo u Shawshanku sreo sam manje od deset ljudi kojima sam vjerovao kad su mi rekli da su nevini. Jedan od njih bio je Andy Dufresne, premda sam i u njegovu nevinost povjerovao tek nakon više godina. Da sam bio porotnik na Vrhovnom sudu u Portlandu tijekom onih šest burnih tjedana 1947. i 1948. godine, i ja bih bio glasao da ga se osudi.

Bio je to vraški slučaj, jedan od onih sočnih, sa svim nužnim sastojcima: lijepa žena iz ugledne obitelji (mrtva), omiljen mjesni sportaš (također mrtav) i u optuženičkoj klupi ugledan mladi poslovni čovjek. To, i sve skandalozne pojedinosti koje su novine smjele barem zaobilazno spomenuti. Tužitelj se uopće nije morao truditi. Suđenje je toliko potrajalo samo zato što se tužitelj namjeravao kandidirati za zastupnika u Kongresu pa je htio da ga birači dospiju dobro pogledati. Bio je to pravi sudski cirkus a gledatelji su čekali u repu od četiri ujutro na temperaturi ispod ništice samo da bi si osigurali mjesto.

Andy nije osporavao činjenice koje je iznijela optužba: da je imao ženu, Lindu Collins Dufresne; da je ona u lipnju 1947. izrazila želju da nauči golf u Falmouth Hills Country Clubu; da je zatim četiri mjeseca odlazila na tečaj; da je njezin učitelj bio profesionalni igrač golfa iz Falmouth Hillsa Glenn Quentin; da je potkraj kolovoza 1947. Andy doznao da su Quentin i njegova žena postali ljubavnici; da su se Andy i Linda Dufresne strašno posvađali 10. rujna poslijepodne; da su se posvađali zbog njezine nevjere.

U svjedočenju je Andy rekao da je Linda rekla kako joj je drago što je doznao - nije joj bilo ugodno stalno se skrivati. Rekla mu je da namjerava otići u Reno i razvesti se. On joj je rekao da će je vidjeti u paklu prije nego što je vidi u Renu. Ona je otišla provesti noć s Quentinom u Quentinovom unajmljenom bungalovu nedaleko od golfskog igrališta. Sljedećeg jutra njegova ih je čistačica našla mrtve u krevetu. Svakoje primilo po četiri metka.

Upravo je potonja činjenica teretila Andyja više nego išta drugo. Tužitelj s političkim ambicijama jako je to naglasio i u početnom izlaganju i u zaključku. Andrew Dufresne, rekao je, nije prevareni muž koji se u navali strasti osvetio nevjernoj ženi; to, rekao je tužitelj, ne bismo opravdali ali bismo mogli razumjeti. Ali, ova je osveta bila neusporedivo hladnokrvnija. Pomislite! grmio je tužitelj na porotu. Četiri i četiri! Ne šest metaka, nego osam! Ispraznio je šaržer... i onda stao i ponovno ga napunio kako bi ponovno pucao u njih. ČETIRI ZA NJEGA I ČETIRI ZA NJU, pisalo je u portlandskom Sunu. Bostonski Register nazvao ga je "Svakom-jednako" ubojicom.

Prodavač iz Zalagaonice Wise u Lewistonu posvjedočio je da je Andrewu Dufresneu prodao revolver Police Special 38 sa šest metaka samo dva dana prije dvostrukog umorstva. Barmen iz golfskog kluba potvrdio je da je Andy došao oko sedam navečer 10. rujna, popio tri čista viskija za samo dvadeset minuta, a kad je ustao, rekao je barmenu da ide do Quentinove kuće i da će on, barmen, "o ostalom moći čitati u novinama". Drugi prodavač, iz trgovine mješovitom robom Handy- Pik oko kilometar i pol od Quentinove kuće, izjavio je na sudu da je Dufresne došao iste večeri oko četvrt do devet. Kupio je cigarete, tri boce piva i kuhinjske krpe. Okružni mrtvozornik posvjedočio je da su Quentin i Dufresneova ubijeni između jedanaest navečer i dva ujutro u noći s 10. na 11. rujna. Detektiv iz ureda okružnog tužitelja koji je vodio slučaj rekao je da je sedamdesetak metara od bungalova odmorište i da su na njemu 11. rujna poslijepodne pronađena tri dokaza: prvo, dvije prazne boce piva Narragansett (s optuženikovim otiscima prstiju); drugo, dvanaest opušaka (cigareta Kool, koje puši optuženik); treće, otisak tragova kotača (koji se točno podudaraju s gumama na optuženikovom plymouthu 1947).

U dnevnoj sobi Quentinova bungalova na sofi su nađene četiri kuhinjske krpe. Na njima su bile rupe od metaka i tragovi baruta. Detektiv je razradio teoriju (unatoč očajničkim prigovorima Andyjeva odvjetnika) da je ubojica krpama omotao revolver ne bi li prigušio pucnjeve.

Andy Dufresne svjedočio je u vlastitoj obrani. Svoju je priču ispričao mirno i suzdržano. Rekao je da je prvi put čuo govorkanja o svojoj ženi i Glennu Quentinu još u posljednjem tjednu u srpnju. U kolovozu se toliko uzrujao da je počeo istraživati. Jedne večeri kad je Linda rekla da ide u kupovinu u Portland nakon sata tenisa Andy je slijedio nju i Quentina do Quentinove unajmljene prizemnice (koju su novine, dakako, nazvale "ljubavnim gnijezdom"). Parkirao je na odmorištu i čekao dok je Quentin nije vratio u klub gdje je bio njezin automobil, otprilike tri sata poslije.

- Hoćete reći da vaša žena nije prepoznala vaš novi plymouth parkiran iza Quentinova automobila? - pitao ga je tužitelj.

- Te sam se večeri s prijateljem mijenjao za automobil - rekao je Andy, a to priznanje o hladnokrvnosti i proračunatosti istraživanja nije mu nimalo pomoglo u očima porote.

Kad je prijatelju vratio automobil i uzeo svoj, otišao je kući. Lindu je zatekao u krevetu kako čita knjigu. Pitao ju je kako je bilo u Portlandu. Odgovorila je da je bilo zgodno, ali da na kraju ništa nije kupila. - Tad sam bio siguran - rekao je Andy publici koja ga je slušala bez daha. Govorio je onim istim smirenim, suzdržanim tonom kojim je iznio gotovo sve što je rekao.

- U kakvom ste stanju bili tijekom sedamnaest dana između te večeri i noći kad je vaša žena ubijena? - upitao ga je njegov odvjetnik.

- Bio sam jako uzrujan - rekao je Andy mirno i hladno. Kao da recitira popis za kupovinu, rekao je da je razmišljao o samoubojstvu i čak 8. rujna kupio revolver u Lewistonu.

Odvjetnik ga je zatim zamolio da ispriča poroti što se dogodilo nakon što se njegova žena otišla sastati s Glennom Quentinom one večeri kad su ubijeni. Andy je to i učinio... a dojam koji je ostavio na porotu nije mogao biti gori.

Poznavao sam ga gotovo trideset godina i mogu vam reći da je bio najsuzdržaniji čovjek kojeg sam ikad upoznao. Svoje dobre strane pokazivao bi vam kap po kap. Svoje loše strane uopće nije pokazivao. Ako je ikad doživio crnu noć u duši, kako je to nazvao neki pisac, to se ni po čemu nije vidjelo. Bio je tip čovjeka koji bi, da se odlučio ubiti, otišao ne ostavivši oproštajno pismo, ali tek pošto bi sve svoje poslove doveo u red. Da se rasplakao dok je svjedočio, da mu je glas prepukao ili da je oklijevao, čak i da je počeo vikati na onog ambicioznog tužitelja, ne vjerujem da bi dobio doživotnu robiju. A i da jest, pustili bi ga na uvjetnu najkasnije 1954. Ali, on je svoju priču ispričao kao robot, kao da poroti kaže: eto, to vam je to. Vjerujte ili ne vjerujte. Nisu mu povjerovali.

Rekao je da je te noći bio pijan, da je manje-više stalno bio pijan još od 24. kolovoza i da slabo podnosi alkohol. Dakako, poroti je i to bilo teško povjerovati. Jednostavno nisu mogli zamisliti da bi se taj hladni, suzdržani mladi čovjek u urednom odijelu s prslukom mogao opijati zato što mu se žena spetljala s nekakvim igračem golfa. Ja to vjerujem jer sam imao priliku promatrati Andyja onako kako onih šest žena i šest muškaraca nisu.

Za sve vrijeme što sam ga poznavao, Andy Dufresne popio bi točno četiri pića godišnje. Prišao bi mi u dvorištu svake godine tjedan dana prije svojeg rođendana i ponovno dva tjedna prije Božića. Svaki put bi naručio bocu Jacka Danielsa. Kupovao ga je onako kako ovdje većina zatvorenika kupuje što im treba - od bijedne plaće koju dobivamo i nešto vlastita novca. Do 1965. godine dobivali smo deset centi na sat, a onda su nam plaću povisili čak na četvrt dolara. Moja provizija na alkohol bila je i ostala deset posto, a kad tome dodate cijenu dobrog viskija kakav je Black Jack, bit će vam jasno koliko se sati Andy Dufresne morao znojiti u zatvorskoj praonici rublja da bi kupio četiri pića godišnje.

Na svoj rođendan, 20. rujna, ujutro bi dobro potegnuo. Isto tako te večeri. Sutradan bi ostatak dao meni a ja bih ga podijelio s društvom. Što se tiče druge boce, malo bi popio na Božić navečer, a malo na Staru godinu. Ostatak bi opet završio kod mene s uputama da ga podijelim. Četiri pića godišnje - to je ponašanje čovjeka kojeg je piće gadno ugrizlo. Do krvi.

Rekao je poroti da je 10. rujna navečer bio tako pijan da se može sjetiti samo nekih sličica. Napio se još poslijepodne - "popio sam dupli viski da se ohrabrim", kako je rekao - prije nego što se našao s Lindom.

Kad je otišla Quentinu, sjećao se, odlučio se suočiti s njima. Na putu prema Quentinovoj kući svratio je u golf-klub da na brzinu još nešto popije. Rekao je da se ne sjeća da je barmenu rekao da će "o ostalom čitati u novinama", ni da mu je uopće išta rekao. Sjećao se da je kupio pivo u Handy – Piku, ali ne i kuhinjske krpe. "Zašto bi mi trebale kuhinjske krpe?", upitao je, a neke su novine napisale da su se tri porotnice na to stresle.

Kasnije, mnogo kasnije, nagađao je o prodavaču koji je svjedočio o onim kuhinjskim krpama; mislim da je vrijedno zapisati što je rekao:

- Recimo da su, tražeći svjedoke - rekao je Andy jednog dana u dvorištu - nabasali na tog tipa od kojeg sam kupio pivo. Već su bila prošla tri dana. O slučaju se pisalo u svim novinama. Možda su ga pritegnuti, pet-šest murjaka i detektiv iz ureda okružnog tužitelja. Pamćenje je subjektivna stvar, Rede. Možda su počeli s: "Nije li možda kupio i četiri-pet kuhinjskih krpa?" i onda gurali dalje. Ako dovoljno ljudi želi da se nečega sjetiš, mogu te u to uvjeriti.

Složio sam se.

- Ali, ima nešto još jače - nastavio je Andy onim svojim zamišljenim tonom.

- Mislim da je moguće i to da je uvjerio sam sebe. Bio je u središtu pozornosti. Novinari mu postavljaju pitanja, slike mu izlaze u novinama... a još pridc i nastup na sudu. Ne tvrdim da je svjesno lagao i počinio krivokletstvo. Ne, mislim da je mogao proći i na detektoru laži ili se zakleti majčinim imenom da sam kupio kuhinjske krpe. Znaš... pamćenje je tako vraški subjektivno.

- Siguran sam ujedno: iako je i moj odvjetnik mislio da uglavnom lažem, ni on nije povjerovao u to s kuhinjskim krpama. Ta priča je suluda. Bio sam pijan k'o svinja, tako pijan da mi ne bi palo na pamet prigušivati pucnje. Da sam to učinio, ne bi me bilo briga čuje li me tko.

Odvezao se do odmorišta i parkirao. Pio je pivo i pušio. Vidio je kako se gase svjetla u prizemlju Quentinove kuće. Vidio kako se pali jedna jedina svjetiljka na katu... a poslije petnaest minuta i ta se ugasila. Znao je što to znači.

- Gospodine Dufresne, jeste li zatim otišli u kuću i ubili ih? -zagrmio je njegov odvjetnik.

- Ne, nisam - odgovorio je Andy. Do ponoći se, rekao je, već malo rastrijeznio. Osjećao je i prve znakove gadnog mamurluka. Odlučio je otići kući, odspavati i sutradan o svemu zrelije razmisliti.

U tom trenutku, dok sam se vozio kući, mislio sam da je najpametnije jednostavno pristati na razvod.

- Hvala, gospodine Dufresne. Odmah je skočio okružni tužitelj.

- Razveli ste se vi od nje na najbrži mogući način, nije li tako? Razveo vas je revolver kalibra 0.38 zamotan u kuhinjske krpe, zar ne?

- Ne, gospodine, nisam - mirno je odgovorio Andy.

- A onda ste pucali u njezinog ljubavnika.

- Ne, nisam.

- Hoćete reći da ste prvo pucali u Quentina?

- Hoću reći da nisam pucao ni ujedno ni u drugo. Popio sam dva piva i popušio onoliko cigareta koliko je već policija tamo našla opušaka. Onda sam se odvezao kući i otišao u krevet.

- Izjavili ste da ste između 24. kolovoza i 10. rujna razmišljali o samoubojstvu.

- Jesam.

- Dovoljno da kupite revolver? - Da.

- Bi li vas iznenadilo, gospodine Dufresne, kad bih vam rekao da mi uopće ne izgledate kao tip samoubojice?

- Ne bi - odgovorio je Andy - ali ni vi meni ne izgledate kao osobito senzibilan tip, pa da razmišljam o samoubojstvu sigurno ne bih došao k vama po pomoć.

Na to se u publici začulo prigušeno hihotanje, ali Andy time nije ostavio ništa bolji dojam na porotu.

- Jeste li 10. rujna navečer ponijeli svoj revolver kalibra 0.38?

- Ne, kako sam već rekao...

- Ah, da! - Okružni tužitelj se zajedljivo nasmijao.

- Bacili ste ga u rijeku! U rijeku Royal, 9. rujna poslijepodne.

- Da.

- Dan prije umorstava.

- Da, gospodine.

- Baš zgodno, zar ne?

- To nije ni zgodno ni nezgodno. Jednostavno je tako.

- Mislim da ste čuli svjedočenje poručnika Minchera? - Mincher je vodio ekipu koja je pretražila dno rijeke Royal kod mosta Pond, s kojeg je Andy rekao da je bacio revolver. Nisu ga našli.

- Da, gospodine. Znate da jesam.

- Onda ste čuli i da je rekao da nije našao nikakav revolver, iako su ga tražili tri dana. I to je bilo baš zgodno, zar ne?

- Zgodno ili nezgodno, činjenica je da nisu pronašli revolver -mirno je odgovorio Andy.

- Ali, volio bih podsjetiti i vas i porotu da je most Pond vrlo blizu ušća rijeke Royal u Yarmouthski zaljev. Struja je jaka. Revolver je mogao završiti u zaljevu.

- I tako se meci iz krvavih trupala vaše žene i gospodina Glenna Quentina ne mogu usporediti s žlijebovima u cijevi vašeg revolvera, zar ne, gospodine Dufresne?

- Tako je.

- I to je prilično zgodno, zar ne?

To je, kako su pisale novine, bio jedan od rijetkih trenutaka tijekom šestotjednog suđenja kad je Andy reagirao emocionalno. Ogorčeno se nasmiješio.

- Budući da nisam počinio taj zločin, gospodine, i budući da govorim istinu kad kažem da sam revolver bacio u rijeku dan prije zločina, smatram da je, naprotiv, vrlo nezgodno što revolver nije pronađen.

Okružni tužitelj ga je opsjedao dva dana. Ponovno mu je pročitao svjedočenje prodavača iz Handy - Pika o kuhinjskim krpama. Andy je ponovio da se ne sjeća da ih je kupio, ali je priznao da se ne sjeća ni da ih nije kupio.

Je li točno da su Andy i Linda Dufresne početkom 1947. godine kupili zajedničku policu životnog osiguranja? Da, točno je. A je li točno da će Andy, bude li oslobođen, dobiti 50.000 dolara? Jest. A nije li točno da je otišao u Quentinovu kuću s namjerom da ubije i nije li također točno da ih je namjeravao ubiti oboje? Ne, to nije točno. Što onda misli da se dogodilo, budući da nije bilo nikakvih tragova pljačke?

- To nikako ne mogu znati, gospodine tužitelj u - tiho je odgovorio Andy.

Porota je počela zasijedati u srijedu u jedan poslijepodne. Vratila se u sudnicu u pola četiri. Sudski podvornik je rekao da bi se vratili i prije, ali su htjeli u miru pojesti objed koji im je platio sud. Proglasili su ga krivim, a da je u državi Maine postojala smrtna kazna, visio bi prije nego što su tog proljeća šafrani pomolili glave.

Okružni tužitelj ga je pitao što misli da se dogodilo i Andy je rekao da ne zna, ali zapravo je o tome imao svoje mišljenje, a ja sam ga izvukao iz njega jedne večeri 1955. godine. Trebalo nam je, eto, sedam godina da od kimanja glavom kad se sretnemo napredujemo do razmjerno bliskog prijateljstva - ali zapravo nismo postali doista bliski sve negdje do 1960. godine, a bio sam jedini s kojim se Andy uopće zbližio. Budući da smo obojica služili doživotnu, bili smo u istom bloku ćelija od početka do kraja, premda sam ja bio na drugom kraju hodnika.

- Što ja mislim? - Nasmijao se, ali u tom smijehu nije bilo ni traga humoru.

- Mislim da je te večeri u zraku bilo mnogo loše sreće. Više nego što se ikad ponovno može skupiti u tako kratkom razdoblju. Morao je naići neki stranac, netko u prolazu. Možda netko kome se probušila guma blizu kuće nakon što sam ja otišao. Možda provalnik. Možda psihopat. On ih je ubio a ja sam završio ovdje. To je sve.

To je sve. A osuđen je da u Shawshanku provede ostatak života - ili barem onaj dio koji nešto znači. Nakon pet godina počeli su ga pozivati na saslušanja za puštanje na uvjetnu i redovito ga odbijali iako je bio uzoran zatvorenik. Dobivanje izlaznice iz Shawshanka kad ti na ulaznici piše umorstvo spor je postupak, spor kao kad rijeka nagriza kamen. U odboru sjede sedmorica, a svi su tvrdi kao voda izvučena iz mineralnog izvora. Ne možeš ih kupiti, ne možeš ih raznježiti, ne možeš ih rasplakati. Kad je riječ o našem odboru za uvjetnu, novac ne znači ništa. Nikoga ne oslobađaju. U Andyjevu slučaju bilo je i drugih razloga... ali o tome poslije.

Bio je u zatvoru neki Kendricks koji mi je pedesetih godina prilično dugovao i trebale su mu četiri godine da sve vrati. Kamate mi je uglavnom isplaćivao u obliku informacija - u mojem poslu propadneš ako ne uspiješ doznati više nego drugi. Taj je Kendricks, na primjer, imao pristup arhivu koji ja, koji sam radio u radionici registarskih pločica, nikada ne bih vidio.

Kendricks mi je rekao da je odbor za uvjetnu glasovao 7 prema 0 protiv Andyja Dufresnea 1957., 6 prema 1 1958., opet 7 prema 0 1959. i 5 prema 2 1960. godine. Ne znam kako je išlo poslije, ali znam da je šesnaest godina poslije on i dalje bio u ćeliji br. 14 u bloku 5. Tada, 1976. godine, bilo mu je već 58 godina. Vjerojatno bi ga negdje 1983. velikodušno pustili. Daju ti doživotnu i doista ti uzmu život - barem onaj dio koji nešto vrijedi. Možda te jednoga dana oslobode, ali... čujte, znao sam tipa po imenu Sherwood Bolton koji je u ćeliji držao goluba. Držao ga je od 1945. do 1953., kad su ga pustili. Nije on bio nikakav Ptičar iz Alcatraza. Samo je imao tog goluba. Zvao ga je Jake. Oslobodio je Jakea dan prije nego što je izišao i Jake je bome lijepo odletio. Ali, nekih tjedan dana nakon što je Sherwood Bolton napustio našu sretnu malu obitelj, neki me prijatelj pozvao u dio dvorišta gdje se Bolton obično zadržavao i rekao mi: - Je li ovo Jake, Rede? - I bio je. Mrtav.

Sjećam se kad me Andy Dufresne prvi put zbog nečega potražio. Sjećam se toga kao da je bilo jučer. Ali, to nije bio onaj put kad je tražio Ritu Hayworth. To je došlo poslije. Ovaj put, ljeta 1948., došao je zbog nečega drugog.

Većinu poslova sklapam u dvorištu i tako je bilo i tada. Dvorište nam je veliko, mnogo veće nego u većini drugih zatvora. Oblika je pravilnog kvadra stranice od 90 metara. Na sjevernoj strani je vanjski zid sa stražarskim tornjevima na oba kuta. Stražari imaju dalekozore i puške. Na toj je strani i glavni ulaz. Ulazi za dostavu su na južnoj strani. Ima ih pet. Tijekom radnog tjedna Shawshank je prilično živ - stalno se nešto dovozi i odvozi. Imamo radionicu registarskih pločica i veliku praonicu rublja u kojoj se, uz zatvorsko, pere i rublje Bolnice Kittery i Sanatorija Eliot. Tu je i velika automehaničarska radionica u kojoj zatvorenici-mehaničari popravljaju zatvorske, državne i općinske automobile, da i ne govorim o privatnim automobilima stražara, uprave, čak i članova odbora za uvjetnu.

Na istočnoj strani je debeli kameni zid pun malih, uskih prozorčića. Blok 5 je s druge strane tog zida. Na zapadnoj strani su upravna zgrada i bolnica. Shawshank nikad nije bio tako pretrpan kao drugi zatvori, a 1948. bio je napunjen do otprilike dvije trećine ukupnog kapaciteta, ali u svakom danom trenutku u dvorištu bi se našlo 80 do 120 zatvorenika - dobacivali bi se nogometnom loptom ili lopticom za bejzbol, kartali, razgovarali i sklapali poslove. Nedjeljom je gužva bila još veća - nedjeljom bi to izgledalo kao piknik... da je samo bilo žena.

Andy mi je prvi put prišao upravo u nedjelju. Upravo sam porazgovarao s Elmoreom Armitageom koji mi je često pomagao kad mi je prišao Andy. Naravno, znao sam tko je; slovio je za snoba i hladnog tipa. Govorkalo se da će se uvaliti u nevolje. Jedan od ljudi koji su to govorili bio je Bogs Diamond kojeg si nitko ne bi poželio za neprijatelja. Andy je bio sam u ćeliji, a pričalo se da mu to savršeno odgovara, iako su jednokrevetne ćelije u Bloku 5 bile tek nešto veće od lijesa. Ali, ne moram slušati što se o nekome govorka kad i sam mogu prosuditi.

- Zdravo - rekao je.

- Ja sam Andy Dufresne.

- Pružio mi je ruku i ja sam je prihvatio. Nije bio od onih koji će tratiti vrijeme na uljudnosti; odmah je prešao na stvar.

- Čujem da ste vi čovjek koji zna kako do nečega doći.

Složio sam se da od vremena do vremena znam ponešto nabaviti.

- Kako to radite? - upitao me Andy.

- Ne mogu vam to objasniti - rekao sam.

- Neke mi se stvari jednostavno ponekad nadu u rukama. Možda zato što sam Irac.

Na to se malo nasmiješio.

- Zanima me možete li mi nabaviti čekić za kamenje.

- A što je to i zašto vam treba?

Doimao se iznenađeno.

- Je li ispitivanje motivacije sastavni dio vašeg posla? - Sad mi je bilo jasno zašto su ga proglasili snobom, tipom koji se voli praviti važan - ali u njegovu sam tonu osjetio i trunku zafrkancije.

- Pa, slušajte - odgovorio sam - da ste tražili četkicu za zube, ne bih vas ništa pitao. Samo bih vam naveo cijenu. Jer četkica za zube nije ubojito oružje.

- Dakle, imate nešto protiv smrtonosnih oružja?

- Imam.

Stara, zakrpana bejzbolska loptica poletjela je prema nama a on se okrenuo vješto poput mačke i uhvatio je. Bio je to potez kojim bi se ponosio i sam Frank Malzone. Bacio ju je natrag laganim trzajem zgloba - izgledao je lako i jednostavno, ali je za njega ipak bila potrebna vještina. Primijetio sam da nas mnogi jednim okom promatraju. Vjerojatno su promatrali i stražari s tornja. Ne želim se praviti važan, ali u svakom zatvoru postoje zatvorenici koji su face, možda četvorica ili petorica u manjem zatvoru, dvadesetak ili tridesetak u velikom. U Shawshanku sam ja bio jedan od takvih i moje mišljenje o Andyju Dufresneu znatno će utjecati na to kako će se on provesti u zatvoru. Vjerojatno je i on to znao ali mi se nije dodvoravao i zbog toga sam ga poštovao.

- Dobro, reći ću vam što je to i zašto mi treba. Čekić za kamenje izgleda kao minijaturni pijuk - dug je otprilike ovoliko.

- Rukama je pokazao otprilike trideset centimetara i tad sam prvi put primijetio kako ima uredne nokte.

- Sjedne strane ima oštar pijuk a s druge je plosnat. Treba mi jer volim kamenje.

- Kamenje - ponovio sam.

- Čučnite na trenutak sa mnom - rekao je.

Pristao sam. Sjeli smo na pete kao Indijanci.

Andy je zagrabio šaku zemlje i počeo je prosijavati kroz prste tako da je nastao oblačić prašine. Na dlanu mu je ostalo nekoliko kamenčića -jedan ili dva sjajna, ostali obični. Jedan od tih običnih bio je kvare, a izgledao je obično samo dok ga nisi obrisao. Onda je dobio lijep mliječni sjaj. Andy ga je obrisao i dobacio mi ga. Ja sam ga uhvatio i rekao što je .

- Da, kvare - potvrdio je.

- A pogledajte ovo. Tinjac. Skriljevac, granit. Evo komadića vapnenca, s mjesta gdje su isklesali stijenu da bi sagradili sve ovo.

- Bacio ih je i obrisao ruke.

- Skupljam kamenčiće. To jest... prije sam ih skupljao. Volio bih to opet, koliko je moguće.

- Nedjeljna istraživanja po zatvorskom dvorištu? - upitao sam i ustao. Zamisao je bila blesava, a ipak... kad sam vidio onaj komadić kvarca nešto me čudno stislo u srcu. Ne znam točno zašto; valjda zbog povezanosti s vanjskim svijetom. O zatvorskom dvorištu ne razmišljaš na taj način. Kvare je nešto što izvadiš iz malog, brzog potoka.

- Bolje je ići na nedjeljna istraživanja ovdje nego uopće ne ići na nedjeljna istraživanja - rekao je on.

- Ali, čekić za kamenje bi mogao nekome zabiti u glavu – rekao sam.

- Ovdje nemam neprijatelja - tiho je odgovorio.

- Ne? - Nasmiješio sam se.

- Pričekaj.

- Ako bude problema, mogu ih riješiti bez čekića za kamenje.

- A možda misliš pobjeći? Ispod zida? Jer, ako to misliš... Uljudno se nasmijao. Kad sam tri tjedna poslije vidio taj njegov čekić, shvatio sam zašto se smijao.

- Tako da znaš - rekao sam mu - ako ti ga netko vidi, uzet će ti ga. Da imaš samo žlicu, i nju bi ti uzeli. Kako si ti to zamislio? Sjesti u dvorište i lijepo početi lupati?

- Pa, mislim da ću se već nekako snaći.

Kimnuo sam. Taj me se dio priče stvarno nije ticao. Ljudi me angažiraju da im nešto nabavim. Hoće li to poslije uspjeti zadržati, to je njihova stvar.

- Koliko bi to moglo koštati? - upitao sam. Počeo mi se sviđati taj njegov smireni, nenapadni stil. Kad deset godina provedeš u zatvoru, koliko sam ih ja dotad proveo, i te kako se umoriš od glasnih razmetljivaca i brbljavaca. Da, može se reći da mi se Andy svidio od samog početka.

- Osam dolara u svakoj prodavaonici opreme za kamenje i drago kamenje - rekao je - ali jasno mi je da ti radiš po sistemu cijena plus troškovi...

- Moja uobičajena provizija je deset posto, ali kod opasnih predmeta moram je malo povisiti. Za nešto poput ovoga treba malo bolje podmazati kotačiće. To bi ti bilo deset dolara.

- Dogovoreno.

Pogledao sam ga i nacerio se.

- A imaš li ti deset dolara?

- Imam - odgovorio je tiho.

Dugo poslije otkrio sam da je imao više od petsto. Donio ih je sa sobom. Kad se prijavljuješ u ovaj hotel, dužnost je jednoga od stražara da ti kaže da se sagneš i dobro te pogleda, ali ne može vidjeti baš sve i, da ne okolišam, čovjek koji to doista želi može i prilično velik predmet gurnuti prilično duboko - dovoljno duboko da se ne vidi osim ako baš ne naletiš na stražara koji će navući gumenu rukavicu i baciti se u istraživanje.

- Onda dobro - rekao sam.

- Moraš još znati što očekujem od tebe ako te slučajno ulove s robom koju sam ti nabavio.

- Da, to bi bilo korisno - odgovorio je, a po jedva primjetnoj promjeni u njegovu pogledu vidio sam da točno zna što ću mu reći. Oči su mu malo zablistale. Kako ću poslije otkriti, bio je to odraz njegovog specifičnog smisla za humor.

- Ako te ulove, reći ćeš da si taj predmet našao. Sve se svodi na to. Stavit će te u samicu na tri-četiri tjedna i, naravno, ostat ćeš bez svoje igračke i zaraditi minus u njihovim knjigama. Ako im spomeneš moje ime, ti i ja nikad više nećemo surađivati. Neću ti nabaviti ni vezice ni vrećicu skije. Osim toga, poslat ću neke svoje prijatelje da te posjete. Nisam sklon nasilju, ali moraš shvatiti moj položaj. Ne mogu si dopustiti da se pročuje kako se ne znam pobrinuti za sebe. To bi me uništilo.

- Da, vjerojatno bi. Razumijem. Ne moraš se brinuti.

- Nikad se ne brinem - odgovorio sam.

- Na ovakvom mjestu od toga nema nikakve koristi.

Još jedanput je kimnuo i otišao. Tri dana poslije prošao je kraj mene u dvorištu za vrijeme odmora u praonici. Nije mi rekao ni riječ, nije me ni pogledao, ali mi je u ruku tutnuo novčanicu sa slikom gospodina Alexandera Hamiltona vješto poput mađioničara koji izvodi trik s kartama. Očigledno se znao brzo prilagoditi. Nabavio sam mu onaj čekić. Jednu je noć bio kod mene u ćeliji i bio je točno onakav kakvim ga je opisao. Nije mu mogao poslužiti za bijeg (čovjeku bi trebalo otprilike šesto godina da time iskopa tunel, pomislio sam), ali ipak nisam bio sasvim miran. Da si taj mali pijuk nekome zabio u glavu, taj sigurno nikad više ne bi slušao "Pozdrave, želje i poruke" na radiju. A Andy je već imao neprilika sa sestrama. Nadao sam se da ga nije naručio zbog njih.

Na kraju sam se oslonio na intuiciju. Sutradan rano ujutro, dvadeset minuta prije sirene za buđenje, dao sam čekić i kutiju Camela Ernieju, zatvoreniku koji je pometao hodnike u našem bloku sve dok 1956. godine nije izišao. Bez riječi ih je strpao pod bluzu, a ja sam čekić prvi put ponovno vidio tek nakon sedam godina.

Sljedeće nedjelje Andy mi je opet prišao u dvorištu. Mogu vam reći da tog dana nije bog zna kako izgledao. Donja mu je usnica bila natečena poput hrenovke, desno oko bilo je natečeno i napola zatvoreno a na obrazu je imao gadnu ogrebotinu. Da, sestre su ga očigledno pritisnule, ali nije ih ni spomenuo.

- Hvala na čekiću - rekao je i produžio.

Radoznalo sam ga promatrao. Napravio je nekoliko koraka, primijetio nešto u prašini i sagnuo se da bolje pogleda. Bio je to neki kamenčić. Zatvoreničke odore, osim one za mehaničare dok rade, nemaju džepova. Ali, i to se može riješiti. Kamenčić je nestao u Andyjevom rukavu i nije mu ispao. To me zadivilo... i on me zadivio. Unatoč svim teškoćama, nastavio je živjeti. Ima ih na tisuće koji to ne mogu ili neće, i to ne samo u zatvoru. Primijetio sam i to da su mu nokti i dalje uredni i čisti iako mu je lice izgledalo kao da ga je poharao tornado.

Tijekom sljedećih šest mjeseci nisam ga često viđao. Mnogo je vremena provodio u samici.

Nekoliko riječi o sestrama.

U mnogim su zatvorima poznati kao topla braća ili zatvorske curice. Ali, u Shawshanku smo ih oduvijek nazivali sestrama. Ne znam zašto - osim po nazivu, ni po čemu se nisu razlikovali od onih u drugim zatvorima.

Danas nikoga ne čudi da u zatvorima ima mnogo pederastije -osim možda novajlije koji su uz to, na svoju nesreću, mladi, vitki, zgodni i nesmotreni - ali, i homoseksualnost se, kao i običan seks, pojavljuje u tisućama različitih oblika. Ima muškaraca koji ne mogu podnijeti život bez neke vrste seksa pa se okrenu drugim muškarcima da ne bi poludjeli. Ono što slijedi obično je dogovor između dva inače heteroseksualna muškarca, premda sam se katkad znao pitati jesu li doista tako heteroseksualni kako su mislili da će biti kad se vrate svojim ženama ili djevojkama.

Ima i muškaraca koji se "obrate" u zatvoru. Postanu homoseksualci ili "iziđu iz ormara", kako se to danas kaže. Obično (premda ne uvijek) oni igraju ulogu žene i za njihovu se naklonost ostali ogorčeno bore.

A onda, postoje i sestre.

Oni su u zatvorskoj sredini ono što su u vanjskom svijetu silovatelji. Obično služe duge kazne za okrutne zločine. Plijen su im mladi, slabi i neiskusni... ili, kao u slučaju Andyja Dufresnea, oni koji se doimaju slabima. Njihova su lovišta tuševi, pretrpane prostorije nalik tunelima iza industrijskih perilica u praonici i katkad bolnica. Znalo se dogoditi i da nekog siluju u projekcijskoj kabini u našem kinu koja nije veća od ormara. U većini slučajeva sestre su ono što su uzele na silu mogle dobiti i dragovoljno, da su htjele; "obraćeni" se vječito zaljubljuju u nekoga od njih kao što se mlade djevojke zaljubljuju u razne Sinatre, Presleyje ili Redforde. Ali, za sestre je najveći užitak uzimanje na silu... i tako će vjerojatno uvijek i biti.

Zbog njegova vitkog stasa i zgodnog lica (a možda i zbog one suzdržanosti kojoj sam se ja od početka divio) sestre su počele proganjati Andyja čim je stigao. da je ova moja priča bajka, rekao bih vam da im se Andy opirao sve dok ga nisu ostavili na miru. Volio bih da vam to mogu reći, ali ne mogu. Zatvor nije svijet iz bajke.

Prvi put mu se to dogodilo pod tušem ni tri dana nakon što se pridružio našoj sretnoj maloj obitelji. Kako sam čuo, taj su ga put samo pljeskali i škakljali. Vole odmjeriti plijen prije nego što ga napadnu, kao šakali koji najprije ocijene je li im žrtva doista tako slabašna kako se čini.

Andy je uzvratio udarac i raskrvario usnicu krupnoj, visokoj sestri po imenu Bogs Diamond, koji je prije mnogo godina nestao u nepoznatom pravcu. Stražar ih je razdvojio prije nego što su se stvari zaoštrile, ali Bogs mu je obećao da će ga imati, i imao gaje.

Drugi put se to dogodilo iza perilica u praonici. U toj dugoj, uskoj, prašnjavoj prostoriji tijekom godina dogodilo se mnogo toga; stražari su to znali i nisu se miješali. Tamo je mračno, sve je puno vreća s rubljem i bjelilom, bačava katalizatora Hexlite koji je posve bezopasan ako su ti ruke suhe, ali ubojit poput baterijske kiseline ako su vlažne. Stražari ne vole tamo zalaziti. Nema mjesta za manevriranje, a jedna od prvih stvari koje ih nauče kad dođu raditi na ovakvo mjesto je da nikad ne dopuste da ih zatvorenici stisnu u prostoriju iz koje ne mogu pobjeći.

Bogs tog dana nije bio tamo, ali Herny Backus, predradnik u praonici još od 1922. godine, rekao mi je da su bila četiri njegova prijatelja. Andy se neko vrijeme branio šakom Hexlitea prijeteći da će im ga baciti u oči ako mu se približe, ali dok se povlačio natraške, spotaknuo se o veliku vreću deterdženta. Više im nije trebalo. Zaskočili su ga.

Mislim da se izraz "redaljka" ne mijenja bitno iz generacije u generaciju. Upravo to se Andyju dogodilo s te četiri sestre. Polegli su ga na onu vreću ijedan mu je uz sljepoočnicu držao odvijač dok su ga ostali obrađivali. Kad ti to rade, razderu te, ali ne tako strašno. Govorim li iz iskustva, pitate? Da barem ne govorim. Neko vrijeme krvariš. A ako ne želiš da te neki lakrdijaš upita jesi li dobio mjesečnicu, natrpaš toaletni papir u gaće i tako ga držiš dok ti ne prođe. Krvarenje doista nalikuje mjesečnici: traje dva-tri dana i nije jako. Onda prestane. Nema posljedica, osim ako ti nisu učinili nešto još neprirodnije. Naime, nema fizičkih posljedica, ali silovanje je silovanje i prije ili poslije moraš se pogledati u zrcalu i odlučiti što ćeš sa sobom.

Andy je sve to proživio sam, kao što je i sve ostalo u to vrijeme proživljavao sam. Zacijelo je došao do istog zaključka kao i mnogi prije njega: sa sestrama su moguća samo dva pristupa - boriti se prije nego što te dograbe ili dopustiti da te dograbe.

On se odlučio boriti. Kad su ga Bogs i dva njegova prijatelja napali desetak dana poslije onoga u praonici (Ernie mi kaže da mu je Bogs rekao: "Čujem da su ti skinuli junfer"), Andy se branio. Slomio je nos Roosteru MacBrideu, debelom farmeru koji je osuđen zato što je na smrt pretukao svoju pastorku. Sa zadovoljstvom vas mogu obavijestiti da je Rooster i umro u Shawshanku.

Uzeli su ga, sva trojica. Kad je to bilo gotovo, Rooster i onaj treći - možda Pete Vernes, ali nisam siguran - prislili su Andyja da klekne. Bogs Diamond je stao pred njega. Tih je godina imao britvu s bisernim drškom na kojem je s obje strane pisalo "Pearl Diamond". Izvadio ju je i rekao: - Sad ću otkopčati rasporak, maleni, a ti ćeš progutati što ti dam da progutaš, a kad to obaviš, onda ćeš progutati i Roosteru. Čini mi se da si mu slomio nos pa mu se moraš na neki način odužiti.

Andy je na to rekao: - Ako mi nešto gurneš u usta, ostat ćeš bez toga.

Ernie kaže da ga je Bogs pogledao kao da je poludio.

- Ne - rekao je Andyju i nastavio govoriti polako kao da je Andy umno zaostao.

- Nisi me razumio. Ako pokušaš nešto takvo, gurnut ću ti cijelu ovu britvu u uho. Jasno?

- Razumio sam što si mi rekao. Čini mi se da ti nisi razumio mene. Odgrist ću što god mi gurneš u usta. Možeš mi zabiti britvu u mozak, ali imaj na umu da se čovjek koji doživi naglu i tešku ozljedu mozga istodobno pomokri, isprazni crijeva... i jako zagrize.

Gledao je u Bogsa i onako se karakteristično smješkao, kaže mi Ernie, kao da njih trojica raspravljaju s njim o dionicama i ulaganjima a ne da su ga upravo gadno udesili. Kao da je odjeven u jedno od svojih elegantnih bankarskih odijela, a ne da kleči na prašnjavom podu ormarića za metle s hlačama oko gležnjeva dok mu niz bedra curi krv.

- Štoviše - dodao je - čujem da je refleks ugriza katkad tako snažan da žrtvi moraju vilice razdvojiti željeznim otpiračem.

Bogs tog dana potkraj veljače 1948. nije Andyju ništa gurao u usta, a nije ni Rooster MacBride; koliko znam, nije ni itko drugi. Umjesto toga, premlatili su ga gotovo na smrt pa su sva četvorica dobila samicu. Andy i Rooster MacBride najprije su nekoliko dana proveli u bolnici.

Koliko ga je puta silovala ta ekipa? Ne znam. Mislim da je Rooster prilično brzo izgubio interes - hoće to kad ti propisno razbiju nos - a Bogs Diamond je tog ljeta iz čistog mira premješten.

To je bilo baš čudno. Bogsa su jednog jutra početkom lipnja kad se nije pojavio na prozivci za doručkom našli u njegovoj ćeliji gadno premlaćenog. Nije htio reći tko mu je to učinio ni kako su došli do njega, ali budući da se bavim poslom kojim se bavim, znam da stražare možeš podmititi da učine gotovo bilo što osim da ti kupe pištolj. Nisu imali velike plaće, a nemaju ih ni sada. A u ono vrijeme nije bilo internih kamera ni elektronskih prekidača kojima se može istodobno zatvoriti nekoliko blokova. Tad se svaki blok još zasebno zaključavao. Ne bi bilo teško potplatiti stražara da pusti nekoga - možda i više njih - ne samo u blok nego i u Diamondovu ćeliju.

Dakako, takav bi aranžman bio prilično skup. Doduše, ne prema mjerilima vanjskog svijeta. Zatvorsko je gospodarstvo nešto skromnijih razmjera. Kad si dovoljno dugo unutra, jedan ti dolar počne vrijediti kao dvadeset vani. Rekao bih da je sređivanje Bogsa nekoga - papreno koštalo - recimo, petnaest dolara za otključavanje vrata i po dva-tri dolara svakom od onih koji su ga mlatili.

Ne kažem da je to organizirao Andy Dufresne, ali znam da je sa sobom donio petsto dolara, a vani je bio bankar, dakle čovjek koji bolje od nas ostalih zna kako novac pretvoriti u moć.

Znam još i ovo: nakon tih batina - tri slomljena rebra, krvarenja iz oka, iščašenog kralješka i kuka - Bogs Diamond više nije dirao Andyja. Zapravo, nakon toga on više nikoga nije dirao. Postao je razmetljiv na riječima, ali slab na djelu. Moglo bi se reći da se pretvorio u "slabu sestru".

To je bio kraj Bogsa Diamonda, čovjeka koji bi možda i ubio Andyja da Andy nije poduzeo korake da to spriječi (ako je on bio taj). Ali, nije to bio kraj Andyjevih nevolja sa sestrama. Nakon kratkog predaha, opet su ga počele opsjedati. Doduše, ne tako grubo i ne tako često. Šakali vole lak plijen, a oko nas je bilo mnogo lakših slučajeva nego što je bio Andy Dufresne.

Uvijek se borio, toga se dobro sjećam. Vjerojatno mu je bilo jasno da će ga lakše dobiti drugi put ako im se prvi put prepusti bez opiranja. I tako bi se Andy tu i tamo pojavio s ožiljcima na licu, a šest-sedam mjeseci nakon što je Diamond dobio one batine, Andyju su slomili dva prsta. O da. A potkraj 1949. godine završio je u stacionaru sa slomljenom jagodičnom kosti - vjerojatno ga je netko dobro opalio željeznom cijevi zamotanom u flanel. Uvijek se opirao i zato je redovito dobivao samicu. Ali, nemojte misliti da je njemu to padalo jednako teško kao drugima. Njemu samoća nije smetala.

Na sestre se jednostavno naviknuo - a onda, 1950. godine, i to je gotovo posve prestalo. Ali, do tog ćemo dijela priče još doći.

U jesen 1948. godine Andy mi je jednog jutra prišao u dvorištu i pitao mogu li mu nabaviti deke za kamenje.

- Koji ti je to vrag?

Objasnio mi je da tako skupljači kamenja zovu krpe za brušenje veličine kuhinjskih krpa. Imale su glatku i grubu stranu - glatka je bila poput finog bruspapira, a gruba gotovo kao industrijska čelična vuna (Andy je i nju imao u ćeliji, premda je nije nabavio preko mene - mislim da ju je popalio u praonici).

Pristao sam i nabavio mu ih iz iste trgovine u kojoj je kupljen i čekić. Ovaj put naplatio sam mu deset posto provizije i ni centa više. Nisam vidio ništa opasno u desetak malo grubljih kuhinjskih krpa.

Andy me pitao mogu li mu nabaviti Ritu Hayworth otprilike pet mjeseci kasnije. Taj se razgovor vodio u zatvorskoj kinodvorani dok smo gledali film. Danas dobijemo filmove jedanput ili dvaput tjedno, ali u ono doba dobivali smo ih samo jedanput mjesečno. Filmovi koje su nam slali obično su sadržavali neku moralnu pouku; i film koji smo tada gledali, "Izgubljeni vikend", bio je takav. Pouka je bila da je opasno previše piti. Time smo se barem mogli tješiti.

Andy se uspio uvući u red pokraj mene i negdje na polovici filma sagnuo se i pitao mogu li mu nabaviti Ritu Hayworth. Da vam kažem istinu, bilo mi je zabavno. Obično je bio tako smiren i sabran, a te večeri bio je sav živčan i nekako posramljen, kao da me zamolio da mu nabavim kutiju prezervativa ili jednu od onih naprava presvučenih ovčjom kožom koja će vam "povećati samotni užitak", kako je pisalo u časopisima. Doimao se napeto, kao da će eksplodirati.

- Nabavit ću ti je - rekao sam mu.

- Nema frke, smiri se. Hoćeš malu ili veliku? - U ono je doba Rita bila moja najbolja cura (nekoliko godina prije bila je to Betty Grable), a mogla se dobiti u dvije veličine. Za dolar si mogao dobiti malu Ritu. Za dva i pol dobio si veliku - metar i dvadeset savršene ženstvenosti.

- Veliku - rekao je ne gledajući me. Kažem vam, te je večeri bio izvan sebe. Pocrvenio je kao dječak koji pokušava ući u striptiz bar s bratovom vozačkom dozvolom.

- Možeš je nabaviti?

- Ma olabavi, naravno da mogu. To mi je posao.

- Publika je počela pljeskati i zavijati kad su iz zida počele izlaziti bube i napadati Raya Millanda koji je imao gadan napadaj delirium tremensa.

- Kada?

- Za tjedan dana, možda i manje.

- Dobro.

- Ali, zvučao je razočarano, kao da se nadao da ću mu je na licu mjesta izvući iz gaća.

- Koliko?

Rekao sam mu nabavnu cijenu. Isplatilo mi se da mu ništa ne zaračunam - bio je dobar kupac s onim svojim čekićem i dekama za kamenje. Osim toga, pazio je što radi - često sam se, kad je imao problema s Bogsom, Roosterom i ostalima, pitao hoće li nekome od njih čekićem rascopati glavu.

Plakati su mi važan artikl, odmah iza cigareta i cuge, obično korak ispred trave. Šezdesetih godina posao se razgranao na sve strane, mnogi su htjeli plakate Jimija Hendrixa, Boba Dylana i onaj iz filma "Goli u sedlu". Ali, najviše se ipak traže djevojke.

Nekoliko dana nakon što sam porazgovarao s Erniejem, vozač kamiona s kojim sam poslovao dovezao mi je više od šezdeset plakata, uglavnom Rite Hayworth. Možda se čak sjećate te fotografije. Jaje se i te kako sjećam: Rita na sebi ima kupaći kostim, jednu ruku drži iza glave, oči su joj napola sklopljene a one sočne usnice malčice razdvojene. Plakat se zvao Rita Hayworth, ali mogao se isto tako zvati Ženka koja se tjera.

Uprava zatvora zna za crnu burzu, ako vas baš zanima. Naravno da zna. O mojim poslovima vjerojatno znaju više nego ja sam. Trpe to jer znaju da je zatvor poput velikog parnog lonca pod pritiskom. Mora imati ispušne ventile. Povremeno naprave raciju pa sam nekoliko puta odsjedio u samici, ali za plakate mi progledaju kroz prste. Živi i pusti druge da žive. Pa kad bi se u nečijoj ćeliji na zidu pojavio veliki plakat Rite Hayworth, držali bi se kao da misle da mu ju je netko poslao poštom. Dakako, svi se paketi i pisma otvaraju, ali kome se da čitati stare inventare pošiljaka zbog nečega tako nedužnog kao što je plakat Rite Hayworth ili Ave Gardner? Kad ste u loncu na pritisak živite i puštate druge da žive jer će vam inače netko nožem napraviti još jedna usta, točno ispod adamove jabučice. Naučite se trpeljivosti.

Andyju je u njegovu ćeliju br. 14 iz moje, br. 6, plakat opet odnio Ernie. Ernie je i meni donio papirić na kojem je Andy svojim urednim rukopisom napisao samo jednu riječ: "Hvala."

Malo poslije, dok smo odlazili na doručak, bacio sam pogled u njegovu ćeliju i vidio Ritu u punom sjaju nad njegovim ležajem - u kupaćem kostimu, s rukom iza glave, polusklopljenih očiju i razmaknutih usnica. Stavio ju je nad ležaj da je može gledati noću, kad se ugase svjetla, u blijedom odsjaju svjetala iz dvorišta.

Ali, na žarkom jutarnjem suncu ona je na licu imala tamne ožiljke - sjenu rešetaka s njegovog prozora.

Sad ću vam ispričati što se dogodilo sredinom svibnja 1950. godine, a zbog čega se Andy napokon oslobodio sestara. Zbog tog je događaja na kraju iz praonice prešao u knjižnicu i tamo je radio sve dok ove godine nije otišao iz naše sretne male obitelji.

Možda ste već primijetili da je dobar dio onoga što vam pričam iz druge ruke - netko je nešto vidio i ispričao mi, a ja sam ispričao vama. U nekim sam slučajevima još više pojednostavnio stvar i prepričao vam (ili ću prepričati) informacije koje su do mene došle iz četvrte ili pete ruke. Tako vam je to kod nas. Zatvorski telefon radi i morate se služiti njime ako se želite održati. Uz to, naravno, morate znati i kako naći zrnca istine u hrpi laži, izmišljotina i iskrivljenih činjenica.

Možda ste osim toga stekli dojam da opisujem nekoga tko je više legenda nego stvarni čovjek. Moram priznati da i u tome ima nešto istine. Za nas koji služimo duge kazne i koji smo Andyja poznavali mnogo godina u njemu je bilo nečega fantastičnog, gotovo mitskog i magičnog, ako shvaćate što želim reći. Ona priča o tome kako Andy nije htio popušiti Bogsu Diamondu dio je tog mita, isto tako i njegovo uporno opiranje sestrama, a i priča o tome kako je dobio posao u knjižnici... ali, uz jednu važnu razliku: bio sam tamo i vidio što se dogodilo i kunem vam se majčinim imenom da je to istina. Zakletva osuđenog ubojice možda ne vrijedi mnogo, ali vjerujte mi: ne lažem.

Andy i ja tad smo već bili u prilično dobrim odnosima. Fascinirao me. Sad vidim da sam vam zaboravio reći jednu sitnicu u priči o plakatu, a nije nevažna. Pet tjedana nakon što je ovjesio Ritu na svoj zid (kad sam ja cijelu priču već zaboravio i bio zabavljen drugim poslovima), Ernie mi je kroz rešetke dodao malu bijelu kutiju.

- Od Dufresnea - rekao je tiho, sve vrijeme potežući metlu.

- Hvala, Ernie - odgovorio sam i dao mu pola kutije Camela. Što li je to, dovraga, pitao sam se dok sam otvarao kutijicu. Bijela vata, a ispod nje...

Dugo sam ih gledao. Nekoliko trenutaka nisam ih se usudio ni dotaknuti, bili su tako lijepi. U zatvoru nema baš mnogo lijepih stvari, a najžalosnije je to što mnogima uopće ne nedostaju.

U toj su kutiji bila dva komadića kvarca, oba pomnjivo izbrušena u oblik naplavljenog drva. Po njima su bile točkice željeznog pirita, poput zlatnih pjega. Da nisu bili tako teški, mogli su poslužiti kao prekrasna puceta za manšete, toliko su bili slični.

Koliko je morao raditi na njima? Sate i sate nakon gašenja svjetla, to sam znao. Prvo lomljenje i oblikovanje, a onda beskrajno brušenje i finiširanje onim dekama za kamenje. Gledajući ih, osjećao sam toplinu koju osjeti svaki muškarac ili žena kad gleda nešto lijepo, nešto na čemu je netko radio, nešto napravljeno - mislim da se upravo po tome razlikujemo od životinja - a osjetio sam i još nešto: divljenje prema njegovoj tvrdoglavoj ustrajnosti. Ali, koliko je doista Andy Dufresne bio ustrajan doznao sam tek poslije.

U svibnju 1950. uprava je odlučila da krov radionice registarskih pločica treba premazati katranom. Htjeli su da se to obavi prije ljetnih vrućina i tražili su dobrovoljce za taj posao koji je trebao potrajati tjedan dana. Javilo se više od sedamdeset ljudi jer je to bio posao na otvorenom a svibanj je vraški dobar mjesec za rad na otvorenom. Iz šešira su izvukli devet-deset imena, medu kojima su se našla i Andyjevo i moje.

Sljedeći tjedan bi nas nakon doručka izveli u dvorište s dva stražara ispred nas i dva iza nas... a s tornja su nas još za svaki slučaj gledali kroz dalekozore.

Nas četvorica nosili bismo velike ljestve na rastezanje - uvijek bi me nasmijavalo kad bi ih Dickie Betts nazvao "rastezaljkom" - koje bismo naslonili na nisku građevinu ravnog krova. Onda bismo lančano dodavali kante vrućeg katrana na krov. Da se tko polio njime, bome bi skakutao sve do stacionara.

S nama je bilo šest stražara koji su također priželjkivali taj posao. Njima je to bilo kao da su dobili tjedan dana godišnjeg odmora, jer umjesto da se znoje u praonici ili radionici ili da nadgledaju zatvorenike dok sjeku šikaru negdje bogu iza nogu, lijepo su se sunčali naslonjeni na niski zidić i lijeno razgovarali.

Čak nisu morali ni osobito paziti na nas jer je toranj na južnom zidu bio tako blizu da su stražari iz njega mogli pljunuti na nas da su htjeli. Da je itko od nas učinio nešto sumnjivo, presjekli bi ga napola strojnicom kalibra 45 za manje od četiri sekunde. Zato su se lijepo opustili. Nedostajalo im je samo pivo na ledu pa da budu gospodari svijeta.

Jedan od njih zvao se Byron Hadley, a te godine, 1950., bio je u Shawshanku dulje nego ja. Dapače, dulje nego posljednja dva upravitelja zajedno. Te je godine glavni bio neki utegnuti Jenki s istočne obale po imenu George Dunahy. Diplomirao je na kaznenopopravnom sustavu. Koliko sam vidio, nije se sviđao nikome osim ljudima koji su ga postavili na to mjesto. Čuo sam da ga nije zanimalo ništa osim prikupljanja statističkih podataka za knjigu (koju je poslije objavila mala nakladnička kuća iz Nove Engleske, Light Side Press, a vjerojatno im je morao platiti), rezultata zatvorskog prvenstva u bejzbolu svake godine u rujnu i uvođenja smrtne kazne u državu Maine. Silno mu je bilo stalo do te smrtne kazne. Dobio je nogu 1953. godine kad se otkrilo da je u zatvorskoj automehaničarskoj radionici vodio privatni biznis i dijelio profit s Byronom Hadleyjem i Gregom Stammasom. Hadley i Stammas su se taj put uspjeli izvući - oni su znali čuvati svoje guzice - ali Dunahy je morao otići. Nitko za njim nije plakao, ali se nitko nije osobito veselio kad je na njegovo mjesto došao Greg Stammas. Bio je nizak čovjek s velikim, napetim trbuhom i najhladnijim smeđim očima koje možete zamisliti. Uvijek se nekako bolno smješkao, kao da mora na zahod a ne može. Za Stammasove vladavine u Shawshanku je bilo mnogo brutalnosti i premda nemam dokaza uvjeren sam da je noću u obližnjem šumarku pokopano najmanje pet-šest ljudi. Dunahy nije bio dobar, ali Stammas je bio okrutan, zloban čovjek bez srca.

On i Byron Hadley bili su prijatelji. George Dunahy je kao upravitelj bio samo figura; zatvorom je zapravo upravljao Stammas, a preko njega i Hadley.

Hadley je bio visok, nezgrapan muškarac rijetke riđe kose. Lako bi izgorio na suncu, govorio je glasno, a ako se nisi kretao dovoljno brzo za njegov ukus udario bi te pendrekom. Tog dana, trećeg dana što smo radili na krovu, razgovarao je sa stražarom koji se zvao Mert Entwhistle.

Hadleyju se dogodilo nešto jako dobro pa je, naravno, gunđao. Jednostavno je bio takav - nezahvalnik koji ni o kome nikad nije rekao ništa dobro, uvjeren da je cijeli svijet protiv njega. Svijet mu je ukrao najbolje godine života, a ukrast će mu i preostale. Upoznao sam nekoliko stražara koji su bili gotovo sveci, a mislim da znam kako im se to dogodilo: bili su kadri uočiti razliku između vlastitih života, ma kako bili siromašni i bijedni, i života ljudi koje su čuvali za državnu plaću. Ti su stražari znali stupnjevati bol. Drugi to nisu znali ili nisu htjeli.

Za Byrona Hadleyja usporedbe nisu dolazile u obzir. Bio je kadar ljenčariti na suncu i žaliti se na to što mu se posrećilo dok je ni deset koraka od njega skupina muškaraca radila, znojila se i pekla ruke na velikim kantama vrućeg katrana, muškaraca koji su ostalih dana morali toliko raditi da im se ovo činilo kao odmor. Sigurno se sjećate onog starog pitanja po kojem vidite kakav je vaš pristup životu. Za Byrona Hadleyja čaša je uvijek bila napola prazna i za sva vremena, amen. Ako biste mu dali rashlađenu jabukovaču, mislio bi na ocat. Ako biste mu rekli da mu je žena uvijek bila vjerna, rekao bi da je to zato što je tako vraški ružna.

I tako je tog dana sjedio i razgovarao s Mertom Entwhistleom dovoljno glasno da ga svi čujemo; široko bijelo čelo već mu je pocrvenjelo od sunca. Jednu je ruku zabacio iza glave, a drugu držao na dršku revolvera.

Čuli smo što se dogodilo jednako dobro kao i Mert. Hadleyjev je stariji brat prije četrnaest godina otišao u Texas i pasji skot se otad nije javljao obitelji. Zaključili su da je mrtav i nitko za njim nije plakao. A onda, prije desetak dana, iz Austina ih je nazvao neki odvjetnik. Rekao im je da je Hadleyjev brat umro prije četiri mjeseca i za sobom ostavio bogatstvo. ("Da ne povjeruješ kako neki kreteni imaju sreće", izjavio je taj uzor zahvalnosti.) Obogatio se na nafti. Ostavio je gotovo milijun dolara.

Ne, Hadley nije postao milijunaš - to bi možda čak i njega usrećilo, barem na neko vrijeme - ali brat je svakom preživjelom članu obitelji u Maineu ostavio trideset pet tisuća dolara ako ih odvjetnik uspije naći. Nije loše. Kao da dobiješ na lutriji.

Ali, za Byrona Hadleyja čaša je uvijek bila napola prazna. Dobar dio jutra proveo je gunđajući o tome koliko će mu jebena država od toga uzeti.

- Ostavit će mi taman toliko da kupim novi automobil - rekao je - ali, što onda? Onda moram platiti porez na auto, pa popravke i održavanje, pa te djeca stalno dave da ih nekamo vozaš i da spustiš krov i da...

- I da ga sami voze, ako su dovoljno stari - rekao je Mert. Dobri stari Mert Entwhistle znao je što se očekuje pa nije rekao ono što mu je zacijelo bilo na pameti kao i svima nama: "Ako ti taj novac toliko smeta, Byrone, stari moj, daj ga meni. Na kraju krajeva, prijatelji i služe tome da ti pomognu."

- Upravo tako, htjet će ga voziti, htjet će na njemu naučiti voziti

- rekao je Byron i stresao se.

- I što se dogodi na kraju godine? Ako si pogrešno izračunao porez i nije ti ostalo dovoljno da platiš razliku, moraš se snalaziti, možda čak posuditi od onih ćifutskih banaka. A svejedno ti naprave reviziju. A kad ti država radi reviziju, uvijek ti nešto nađe. Tko će s njima? Ujak Sam ti gurne ruku pod košulju i stiska ti sisu dok ne poplavi i uvijek izvučeš kraći kraj. Sranje.

Utonuo je u turobnu šutnju i razmišljao o tome kako je grozno što je naslijedio tih 35 000 dolara. Andy Dufresne je razmazivao katran samo petnaestak koraka od njega. Sad je odbacio četku i krenuo prema Mertu i Hadleyju.

Svi smo se ukočili, a jedan od stražara, Tim Youngblood, spustio je ruku na pištolj. U tornju je jedan stražar pljesnuo drugog po ruci pa su nas i oni gledali. Na trenutak sam pomislio da će Andyja ustrijeliti ili udariti pendrekom ili oboje.

A onda je vrlo tiho rekao Hadleyju: - Vjerujete li svojoj ženi?

Hadley je blenuo u njega. Pocrvenio je u licu, a ja sam znao da je to loš znak. Za najviše tri sekunde izvući će pendrek i opaliti Andyja u solarni pleksus, tamo gdje je onaj veliki čvor živaca. Ako te tu dovoljno jako udare, mogu te ubiti, ali oni svejedno uvijek pokušaju. Ako ne umreš, paraliziran si dovoljno dugo da zaboraviš trik koji si smislio.

- Dečko - rekao je Hadley - dajem ti samo jednu priliku da uzmeš svoju četku. A onda naglavačke letiš s krova.

Andy ga je samo savršeno mirno gledao. Oči su mu bile kao led. Ponašao se kao da ga nije čuo. A ja sam mu poželio reći kako stvari stoje, održati mu ekspres tečaj. Naime, da nikada ne pokazuješ da si čuo o čemu razgovaraju stražari, nikada se ne pokušavaš uključiti u njihov razgovor osim ako te nešto pitaju (a tad im kažeš točno ono što žele čuti i začepiš). Crnac, bijelac, crveni ili žuti - u zatvoru to nije bitno jer tu postoji druga vrsta jednakosti. U zatvoru su svi zatvorenici crnčuge i bolje ti je da se na to navikneš ako misliš preživjeti ljude poput Hadleyja i Grega Stammasa, koji su te u svakom trenutku spremni ubiti. Kad si u zatvoru, vlasništvo si države, a ako to zaboraviš, teško tebi. Poznajem ljude koji su ostali bez očiju ili prstiju na nogama ili rukama; znao sam jednoga koji je ostao bez glavića penisa i smatrao se sretnim što je ostao samo bez toga. Htio sam reći Andyju da je već prekasno. Može se vratiti i uzeti svoju četku, a svejedno će ga te večeri pod tušem dočekati netko tko će mu slomiti obje noge i ostaviti ga da se trza na betonu. Takvu uslugu možeš kupiti za kutiju cigareta ili tri čokoladice. A najviše od svega želio sam mu reći da si ne otežava već ionako težak položaj.

To sam želio, ali umjesto toga samo sam nastavio razmazivati katran kao da nemam pojma što se oko mene događa. Kao i svi drugi, prvo čuvam vlastito dupe. Moram. Već je napuklo, a u Shawshanku nikad nije nedostajalo tipova poput Hadleyja koji bi ga rado do kraja razvalili.

Andy je rekao: - Možda sam se pogrešno izrazio. Sporedno je vjerujete li joj ili ne. Pitanje je u tome mislite li da bi vam ikad zabila nož u leđa, pokušala vas nasanjkati.

Hadley je ustao. Mert je ustao. Tim Youngblood je ustao. Hadleyjevo je lice bilo crveno poput vatrogasnih kola.

- Jedino pitanje koje će tebe mučiti - rekao je - bit će koliko će ti kostiju ostati nepolomljenih. Možeš ih prebrojati u stacionaru. Dođi, Merte, idemo ga baciti preko ograde.

Tim Youngblood je izvukao revolver. Mi ostali smo svim žarom razmazivali katran. Sunce nas je pržilo. Učinit će to - Hadley i Mert će ga jednostavno baciti preko ograde. Strašna nesreća. Dufresne, zatvorenik br. 81433- SHNK silazio je s nekoliko praznih kanti, spotaknuo se i pao. Baš šteta.

Zgrabili su ga, Mert za desnu a Hadley za lijevu ruku. Andy se nije opirao. Nije skidao pogled s Hadleyjeva konjastog lica.

- Jer, ako ste sigurni u nju, gospodine Hadley - rekao je onim svojim smirenim, staloženim glasom - nema razloga da ne zadržite cijeli taj iznos. Završni rezultat: gospodin Hadley 35 000, ujak Sam nula.

Mert ga je i dalje vukao prema ogradi, a Hadley je stao. Na trenutak je Andy izgledao kao konopac koji natežu. Onda je Hadley rekao: - Čekaj malo, Merte. Kako to misliš, dečko?

- Hoću reći, ako ste sigurni u nju, možete joj darovati taj novac -rekao je Andy.

- Objasni dok nisi završio preko ograde.

- Država vam omogućava jednokratni dar bračnom partneru -rekao je Andy.

- Do šezdeset tisuća dolara.

Hadley je sad gledao Andyja kao zgromljen.

- Ma ne, to nije moguće - rekao je.

- Bez poreza?

- Bez poreza - rekao je Andy.

- Ne mogu vam uzeti ni centa.

- A otkud ti to znaš?

Tim Youngblood se upleo: - Bio je bankar, Byrone. Vjerojatno...

- Začepi, Pastrvo - odsjekao je Hadley ne pogledavši ga. Tim Youngblood je pocrvenio i zašutio. Neki su ga stražari zvali Pastrva jer je imao debele usne i izbuljene oči. Hadley je i dalje gledao Andyja.

- Ti si onaj bankar mudrijaš koji je ubio svoju ženu. Zašto bih ja vjerovao takvom mudrijašu? Pa da završim unutra i razbijam kamenje skupa s tobom, je li?

Andy je tiho odgovorio: - Kad bi vas osudili zbog utaje poreza, išli biste u savezni zatvor, a ne u Shawshank. Ali, to se neće dogoditi. Dar bračnom partneru oslobođen od poreza sasvim je zakonit. Radio sam s desecima... ne, stotinama takvih slučajeva. Namijenjen je prvenstveno ljudima koji imaju male tvrtke koje žele ostaviti obitelji ili ljudima kojima se jednom posreći. Kao što ste vi.

- Mislim da lažeš - rekao je Hadley, ali nije tako mislio - vidjelo se da nije. Na njegovu se licu pojavio osjećaj koji je izgledao groteskno na tom izduljenom, ružnom obličju visokog čela, osjećaj posve neprimjeren licu Byrona Hadleyja. Bila je to nada.

- Ne lažem. Uostalom, zašto biste mi povjerovali? Uzmite odvjetnika...

- Svi su oni odvratni krvopije! - povikao je Hadley.

Andy je slegnuo ramenima.

- Onda otiđite u Poreznu upravu. Oni će vam istu stvar reći besplatno. Zapravo, ja vam uopće ne trebam. Vi biste sigurno i sami istražili sve mogućnosti.

- Nego što! Ne treba meni nekakav mudrijaš ubojica da mi kaže kako stvari stoje!

- Trebat će vam odvjetnik ili bankar da vam pripremi papire i to će vas nešto malo koštati - rekao je Andy.

- Ili... ako želite, mogu vam to učiniti ja, gotovo besplatno. Tražio bih samo po tri piva za moje suradnike...

- Suradnike! - ponovio je Mert i prasnuo u smijeh. Pljesnuo se po koljenu. Stari je Mert bio pravi komedijaš a ja sam sc nadao da će umrijeti od raka crijeva u nekom dijelu svijeta gdje još nisu čuli za morfij.

- Ma zamisli, suradnici! Kakvi suradnici? Nemaš ti nikakve...

- Daj začepi - zarežao je Hadley pa je Mert zašutio. Hadley je opet pogledao Andyja.

- Gdje si ono stao?

- Rekao sam da bih tražio samo po tri piva za moje suradnike ako vam se to čini primjereno - nastavio je Andy.

- Mislim da se muškarac više osjeća kao muškarac kad radi na svježem zraku ako ima bocu piva. To je samo moje mišljenje. Godilo bi im i bili bi vam veoma zahvalni.

Razgovarao sam poslije i s drugima koji su tog dana bili na krovu - Renniejem Martinom, Loganom St. Pierreom i Paulom Bonsaintom među ostalima - i svi smo tad vidjeli isto, osjetili isto. Odjedanput je Andy bio u nadređenom položaju. Hadley je imao pištolj na boku i pendrek u ruci, svoga prijatelja Grega Stammasa da mu štiti leđa i cijelu zatvorsku upravu da štiti leda Stammasu, a iza njih još i državnu vlast, ali sve to u tom trenutku na suncu iznenada nije bilo važno i meni je srce poskočilo onako kako nije nikad otkako me kamion 1938. godine dovezao zajedno s još četiri nova zatvorenika i iskrcao u dvorište.

Andy je gledao Hadleyja onim svojim hladnim, bistrim, mirnim očima i više se nije radilo samo o tih trideset pet tisuća, o tome smo se svi složili. Vrtio sam taj film bezbroj puta u glavi i siguran sam. Bilo je to čovjek protiv čovjeka i Andy ga je jednostavno prisilio, kao što jači muškarac silom pritisne ruku slabijega na stol. Jer, nije bilo nikakvog razloga da Hadley ne da Mertu znak i da ne bace Andyja preko ograde a da on ipak posluša Andyjev savjet.

Ama baš nikakvog razloga. Ali to nije učinio.

- Mogao bih ti nabaviti nekoliko piva kad bi mi se prohtjelo -rekao je Hadley.

- Pivo zbilja godi kad čovjek radi.

- Taj je kreten čak uspio zvučati velikodušno.

- Ja bih vam dao samo jedan savjet koji Porezna uprava ne bi -rekao je Andy. Netremice je gledao Hadleyja.

- Darujte novac ženi jedino ako ste posve sigurni u nju. Ako mislite da postoji i najmanja šansa da će vas pokušati nasamariti, možemo naći drugo rješenje.

- Nasamariti me? - rekao je Hadley oštro.

- Mene? Slušaj, mudrijašu, da pojede cijeli vagon laksativa, ne bi se usudila prdnuti bez mojeg odobrenja.

Mert, Youngblood i ostali stražari pristojno su se nasmijali. Andy se nije ni nasmiješio.

- Ispunit ću vam obrasce - rekao je.

- Možete ih kupiti u pošti, a ja ću ih prirediti za vaš potpis.

To je zvučalo veoma važno pa se Hadley isprsio. Onda je bijesno pogledao nas ostale i zagrmio: - Što vi krelci gledate? Na posao! - Ponovno je pogledao Andyja.

- A ti, mudrijašu, ideš sa mnom. I dobro me slušaj: pokušaš li me nekako prevariti, prije kraja tjedna pod tušem će igrati odbojku tvojom glavom.

- Da, to shvaćam - rekao je Andy tiho.

I jest shvaćao. Kako se pokazalo, shvaćao je on više nego ja -više nego itko od nas.

Tako se dogodilo da je pretposljednjeg dana rada na krovu radionice registarskih pločica u proljetno jutro 1950. godine skupina zatvorenika u deset sati sjedila i pila pivo Black Label koje joj je nabavio najokrutniji stražar koji je ikad prošao Shawshankom. Pivo je bilo toplo kao pišalina ali je svejedno bilo najbolje koje sam u životu popio. Sjedili smo, pili ga i osjećali kako nam sunce grije ramena i čak ni napola šaljiv, napola prijeziran izraz na Hadleyjevu licu - kao da gleda kako majmuni, a ne ljudi, piju pivo - nije nam mogao pokvariti užitak. Taje stanka za pivo potrajala dvadeset minuta i tih smo se dvadeset minuta mi osjećali kao slobodni ljudi. Kao da smo pili pivo dok uredujemo krov vlastite kuće.

Jedino Andy nije pio. Već sam vam ispričao o njegovim navikama glede pića. Sjedio je zgrbljen u hladu ruku spuštenih između koljena, promatrao nas i smješkao se. Ne biste povjerovali koliko ga se ljudi sjeća u tom položaju i koliko je ljudi bilo na tom krovu kad je Andy Dufresne svladao Byrona Hadleyja. Mislio sam da nas je bilo devet-deset, ali do 1955. godine ispalo je da nas je bilo najmanje dvjesto, možda i više... to jest, ako vjerujete sve što vam kažu.

Prema tome, ako tražite izravan odgovor na pitanje pričam li vam o stvarnom čovjeku ili o legendi koja se nataložila oko njega kao biser oko zrna pijeska, moram vam reći da je odgovor negdje između. Siguran sam jedino u to da Andy Dufresne nije bio nalik ni meni ni ikome drugom koga sam poznavao otkako sam došao u zatvor. Unio je petsto dolara natrpanih u stražnji ulaz, ali nekako je uspio unijeti još nešto. Možda osjećaj samopoštovanja ili osjećaj da će na kraju on pobijediti... ili je to možda jednostavno bio osjećaj slobode, čak i u ovim sivim zidovima. Bilo je to kao neko unutarnje svjetlo koje je nosio kamo god je pošao. Samo sam jednom vidio da je izgubio to svjetlo, a i to je dio ove priče.

U vrijeme prvenstva u bejzbolu 1950. godine - sigurno se sjećate, bilo je to one godine kad je Bobby Thompson postigao onaj slavni pogodak na samom kraju utakmice - Andy više nije imao problema sa sestrama. Stammas i Hadley su svima dali na znanje: ako Andy Dufresne dođe jednome od njih ili nekom drugom članu njihove družine i pokaže makar i kap krvi u gaćama, svaka će sestra u Shawshanku te večeri poći na počinak s glavoboljom. Nisu se opirali. Kako sam rekao, uvijek su mogli naći nekog osamnaestogodišnjeg kradljivca automobila, piromana ili tipa koji se iživljavao na maloj djeci. Nakon onog dana na krovu, Andy je išao svojim putem a sestre svojim.

U to je vrijeme radio u knjižnici, s iskusnim starim robijašem po imenu Brooks Hatlen. Hatlen je taj posao dobio dvadesetih godina jer je završio fakultet. Završio je, doduše, agronomiju, ali na mjestima kao što je Shawshank tako je malo fakultetski obrazovanih ljudi da je izbor vrlo ograničen.

Brooksie, koji je ubio ženu i kćer nakon što je izgubio partiju pokera još kad je Coolidge bio predsjednik, pušten je 1952. na uvjetnu. Kao i obično, država ga je u svojoj mudrosti pustila van dugo nakon što je imao ikakve šanse da postane korisnim članom društva. Imao je 68 godina i teški artritis kad je isteturao kroz glavni ulaz u svojem poljskom odijelu i francuskim cipelama, s papirima u jednoj ruci i autobusnom kartom u drugoj. Plakao je. Shawshank je bio njegov svijet. Sve što je ležalo izvan njegovih zidina za njega je bilo jednako strašno kao Zapadno more za praznovjerne pomorce iz 13. stoljeća. Brooksie je u zatvoru bio razmjerno važan čovjek. Bio je glavni knjižničar, osoba od ugleda. A da je otišao u knjižnicu u Kitteryju i zatražio posao, ne bi mu dali ni člansku iskaznicu. Čuo sam da je umro u domu za stare i nemoćne još 1952. godine, a i tako je izdržao šest mjeseci dulje nego što sam očekivao. Da, Brooksieju se država i te kako osvetila. Naučila ga je da zavoli zatvorske zidove, a onda ga je izbacila.

Andy je naslijedio Brooksiejev posao. Ostao je glavni knjižničar dvadeset tri godine. Istom snagom volje kojom se poslužio s Byronom Hadleyjem uspio je dobiti što je želio za knjižnicu pa je postupno pretvorio sobičak (koji je još smrdio na terpentin jer je do 1922. bio skladište za boje a nikad nije propisno prozračen) pretrpan Sažetim knjigama Reader's Digest i National Geographicom u najbolju zatvorsku knjižnicu u Novoj Engleskoj.

Išao je korak po korak. Kraj vrata je stavio kutiju za prijedloge i nakon što je strpljivo pobacao šaljive pokušaje kao što su "Molim više knjiga o jebi" i "Kako pobjeći u 10 lakih lekcija", nabavljao je stvari koje su zatvorenici doista željeli. Pisao je trima glavnim klubovima knjiga u New Yorku i nagovorio dva, The Literary Guild i Book of the Month Club, da mu šalju primjerke svih svojih izdanja po posebno niskoj cijeni. Otkrio je da postoji interes za hobije kao što su izrada kipova od sapuna, stolarija, trikovi s kartama i pasijans. O njima je nabavio sve knjige do kojih je mogao doći. Isto tako sve knjige dvojice pisaca koji su najpopularniji u zatvorima - Erlea Stanleyja Gardenera i Louisa L'Amoura. Zatvorenicima kao da nikad nije dosta sudskih drama i vesterna. I jest, pod pultom je čuvao kutiju prilično paprenih rotoromana. Pazio je kome ih posuđuje i pobrinuo se da mu ih uvijek vrate. Ali i uz to, svaki novi roman te vrste brzo bi se počeo raspadati od čitanja.

Državnom senatu u Augusti počeo je pisati 1954. godine. Tad je već Stammas bio upravitelj i on se ponašao kao da je Andy neka vrsta maskote. Vječito je sjedio u knjižnici i naklapao s Andyjem, a katkad bi ga čak zagrlio ili pljesnuo po leđima. Ali, nije nikoga zavarao. Andy Dufresne nije bio ničija maskota.

Rekao je Andyju da je možda vani bio bankar, ali da taj dio njegova života brzo nestaje u prošlosti i da bi mu bilo najpametnije da se navikne na zatvorsku stvarnost. Što se tiče one napuhane skupine republikanskih rotarijanaca u Augusti, postoje samo tri valjana razloga za ulaganje u zatvore: više zidova, više rešetaka i više stražara. Jer, za državni senat, objasnio je Stammas, stanovnici Thomastana, Shawshanka, Pittsfielda i South Portlanda bili su najgori šljam. Osuđeni su na tešku robiju i teška će im i biti. A ako u kruhu zagrizu ponekog žiška, nije li to doista žalosno?

Andy se onako suzdržano nasmiješio i upitao Stammasa što bi se dogodilo kad bi na betonski blok pala kap vode jednom godišnje i tako milijun godina. Stammas se nasmijao i pljesnuo Andyja po leđima.

- Samo što ti nemaš milijun godina vremena, stara konjino. Ali da imaš, siguran sam da bi to učinio s tim tvojim osmijehom na licu. Samo ti piši svoja pisma. Ja ću ti ih čak i poslati ako platiš marke.

Andy je tako i učinio. I on je bio taj koji se posljednji smijao, iako Stammas i Hadley više nisu bili tu pa to nisu mogli vidjeti. Andyjeve zahtjeve za financiranje knjižnice rutinski su odbijali do 1960. godine, kad je dobio ček na dvjesto dolara - Senat mu ga je vjerojatno poslao nadajući se da će napokon začepiti i prestati im pisati. Uzalud su se nadali. Andy je zaključio da je napokon nešto postigao i poslije toga im je počeo umjesto jednoga slati dva pisma tjedno. Godine 1962. dobio je četiristo dolara, a do kraja desetljeća knjižnica je dobivala sedamsto dolara godišnje. Do 1971. godine taj je iznos narastao na tisuću. Ništa naročito u usporedbi s iznosima koje dobivaju prosječne gradske knjižnice u malim mjestima, ali za tisuću dolara može se iz druge ruke kupiti mnogo romana o Perryju Masonu i vesterna s Jakeom Loganom. U vrijeme kad je Andy otišao, mogao si ući u knjižnicu (sad proširenu na tri prostorije) i naći što god želiš, a ako to nisi našao, Andy bi se gotovo sigurno pobrinuo da sljedeći put nađeš.

Sad se vi pitate je li se sve to dogodilo samo zato što je Andy rekao Byronu Hadleyju kako da izbjegne porez na ono nasljedstvo. Odgovor je da... i ne. Uostalom, sigurno i sami možete zaključiti što je bilo dalje.

Pronio se glas da Shawshank ima kućnog financijskog genija. Potkraj proljeća i ljeti 1950. godine Andy je pripremio papire za vezanu štednju čuvarima koji su svojoj djeci htjeli osigurati fakultetsko obrazovanje, bio je savjetnik nekolicini drugih koji su htjeli nešto sitno uložiti u dionice (i kojima je to odlično uspjelo, kako se pokazalo; jedan si je mogao priuštiti da nakon samo dvije godine ode u ranu mirovinu), a vrag me odnio ako nije savjetovao i samog upravitelja, dobrog starog kiseloustog Georgea Dunahyja, o tome kako da smanji svoje porezne obveze. To je bilo nedugo prije nego što je Dunahy dobio nogu i kladim se da je sanjario o tome koliko će zaraditi na svojoj knjizi. U travnju 1951. godine Andy je pripremio porezne prijave za polovicu čuvara u Shawshanku, a 1952. godine gotovo svima. Plaćali su mu onim što je u zatvorima možda najvrednija valuta: dobronamjernošću.

Poslije, kad je Greg Stammas postao upravitelj, Andy je postao još važniji, ali o tome kako se to točno dogodilo mogu samo nagađati. Postoje neke stvari koje znam i neke o kojima nagađam. Znam da je bilo zatvorenika koji su uživali posebne povlastice - radioaparati u ćeliji, češći posjeti i slično - a za te su povlastice plaćali ljudi izvana. Zatvorenici takve ljude zovu "anđelima". Neki zatvorenik odjedanput više subotom ujutro ne bi morao raditi u radionici i po tom ste odmah znali da je njegov "anđeo" pljunuo lovu za to. Obično se to radi tako da anđeo da lovu nekom čuvaru srednjeg ranga, a taj je onda podijeli i prema dolje i prema gore.

Onda je tu bio i automehaničarski servis sa sniženim cijenama zbog kojeg je Dunahy dobio nogu. Na nekoje vrijeme zamro, a onda se potkraj pedesetih ponovno pojavio još jači nego prije. Osim toga, neki izvođači radova u zatvoru plaćali su proviziju upravi, u to sam prilično siguran, a isto vrijedi i za poduzeća čija se oprema kupovala za praonicu, radionicu registarskih pločica i kovačnicu koja je sagrađena 1963. godine.

Krajem šezdesetih procvao je i posao s pilulama na kojima je opet zarađivala ista ekipa iz uprave. Sve se to spajalo u solidan priljev ilegalnih prihoda. Ne onoliki kao u velikim zatvorima poput Attice ili San Quentina, ali ne ni tako mali. Pa nakon nekog vremena sam taj novac postane problem. Ne možete ga jednostavno strpati u džep i onda izvući hrpu zgužvanih dvadesetica kad želite proširiti kuću ili u dvorištu napraviti bazen. Nakon određene točke morate moći objasniti odakle vam novac... a ako objašnjenje nije dovoljno uvjerljivo, možete i vi završiti u prugastom odijelu s brojem.

I tako su Andyjeve usluge postale neophodne. Izvukli su ga iz praonice i stavili u knjižnicu, ali u određenom ga smislu zapravo nikad nisu izvukli iz praonice. Samo što sad više nije prao rublje nego novac. Ulagao ga je u dionice, obveznice i sve druge zamislive varijante.

Jednom, kakvih desetak godina nakon onog dana na krovu, rekao mi je da je njegovo mišljenje o tome što radi prilično jasno i da mu je savjest razmjerno čista. Ti bi se prljavi poslovi vodili s njim ili bez njega. Nije tražio da ga pošalju u Shawshank, bio je nevin čovjek koji je pao žrtvom nevjerojatno loše sreće, a ne misionar ili dobročinitelj.

- Osim toga, Rede - rekao mi je uz onaj svoj blagi osmijeh - to što radim tu i nije toliko različito od onoga što sam radio vani. Evo ti jednog prilično ciničnog pravila: količina stručne financijske pomoći koja je potrebna nekom pojedincu ili tvrtki izravno je proporcionalna broju ljudi koje su taj pojedinac ili tvrtka zajebali.

- Ljudi u našoj upravi su uglavnom glupa, okrutna čudovišta. Ljudi koji upravljaju vanjskim svijetom su okrutni i čudovišni, ali nisu baš tako glupi jer je standard kompetencije tamo malo viši. Ne mnogo, ali malo ipak jest.

- Ali, pilule - rekao sam.

- Ne želim ti soliti pamet, ali od njih mi je mučno. Amfetamini, sedativi, nembutali - sad imaju i nekakav LSD. Ja ih ne nabavljam. Nikad se time nisam bavio.

- Ne - rekao je Andy.

- Ni meni se to ne sviđa. Nikad mi se nije sviđalo. Ali, ja nisam ni od cigareta ili alkohola. Samo, ne prodajem ja pilule. Nisam ja taj koji ih nabavlja ni taj koji ih prodaje kad jednom stignu ovamo. To uglavnom rade čuvari.

- Ali...

- Da, znam. Granica je vrlo tanka. Svodi se na to da neki ljudi uopće ne žele zaprljati ruke. Ako si takav, reći će da si svetac i golubovi će ti slijetati na ramena i srati ti po košulji. Druga je krajnost da se uvaljaš u govna do grla i prodaješ sve čime možeš zaraditi - pištolje, britve, heroin... sve redom. Je li ti ikad došao netko tko je želio naručiti ubojstvo?

Kimnuo sam. Tijekom godina bilo je toga prilično. Na kraju krajeva, ja sam čovjek koji nabavlja stvari, pa oni misle, ako mogu nabaviti bateriju za njihov tranzistor ili steku Maribora ili malo trave, mogu ih i povezati s nekim tko se ne libi upotrijebiti nož.

- Naravno da jest - nastavio je Andy.

- Ali, ti se s tim nisi htio petljati. Jer ljudi poput nas, Rede, znaju da postoji i treća mogućnost. Da ne moraš biti ili svetac ili govno. To je mogućnost koju biraju zreli ljudi diljem svijeta. Razmisliš o tome koliko se želiš uvaljati u govna i vidiš što ti to donosi. Biraš manje od dva zla i zadržiš dobre namjere. A svoj uspjeh mjeriš time kako noću spavaš... i što sanjaš.

- Dobre namjere - nasmijao sam se.

- Znamo kamo one mogu odvesti, Andy. Ravno u pakao.

- Ne vjeruj u to - rekao je, odjedanput ozbiljan.

- Pakao je tu, oko nas. Tu u Shawshanku. Oni prodaju pilule a ja im kažem što da učine s novcem. Ali, s druge strane, imam knjižnicu i poznajem tridesetak ljudi koji su se mojim knjigama poslužili da polože dopisnu maturu. Pa kad iziđu, možda uspiju dobiti pristojan posao. Kad nam je 1957. trebala još jedna prostorija, dali su mi je. Jer mi žele ugoditi. Jeftin sam. I tako to nadoknađujem.

- A imaš i privatnu ćeliju.

- Da. To mi odgovara.

Zatvorska populacija rasla je tijekom pedesetih, a šezdesetih je praktički eksplodirala - u to je doba svaki student u Americi htio kušati drogu, a kazne za pušenje trave bile su upravo apsurdne. Ali, za sve to vrijeme, Andy je i dalje bio sam u ćeliji, osim jednom kad je dobio cimera Indijanca koji se zvao Normaden (a mi smo ga, kao i svakog Indijanca u zatvoru, zvali Poglavica), ali on nije dugo potrajao. Mnogi dugoprugaši su mislili da je Andy lud, no on se samo smiješio. Živio je sam i to mu je odgovaralo... a kako je i sam rekao, oni su mu htjeli ugoditi. Bio im je jeftin.

Vrijeme u zatvoru protječe sporo - katkad vam se čini da uopće i ne protječe - ali ipak protječe. George Dunahy napustio je pozornicu u kovitlacu novinskih naslovnica na kojima su se kočile riječi SKANDAL i NEDOPUŠTENO BOGAĆENJE. Naslijedio ga je Stammas i Shawshank je sljedećih šest godina pretvorio u pravi pakao. Za vladavine Grega Stammasa kreveti u stacionaru i samice nikad nisu bili prazni.

Jednoga dana 1958. godine pogledao sam se u malom zrcalu za brijanje koje sam imao u ćeliji i vidio kako mi pogled uzvraća četrdesetogodišrijak. U zatvor je 1938. godine došao klinac, klinac čupave riđe kose, napola lud od kajanja, sklon samoubojstvu. Taj je klinac nestao. Riđa je kosa bila napola sijeda i počela se prorjeđivati. Oko očiju su se vidjele sitne bore. Tog sam dana unutra vidio starca koji samo čeka da se pojavi. To me uplašilo. Nitko ne želi ostarjeti u zatvoru.

Stammas je otišao početkom 1959. Nekoliko je novinara njuškalo po zatvoru, a jedan je čak odsjedio četiri mjeseca pod lažnim imenom i zbog izmišljenog zločina. Spremali su se opet pisati SKANDAL i NEDOPUŠENO BOGAĆENJE, ali prije nego što su ga se dočepali, Stammas je zbrisao. To mogu shvatiti, i te kako. Da su ga osudili, moglo mu se dogoditi da završi upravo ovdje. A da se to dogodilo, preživio bi možda najviše pet sati. Byron Hadley otišao je dvije godine prije. Krelac je pretrpio srčani udar i otišao u ranu mirovinu.

Afera oko Stammasa zaobišla je Andyja. Početkom 1959. imenovan je novi upravitelj, novi pomoćnik upravitelja i novi šef stražara. Sljedećih osam mjeseci Andy je opet bio samo običan zatvorenik. Upravo je tad onaj Indijanac Normaden dospio u njegovu ćeliju. A onda je sve opet počelo. Normadena su iselili i Andy je opet mogao uživati u samoći. Imena na vrhu se mijenjaju, ali prljavi poslovi nikad.

Jednom sam razgovarao s Normadenom o Andyju.

- Dobar čovo - rekao je Normaden. Bilo je teško razumjeti ga jer je imao zečju usnu i vučje ždrijelo pa je frfljao.

- Bilo mi je dobro s njim. Nikad mi se nije rugao. Ali, vidio sam da mu smeta što sam s njim.

- Slegnuo je ramenima.

- I bilo mi je drago kad sam otišao. U toj ćeliji je gadan propuh. Uvijek je hladno. On ne dopušta da se diraju njegove stvari. Ali, to je u redu. Dobar čovjek, nikad mi se nije rugao. Ali, gadan propuh.

Rita Hayworth visjela je u Andyjevoj ćeliji do 1955., ako se dobro sjećam. Onda je došla Marilyn Monroe, ona slika iz "Sedam godina vjernosti" gdje stoji nad ventilacijskom rešetkom i toplijoj zrak zadiže haljinu. Marilyn je potrajala do 1960. godine i već se bila prilično istrošila kad ju je Andy zamijenio s Jayne Mansfield. Što da vam kažem, Jayne je bila vrlo napredna. Nakon samo godinu dana zamijenio ju je nekom engleskom glumicom, možda Hazel Court, nisam više siguran. A 1966. i nju je skinuo i stavio Raquel Welch koja je potrajala rekordnih šest godina. Na posljednjem plakatu koji je visio u toj sobi bila je zgodna pjevačica countryja po imenu Linda Ronstadt.

Jednom sam ga pitao što mu znače ti plakati i on me nekako čudno, iznenađeno pogledao.

- Pa, znače mi isto što i većini zatvorenika -rekao je.

- Slobodu. Kad pogledaš te prekrasne žene, čini ti se da bi gotovo mogao... ne sasvim ali zamalo mogao zakoračiti unutra i biti s njima. Biti slobodan. Zato mi se valjda uvijek najviše sviđala Raquel Welch. Nije se radilo samo o njoj nego i o onoj plaži na kojoj je stajala. Kao da je negdje dolje u Meksiku. Na nekom mirnom mjestu gdje bi čovjek mogao čuti vlastite misli. Zar nikad nisi tako razmišljao o nekoj slici, Rede? Da bi gotovo mogao zakoračiti u nju?

Priznao sam da nisam.

- Možda ćeš jednog dana shvatiti na što mislim - rekao je i imao je pravo. Godinama poslije shvatio sam točno što je mislio... a kad sam to shvatio, odmah sam se sjetio Normadena i kako se žalio da je u Andyjevoj ćeliji uvijek hladno.

Andyju se potkraj ožujka ili početkom travnja 1963. godine dogodilo nešto strašno. Već sam vam rekao da je imao nešto što većina drugih zatvorenika, uključujući mene, nije imala. Moglo bi se to nazvati smirenošću ili unutarnjim mirom ili čak ustrajnom vjerom da će ta duga noćna mora jednoga dana završiti. Nazovite to kako god želite. Bitno je samo to da je Andy Dufresne uvijek bio pribran. Nije kod njega bilo onog turobnog beznađa koje prije ili poslije spopadne sve osuđene na doživotnu. Kod njega nikad nije bilo beznađa. Sve do potkraj zime 1963. godine.

Tad smo već imali novog upravitelja. Zvao se Samuel Norton. Buster Keaton prema njemu nije bio ništa. Taj se čovjek nikada, ali nikada nije nasmiješio. Imao je značku koju je dobio za trideset godina aktivnog djelovanja u Baptističkoj adventističkoj crkvi u Eliotu. Najveća novina koju je uveo kad je postao glavom naše sretne male obitelji bilo je to da se pobrinuo da svaki zatvorenik dobije svoj primjerak Novog zavjeta. Na stolu je imao malu pločicu na kojoj je zlatnim slovima pisalo KRIST JE MOJ SPASITELJ. Na zidu je držao goblen koji je napravila njegova žena, a na njemu je pisalo: NJEGOV SUD DOLAZI I TO JAKO BRZO. Taj drugi natpis nikome od nas nije zagrijao dušu. Svi smo mi smatrali da je sud već prošao i bili bismo spremni posvjedočiti zajedno s najvećim vjernicima da nije bilo kamena pod koji bismo se mogli sakriti ni mrtvog stabla koje bi nam pružilo zaklon. Za svaku je priliku gospodin Sam Norton imao neki biblijski citat, a kad sretnete takvog čovjeka, moj vam je savjet da se smiješite što šire možete i objema rukama pokrijete jaja.

Sad je bilo manje pacijenata u stacionaru nego u danima Grega Stammasa, a koliko znam noćni su sprovodi posve prestali. Ali, to ne znači da Norton nije bio za kažnjavanje. Samice su uvijek bile popunjene. Ljudi su ostajali bez zuba ne od batina nego od toga što su dobivali samo kruh i vodu.

Bio je on najveći licemjer kojeg sam ikad vidio na visokom položaju. Poslići o kojima sam vam pričao i dalje su cvali, a Norton je dodao još neke svoje specijalitete. Andy je za sve znao, a budući da smo dotad postali već prilično dobri prijatelji, neke mi je stvari ispričao. Kad je govorio o njima licem bi mu preletio izraz začuđenosti i gađenja kao da mi priča o nekoj ružnoj, grabežljivoj bubi koja je upravo zbog svoje ružnoće i pohlepe nekako više komična nego strašna.

Upravo je Sam Norton uveo čuveni program "Iznutra van" o kojem ste možda čitali prije šesnaest-sedamnaest godina; o njemu su čak pisali u Newsweeku. U novinama je to zvučalo kao veliki napredak u kaznenopopravnoj praksi. Zatvorenici su sjekli drva, popravljali mostove i ceste, gradili šupe za krumpir. Norton je programu dao naziv "Iznutra van" i pozivali su ga da priča o njemu valjda u svakom rotarijanskom i kivanijskom klubu u Novoj Engleskoj, osobito nakon što mu je izišla slika u Newsweeku. Zatvorenici su to nazivali "cestarenjem", ali koliko mi je poznato, njih nitko nije pozvao da iznesu svoje mišljenje rotarijancima.

Norton je bio na licu mjesta na svakom poslu sa svojom crkvenom značkom, bilo da su se sjekla drva, kopali rovovi ili postavljali novi propusti ispod ceste. Norton je bio tu i skupljao vrhnje. Moglo se to raditi na stotine načina - preko radne snage, materijala, bilo čega. Ali, imao je on još jednu vrstu prihoda. Naime, mjesne građevinske tvrtke na smrt su ga se bojale jer zatvorenici rade za robovske plaće a s tim se nitko ne može natjecati. Tako je Sam Norton, onaj s Novim zavjetom i crkvenom značkom, tijekom petnaest godina koje je proveo u Shawshanku primio poprilično debelih omotnica ispod stola. A kad bi dobio omotnicu, ili bi tražio previše za neki posao, ili se uopće ne bi natjecao, ili bi rekao da su svi zatvorenici već angažirani na drugim poslovima. Oduvijek me čudilo kako to da Nortona nisu našli u prtljažniku kakvog thunderbirda parkiranog negdje uz cestu u Massachusettsu, ruku vezanih iza glave i glave pune olova.

I tako, lova je pritjecala i pritjecala. Bit će da je Norton vjerovao u onu staru puritansku - ako želiš doznati tko j e Božj i mi lj enik, dovolj no je da pogledaš koliko ima u banci.

U svemu tome Andy Dufresne mu je bio desna ruka, tihi partner. Zatvorska knjižnica je bila Andyjeva slaba točka. Norton je to dobro znao i još bolje iskorištavao. Andy mi je rekao da je omiljena Nortonova poslovica bila "ruka ruku mije". I tako mu je Andy davao korisne savjete i prijedloge. Ne mogu tvrditi da je on smislio Nortonov program "Iznutra van", ali sam sasvim siguran da je prao novac za tog pobožnog kurvinog sina. Davao je dobre savjete i prijedloge, novac se kanalizirao i... gle! Knjižnica je dobila nove priručnike za popravke automobila, novi komplet enciklopedija, knjige o pripremama za maturu. I, dakako, još Erlea Stanleyja Gardenera i Louisa L'Amoura.

I uvjeren sam da se ono što se dogodilo dogodilo zato što Norton jednostavno nije htio ostati bez svoje desne ruke. Ili, da odem još korak dalje: dogodilo se zato što se bojao što bi se moglo dogoditi - Što bi Andy mogao reći protiv njega - kad bi se Andy ikad uspio izvući iz državnog zatvora Shawshank.

Priču sam otkrivao komad po komad tijekom sedam godina, neke dijelove i od samog Andyja, ali ne sve. Nikad nije želio razgovarati o tom dijelu svog života i to mu ni najmanje ne zamjeram. Ostale sam dijelove skupio s pet-šest drugih strana. Već sam rekao da su zatvorenici obični robovi, ali kao i robovi razvili su naviku da se drže kao da su glupi a da pritom drže uši dobro otvorene. Čuo sam ja tu priču i sprijeda i straga i od sredine, ali vama ću je ispričati od početka do kraja pa ćete možda shvatiti zastoje desetak mjeseci proveo u turobnoj i tjeskobnoj izmaglici. Jer, znate, mislim da nije shvaćao istinu sve do 1963., petnaest godina nakon što je došao u ovu rupčagu. Sve dok nije upoznao Tommyja Williamsa, nije znao kako gadno doista može biti.

Tommy Williams pridružio se našoj sretnoj maloj obitelji u studenom 1962. godine. Tommy se smatrao građaninom države Massachusetts, ali se nije razmetao: u svojih dvadeset sedam godina sjedio je valjda u svakom zatvoru u Novoj Engleskoj. Bio je profesionalni kradljivac, a kako možete naslutiti, moje je mišljenje bilo da je trebao promijeniti struku.

Bio je oženjen i žena mu je dolazila u posjet svaki tjedan. Bila je uvjerena da bi Tommyju krenulo - a time i njoj i njihovom trogodišnjem sinu - kad bi Tommy maturirao. Nekako ga je uspjela nagovoriti pa je Tommy Williams počeo redovito posjećivati zatvorsku knjižnicu.

Za Andyja je to već bila uhodana stvar. Nabavio je Tommyju testove. Tommy bi osvježio znanje iz predmeta koje je prošao u srednjoj školi - a nije ih baš bilo mnogo - i onda riješio test. Andy se pobrinuo i za to da se Andy upiše na dopisne tečajeve iz predmeta koje je pao ili koje nije ni slušao jer je prestao ići u školu.

Vjerojatno nije bio najbolji učenik kojeg je Andy vodio kroz to i ne znam je li ikad uspio maturirati, ali to za moju priču nije ni bitno. Važno je to da mu se Andy Dufresne jako svidio, kao što bi se nakon nekog vremena svidio većini ljudi.

Nekoliko je puta pitao Andyja "što tako pametan čovjek radi u zatvoru", što je otprilike isto kao kad djevojke određene profesije pitate "što fina djevojka poput tebe radi na ovakvom mjestu?". Ali, Andy nije bio tip koji bi mu to ispričao; samo bi se nasmiješio i promijenio temu razgovora. Normalno, Tommy je onda pitao druge, i kad je napokon doznao, doživio je najveći šok u životu.

Čovjek kojeg je pitao bio je njegov partner u praonici. Zajedno su glačali i slagali posteljinu. Zvao se Charlie Lathrop i odsjedio je dvanaest godina zbog umorstva. Rado se za Tommyja prisjetio pojedinosti Dufresneovog suđenja - bio je to zgodan način da razbije monotoniju izvlačenja izglačanog rublja iz stroja i slaganja u košaru. Upravo je došao do trenutka kad je porota odlučila objedovati prije nego što se vrati u sudnicu i izrekne presudu kad se oglasila sirena za opasnost, a strojevi su se odmah isključili. Sprijeda su u stroj ubacivali posteljinu iz Doma umirovljenika; izlazila je po komad svakih pet sekundi tamo gdje su stajali Tommy i Charlie. Njihov je posao bio da ih slože i stave u kolica koja su već bila obložena smeđim pakpapirom.

Ali, Tommy Williams je samo nepomično stajao i buljio u Charlieja Lathropa. Toliko je zinuo da mu je donja vilica zamalo doticala prsa. Stajao je u hrpi plahti koje su iz stroja izišle čiste, a sad su na podu upijale prljavštinu, koje u praonici uvijek ima koliko hoćeš.

I tako je glavni stražar na dužnosti, Homer Jessup, dojurio i počeo vikati na njih. Tommy kao da ga nije ni čuo. Nastavio je razgovarati s Charliejem kao da starog Homera, koji je u karijeri razbio više zatvoreničkih glava nego što se i sam mogao sjetiti, uopće nije tu.

- Kako si rekao da se zvao onaj igrač golfa?

- Quentin - odgovorio je Charlie, sad već zbunjen i uzrujan. Poslije je rekao da je mali bio blijed poput zastave za predaju.

- Glenn Quentin, mislim. Ili tako nešto...

- Idemo, idemo - vikao je Homer Jessup a vrat mu je pocrvenio kao pijetlova krijesta.

- Odmah stavite te plahte u hladnu vodu! Požurite! Požurite, vi...

- Glen Quentin? O, moj Bože - rekao je Tommy Williams i dalje nije dospio jer ga je Homer Jessup u tom trenutku opalio palicom iza uha. Tommy je tako gadno pao da je ostao bez tri prednja zuba. Kad se probudio, bio je u samici u kojoj je proveo sljedeći tjedan, na kruhu i vodi. A usto je zaradio i minus.

To je bilo početkom veljače 1963. godine. Kad je izišao iz samice, Tommy Williams je obišao još nekoliko dugoprugaša koji su mu ispričali manje-više istu priču. Znam to jer sam i ja bio jedan od njih. Ali, kad sam ga pitao zašto ga to zanima, nije mi htio reći.

A onda je jednog dana otišao u knjižnicu i istovario cijelu hrpu informacija Andyju Dufresneu. I prvi i posljednji put, barem od onog puta kad mi je došao zbog plakata Rite Hayworth spetljan kao balavac koji kupuje prvi prezervativ, Andy je izgubio vlast nad sobom... samo, ovaj put je posve poludio.

Sreo sam ga kasnije tog dana i izgledao mi je kao čovjek koji je nagazio na grablje i dobio drškom ravno među oči. Ruke su mu se tresle, a kad sam ga nešto upitao, nije mi odgovorio. Tog je poslijepodneva našao Billyja Hanlona, glavnog stražara, i za sutradan dogovorio sastanak s upraviteljem Nortonom. Poslije mi je rekao da te noći nije oka sklopio; samo je slušao kako vani zavija zimski vjetar, gledao kako reflektori kruže dvorištem i bacaju duge, pokretne sjene na betonske zidove kaveza koji mu je bio dom još otkako je Harry Truman bio predsjednik i pokušavao sve dobro promisliti. Rekao je da je to bilo kao da mu je Tommy dao ključ koji je pristajao u bravu kaveza u njegovoj glavi, kaveza sličnog njegovoj ćeliji, samo u tom kavezu nije bio čovjek nego tigar, a taj se tigar zvao Nada. Williams mu je dao ključ, ključ je otključao kavez, tigar je izišao i, htio-ne htio, počeo mu se motati po glavi.

Četiri godine prije Tommy Williams je uhićen u Rhode Islandu dok je vozio ukradeni automobil prepun ukradene robe. Tommy je cinkao partnera, tužitelj je to prihvatio i dao mu blažu kaznu... dvije do četiri godine, računajući ono što je odsjedio u pritvoru. Jedanaest mjeseci nakon što je došao, njegov je cimer izišao i umjesto njega došao je novi, neki Elmore Blatch. Blatch je osuđen na šest do dvanaest godina za oružanu pljačku.

- Nikad nisam upoznao tako napetog čovjeka - rekao je Tommy.

- Takav čovjek ne bi trebao biti lopov, osobito ne naoružan. Na najmanji šum skočio bi metar u zrak... i odmah počeo pucati. Jedne me noći zamalo zadavio samo zato što je u jednoj od susjednih ćelija neki tip lupao limenom šalicom po rešetkama.

- Proveo sam s njim sedam mjeseci, sve dok me nisu pustili. Uračunali su mi pritvor i skratili kaznu. Ne mogu reći da smo razgovarali jer s Elom Blatchom nisi baš mogao razgovarati. On je govorio tebi. Govorio je non-stop. Nikako da začepi. A ako bi mu pokušao nešto reći, zatresao bi šakom i počeo kolutati očima. Kad bi to učinio, sav bih se naježio. Bio je visok i krupan, gotovo potpuno ćelav, sa zelenim, duboko usađenim očima. Uh, nadam se da ga nikad više neću sresti.

- Svake sam ga večeri morao slušati. Gdje je odrastao, u kojim je sirotištima bio, iz kojih je bježao, kakve je sve poslove obavljao, koje je žene ševio, koga je sve prevario na kartama. Puštao sam ga da priča. Moje lice nije bogzna što, ali nisam osobito želio da mi ga on preuredi.

- Tvrdio je da je opljačkao više od dvjesto kuća. Bilo mi je to teško vjerovati za nekoga poput njega, nekoga tko skoči svaki put kad netko malo glasnije prdne, ali kleo se da je istina. Čuj, Rede, znam da mnogi vole izmišljati nakon što nešto doznaju, znaš ono, uljepšati priču, ali i prije nego što sam čuo za tog Quentina, sjećam se da sam pomislio kako bih, da je El Blatch opljačkao moju kuću, bio sretan što sam uopće još živ. Možeš li zamisliti što bi bilo da je u spavaćoj sobi neke gospođe i prekapa joj po nakitu, a ona se odjedanput nakašlje u snu ili se malo brže okrene? Kunem ti se, naježim se kad samo pomislim na to.

- Rekao je da je i ubio nekoliko ljudi. One koji su mu pravili probleme. Tako je barem rekao. A ja sam mu vjerovao. Izgledao mi je kao ubojica. Ne možeš zamisliti koliko je bio napet! Kao pištolj sa skraćenom iglom. Znao sam nekog tipa koji je imao takav Smith & Wesson. Nije mu služio ni za što osim eventualno za hvalisanje. Taj bi pištolj opalio tako lako da je bilo dovoljno da ga taj tip, zvao se Johnny Callahan, stavi na zvučnik i pusti ploču što glasnije može. Takav ti je bio i El Blatch. Ne znam ti to bolje objasniti. Jednostavno, uopće nisam sumnjao da je nekoga ukokao.

- I tako sam ga jedne večeri, tek onako, iz vica, upitao: "A koga si ubio?" On se nasmijao i rekao: "Gore u Maineu jedan tip sjedi zbog dvoje ljudi koje sam ja sredio. Nekog muškarca i ženu tog tipa koji sjedi. Upao sam im u kuću i taj mi je govnar pravio probleme."

- Ne sjećam se je li mi ikad spomenuo ženino ime ili ne -nastavio je Tommy.

- Možda i jest. Ali, u Novoj Engleskoj, prezime Dufresne je kao Smith ili Jones u drugim dijelovima zemlje jer ima toliko žabara. Dufresne, Lavesque, Ouelette, Poulin - tko bi to popamtio? Ali, rekao mi je ime muškarca. Rekao je da se zvao Glenn Quentin i da je bio govnar, bogati igrač golfa. El je rekao da je mislio da tip možda ima gotovine u kući, možda i pet tisuća dolara. da je to tad bio veliki novac. Pa sam ga pitao: "A kad je to bilo?" A on: "Poslije rata. Odmah poslije rata."

- I tako je otišao opljačkati njegovu kuću, a oni su se probudili i tip mu je počeo praviti probleme. Tako je El tvrdio. Po meni, tip je možda samo počeo hrkati. Uglavnom, El mi je rekao da je Quentin bio u krevetu sa ženom nekog poznatog odvjetnika i tog su odvjetnika poslali u Shawshank. I onda se počeo onako odvratno smijati. Isuse Kriste, ne mogu ti reći kako sam bio sretan kad sam odlazio iz te ćelije.

Sad razumijete zastoje Andy malo prolupao kad mu je Tommy sve to ispričao i zašto se odmah htio sastati s upraviteljem. Elwood Blatch je služio šest do dvanaest godina kad je Tommy četiri godine prije bio s njim. Kad je Andy sve to doznao, dakle 1963. godine, bio je pred izlaskom... ili već vani. Eto, to su bila dva zupca roštilja na kojima se Andy pekao - s jedne strane pomisao da je Blatch još u zatvoru, a s druge - da je izišao i nestao u nepoznatom pravcu.

U Tommyjevoj je priči bilo nedosljednosti, ali u stvarnom životu je uvijek tako. Blatch mu je rekao da je u zatvor otišao poznati odvjetnik a Andy je bio bankar, ali to su dva zanimanja koja neobrazovani ljudi lako mogu pobrkati. A ne zaboravite ni to da je prošlo dvanaest godina od trenutka kad je Blatch čitao o suđenju i trenutka kad je o tome pričao Tommyju Williamsu. Rekao je Tommyju i da je iz Quentinovog ormarića uzeo više od tisuću dolara, a policajci su na Andyjevom suđenju rekli da nije bilo tragova provale. O tome ja imam svoje mišljenje. Kao prvo, ako je ukraden novac a čovjek kojem je pripadao je mrtav, kako možeš znati da je nestao ako ti nema tko reći da je uopće postojao? Drugo, tko kaže da Blatch taj dio nije izmislio? Možda nije htio priznati da je bez veze ubio dvoje ljudi. I treće, možda je bilo tragova provale, ali ih policajci ili nisu vidjeli - znaju oni biti prilično glupi - ili su ih namjerno zataškali da ne bi tužitelju pokvarili slučaj. Čovjek je imao političke ambicije i trebala mu je ta presuda. Neriješena pljačka i umorstvo nimalo mu ne bi koristili.

Ali, od te tri mogućnosti ja sam najskloniji drugoj. Tijekom godina provedenih u Shawshanku upoznao sam i ja nekoliko Elwooda Blatcha - živčanih tipova sa suludim pogledom. Takvi bi te htjeli uvjeriti da su svaki put ukrali dovoljno da kupe dijamant Hope iako su, kad su ih ulovili, kod sebe imali jeftin sat i devet dolara.

U Tommyjevoj je priči bio jedan element zbog kojeg mu je Andy potpuno povjerovao. Blatch nije slučajno pljačkao baš Quentinovu kuću. Nazvao ga je "bogatim govnarom" i znao je da je profesionalni igrač golfa. Andy i njegova žena godinama su zalazili u klub na piće i večeru jedanput ili dvaput tjedno, a Andy je i sam tamo mnogo popio nakon što je doznao za ženinu nevjeru. Uz klub je bila i marina i tamo je 1947. godine neko vrijeme na benzinskoj crpki radio tip koji je odgovarao opisu Elwooda Blatcha. Visok, krupan, uglavnom ćelav čovjek duboko usađenih zelenih očiju. Imao je neugodan pogled, kao da te odmjerava. Nije dugo bio tamo. Ilije sam otišao ili mu je Briggs, šef marine, dao otkaz. Ali, nije bio netko koga lako zaboraviš. Bio je odveć upečatljiv.

I tako je Andy otišao upravitelju Nortonu jednoga kišnog, vjetrovitog dana kad su veliki sivi oblaci jurili nebom iznad sivih zidova, dana kad su se počeli topiti posljednji ostaci snijega i otkrivati beživotne busene prošlogodišnje trave na poljima izvan zatvorskih zidina.

Upravitelj je imao povelik ured u upravnom krilu, a iza njegova stola su vrata koja vode u ured pomoćnika upravitelja. Pomoćnik upravitelja tog dana nije bio tamo, ali je zato bio zatvorenik koji je čistio urede. Zaboravio sam kako mu je bilo pravo ime jer smo ga svi zvali Chester, po partneru Marshalla Dillona. Trebao je zaliti biljke i laštiti pod. Ali, uvjeren sam da je tog dana ulaštio jedino ključanicu na koju je naslonio uho.

Čuo je kako se glavna vrata upraviteljeva ureda otvaraju i zatvaraju i kako on kaže: - Dobro jutro, Dufresne. Kako vam mogu pomoći?

- Gospodine upravitelju - počeo je Andy, a stari Chester kaže da mu je glas bio toliko promijenjen da ga je jedva prepoznao.

- Gospodine upravitelju... nešto... nešto mi se dogodilo... nešto tako... ne znam odakle bih počeo.

- Bit će najbolje da počneš od početka - rekao je Norton, vjerojatno svojim najumiljatijim glasom kakvim bi u crkvi rekao "a sad pročitajmo uglas 23. psalam".

- Tako je obično najbolje.

Andy ga je poslušao. Najprije ga je podsjetio na pojedinosti zločina zbog kojeg je osuđen. Onda je upravitelju točno prepričao što mu je rekao Tommy Williams. Rekao je i Williamsovo ime što, u svjetlosti događaja koji su uslijedili, možda nije bilo najpametnije, ali pitam vas što je drugo mogao ako je želio da njegova priča bude iole vjerodostojna?

Kad je završio, Norton je neko vrijeme šutio. Mogu ga točno zamisliti, zavaljenog u naslonjaču ispod slike guvernera Reeda, isprepletenih prstiju, napućenih usnica, čela naboranog gotovo do tjemena, a značka za trideset godina pripadnosti crkvi sjaji li sjaji.

- Da - rekao je napokon.

- To je stvarno najnevjerojatnija priča koju sam ikad čuo. Ali, reći ću vam što me pritom najviše iznenađuje, Dufresne.

- Što, gospodine upravitelju?

- To da si povjerovao u nju.

- Molim? Ne razumijem kako to mislite.

- I Chester kaže da je Andy Dufresne, onaj isti koji je trinaest godina prije svladao Byrona Hadleyja čistom snagom volje na onom krovu, sad gotovo frfljao.

- Pa, čujte - nastavio je Norton.

- Očigledno vam se mladi Williams divi. Dapače, jako vam se divi. Čuo je vašu tužnu priču i posve je prirodno da vas je htio... pa, recimo, razvedriti. Posve razumljivo. Mlad je i nije odveć bistar. Nije čudo da nije shvaćao u kakvo će vas stanje dovesti. Evo što bih vam ja predložio...

- Zar mislite da na to nisam i sam pomislio? - upitao ga je Andy.

- Alija Tommyju nisam ispričao za onog čovjeka koji je radio u marini. To nikome nisam ispričao - nije mi bilo ni na kraj pameti! Ali, Tommyjev opis čovjeka iz njegove ćelije i taj čovjek iz marine potpuno su isti.

- No, da, tu vi vjerojatno malo primjenjujete selektivnu percepciju -rekao je Norton i dobroćudno se nasmijao. Izrazi kao što je "selektivna percepcija" obvezatni su dio rječnika ljudi koji rade u kaznenopopravnom sustavu i oni se njima služe što češće mogu.

- Uopće nije tako, gospodine upravitelju.

- Tako ti na to gledaš - rekao je upravitelj - ali ja ne. I ne zaboravimo da imam samo tvoju riječ da je takav čovjek u ono vrijeme radio u marini u Falmouthu.

- Ne, gospodine upravitelju - opet ga je prekinuo Andy.

- To nije tako, jer...

- Bilo kako bilo - nadglasao ga je Norton - pogledajmo sve to s druge strane teleskopa. Pretpostavimo, samo pretpostavimo da doista postoji čovjek po imenu Elwood Blotch.

- Blatch - ispravio ga je Andy.

- Blatch, nema problema. I recimo da je bio u ćeliji s Williamsom na Rhode Islandu. Svi su izgledi da je dosad već pušten. Čak ne znamo ni koliko je tamo odsjedio prije nego što je došao u Williamsovu ćeliju, nije li tako? Samo da je osuđen na šest do dvanaest godina.

- Ne, ne znamo koliko je odsjedio. Ali, Tommy kaže da baš nije bio uzoran. Pravio je probleme. Lako je moguće da je još tamo. A i ako je pušten, zatvor će znati njegovu posljednju adresu, imena rodbine...

- A to nas, ni jedno ni drugo, nikamo ne bi odvelo.

Andy je na trenutak šutio, a onda je prasnuo: - Ali, ipak postoji barem mogućnost, zar ne?

- Da, naravno da postoji. Pa pretpostavimo na trenutak, Dufresne, pretpostavimo samo na trenutak da taj Blatch doista postoji i da je još u Državnom zatvoru Rhode Islanda. Što misliš, što će nam reći kad mu serviramo tu priču? Hoće li pasti na koljena, zakolutati očima i povikati: "Jesam! Kriv sam! Svakako mi na ovu kaznu još dodajte doživotnu za dvostruko umorstvo!"

- Kako možete biti tako tupi? - rekao je Andy, tako tiho da ga je Chester jedva i čuo. Ali, zato je upravitelj odlično čuo.

- Što?! Što sam ja?

- Tupi! - povikao je Andy.

- Namjerno to radite?

- Dufresne, uzeo si mi pet minuta - ne, sedam - a jutros imam mnogo posla, pa će biti najbolje da završimo ovaj sastanak i...

- U marini će imati sve stare dokumente, zar vam to nije jasno? -vikao je Andy.

- Imat će porezne obrasce, obrasce za naknadu za nezaposlene, a sve s njegovim imenom! Bit će i sad ljudi koji su tada tamo radili, možda i sam Briggs! Prošlo je petnaest godina, a ne vječnost! Sjećat će ga se! Blatcha će se sjećatil Ako Tommy bude svjedočio o tome što mu je Blatch kazao a Briggs bude potvrdio da je Blatch u to doba radio u marini, odobrit će mi novo suđenje! Mogu...

- Stražar! Stražari Vodite ga!

- Što vam je? - pitao je Andy, a Chester mi kaže da je u tom trenutku već gotovo vrištao.

- Radi se o mojem životu, to mi je prilika da iziđem, zar to ne shvaćate? A vi ne želite ni podignuti slušalicu i provjeriti Tommyjevu priču! Pa platit ću vam trošak! Platit ću...

Onda se čuo udarac kad su ga stražari zgrabili i počeli vući van.

- Samica - suho je rekao upravitelj Norton. Vjerojatno je dodirivao onu svoju značku dok je to govorio.

- Kruh i voda.

I tako su Andyja odvukli. Sad je već posve izgubio vlast nad sobom i vrištao je na upravitelja; Chester kaže da ga se moglo čuti čak i kad su zatvorili vrata: - Radi se o mom životul Zar vam nije jasno, o mom životu).

Dvadeset dana u samici na kruhu i vodi. To mu je bio drugi put u samici, a zbog te svađe s Nortonom zaradio je prvi minus otkako se pridružio našoj sretnoj maloj obitelji.

Kad smo već kod toga, nekoliko riječi o samici u Shawshanku. Ona je neka vrsta zaostavštine iz pionirskih dana s početka i sredine 18. stoljeća u Maineu. U ono doba nitko nije tratio vrijeme na stvari kao što su "popravni sustav", "rehabilitacija" i "selektivna percepcija". Tad su stvari bile crno-bijele. Ili si bio kriv ili nisi. Ako si bio kriv, ili su te objesili ili bacili u tamnicu. A ako su te bacili u tamnicu, nisi išao u nekakvu ustanovu. Ne, sam si sebi iskopao tamnicu lopatom koju bi ti dodijelila pokrajina Maine. Iskopao si što veću rupu za propisano vrijeme - od zore do sumraka. Onda su ti dali nekoliko koža i kantu i morao si ući u rupu. Kad su te smjestili, odozgo bi stavili rešetku i bacili ti malo zrnja ili crvljiv komad mesa jedanput ili dvaput tjedno, a nedjeljom možda ječmenu kašu. Pišao si u kantu, a u nju bi ti u šest ujutro stražar davao vodu za piće. Kad je padala kiša, njome si izbacivao vodu iz svoje rupe... to jest, ako se nisi želio utopiti kao štakor u bačvi za kišnicu.

Nitko nije dugo ostajao u rupi; trideset mjeseci bila bi neuobičajeno duga kazna, i koliko znam, najdulje je ostao (a da je pritom na kraju izišao živ) četrnaestogodišnji psihopat poznat kao "Durham Boy" koji je školskog kolegu kastrirao komadom zahrđalog željeza. Odsjedio je sedam godina, ali on je, naravno, ušao mlad i jak.

Morate imati na umu da su vješali sve koji su počinili zločin teži od sitne krađe, bogohuljenja ili zaboravljanja da nedjeljom kad izlaziš staviš rupčić u džep. Za lakše zločine poput ovih što sam ih spomenuo dobio si tri, šest ili devet mjeseci u rupi, a kad si izašao, bio si bijel kao riblji trbuh, bojao si se otvorenog prostora, napola si oslijepio, zubi su ti u desnima plesali rock'n'roll od skorbuta a noge su ti bile prekrivene gljivicama. Dobra stara provincija Maine!

Samice u Shawshanku nisu bile ni približno tako strašne... valjda nisu. Ljudska se iskustva pojavljuju u tri stupnja: dobre, loše i užasne. A kako se više približavaš dubinama užasnog, sve ti je teže razlikovati nijanse.

Do samice su vas vodili niz dvadeset tri stube u podrum gdje je jedini zvuk koji ste mogli čuti bilo kapanje vode. Jedinu svjetlost davalo je nekoliko golih žarulja od 60 W. Ćelije su imale oblik bačve, poput onih sefova koje bogataši katkad drže iza slika na zidu. Kao i na sefu, vrata su bila okrugla i puna, a ne rešetkasta. Zrak dolazi odozgo, ali ne i svjetlost. Imate samo jednu žarulju od 60 W koju ugase točno u osam navečer, sat prije nego u drugim dijelovima zatvora. Žica na kojoj je visjela žarulja nije bila izolirana. Dojam je bio da ako želiš živjeti u tom mraku, slobodno možeš. Malo tko je to želio, ali poslije osam, dakako, nisi imao izbora. Imao si ležaj prikovan za zid i zahod bez daske. Vrijeme si mogao provoditi na tri načina: tako da sjediš, sereš ili spavaš. Jak izbor. Dvadeset dana ti se činilo kao cijela godina, trideset dana kao dvije, a četrdeset dana kao deset. Katkad bi čuo štakore u ventilacijskim cijevima. U takvim uvjetima nije lako nijansirati užas.

Ako se išta može reći u prilog samici, onda je to činjenica da imaš priliku razmišljati. Andy je imao dvadeset dana za razmišljanje i kad je izišao, ponovno je zatražio sastanak s upraviteljem. Odbijen je. Takav bi sastanak, rekao je upravitelj, bio "kontraproduktivan". I to je jedna od riječi koje moraš naučiti da bi mogao raditi u zatvoru.

Andy je strpljivo ponovio zahtjev. I opet ga ponovio. I opet. Promijenio se. Dok se oko nas budilo proljeće te 1963. godine, na licu su mu se odjedanput pojavile bore, a u kosi sjedine. Nije više bilo onog smješka koji kao da nikad nije nestajao s njegova lica. Sve bi se češće zagledao u prazno, a kad vidiš da netko to radi, znaš da broji odležane godine, mjesece, tjedne, dane.

Ponavljao je i ponavljao svoj zahtjev. Bio je strpljiv. Ionako osim vremena ništa nije ni imao. Došlo je ljeto. U Washingtonu je predsjednik Kennedy obećavao novu borbu protiv siromaštva i nejednakosti, ne znajući da mu je ostalo još samo pola godine života. U Liverpoolu se pojavila skupina glazbenika koja se nazvala The Beatles i postala vrlo utjecajna u Engleskoj, premda u Shawshanku još nitko nije čuo za njih. Bostonski Red Soxi trebali su pričekati još četiri godine do onoga što ljudi u Novoj Engleskoj zovu "čudom 1967.". Sve se to zbivalo u vanjskom svijetu gdje su se ljudi slobodno kretali.

Norton ga je primio potkraj lipnja, a taj mi je razgovor prepričao sam Andy, kakvih sedam godina poslije.

- Ako je stvar u novcu, ne morate se brinuti - rekao je Andy tiho Nortonu.

- Ne mislite valjda da bih progovorio o tome? Pa sam bih sebi zabio nož u leđa. Završio bih na sudu baš kao i...

- Dosta! - prekinuo ga je Norton. Lice mu je bilo dugo i hladno kao nadgrobni spomenik. Zavalio se u stolac tako da je glavom gotovo dodirivao goblen na kojem je pisalo NJEGOV SUD DOLAZI I TO JAKO BRZO.

- Ali...

- Da mi više nikad nisi spomenuo novac - rekao je Norton.

- Ni ovdje ni bilo gdje. Nikada, osim ako ne želiš da se knjižnica opet pretvori u skladište za boju. Jasno? .

- Samo sam vas htio umiriti, ništa drugo.

- Kad padnem tako nisko da me treba umirivati bijednik kao što si ti, otići ću u mirovinu. Pristao sam na ovaj sastanak jer si me toliko gnjavio, Dufresne. Hoću da to prestane. Ako želiš kupovati brooklynski most, to je tvoj problem, a ne moj. Da hoću, takve bih priče slušao dvaput tjedno. Svaki bi mi grešnik iz ovog zatvora plakao na ramenu. Mislio sam da si ti bolji. Ali, sad je tome kraj. Gotovo je. Je li jasno?

- Da - rekao je Andy.

- Ali, uzet ću si odvjetnika.

- A za što to, zaboga?

- Mislim da možemo nešto postići - rekao je Andy.

- S Tommyjevim i mojim svjedočenjem, podacima iz marine i svjedočenjem zaposlenika, mislim da možemo nešto postići.

- Tommy Williams više nije u ovom zatvoru.

- Što?

- Premješten je.

- Premješten kamo?

- U Cashman.

Andy je na to umuknuo. Bio je inteligentan čovjek, ali samo budala ne bi shvatila da se tu radilo o nagodbi. Cashman je bio zatvor s minimalnim osiguranjem gore u okrugu Aroostook. Zatvorenici moraju kopati krumpir i to nije lak posao, ali dobivaju pristojne plaće i mogu ići u školu ako žele. I što je još važnije za mladog čovjeka kao što je Tommy Williams, čovjeka koji ima mladu ženu i dijete, u Cashmanu dobivaju slobodne vikende i tad mogu živjeti kao normalni ljudi. Mogu s djetetom napraviti maketu zrakoplova, spavati sa ženom, možda otići na piknik.

Norton je gotovo sigurno sve to ponudio Tommyju uz samo jedan uvjet: ni riječi više o Elwoodu Blatchu, ni sada ni bilo kada. Jer ćeš inače biti premješten u Thomaston s najgorim zločincima i umjesto da spavaš sa svojom ženom, ljubavnik će ti biti neki peder grubijan.

- Ali, zašto? - pitao je Andy.

- Zašto bi...

- Iz usluge prema tebi - rekao je Norton staloženo - nazvao sam Rhode Island. Imali su zatvorenika po imenu Elwood Blatch. Dobio je takozvanu privremenu uvj etnu - to ti je još j edan od tih glupih liberalnih programa za puštanje zločinaca na ulicu. I otad je nestao.

Andy je upitao: - A tamošnji upravitelj... on vam je prijatelj?

Sam Norton se nasmiješio Andyju smješkom hladnim kao maćehina sisa.

- Znamo se - rekao je.

- Zašto? - ponovio je Andy.

- Možete li mi reći zašto ste to učinili? Znali ste da ne bih govorio o... o bilo čemu. Znali ste to. Pa zašto onda?

- Zato što mi je zlo od ljudi kao što si ti - rekao je Norton zlobno.

- Odgovara mi da budeš upravo tu gdje si i dok sam ja upravitelj Shawshanka i ti ćeš biti tu. Utvarao si si da si bolji od svih ostalih. Znam ja to čovjeku pročitati na licu. Kod tebe sam to vidio čim sam prvi put kročio u knjižnicu. Kao da ti je pisalo na čelu. A sada toga više nema i to mi je vrlo drago. Nije stvar samo u tome što si koristan, nemoj to misliti. Stvar je u tome što se ljudi poput tebe moraju naučiti skrušenosti. Šetao si se dvorištem kao da je to tvoja dnevna soba i da si priredio koktel na kojem vi grešnici gledate tuđe žene i muževe i ločete kao svinje. Ali, sad više ne hodaš tako. A ja ću te promatrati da vidim hoćeš li opet početi. S užitkom ću te promatrati, godinama. A sad se gubi.

- U redu. Ali, sve moje fakultativne aktivnosti odmah prestaju, Nortone. Nema više savjetovanja o ulaganjima, nema izbjegavanja poreza, nema traženja rupa u zakonu. I s tim je gotovo. Nađi si odvjetnika pa neka te on savjetuje.

Norton je najprije pocrvenio kao rak... a onda je problijedio kao krpa.

- Zbog ovoga se vraćaš u samicu. Trideset dana. Kruh i voda. Još jedan minus. A dok budeš tamo, razmisli o ovome: ako prestane ijedna tvoja aktivnost, knjižnice više nema. Osobno ću se pobrinuti da se vrati u stanje u kakvom je bila prije nego što si ti došao. Poslije toga, možeš očekivati vrlo težak život. Odslužit ćeš najtežu robiju koju možeš zamisliti. Nećeš više biti u onom jednokrevetnom Hiltonu u 5. bloku. Nema više onog tvog kamenja. Stražari te više neće štititi od pedera. Izgubit ćeš... sve. Jasno?

Bilo je i te kako jasno.

Vrijeme i dalje teče - najstariji trik na svijetu i vjerojatno jedini koji je doista magičan. Ali, Andy Dufresne se promijenio. Postao je tvrđi. Jedino tako to mogu opisati. I dalje je obavljao prljave poslove upravitelja Nortona pa je zadržao knjižnicu, tako da je izvana sve izgledalo isto. I dalje je naručivao piće za rođendan i Novu godinu, i dalje ostatak pića davao dalje. Povremeno bih mu nabavio nove krpe za kamenje, a 1967. morao sam mu nabaviti i novi čekić - onaj koji sam mu nabavio 19 godina prije posve se istrošio. Devetnaest godinal Kad to čovjek tako kaže, zvuči kao da su se upravo zatvorila i zaključala vrata grobnice. Čekić, koji je tada stajao deset dolara, sad je stajao dvadeset dva. Andy i ja smo se na trenutak tužno nasmiješili kad smo to čuli.

Andy je i dalje brusio i oblikovao kamenje koje je nalazio u dvorištu, ali dvorište se smanjilo - polovica je 1962. godine asfaltirana. Ipak, još je nalazio dovoljno da mu prođe vrijeme. Kad bi neki dovršio, stavio bi ga na prozorsku dasku. Prozor mu je gledao na istok. Rekao mi je da ih voli gledati na suncu, te komadiće planeta koje je pokupio iz prašine i dao im oblik. Škriljevac, kvare, granit. Smiješne male skulpture od tinjca zalijepljene ljepilom za zrakoplove. Razno taložno kamenje tako izrezano i izbrušeno da je bilo očigledno zašto ih Andy zove "milenijskim sendvičima" - vidjeli su se slojevi različitih tvari koje su se taložile desetljećima i stoljećima.

Andy bi povremeno podijelio svoje kamenje i skulpture kako bi napravio mjesta za nove. Najviše ih je dao meni, čini mi se - računajući ona dva kamenčića koji su izgledali kao puceta za manšete, imam ih pet. Bila je tu i jedna od onih skulptura od tinjca koje sam spomenuo, oblikovana kao čovjek koji baca koplje i dva taložna kamena na kojima su se vidjeli svi slojevi. Još ih imam i povremeno ih gledam i razmišljam o tome što sve čovjek može postići ako ima dovoljno vremena i ako ga je voljan iskoristiti, kap po kap.

I tako, izvana se naizgled ništa nije promijenilo. Ako je Norton htio slomiti Andyja tako temeljito kako je rekao, morao bi zaviriti ispod površine da vidi promjene. Ali, da je mogao vidjeti koliko se Andy promijenio, mislim da bi tijekom četiri godine nakon sukoba s Andyjem bio vrlo zadovoljan.

Rekao je Andyju da se šetao dvorištem kao da je na svojem privatnom koktelu. Ja to ne bih tako opisao, ali znam na što je mislio. Riječ je o načinu na koji je Andy nosio svoju slobodu kao nevidljivi ogrtač, kako zapravo nikad nije stekao zatvorski mentalitet. Pogled mu nikad nije onako karakteristično otupio. Nikad nije počeo hodati onako kako zatvorenici hodaju na kraju dana kad odlaze provesti još jednu beskrajnu noć u ćeliji - zgrbljeni, kao da svi imaju ravne tabane. Andy je hodao uspravno, lakim korakom, kao da odlazi kući, dobroj ženi, na dobru večeru a ne na hrpu raskuhanog povrća, grumenastog pirea i dva-tri komadića one masne, hrskave tvari koju zatvorenici obično zovu "zagonetno meso"... tome i fotografiji Raquel Welch.

Ali, te četiri godine, iako nikad nije izgledao kao drugi, ipak je postao tiši i zamišljeniji. Tko mu to može zamjeriti? I tako je upravitelj Norton mogao biti zadovoljan... barem neko vrijeme.

Njegovo je mračno raspoloženje prestalo negdje u vrijeme prvenstva u bejzbolu 1967. godine. To je bila ona snovita godina, godina kad su Red Soxi osvojili prvenstvo umjesto da završe na devetom mjestu kako su predviđali kladioničari iz Las Vegasa. Kad se to dogodilo, kad su osvojili kup Američke lige, cijeli je zatvor zahvatilo oduševljenje. Svima se valjda činilo da ako se mrtvi Soxi mogu vratiti u život, onda to možda može svatko. Ne mogu vam sad objasniti taj osjećaj baš kao što vam ni bivši Beatlemanijak ne može objasniti svoje ludilo. Ali, postojalo je, bilo je stvarno. Svi su u zatvoru na radiju slušali prvenstvo i pratili napredak Soxa. Tugovalo se kad su potkraj propustili dvije dobre prilike u Clevelandu i gotovo raskalašno slavilo kad je Rico Petrocelli ipak izborio pobjedu. A onda je došla žalost kad je Lonborg izgubio u sedmoj utakmici prvenstva i raspršio san nadomak potpunog uspjeha. Onom kurvinom sinu Nortonu vjerojatno je to bilo silno drago. Volio je da njegovi zatvorenici hodaju u krpama i posipaju se pepelom.

Ali, Andyja nije ponovno obuzela turobnost. Možda zato što ionako nije bio osobito lud za bejzbolom. Ipak, i njega je obuzelo opće dobro raspoloženje i nije ga prošlo kad je prvenstvo završilo. Kao da je iz ormara ponovno izvadio onaj nevidljivi ogrtač i odjenuo ga.

Sjećam se jednog blistavozlatnog jesenskog dana potkraj listopada, dva tjedna nakon svršetka prvenstva. Mora da je bila nedjelja jer je dvorište bilo puno ljudi koji su nastojali protegnuti mišiće - dobacivali su se frizbijima i loptama, usput sklapali poslove. Drugi su bili za dugim stolom u sobi za posjete, pod budnim okom stražara, i razgovarali s rodbinom, pušili, govorili iskrene laži, primali prekopane pakete.

Andy je čučao poput Indijanca uza zid lica okrenuta prema suncu i lupkao jednim kamenčićem o drugi. Bilo je iznenađujuće toplo za to doba godine.

- Zdravo, Rede - doviknuo mi je.

- Dođi, sjedni malo. Poslušao sam ga.

- Hoćeš ga? - upitao je i pružio mi jedan od ona dva pomnjivo izbrušena "milenijska sendviča" o kojima sam vam upravo pričao.

- Vrlo rado - rekao sam.

- Baš je lijep. Hvala.

Slegnuo je ramenima i promijenio temu.

- Sljedeće godine ti je važna godišnjica.

Kimnuo sam. Sljedeće godine bit će trideset godina da sam u zatvoru. Šezdeset posto mojeg života provedeno u Shawshanku.

- Što misliš, hoćeš li ikad izići?

- Naravno. Kad budem imao dugu bijelu bradu i jedva još trunku mozga.

Malo se nasmiješio i onda opet lice okrenuo prema suncu, sklopljenih očiju.

- Baš je ugodno.

- Uvijek je tako kad znaš da je zima pred vratima. Kimnuo je pa smo neko vrijeme šutjeli.

- Kad izidem odavde - rekao je napokon - otići ću nekamo gdje je stalno toplo.

- Rekao je to s takvim samopouzdanjem da biste pomislili kako mu je preostalo još samo mjesec dana.

- Znaš kamo ću otići, Rede?

- Ne znam.

- U Zihuatanejo - rekao je, a to mu se ime skotrljalo s jezika poput melodije.

- Dolje u Meksiku. Malo mjesto tridesetak kilometara od Playc Azul na meksičkoj Autocesti 37. Sto pedeset kilometara sjeverozapadno od Acapulca, na Tihom oceanu. Znaš li što Meksikanci kažu za Pacifik?

Rekao sam mu da ne znam.

- Kažu da nema pamćenja. A ja svoj život želim završiti upravo na takvom mjestu. Toplom mjestu koje nema pamćenja.

Dok je govorio, zagrabio je šaku oblutaka. Sad ih je bacao jedan po jedan i gledao kako odskakuju i kotrljaju sc preko romboidnog zemljanog unutarnjeg polja bejzbolskog igrališta koje će ubrzo biti pokriveno s pola metra snijega.

- Zihuatanejo. Tamo ću otvoriti mali hotel. Šest cabana na plaži i još šest bliže autocesti. Uzet ću nekoga da moje goste vodi na ribarenje. Tko ulovi najveću sabljarku u sezoni dobit će pobjenički pehar i njegovu ću fotografiju izložiti u predvorju. Neće to biti obiteljsko odmaralište. Bit će za ljude na medenom mjesecu... prvom ili drugom, svejedno.

- A gdje ćeš naći novac za to bajno mjesto? - upitao sam ga.

- Na svojem tekućem računu?

Pogledao me i nasmiješio se.

- To i nije tako daleko od istine -rekao je.

- Katkad me iznenadiš, Rede.

- O čemu ti to?

- Kad je riječ o gadnim nevoljama, na svijetu zapravo postoje samo dvije vrste ljudi - rekao je Andy i rukama zaštitio šibicu da pripali cigaretu.

- Zamisli kuću prepunu rijetkih slika, skulptura i starina neprocjenjive vrijednosti. I zamisli da vlasnik kuće čuje da se prema njoj kreće strašan uragan. Jedna će se vrsta nadati najboljem. Uvjeravat će se da će uragan promijeniti smjer. Pošten uragan nikada ne bi uništio sve te Rembrandte, Degasove konje, Jacksone Pollocke i rijetkog Paula Kleca. Osim toga, Bog to ne bi dopustio. A ako se i dogodi najgore, osigurani su. To ti je jedna vrsta čovjeka. Druga vrsta vjeruje da će uragan udariti ravno u kuću. Ako meteorolozi kažu da je promijenio smjer, on će očekivati da će ga promijeniti još jedanput samo da bi njegovu kuću sravnio sa zemljom. Ta druga vrsta čovjeka ne vidi ništa loše u tome da čovjek očekuje najbolje tako dugo dok se sprema za najgore.

I ja sam zapalio cigaretu.

- Hoćeš reći da si se pripremio za najgore?

- Da. Pripremio sam se za uragan. Znao sam kako crno izgleda. Nisam imao mnogo vremena, ali ono što sam imao, nastojao sam iskoristiti. Imao sam prijatelja - jedinog koji je ostao uz mene - koji je radio za investicijsku tvrtku u Portlandu. Umro je prije šest godina.

- Žao mi je.

- Da.

- Andy je odbacio opušak.

- Linda i ja imali smo oko četrnaest tisuća dolara. Nije to mnogo, ali bili smo mladi. Pred nama je još bio cijeli život.

- Napravio je grimasu i nasmijao se.

- A kad je sve otišlo k vragu, počeo sam sklanjati svoje Rembrandte s puta kojim se približavao uragan. Prodao sam svoje dionice i uredno platio porez. Ništa nisam skrivao. Nisam tražio rupe u zakonu.

- Zar ti nisu zamrznuli imovinu?

- Bio sam optužen za umorstvo, Rede, a ne mrtav! Ne mogu zamrznuti imovinu nevina čovjeka - na sreću. A trebalo im je neko vrijeme da se odvaže i optuže me. Jim - moj prijatelj - i ja imali smo ipak malo vremena. Mnogo sam izgubio kad sam tako jednostavno sve prodao. Ali, u to sam vrijeme imao većih briga od malog gubitka na tržištu dionica.

- Da, u to nema sumnje.

- Ali, u vrijeme kad sam došao u Shawshank, sve je bilo na sigurnom. I sad je. Izvan ovih zidina, Rede, postoji čovjek kojeg nitko živ nikad nije vidio licem u lice. Ima karticu socijalnog osiguranja i vozačku dozvolu. Ima i rodni list. Zove se Peter Stevens. Zgodno, neupadljivo ime, zar ne?

- Tko ti je taj? - upitao sam. Bio sam uvjeren da znam što će mi reći ali to jednostavno nisam mogao vjerovati.

- To sam ti ja.

- Nemoj mi reći da si imao vremena stvoriti lažni identitet dok su ti murjaci bili za petama -rekao sam- ili da si to obavio dok su ti sudili...

- Ne, neću ti to reći. Identitet je stvorio moj prijatelj Jim. Počeo je kad su mi odbili žalbu, a u proljeće 1950. već je imao glavne elemente tog identiteta u rukama.

- Mora da ti je bio jako dobar prijatelj - rekao sam. Nisam znao koliko da mu vjerujem - malo, mnogo ili nimalo. Ali, danje bio topao, sunce je sjalo, a priča je baš bila dobra.

- Jer to je sve protuzakonito, to stvaranje lažnog identiteta.

- Bio je dobar prijatelj - rekao je Andy.

- Bili smo zajedno u ratu. U Francuskoj, u Njemačkoj za vrijeme okupacije. Bio mi je blizak prijatelj. Znao je da je to nezakonito, ali je znao i to da je stvoriti lažni identitet u našoj zemlji vrlo lako i vrlo bezopasno. Uzeo je moj novac - onaj novac na koji je plaćen porez tako da se Porezna uprava ne zainteresira za njega - i uložio ga na ime Petera Stevensa. To je učinio 1950. i 1951. godine. Do danas se nakupilo tristo sedamdeset tisuća dolara i nešto sitniša.

Vjerojatno mi je donja vilica glasno udarila o prsa kad sam zinuo, jer on se nasmijao.

- Sjeti se svih onih stvari u koje bi ljudi voljeli da su ulagali ranih pedesetih. Peter Stevens doista je ulagao u neke od njih. Da nisam završio ovdje, vjerojatno bih danas imao sedam-osam milijuna dolara. Vozio bih rollsa... i vjerojatno imao čir veličine lopte.

Rukom je zahvatio još kamenčića i počeo ih prosijavati. Prsti su mu bili vješti i graciozni.

- Nadao sam se najboljem i pripremao se za najgore - samo to. Lažno ime smišljeno je samo zato da ne izgubim ono malo što sam imao. To je bilo micanje slika s puta uragana. Ali, nisam imao pojma da uragan... da će potrajati tako dugo.

Neko vrijeme nisam ništa govorio. Pokušavao sam se naviknuti na pomisao da taj sitni, skromni muškarac kraj mene ima više novca nego što će upravitelj Norton zaraditi do kraja svojeg bijednog života, čak i ako uračunamo prljave poslove.

- Kad si rekao da možeš uzeti odvjetnika, bome se nisi šalio -rekao sam na kraju.

- Za toliki novac mogao si uzeti i Clarencea Darrowa ili onoga tko danas ima njegovu ulogu. Zašto nisi, Andy? Pa mogao si izletjeti odavde kao raketa!

Nasmiješio se. Bio je to isti onaj osmijeh kao kad mi je rekao da je pred njim i njegovom ženom još bio čitav život.

- Ne - rekao je.

- Dobar odvjetnik bio bi izvukao malog Williamsa iz Cashmana - rekao sam. Sav sam se zanio.

- Mogao ti je osigurati novo suđenje, unajmiti privatne detektive da nađu onog Blatcha i pritom još srediti Nortona. Zašto to nisi učinio, Andy?

- Jer sam nadmudrio samoga sebe rekao je.

- Kad bih odavde pokušao uzeti novac Petera Stevensa, odmah bih sve izgubio. Moj prijatelj Jim mogao se za to pobrinuti, ali on je umro. Shvaćaš u čemu je problem?

Shvaćao sam. Što se Andyja ticalo, bilo je to isto kao da novac pripada nekome drugom. Zapravo i jest pripadao. A da su dionice u koje je bio uložen iznenada počele gubiti vrijednost, Andy bi mogao samo promatrati sa strane i pratiti pad u novinama. Život je gadan ako ne oslabiš.

- Slušaj me, Rede. U Buxtonu postoji veliki sjenokos. Znaš gdje je Buxton?

Znao sam. Odmah do Scarborougha.

- Tako je. A na sjevernom rubu tog sjenokosa je kameni zid, kao iz pjesme Roberta Frosta. Negdje pri dnu toga zida je kamen koji ni po čemu ne spada u državu Maine. Vulkansko staklo. Do 1947. služio je kao pritiskivač za papire u mojem uredu. Moj prijatelj Jim stavio ga je u taj zid. Ispod njega je ključ kojim se otvara sef u portlandskoj poslovnici banke Casco.

- Onda si u nevolji - rekao sam.

- Kad je tvoj prijatelj Jim umro, Porezna uprava je sigurno otvorila sve njegove sefove. Jasno, u nazočnosti izvršitelja njegove oporuke.

Andy se nasmiješio i prstima me potapkao po glavi.

- Nije loše. Imaš tu unutra još nečega. Ali, mi smo predvidjeli mogućnost da Jim umre dok sam ja u zatvoru. Sef je na ime Petera Stevensa i odvjetnička tvrtka koja je radila za Jima jedanput godišnje Cascu pošalje ček za njega.

- Peter Stevens stanuje u toj kutiji i samo čeka da izađe. Tu su svi njegovi dokumenti. Vozačka dozvola nije produžena već šest godina jer je Jim tada umro, ali mogu je produžiti za samo pet dolara. Tamo su njegove potvrde o dionicama, drugi vrijednosni papiri i osamnaest obveznica na donositelja, svaka na deset tisuća dolara.

Zazviždao sam.

- Peter Stevens je zaključan u kutiji u sefu banke Casco u Portlandu, a Andy Dufresne je zaključan u kutiji u Shawshanku - rekao je.

- Obojici je isto. A ključ kojim se otključava kutija i novac i novi život nalazi se pod komadom crnog stakla u sjenokosu u Buxtonu. Kad sam ti već toliko rekao, reći ću ti još nešto, Rede. Već dvadesetak godina u novinama budno pratim ima li kakvih novih građevinskih projekata u Buxtonu. Stalno mislim da ću jednog dana pročitati kako su tamo odlučili sagraditi novu autocestu ili bolnicu ili trgovački centar. I da će moj novi život zakopati ispod tri metra betona ili baciti u neku močvaru s hrpom otpada.

- Isuse Kriste, Andy, ako je to sve točno, kako ti uspijeva da ne poludiš? - prasnuo sam.

Nasmiješio se.

- Zasad, na zapadu ništa novo.

- Ali, moglo bi potrajati godinama...

- I hoće. Ali, možda ne tako dugo kako misle država Maine i upravitelj Norton. Jednostavno si ne mogu priuštiti da čekam tako dugo. Stalno mislim na Zihuatanejo i onaj mali hotel. To je sve što sad želim u životu, Rede, i mislim da to nije pretjerano. Nisam ubio Glenna Quentinani svoju ženu, a taj hotel... nije to tako mnogo. Da mogu plivati i preplanuti na suncu i spavati u sobi s otvorenim prozorima i prostorom... nije to tako mnogo.

Bacio je kamenje.

- Znaš, Rede - rekao je ležerno - na takvom bi mi mjestu dobro došao čovjek koji zna nabaviti stvari.

Dugo sam razmišljao o tome. I u mojoj glavi najveća zapreka čak nije ni bila to što samo sanjarimo u malom zatvorskom dvorištu dok nas naoružani stražari gledaju s tornja.

- Ne bih to mogao - rekao sam.

- Vani se ne bih znao snaći. Postao sam institucionaliziran. Tako oni to zovu. Ovdje sam ja taj koji ti može nabaviti što želiš. Ali, vani to može svatko. Ako tamo želiš kupiti plakat ili čekić za kamenje ili neku ploču, dovoljno je da pogledaš poslovne stranice telefonskog imenika. Ovdje ja igram tu ulogu, ali vani ne bih znao kamo se okrenuti.

- Podcjenjuješ se - rekao je.

- Ti si samouk čovjek, čovjek koji je sam sebe stvorio. Po menije to nešto izvanredno.

- Ma daj, pa nisam ni maturirao!

- Znam - rekao je.

- Ali, čovjeka ne čini komad papira. Niti ga može slomiti jedino zatvor.

- Ne bih ti ja uspio vani, Andy. Znam to.

Ustao je.

- Pa, razmisli još - rekao je ležerno upravo kad se iznutra začula zviždaljka. I odšetao se kao da je slobodan čovjek koji je netom nešto predložio drugom slobodnom čovjeku. Neko mi je vrijeme već samo to bilo dovoljno da se osjećam slobodnim. Andyju je to polazilo za rukom. Uspjelo bi mu da zaboravim da smo obojica osuđenici na doživotni zatvor, na milosti surovog odbora za uvjetnu i upravitelja koji voli pjevati psalme i kojem se sviđa što je Andy upravo tu gdje je. Jer, Andy je bio kućni ljubimac koji zna ispunjavati porezne prijave. Baš krasna životinjica.

Ali, kad je pala noć, opet sam se osjećao kao zatvorenik. Cijela mi se zamisao činila apsurdnom, a zamišljanje modre vode i bijelog pijeska više okrutnim nego blesavim - ta mi je slika potezala mozak kao udica. Jednostavno nisam znao nositi onaj nevidljivi ogrtač kao Andy. Te sam noći sanjao o velikom staklastom crnom kamenu nasred sjenokosa; imao je oblik divovskog nakovnja. Pokušavao sam ga pomaknuti ne bih li došao do ključa, ali nisam mogao. Bio je jednostavno pretežak.

A u pozadini, i to sve bliže, čuo sam lavež policijskih pasa.

Što nas dovodi do teme bijega iz zatvora.

Da, dogodi se ponekad i to u našoj sretnoj maloj obitelji, ali se ne ide preko zida, ne u Shawshanku, ne ako si imalo pametan. Reflektori kruže cijelu noć i pružaju svoje duge, bijele prste preko otvorenih livada s tri strane zatvora i preko smrdljive močvare s četvrte. Zatvorenici povremeno prijeđu preko zida, ali ih reflektori gotovo uvijek nadu. A ako ne, onda ih ulove dok pokušavaju autostopirati na Autocesti 6 ili 99. Ako pokušaju kroz polja, vidi ih neki farmer i samo zatvoru javi mjesto. Preko zida pokušavaju pobjeći budale. Shawshank doduše nije Canon City, ali u seoskom području muškarac koji se vuče kroz polja u sivoj odori upada u oči kao žohar na svadbenoj torti.

Tijekom godina najuspješniji su bili - začudo a možda i ne - oni koji su pobjegli spontano, bez velikih planova. Neki su otišli u kolicima s posteljinom. Kad sam tek došao, toga je bilo dosta, ali s vremenom je onemogućeno.

I program "Iznutra van" upravitelja Nortona odnio je nekoliko bjegunaca. Oni su naziv njegova programa odlučili shvatiti doslovno. I to se događalo nekako ležerno. Spustiš kantu s kupinama i odeš u grmlje dok jedan od stražara pije vodu kod kamiona ili kad ih se nekoliko upusti u raspravu o utakmici prošle nedjelje.

Godine 1969. sudionici programa kopali su krumpir u Sabbatusu. Bio je treći studenog i posao je bio gotovo završen. Bio je stražar po imenu Henry Pugh - a vjerujte, on više nije član naše male obitelji - koji je sjeo na stražnji blatobran jednog od kamiona i jeo držeći karabin preko koljena kad se iz poslijepodnevne izmaglice išetao prekrasan jelen (ili mi tako barem kažu, ali te priče se uvijek uljepšavaju). Pugh je krenuo za njim zamišljajući kako bi taj trofej izgledao na zidu njegove dnevne sobe i dok je on lovio, tri su se njegova zatvorenika jednostavno odšetala. Dvojicu su ulovili u nekom baru u Lisbon Fallsu. Trećeg ni do danas nisu.

Najčuveniji je vjerojatno ipak slučaj Sida Nedeaua. To je bilo još 1958. godine i sumnjam da će itko nadmašiti. Sid je bio u dvorištu i uređivao igralište za poslijepodnevnu zatvorsku bejzbolsku utakmicu kad se čula zviždaljka koja je označavala smjenu stražara. Parkiralište je odmah do dvorišta, s druge strane glavnog ulaza koji se otvara na struju. Otvara se u tri i stražari koji ulaze pomiješaju se sa stražarima koji izlaze. Tapšu se po leđima, zafrkavaju, uspoređuju rezultate u kuglanju i ispričaju poneki masni vic.

Sid je jednostavno progurao stroj za povlačenje crta kroz vrata, ostavljajući za sobom bijelu crtu od igrališta pa sve do jarka na suprotnoj strani Autoceste 6, gdje su ga našli prevrnutog. Ne pitajte me kako je to izveo. Bio je u zatvorskoj uniformi, visok 190 cm, i za sobom je ostavljao oblake bijele prašine. Mogu pretpostaviti samo to da su, budući da je bio petak poslijepodne, stražari koji su izlazili bili tako sretni što izlaze a oni koji su ulazili tako nesretni što ulaze da prvi nisu sišli s oblaka a drugi nisu podigli pogled sa zemlje - a Sid Nedeau se jednostavno provukao između njih.

Koliko mi je poznato, Sid je i dalje na slobodi. Andy i ja smo se tijekom godina često znali smijati veličanstvenom bijegu Sida Nedeaua i kad smo čuli za onu otmicu zrakoplova kad je otmičar na kraju iskočio padobranom, Andy je sve žive uvjeravao da se taj D. B. Cooper zapravo zvao Sid Nedeau.

- A vjerojatno je ponio i malo bijele boje u džepu, za sreću -govorio je Andy.

- Prokleti srećković.

Ali, mora vam biti jasno da su slučajevi kao što je Nedeauov ili onog koji se odšetao iz polja krumpira u Sabbatusu isto što i dobitak na irskoj lutriji. Nekako se šest različitih vrsta sreće slijepilo u istom trenutku. Čovjek poput Andyja mogao bi čekati i devedeset godina a da mu se nikad tako ne posreći.

Možda se sjećate da sam spominjao Henryja Backusa, predradnika u praonici. On je u Shawshank došao 1922. godine i tu je i umro trideset jednu godinu poslije. Njemu su bijegovi i pokušaji bijega bili hobi, možda upravo zato što se on sam nikad nije usudio pokušati. On bi vam mogao ispričati o stotinama različitih planova, sve jedan ludi od drugoga, koji su tijekom godina iskušani u Shawshanku. Meni je najdraža bila priča o Beaveru Morrisonu, koji je osuđen zbog provale i koji je pokušao u podrumu radionice registarskih tablica sagraditi zračnu jedrilicu. Izrađivao ju je prema nacrtima iz knjige koja je objavljena negdje početkom stoljeća a zvala se "Zabava i pustolovine za moderne dječake". Beaver ju je uspio izraditi a da nitko nije primijetio, ali onda je otkrio da na podrumu nema dovoljno velikih vrata kroz koja bi je iznio. Henley je tu priču znao ispričati tako da pukneš od smijeha, a znao je i dvadesetak, možda i tridesetak, jednako smiješnih.

O bijegovima iz Shawshanka znao je sve do u pojedinosti. Jednom mi je rekao da je za vrijeme koje je on tu proveo bilo više od četiristo pokušaja za koje on zna. Razmislite o tome na trenutak prije nego što kimnete i nastavite čitati. Četiri stotine pokušaja bijega! To znači 12,9 pokušaja svake godine koju je Henley Backus proveo u Shawshanku i pamtio ih. Po jedan svaki mjesec. Dakako, većinom su to bili bijedni pokušaji, koji bi završili tako da stražar nekog jadnika zgrabi za ruku i zareži: "A kamo ćeš ti, glupane?"

Henley je rekao da je po njemu bilo šezdesetak ozbiljnijih pokušaja, a u to je računao i "bijeg" iz 1937., godinu prije nego što sam ja došao. Tada se gradila nova upravna zgrada i pobjeglo je četrnaest zatvorenika s pomoću građevinske opreme koja je stajala u slabo zatvorenoj šupi. Čitav južni Maine se uskovitlao zbog tih četrnaest "okorjelih kriminalaca", od kojih je većina umirala od straha i nije znala kamo bi pošla baš kao zec kojeg hipnotiziraju automobilska svjetla na cesti. Nijedan od njih nije uspio pobjeći. Dvojicu su ustrijelili, i to civili, a ne policija ili zatvorski stražari, ali nijedan nije pobjegao.

Koliko ih je uspjelo pobjeći od 1938. godine kada sam došao pa do onog dana kad mi je Andy prvi put spomenuo Zihuatanejo? Kad sam povezao ono što sam znao s onim što mi je ispričao Henley, ispalo je da ih je pobjeglo deset. I premda to čovjek nikada ne može pouzdano znati, rekao bih da ih barem polovica sad opet sjedi u nekoj ustanovi sličnoj Shawshanku. Jer, doista postaneš institucionaliziran. Kad ti oduzmu slobodu i nauče te živjeti u ćeliji, kao da izgubiš sposobnost višedimenzionalnog razmišljanja. Postaneš kao onaj zec na cesti, zamrznut pred svjetlima automobila koji će ga sigurno pregaziti. Zatvorenik koji je tek izišao vrlo često izvede neki glupi potez koji ni slučajno ne može uspjeti... a zašto? Jer će se tako vratiti unutra. U zatvor, gdje razumije kako stvari stoje.

Andy nije bio takav, ali ja jesam. Pomisao da vidim Pacifik zvučala je dobro, ali bojao sam se da bi me u stvarnosti plašio - već zbog veličine.

Uglavnom, tog dana kad smo razgovarali o Meksiku i kad mi je rekao za gospodina Petera Stevensa... tog sam dana počeo vjerovati da Andy smišlja bijeg. Nadao sam se do Boga da će to izvesti pametno, ali čak i tako, nisam vjerovao da će uspjeti. Jer, upravitelj Norton je na njega osobito pazio. Andy za njega nije bio samo još jedan kreten s brojem. Moglo bi se reći da su bili suradnici. Osim toga, Andy je imao mozak i srčanost. Norton je želio iskoristiti prvo a slomiti drugo.

Kao što vani postoje pošteni političari - oni koji ostanu odani onome tko ih potplaćuje - tako i u zatvoru postoje pošteni stražari i ako imaš dovoljno novca vjerojatno možeš nekoga potkupiti da gleda na drugu stranu dok bježiš. Neću vam tvrditi da se to nikad prije nije dogodilo, ali Andy Dufresne nije bio kandidat za tu varijantu. Jer, kako rekoh, Norton ga je pozorno gledao. Andy je to znao, a znali su i stražari.

Andyja nitko ne bi predložio za program "Iznutra van", barem tako dugo dok Norton odlučuje o prijedlozima. A nije Andy bio ni tip koji bi pokušao nešto kao Sid Nedeau.

Da sam bio na njegovu mjestu, pomisao na onaj ključ bi me načisto izludjela. Sumnjam da bih noću uspio spavati više od dva sata. Buxton je manje od pedeset kilometara od Shawshanka. Tako blizu, a tako daleko.

I dalje sam mislio da bi mu bilo najpametnije uzeti odvjetnika i pokušati obnoviti suđenje. Bilo što, samo da se makne Nortonu s očiju. Možda su se Tommyju Williamsu mogla začepiti usta samo udobnijim zatvorom, ali nisam bio uvjeren u to. Možda bi ga neki iskusni odvjetnik iz Mississippija uspio slomiti... a možda se i ne bi morao mnogo truditi, jer Williamsu je Andy doista bio drag. Svako tu i tamo sve bih to nabrojao Andyju, a on bi se nasmiješio, gledao u daljinu i rekao da razmišlja o tome.

Kako se pokazalo, razmišljao je on i o koječemu drugom.

Andy Dufresne pobjegao je iz Shawshanka 1975. godine. Nisu ga ulovili, a mislim da i neće. Dapače, sumnjam da Andy Dufresne uopće još postoji. Mislim da dolje u Zihuataneju u Meksiku živi čovjek po imenu Peter Stevens. I ovog ljeta gospodnjeg 1977. vjerojatno tamo ima mali hotel.

Reći ću vam što znam i što mislim. Više od toga i ne mogu.

Vrata ćelija u 5. bloku otvorila su se 12. ožujka 1975. u 6 i 30 kao i svakog jutra osim nedjeljom. I kao i svakog dana osim nedjelje stanari ćelija iskoračili su u hodnik i stali u dva reda dok su se iza njih vrata zatvarala. Zatim su otišli do glavnog ulaza u blok gdje su ih stražari prebrajali prije nego što su ih poslali u kantinu na doručak koji se sastojao od zobene kaše, kajgane i masne slanine.

Sve je to proteklo u redu dok nas nisu počeli prebrojavati. Trebalo nas je biti dvadeset devet, ali nas je bilo samo dvadeset osam. Pozvali su kapetana straže i nakon toga nam dopustili da odemo na doručak.

Kapetan straže, prilično simpatičan tip po imenu Richard Gonyar, i njegov pomoćnik, gad po imenu Dave Burkes, odmah su došli u 5. blok. Gonyar je otvorio vrata ćelija pa su on i Burkes zajedno krenuli niz hodnik povlačeći pendreke po rešetkama, s pištoljem u ruci. U takvim slučajevima obično se radilo o tome da se netko tijekom noći razbolio i to toliko da ne može ustati. U rjeđim slučajevima netko je umro... ili se ubio.

Ali, ovaj su put umjesto bolesnika ili mrtvaca naišli na zagonetku. Nikoga nije bilo. U 5. bloku bilo je 14 ćelija, po sedam sa svake strane, i sve su bile prilično uredne - ako nisu, zabranili bi ti posjete - i posve prazne.

Gonyar je najprije pomislio da je došlo do zabune pri prebrojavanju ili da je riječ o nekakvoj neslanoj šali. I tako, umjesto da nakon doručka odu na posao, zatvorenici iz 5. bloka morali su se vratiti u ćelije, što im je sasvim odgovaralo. Svaki prekid rutine uvijek je dobrodošao.

Vrata ćelija su se otvorila, zatvorenici su ušli, vrata su se zatvorila. Neki lakrdijaš je vikao: - Hoću svog odvjetnika, hoću svog odvjetnika, vi se prema nama ponašate kao da smo u nekom vražjem zatvoru!

Burkes: - Začepi jer ću te opaliti.

Lakrdijaš: - A ja sam opalio tvoju ženu, Burkie.

Gonyar: - Začepite svi odreda jer ćete inače tu provesti cijeli dan.

On i Burkes ponovno su prošli hodnikom i brojali glave. Nisu morali daleko ići.

- Čija je ovo ćelija? - upitao je Gonyar stražara.

- Andrewa Dufresnea - odgovorio je stražar i više ništa nije morao reći. Postupak više nije bio rutinski. Eksplodirala je bomba.

U svim filmovima o zatvoru koje sam gledao, kad netko pobjegne, oglasi se zaglušujuća sirena. U Shawshanku toga nema. Gonyar je najprije potražio upravitelja. Zatim je organizirao pretraživanje zatvora. Zatim je obavijestio policiju u Scarboroughu o mogućem bijegu.

To je bio standardni postupak. Nije obuhvaćao pretraživanje ćelije bjegunca, pa je tako nisu ni pretražili. Ne još. A i zašto bi? Nije se imalo što pretraživati. Mala prostorija, prozor s rešetkama, vrata s rešetkama. Zahodska školjka i prazan ležaj. Nekoliko zgodnih kamenčića na prozorskoj daski.

I, naravno, plakat. Tad je to bila Linda Ronstadt. Odmah iznad ležaja. Na tom je mjestu već dvadeset šest godina uvijek bio neki plakat. A kad je netko - na kraju je to bio upravitelj Norton, pravo mu budi -pogledao iza plakata, imao je što vidjeti.

Ali, to se dogodilo tek u pola sedam navečer, gotovo dvanaest sati kasnije. Andyjev je bijeg prijavljen dvadesetak sati nakon što je vjerojatno pobjegao.

Norton je poludio.

- To pouzdano znam - rekao mi je Chester, onaj čistač koji je tog dana laštio pod u upravnoj zgradi. Taj put nije morao uhom laštiti ključanicu. Kaže da si upravitelja mogao čuti sve do arhiva kako urla na Richa Gonyara.

- Kako to misliš, uvjerio si se da nije u zatvoru? Što ti to znači? To znači da ga nisi našao! Da si ga odmah našao! Čuješ li me! Jer hoću da ga se nađe! Je li jasno! Hoću ga!

Gonyar mu je nešto odgovorio.

- Nije se dogodilo u tvojoj smjeni? To ti tvrdiš. Koliko ja vidim, nitko ne zna kad se dogodilo. Ni kako. Nije li se uopće dogodilo. Hoću da mi se nacrta tu u uredu u tri poslijepodne ili će letjeti glave. To ti mogu obećati, a nikad nisam prekršio obećanje!

Gonyar je opet nešto odgovorio, što je Nortona još više razdražilo.

- Ne? Onda pogledaj ovo! Pogledaj ovo! Sinoćnja prozivka 5. bloka. Svi su zatvorenici bili na broju. Dufresne je zaključan sinoć u 9 i nemoguće je da ga jutros nema! Nemoguće!. A sad idi i nađi ga!

Ali, Andyja nisu našli ni do šest navečer. Sam je Norton dojurio u naš blok. Nas ostale cijeli dan nisu puštali van. Jesu li nas ispitivali? Cijeli dan ništa drugo nismo ni radili nego odgovarali na pitanja prestrašenih stražara koji su na leđima osjećali zmajev dah. Svi smo rekli isto: ništa nismo vidjeli, ništa nismo čuli. I koliko znam, svi smo govorili istinu. Ja svakako jesam. Jedino smo mogli reći da je Andy doista bio u svojoj ćeliji sinoć kad su nas zaključali, a isto tako i kad su ugasili svjetla.

Neki pametnjaković rekao je da se Andy možda provukao kroz ključanicu. Za to je dobio četiri dana samice. Toliko su stražari bili živčani.

Onda je dojurio Norton i zabuljio se u nas takvim pogledom da samo što nisu počele frcati iskre s rešetaka naših kaveza. Gledao nas je kao da misli da smo mu svi pomogli. Vjerojatno je to i mislio.

Ušao je u Andyjevu ćeliju i osvrnuo se. Bila je točno onakva kakvom ju je Andy ostavio - pokrivač je bio odgrnut, ali u tom krevetu očigledno nitko nije spavao. Na prozoru kamenje... ali ne sve. Ponio je ono koje mu je bilo najdraže.

- Kamenje - prosiktao je Norton i sve ih srušio s prozorskog okvira. Gonyar, koji je u tom trenutku radio već četiri sata prekovremeno, ustuknuo je ali nije ništa rekao.

Nortonu je za pogled zapeo plakat Linde Ronstadt. Linda je gledala preko ramena, ruku gurnutih u stražnje džepove vrlo tijesnih svijetlosmeđih hlača. Imala je kratku ljetnu bluzicu i bila je sva preplanula. Taj plakat mora da se kosio sa svime što je Norton kao baptist držao svetim i dobrim. Dok sam gledao kako bulji u njega, sjetio sam kako mi je Andy jednom rekao da mu se čini da bi mogao zakoračiti u sliku i biti s tom djevojkom.

Kako je Norton otkrio za samo nekoliko sekundi, upravo je to Andy i učinio.

- Vrag te odnio - zagundao je i strgnuo plakat sa zida jednim jedinim pokretom.

I tako je otkrio veliku zjapeću rupu u betonu iza njega.

Gonyar nije htio ući.

Norton mu je zapovjedio - mili Bože, mislim da su ga čuli kako mu zapovijeda u cijelom zatvoru - a Gonyar je mrtvo-hladno odbio.

- Ostat ćeš bez posla zbog ovoga! - vrisnuo je Norton. Bio je histeričan kao žena u klimakteriju. Potpuno je izgubio glavu. Vrat mu je jako pocrvenio a na čelu su mu iskočile dvije žile.

- U to možeš biti siguran, ti... ti Francuzu jedan! Ostat ćeš bez posla, a pobrinut ću se i da nikad više ne radiš ni u jednom zatvoru u Novoj Engleskoj!

Gonyar mu je šutke pružio službeni revolver, okrenut kundakom. Dozlogrdilo mu je. Tekao mu je peti sat prekovremenog i jednostavno mu je pukao film. Kao da je zato što je Andy napustio našu sretnu malu obitelj Norton prekoračio granicu neke unutarnje iracionalnosti koja je već dugo postojala... te je večeri nedvojbeno bio lud.

Ne znam o kakvoj se iracionalnosti radilo. Znam samo to da je te večeri dvadeset osam zatvorenika slušalo Nortonovu svađu s Richom Gonyarom dok se vani hvatao mrak, a svi smo bili dugoprugaši na teškoj robiji, svi smo poznavali razne upravitelje, i gadne i slatkorječive, i svi smo znali da je upravitelj Samuel Norton te večeri puknuo.

Meni se pak činilo da čujem kako se Andy Dufresne negdje slatko smije.

Norton je na kraju poslao nekog mršavog jadnika iz noćne smjene u rupu iza plakata Linde Ronstadt. Zvao se Rory Tremont i pamet mu baš nije bila jača strana. Možda je mislio da će osvojiti brončanu zvijezdu ili takvo što. Međutim, pokazalo se da je zapravo bila sreća što je Norton onamo poslao nekoga približno iste visine i težine kao Andy; da je poslao nekog krupnog muškarca, kakva je bila većina stražara, taj bi zapeo i ni do danas ga više ne bi izvukli.

Tremont je pošao s najlonskim konopcem koji je netko iskopao u svom autu zavezanim oko struka i velikom baterijom u ruci. Dotad je Gonyar, koji je odustao od otkaza i koji je još jedini bio kadar jasno razmišljati, negdje pronašao nacrte zatvora. Znao sam točno što je na njima vidio. Gledano u presijeku, zid je izgledao kao sendvič. Ukupno je bio širok tri metra - sa svake strane po metar i dvadeset betona, a u sredini šezdeset centimetara prostora za cijevi. Taj je dio bio razlog cijelog tog sranja, i to u više smislova.

Iz rupe se začuo Tremontov glas. Zvučao je šuplje i mrtvo.

- Gospodine upravitelju, ovdje nešto gadno smrdi.

- Pusti to! Guraj dalje!

Tremontova su stopala, a zatim i donji dio nogu, nestali u rupi. Svjetlost baterije pomicala se amo-tamo.

- Gospodine upravitelju, stvarno smrdi.

- Rekao sam ti,pusti to! - povikao je Norton.

Ponovno se začuo Tremontov žalobni glas: - Smrdi na govna. O moj Bože, pa to i jesu govna! Pustite me odavde, povratit ću. O, sranje, pa to su govna! O moj Boooože...

- I onda smo čuli kako je Rory Tremont povratio zadnjih nekoliko obroka.

E, tu više nisam mogao izdržati. Nakupio mi se cijeli dan - ne, cijelih posljednjih trideset godina - i počeo sam se smijati kao luđak, smijati se kako se nikad nisam smijao otkako sam prestao biti slobodan čovjek, onako kako nisam mislio da ću se ikad moći smijati unutar ovih sivih zidova. I da samo znate kako je to bilo dobro!

- Van s njim! - vikao je upravitelj Norton, a ja sam se toliko smijao da nisam znao misli li na mene ili na Tremonta. Samo sam se i dalje smijao i pljeskao po koljenima i držao za trbuh. Ne bih bio mogao prestati ni da je Norton zaprijetio da će me na licu mjesta ubiti. - VAN s njim!

E pa, dragi prijatelji i susjedi, ja sam bio taj na koga je mislio. Odveli su me ravno u samicu i ostavili petnaest dana. Prilično dugo. Ali, svako tu i tamo sjetio bih se nesretnog Roryja Tremonta kako viče "o sranje pa to su govna" i Andyja Dufresnea kako se vozi prema jugu u vlastitom automobilu, odjeven u otmjeno odijelo i opet bi me uhvatio smijeh. Tih petnaest dana u samici praktički sam stajao naglavačke. Možda zato što je dio mene bio s Andyjem Dufresneom, Andyjem Dufresneom koji je hodao kroz govna i izišao čist, Andyjem Dufresneom koji je putovao prema Pacifiku.

O ostalom što se događalo te večeri čuo sam iz pet-šest izvora. A i nije bilo bogzna što za čuti. Rory Tremont je valjda zaključio da sad kad je izbljuvao ručak i večeru više i nema što izgubiti pa je nastavio. Nije bilo nikakve opasnosti da će pasti kroz šaht između zidova - bio je tako uzak da se zapravo morao protiskivati kroz njega. Poslije je rekao da je jedva disao i da sad točno zna kako bi bilo biti živ zakopan.

Na dnu šahta je našao glavnu kanalizacijsku cijev u koju se izlijevalo četrnaest zahoda iz 5. bloka, porculansku cijev staru trideset tri godine. Bila je razbijena. Pokraj nepravilne rupe našao je Andyjev čekić za kamenje.

Andy se uspio osloboditi, ali ne lako.

Cijev je bila još uža od šahta niz koji se Tremont upravo spustio - promjer je bio samo šezdeset centimetara. Rory Tremont nije ulazio u nju, a koliko znam nije ni itko drugi. Mora da je u njoj bilo neopisivo. Dok je gledao rupu, iz nje je iskočio štakor, i Tremont se poslije kleo da je bio velik kao štene kokeršpanijela. Uspeo se natrag kroz šaht u Andyjevu ćeliju kao majmun.

Andy je ušao u tu cijev. Možda je znao da se izlijeva u potok petsto metara od zatvora, na močvarnoj zapadnoj strani. Ja mislim da je znao. Nacrte zatvora nije bilo nemoguće naći, a Andy bi već smislio način da dode do njih. Bio je metodičan. Znao bi ili doznao da je kanalizacijska cijev iz 5. bloka posljednja u Shawshanku koja nije spojena na novi pogon za pročišćavanje otpada, znao bi da mora otići do sredine 1975. ili nikada, jer su u kolovozu i tu cijev namjeravali spojiti s tim pogonom.

Petsto metara. Pet nogometnih igrališta. Puzao je kroz tu cijev, možda s jednom od onih sićušnih baterija, možda samo s nekoliko kutija šibica. Puzao je kroz gadosti koje ili ne mogu ili ne želim zamišljati. Možda su štakori bježali pred njim a možda su ga napadali jer su u mraku postali osobito drski. Imao je taman toliko mjesta da se nekako pomiče, a kako se provlačio kroz zglobove cijevi ni sam ne znam. Da sam ja bio na njegovu mjestu, poludio bih od klaustrofobije. Ali, on nije.

Na kraju cijevi našli su nekoliko blatnjavih otisaka cipela koji su vodili iz sporog, zagađenog potoka u koji se praznila cijev. Tri kilometra dalje našli su njegovu zatvorsku uniformu - ali, to je bilo dan poslije.

O tome su, kako možete zamisliti, pisale sve novine, ali nitko iz kruga od dvadesetak kilometara nije prijavio ukradeni automobil ili odjeću, nitko nije javio da je vidio golog muškarca na mjesečini. Te noći ni pas nije zalajao. Andy je izišao iz cijevi i nestao kao dim.

Ali, kladim se da je nestao u smjeru Buxtona.

Tri mjeseca nakon tog nezaboravnog dana upravitelj Norton je podnio ostavku. S velikim zadovoljstvom vas mogu obavijestiti da je otišao kao slomljen čovjek. Iz njega je nestao i zadnji tračak živosti. Posljednjeg je dana vukao noge spuštene glave kao stari robijaš koji ide u ambulantu na injekciju. Njegovo je mjesto dobio Gonyar, što se Nortonu zacijelo činilo kao trljanje soli u ranu. Sad vjerojatno odlazi svake nedjelje u baptističku crkvu u Eliotu i pita se kako ga je to Andy Dufresne uspio preveslati.

Da me pitao, mogao sam mu reći - odgovor ne može biti jednostavniji. Neki imaju muda, Same. A neki nemaju i nikad neće imati.

To je ono što znam; sad ću vam reći i što mislim. Možda sam se zabunio u nekim pojedinostima, ali spreman sam se kladiti da sam glavninu pogodio prilično točno. Jer, budući da je Andy bio takav kakav je bio, sve se to moglo dogoditi na samo jedan ili dva načina. I svako tu i tamo, kad razmišljam o tome, sjetim se Normadena, onog napola ludog Indijanca.

- Dobar čovo - rekao je Normaden nakon što je s Andyjem proveo šest-sedam mjeseci.

- Bilo mi je drago kad sam otišao. Uvijek je hladno. On ne dopušta da se diraju njegove stvari. Ali, to je u redu. Dobar čovjek, nikad mi se nije rugao. Ali, gadan propuh.

- Siroti ludi Normaden. Znao je više nego itko od nas i mnogo prije. A uzelo je osam dugih mjeseci prije nego što ga se Andy uspio otarasiti i ostati sam u ćeliji. Da nije bilo tih osam mjeseci koje je Normaden proveo s njim kad je upravitelj Norton tek došao, mislim da bi Andy bio na slobodi i prije nego što je Nixon podnio ostavku.

Sad mislim da je sve počelo još 1949. godine - ne s čekićem za kamenje nego s Ritom Hayworth. Rekao sam vam kako je bio nervozan kad me pitao za taj plakat. Živčan i nekako čudno uzbuđen. Tada sam mislio da je to samo nelagoda, da je Andy tip koji ne želi da itko zna kako i on ima glinene noge i žudi za ženom... pa makar to bila samo žena iz mašte. Ali, sad mislim da sam pogriješio. Sad mislim da je Andy bio uzbuđen iz posve drugog razloga.

Kako je nastala rupa u zidu koju je upravitelj Norton otkrio iza plakata cure koja se još nije ni rodila kad je snimljena ona fotografija Rite Hayworth? Zahvaljujući Andyjevoj upornosti i trudu, svakako -ne želim umanjiti njegovu zaslugu. Ali, bila su tu još dva čimbenika: mnogo sreće i beton WPA.

Sreću vam ne moram posebno objašnjavati. A o betonu sam malo istraživao. Uložio sam malo vremena i nekoliko poštanskih maraka i pisao najprije Odsjeku za povijest Sveučilišta Maine a onda čovjeku čiju su mi adresu oni poslali. On je bio predradnik projekta WPA u sklopu kojeg je sagrađeno krilo s maksimalnom sigurnošću u Shawshanku.

To krilo, u kojem su 3., 4. i 5. blok ćelija, gradilo se od 1934. do 1937. godine. Ljudi o cementu i betonu obično ne razmišljaju kao o "napretcima tehnologije" kao što su automobili, naftne peći ili svemirski brodovi, ali oni to ipak jesu. Moderni cement nije postojao sve negdje do 1870. godine, a moderni beton do početka 20. stoljeća. Miješati beton jednako je pipkav posao kao i mijesiti kruh. Mješavina može biti odveć vodnjikava ili odveć suha. Mješavina pijeska može biti pregusta ili prerijetka, a isto vrijedi i za šljunak. A 1934. godine o tome su znali mnogo manje nego danas.

Zidovi 5. bloka bili su čvrsti, ali nisu baš bili suhi. Naprotiv, bili su i još su prilično vlažni. U vlažnim razdobljima znali su se znojiti, a katkad bi s njih i kapalo. Nastale bi pukotine duboke i po dva centimetra. Morali su ih redovito žbukati.

A onda, eto Andyja Dufresnea u 5. bloku. Diplomirao je ekonomiju na Sveučilištu Maine, ali je slušao i tri seminara iz geologije. Geologija mu je postala glavni hobi. Vjerojatno je odgovarala njegovoj strpljivoj, pedantnoj naravi. Ledeno doba od deset tisuća godina amo, milijun godina nastajanja gorskog lanca tamo, tektonske ploče koje udaraju jedna u drugu pod zemljinom korom tijekom tisućljeća... Pritisak. Andy mi je jednom rekao da je geologija zapravo proučavanje pritiska.

I, dakako, vremena.

On je imao lijepog vremena proučavati zid svoje ćelije. Kad se rešetke zatvore za tobom a svjetla se ugase, to je jedino što još vidiš.

Novajlije su se obično teško navikavale na život u zatvoru. Uhvati ih klaustrofobija. Neke moraju po nekoliko puta voditi u ambulantu i davati im sedative dok se ne priviknu. Nerijetko se nekog novog člana naše sretne male obitelji moglo čuti kako usred noći lupa po rešetkama i vrišti da ga puste van... a ubrzo zatim u cijelom bi bloku odjekivale riječi: "Svježa riba, hej, ribice, svježa ribice, dobili smo svježu ribu!"

Andy nije tako prolupao kad je došao 1948. godine, ali to ne znači da nije osjećao isto što i oni koji jesu. Možda se približio granici ludila; događa sc to mnogima, a mnogi i prekorače granicu. Starije život nestao u tren oka, a pred tobom se u nedogled proteže noćna mora, produženi boravak u paklu.

I, što mislite, što je radio? Očajnički je tražio nešto da mu skrene pozornost s takvih misli. Da, ima i u zatvoru mnogo načina da si ispuniš vrijeme - čini se da je ljudski um neograničen kada je riječ o odvraćanju pozornosti. Pričao sam vam o kiparu i njegova tri Kristova životna doba. Bilo je skupljača kovanica kojima su ih lopovi vječito krali, skupljača maraka, jedan je čak skupio razglednice iz trideset pet zemalja - a mogu vam reći da bi vas ubio kad biste ih samo dotaknuli.

Andy se zainteresirao za kamenje. I zidove svoje ćelije.

Pretpostavljam da je samo namjeravao urezati svoje inicijale na zid tamo kamo je poslije stavio plakat s Ritom Hayworth. Inicijale ili možda stihove iz neke pjesme. No, umjesto toga otkrio je zanimljivo slab beton. Možda se, kad je počeo urezivati inicijale, odlomio povelik komad betona. Mogu ga zamisliti kako leži na svojem ležaju i gleda taj komad betona, okreće ga u rukama. Zaboravimo da ti je cijeli život uništen, zaboravimo da si ovamo dospio upravo nevjerojatnom količinom loše sreće. Zaboravimo sve to i pozabavimo se tim komadom betona.

Nekoliko mjeseci poslije možda je zaključio da bi bilo zabavno otkriti koliko duboko može kopati. Ali, ne možeš jednostavno početi kopati zid svoje ćelije i onda, kad dođe tjedna inspekcija (ili jedna od onih iznenadnih inspekcija koje uvijek otkriju zanimljive boce pića, paketiće droge, pornografske slike i oružje) reći stražaru: "To? Ah, nije to ništa, samo kopam malu rupu u zidu. Ništa se vi ne brinite."

Ne, to nikako. Zato je došao i pitao me mogu li mu nabaviti plakat Rite Hayworth. Ne mali nego veliki.

I, dakako, imao je svoj čekić za kamenje. Sjećam se da sam, kad sam mu ga 1948. nabavio, pomislio da bi čovjeku trebalo šesto godina da prokopa zid. I to bi bilo točno. Ali, Andy je pobjegao ravno kroza zid - i iako je beton bio mekan, trebala su mu dva čekića i dvadeset sedam godina kako bi napravio rupu dovoljno veliku da se kroz metar i dvadeset duljine provuče njegovo vitko tijelo.

Istina, gotovo cijelu jednu godinu izgubio je zbog Noarmadena, a mogao je kopati samo noću, po mogućnosti kasno noću, kad svi spavaju, pa i stražari iz noćne smjene. Ali, mislim da ga je najviše kočilo to što se morao osloboditi komada zida kako ih je iskopavao. Mogao je prigušiti zvuk čekića tako što ga je zamotao u one krpe za kamenje, ali što s betonom zdrobljenim u prah i ponekim većim komadom koje je vadio iz rupe?

Mislim da ga je razbio u komadiće i...

Sjećam se one nedjelje nakon što sam mu nabavio čekić. Sjećam se kako sam ga promatrao dok je hodao dvorištem, lica otečena od posljednjeg okršaja sa sestrama. Vidio sam kako se sagnuo, podigao neki kamenčić... i kamenčić mu je nestao u rukavu. Taj džep unutar rukava stari je zatvorski trik. U rukavu ili u dnu nogavica. A sjećam se i još nečega. Slika je vrlo snažna ali neizoštrena, nešto što sam možda vidio više nego jedanput: Andy Dufresne šeće se dvorištem u vruć ljetni dan kad nema ni daška vjetra. Da, ni daška... osim laganog povjetarca oko Andyjevih nogu koji podiže laku prašinu.

Znači, možda je imao džepove u hlačama ispod koljena. Njih nečim napuniš i onda se šećeš s rukama u džepovima i kad ocijeniš da si na sigurnom, da te nitko ne gleda, malo trzneš džepove. A oni su, naravno, povezani konopcem ili jakim koncem s lažnjacima. Ono čime si ih napunio jednostavno ti počne padati niz noge dok hodaš. To su radili i ratni zarobljenici u Drugom svjetskom ratu kad su pokušavali iskopati tunel za bijeg.

Godine su prolazile a Andy je svoj zid iznosio u dvorište šaku po šaku. Igrao je ulogu savjetnika svim upraviteljima redom i oni su mislili da to čini zato što želi proširivati knjižnicu. Nedvojbeno je i to točno, ali Andy je više od svega želio ostati sam u svojoj ćeliji.

Sumnjam da je planirao bijeg i nadao se uspjehu, barem ne isprva. Vjerojatno je mislio da je betonski zid debeo tri metra i da bi, kad bi ga uspio iskopati, izišao negdje deset metara iznad dvorišta. Ali, kako rekoh, sumnjam da je o tome previše razbijao glavu. Možda je razmišljao ovako: probijem samo stopu za sedam godina, dakle trebalo bi mi sedamdeset godina da završim, a tad će meni biti sto sedam.

Evo što bih ja još mislio da sam bio na Andyjevu mjestu: da će me prije ili poslije uloviti i da ću dobrano odsjediti u samici a pritom zaraditi i veliki minus. Jer, ipak je svaki tjedan dolazila inspekcija, pa još i iznenadne inspekcije - obično noću - otprilike svaka dva tjedna. Sigurno je zaključio da to neće moći dugo potrajati. Prije ili poslije, neki će stražar zaviriti iza Rite Hayworth da vidi ne skriva li Andy zaoštren držak žlice ili marihuanu zalijepljene na zid.

Na tu drugu pomisao zacijelo je u sebi rekao pa neka. Možda je to čak pretvorio u igru. Dokle mogu stići prije nego što me ulove? U zatvoru je nevjerojatno dosadno pa je mogućnost da ga prekine neočekivana inspekcija usred noći dok je plakat skinut vjerojatno njegov život u početku činila zanimljivijim.

I ne vjerujem da se uspio izvlačiti samo pukom srećom. Ne dvadeset sedam godina. Ali, prve dvije godine - do svibnja 1950. kad je pomogao Byronu Hadleyju da izbjegne porez - bilo je upravo tako.

Ilije možda čak i tad imao nešto više od puke sreće. Imao je love i mogao je nekoga malo podmazivati da prema njemu budu blaži. Većina stražara na to pristane ako dovoljno ponudiš; oni dobiju gotovinu u džep, a zatvorenik može zadržati fotke za drkanje ili malko neobične cigarete. Osim toga, Andy je bio uzoran zatvorenik: miran, uljudan, pristojan, nenasilan. Luđacima i nasilnicima ćeliju preokrenu naglavačke jedanput svakih šest mjeseci -raspore im madrace i jastuke, dobro pretraže odvodnu zahodsku cijev.

A onda, 1950. godine, Andy je postao nešto više od uzornog zatvorenika. Postao je vrijedna imovina, ubojica koji zna ispuniti prijavu poreza bolje od svakog računovođe. Besplatno je davao financijske savjete, nalazio načine za smanjenje poreza, ispunjavao molbe za zajmove (katkad i prilično kreativno). Sjećam se kako je sjedio za svojim stolom u knjižnici i strpljivo nekom stražaru koji je htio kupiti rabljeni DeSoto objašnjavao što je dobro a što nije u kreditnom ugovoru za automobil i govorio mu da može dobiti povoljniji zajam, savjetovao mu da se kloni financijskih tvrtki koje su u ono doba bile jedva nešto bolje od zelenaša. Kad je završio, stražar mu je pružio ruku, a onda ju je brzo povukao. Na trenutak je bio zaboravio da ima posla s maskotom a ne čovjekom.

Andy je pratio promjene poreznih zakona i tržišta dionica pa nije prestao biti koristan nakon nekog vremena provedenog unutra kako se moglo očekivati. Počeo je dobivati novac za knjižnicu, rat sa sestrama je prestao i nitko mu nije ozbiljno pretraživao ćeliju. Bio je poslušan crnčić.

A onda se jednog dana, mnogo godina poslije - možda negdje u listopadu 1967. - dugogodišnji hobi iznenada pretvorio u nešto drugo. Jedne noći kad je do struka bio u rupi a Raquel Welch mu je visjela preko guzice, čekić mora da mu je utonuo u beton do balčaka.

Neke komade je izvukao, ali sigurno je čuo kako drugi padaju niz šaht, skakuću i odzvanjaju. Je li tad već znao da će naći šaht ili se iznenadio? Ne znam. Možda je već pogledao nacrte a možda i nije. Ali, ako nije, možete se kladiti da ubrzo poslije toga jest.

Morao je iznenada shvatiti da to nije samo igra, da igra na vrlo visok ulog - Što se tiče njegova života i budućnosti, na najviši. Ni tad nije mogao biti sasvim siguran, ali je slutio jer mi je upravo u to vrijeme prvi put spomenuo Zihuatanejo. Tako je ta rupa koja mu je dotad bila igračka sad postala gospodarem - to jest, ako je znao da je na dnu kanalizacijska cijev i kamo vodi.

Godinama se žderao zbog onog ključa pod kamenom u Buxtonu. Sad je još morao strahovati hoće li neki nadobudni mladi stražar pogledati iza plakata i sve otkriti, hoće li dobiti novog cimera, hoće li ga nakon toliko godina iznenada premjestiti. O svemu se tome morao brinuti sljedećih sedam godina. Mogu vam samo reći da je očigledno bio jedan od najhladnokrvnijih ljudi na svijetu. Ja bih nakon nekog vremena bio potpuno poludio od svih tih neizvjesnosti. A Andy je jednostavno i dalje igrao igru.

Morao je nositi breme mogućnosti otkrivanja narednih osam godina - moglo bi se čak reći, vjerojatnosti otkrivanja, jer kako god složio karte da mu idu u prilog, kao zatvorenik nije baš mogao mnogo kombinirati... a bogovi su prema njemu bili milostivi vrlo, vrlo dugo -osamnaest godina.

Najveća ironija koja mi pada na um bila bi da su mu odobrili puštanje na uvjetnu. Možete li to zamisliti? Tri dana prije puštanja, takvog zatvorenika premjeste u krilo s blagim osiguranjem kako bi ga liječnici temeljito pregledali i kako bi ispunio hrpu testova. Dok bi bio tamo, njegovu bi ćeliju potpuno očistili. Umjesto da bude pušten, Andy bi dobio dugu samicu i onda nastavak kazne... ali u drugoj ćeliji.

Ako je šaht otkrio 1967. godine, kako to da nije pobjegao sve do 1975.? Ne znam pouzdano, ali mogu nagađati.

Kao prvo, tada bi postao oprezniji nego ikad prije. Bio je prepametan da bi se žurio da iziđe za osam - ili osamnaest - mjeseci. Sigurno je pomalo proširivao tunel. Rupa je bila široka kao šalica za čaj kad je za tu Staru godinu popio svoj viski. Kad je popio rođendansko piće 1968. godine, bila je kao tanjur. A kad je počela bejzbolska sezona 1969., rupa je bila širine pladnja.

Neko sam vrijeme mislio da je sve trebalo ići mnogo brže nego što je išlo - mislim, nakon što se probio do šahta. Činilo mi se da je beton, umjesto da ga mrvi i iznosi u dvorište, mogao jednostavno bacati u šaht. Ali, budući da je sve tako dugo trajalo, ne vjerujem da se usudio. Možda je mislio da bi buka mogla izazvati nečiju sumnju. Ili, ako je znao za kanalizacijsku cijev - a mislim da je morao znati - bojao se da će je komad betona razbiti prije nego što on bude spreman, izazvati probleme s kanalizacijskim odvodom i dovesti do istrage. A svaka bi istraga, dakako, za njega značila propast.

No uza sve to, mislim da je u vrijeme kad je Nixon položio prisegu za drugi mandat rupa bila dovoljno široka da se provuče kroz nju... vjerojatno i prije. Andy nije bio krupan.

Zašto onda nije otišao?

Tu mi je ponestalo utemeljenih pretpostavki i mogu samo nagađati. Jedna mogućnost je da je i sam tunel bio pun govana i da ga je morao očistiti. Ali, to ne bi toliko trajalo. Pa što je onda bilo?

Mislim da se Andy možda uplašio.

Objasnio sam vam kako sam najbolje znao i umio što je to institucionalizacija. Isprva ne možeš podnijeti ta četiri zida, onda ih nekako počneš podnositi, onda ih prihvatiš... a onda, kad ti se tijelo, um i duh prilagode, počneš ih voljeti. Kažu ti kada da jedeš, kada smiješ pisati pisma, kada smiješ pušiti. Ako radiš u praonici ili radionici, odrede ti pet minuta u svakih sat vremena kad smiješ otići u zahod. Trideset pet godina moje je vrijeme bilo u puni sat i dvadeset pet minuta i nakon trideset pet godina to je jedino vrijeme kad osjetim potrebu da se popišam ili pokenjam: dvadeset pet minuta poslije punog sata. A ako zbog nekog razloga ne mogu otići, onda potreba nakon pet minuta prođe i ponovno se javi u sljedeći sat i dvadeset pet minuta.

Mislim da se Andy možda hrvao s tim tigrom - sindromom institucionaliziranosti - a i sa strahom da je sav taj trud bio uzalud.

Koliko li je noći proveo ležeći pod onim plakatom i razmišljajući o kanalizacijskoj cijevi, svjestan da će imati jednu jedinu priliku? Na nacrtu je možda vidio koliki je promjer cijevi, ali ne i kako je u njoj -hoće li moći disati a da se ne zagrcne, jesu li štakori dovoljno veliki i drski da ga napadaju umjesto da bježe... i što je na kraju cijevi, kad i ako dođe do njega. To bi bio još bolji vic nego da je dobio uvjetnu: Andy uđe u kanalizacijsku cijev, puzi kroz petsto metara govana i na kraju dođe do debele rešetke. Ha, ha, baš smiješno.

O tome je sigurno mislio. A onda, ako uspije izići, hoće li uspjeti nabaviti civilnu odjeću i neprimijećeno se udaljiti? I na kraju, zamislite da iziđe iz cijevi, udalji se od Shawshanka prije nego što podignu uzbunu, stigne u Buxton, podigne kamen... i ispod njega ne bude ništa. Ne bi to moralo biti ništa tako dramatično kao što je izgradnja stambene zgrade ili parkirališta robne kuće. Mogao je neki dječak koji voli kamenje pronaći to vulkansko staklo, okrenuti ga, vidjeti ključ i oboje ponijeti kući za uspomenu. Ili je neki lovac mogao pogoditi kamen i otkriti ključ koji je onda mogla odnijeti neka vjeverica ili vrana koja voli blještave predmete. Ili su možda bile proljetne poplave, srušile zid i odnijele ključ. Moglo je biti bilo što.

Zato mislim - bio u pravu ili ne - da se Andy na neko vrijeme jednostavno zamrznuo na mjestu. Na kraju krajeva, ako se ne kladiš, ne možeš ni izgubiti. Što je mogao izgubiti, pitat ćete. Svoju knjižnicu, za početak. Otrovni mir života u instituciji. Svaku mogućnost da ipak dođe do svojeg lažnog identiteta.

Ali, na kraju je to ipak učinio, upravo onako kako sam vam ispričao. Pokušao je... i čovječe! Recite sami, nije li to bio briljantan uspjeh.

Ali je li doista uspio pobjeći, pitate. Što je bilo poslije? Što se dogodilo kad je došao do onog polja i okrenuo kamen... dakako pod pretpostavkom da je kamen još bio tamo?

Taj vam prizor ne mogu opisati jer je vaš institucionalizirani pripovjedač još u istoj instituciji i očekuje da će tu ostati još godinama.

Ali, mogu vam reći ovo: potkraj ljeta 1975. godine - točnije, 15. rujna - dobio sam razglednicu poslanu iz malenog mjesta McNary u Teksasu. Taj je gradić s američke strane granice, nasuprot El Porveniru. Prostor za poruku bio je posve prazan. Ali, ja ipak znam. Znam to u srcu s istom pouzdanošću s kojom znam da ćemo svi jednog dana umrijeti.

U McNaryju je prešao granicu. U McNaryju u Teksasu.

Eto, to je moja priča. Nisam ni slutio da će mi trebati tako dugo da je napišem i da ću potrošiti toliko papira. Počeo sam pisati odmah nakon što sam dobio onu razglednicu, a završavam, evo, 14. siječnja 1976. godine. Potrošio sam tri olovke i cijeli blok papira. Dobro sam ih skrivao, iako bi malo tko mogao pročitati moj švrakopis.

To je pisanje probudilo više uspomena nego što sam mogao i zamisliti. Kad pišeš o sebi, to je kao da gurneš prut u bistru rijeku i raskopaš muljevito dno.

Ali ti uopće nisi pisao o sebi, čujem kako komentira neka budala. Pisao si o Andyju Dufresneu. Ti si u vlastitoj priči tek sporedni lik. Ali, znate, to jednostavno nije istina. Cijela je priča o meni, svaka, ali svaka riječ. Andy je bio onaj dio mene koji nikad nisu uspjeli staviti pod ključ, onaj dio mene koji će se radovati kad mi napokon otvore vrata, kad izidem u svojem jeftinom odijelu i s dvadeset dolara u džepu. Taj će se dio mene radovati ma koliko sve drugo u meni bilo staro, slomljeno i uplašeno. Stvar je samo u tome što je Andy toga imao više nego ja i znao je bolje iskoristiti ono što je imao.

Ima ovdje i drugih poput mene, i drugih koji se sjećaju Andyja. Drago nam je da je otišao, ali smo i malo tužni. No neke ptice jednostavno nisu stvorene za krletku. Perje im je odveć žarkih boja, pijev odveć lijep i divlji. Pa ih pustiš, ili ti prolete kraj ruke kad otvoriš krletku da ih nahraniš. I onda se onaj dio tebe koji zna da ih nisi ni smio zatvarati raduje, ali je tvoja soba ipak pusta i bezbojna sad kad ih više nema.

To je, dakle, ta priča i drago mi je što sam je ispričao iako je pomalo nedovršena i iako se zbog nekih uspomena koje je probudila moja olovka (baš kao onaj prut na rječnom dnu) osjećam sjetno i još starije nego što jesam. Hvala vam što ste me saslušali. A ti, Andy, ako si stvarno tamo dolje, kao što vjerujem da jesi, pogledaj i za mene zvijezde poslije sutona, dotakni pijesak, uđi u more i osjećaj se slobodnim.

Nisam mislio da ću nastavljati ovu priču, ali evo me opet nad zgužvanim stranicama raširenim na stolu preda mnom. Dodat ću još nekoliko stranica i to na novom bloku. Taj sam blok kupio u trgovini - jednostavno sam ušao u trgovinu u Ulici Congress u Portlandu i kupio ga.

Mislio sam da sam završio svoju priču u ćeliji zatvora Shawshank onog tmurnog siječanjskog jutra 1976. godine. Sad je kraj lipnja 1977. a ja sjedim u maloj, jeftinoj sobi hotela Brewster u Portlandu i nastavljam pisati.

Prozor je otvoren i promet s ulice zvuči uzbudljivo i zastrašujuće. Stalno moram bacati pogled na prozor kako bih se uvjerio da na njemu doista nema rešetaka. Noću slabo spavam jer mi se krevet u ovoj sobi, ma koliko bila jeftina, čini prevelik i odveć luksuzan. Budim se svakog jutra točno u pola sedam, ispunjen osjećajem izgubljenosti i straha. Sanjam ružne snove. Imam osjećaj kao da padam i to me isto toliko plaši koliko me uzbuđuje.

Sto se dogodilo sa mnom? Ne možete pogoditi? Pušten sam na uvjetnu. Nakon trideset osam godina rutinskih saslušanja i rutinskih pojedinosti (za tih trideset osam godina umrla su mi tri odvjetnika), napokon su mi odobrili uvjetnu. Valjda su zaključili da sam s 58 godina napokon dovoljno potrošen da me mogu smatrati bezopasnim.

Priču koju ste upravo pročitali zamalo sam spalio. One koji izlaze na uvjetnu pretraže jednako temeljito kao i "svježu ribu" koja ulazi. A osim što sadrže dovoljno dinamita da mi osiguraju poništenje uvjetne i povratak na još šest ili osam godina unutra, moji "memoari" sadržavali su još nešto: ime gradića u koji vjerujem da je Andy Dufresne otišao. Meksička policija rado surađuje s američkom, pa nisam htio da moja sloboda - ili nespremnost da se odreknem priče na kojoj sam tako dugo i naporno radio - stoji Andyja njegove.

Onda sam se sjetio kako je Andy 1948. godine unio onih petsto dolara pa sam i ja priču o njemu iznio na isti način. Za svaki slučaj sam ipak prepisao sve stranice na kojima se spominje Zihuatanejo. Da su mi prilikom pretresa pronašli papire, mene bi vratili... ali bi Andyja tražili u peruanskom gradu Las Intrudres.

Odbor za uvjetnu našao mi je posao "pomoćnog skladištara" u samoposluzi u južnom Portlandu - Što u prijevodu znači da kupcima dodajem prazne vrećice i pomažem im staviti robu u njih. Postoje samo dvije vrste takvih pomoćnika - stari i mladi. Ni jedne ni druge nitko nikad ne pogleda. Ako ste kupovali u ovoj samoposluzi, možda sam vam čak pomogao odnijeti robu do automobila... ali jedino ako ste došli u ožujku ili travnju 1977., jer samo sam toliko tamo radio.

U početku sam mislio da uopće neću izdržati vani. Opisao sam vam zatvorski svijet kao vanjski svijet u malome, ali nisam imao pojma kojom se brzinom stvaru odvijaju vani, kako se brzo ljudi kreću. Čak i govore brže. I glasnije.

To je bila najteža prilagodba u cijelom mojem životu i još je nisam završio... ni izdaleka. Recimo, žene. Nakon što četrdeset godina praktički nisam ni znao da one čine polovicu ljudskoga roda, odjedanput sam u trgovini koja ih je prepuna. Stare žene, trudnice s majicama na kojima strelica pokazuje prema trbuhu i piše TU JE BEBA, mršave žene kojima bradavice vire kroz majicu - ženu koja bi se tako odjenula kad sam otišao u zatvor odmah bi uhitili i odveli na psihijatrijski pregled. Žene svih veličina i oblika. Stalno sam hodao naokolo s poluerekcijom i korio samoga sebe što sam takav pokvarenjak.

A tek odlazak u zahod! Kad god bih morao ići (a uvijek bi mi došlo u puni sat i dvadeset pet minuta), morao sam potiskivati gotovo neodoljivu potrebu da pitam šefa. Jedno je znati da u ovom blještavom vanjskom svijetu mogu jednostavno otići i obaviti; nešto je posve drugo usvojiti to znanje nakon toliko godina tijekom kojih sam morao pitati stražara jer bih inače dobio dva dana samice.

Šef me nije volio. Bio je to mladić od dvadeset pet ili šest godina i vidio sam da mu se pomalo gadim, kao što servilan stari pas koji puzi na trbuhu da ga pomaziš može biti odbojan. Gadio sam se i samom sebi. Ali... ne mogu se spriječiti, to sam mu htio reći. To ti je posljedica života provedenog u zatvoru, mladiću. Svatko od autoriteta postane ti gospodar, a ti pas svakog gospodara. Možda čak i znaš da si postao pas, čak i u zatvoru to znaš, ali budući da su i svi drugi zatvorenici psi, to nije tako važno. A vani jest. No nisam to mogao reći nekome tako mladom. Ne bi razumio. Ne bi ni moj socijalni radnik, krupni, grubi bivši marinac s golemom riđom bradom i beskrajnim vicevima o Poljacima. Proveo bi sa mnom otprilike pet minuta tjedno.

- Ne zalaziš u barove, Rede? -pitao bi kad bi mu ponestalo viceva o Poljacima. Rekao bih "ne" i to bi bilo to do sljedećg tjedna.

Pa glazba na radiju. Kad sam otišao u Shawshank, bilo je doba procvata big band jazza. A danas mi sve pjesme zvuče kao da su o jebačini. I toliki automobili. U početku mi se činilo da se izlažem smrtnoj opasnosti svaki put kad sam trebao prijeći ulicu.

Bilo je toga još - sve mi se činilo neobično i zastrašujuće - ali mislim da ste shvatili o čemu govorim, barem donekle. Počeo sam smišljati što bih mogao učiniti da me vrate natrag. Kad si na uvjetnoj, ne moraš učiniti bogzna što. Sram me je priznati ali čak sam razmišljao o tome da ukradem novac ili robu iz samoposluge u kojoj sam radio samo da me vrate tamo gdje je tiho i gdje znam što će se dogoditi tijekom dana.

Da nisam upoznao Andyja, to bih vjerojatno i učinio. Ali, stalno sam mislio o njemu, o tome kako je tolike godine strpljivo bušio zid da bi se oslobodio. Sjetio bih se toga pa bih se posramio i odbacio misli o povratku. Istina, mogli biste reći da je on imao više razloga da se oslobodi nego ja - imao je novac i novi identitet. Ali, to zapravo nije točno. Jer on nije mogao biti siguran je li mu njegov identitet još na raspolaganju, a bez njega bi mu novac ostao nedostupan. Ne, on je samo želio biti slobodan i da sam ja odbacio svoju slobodu bilo bi to kao da sam pljunuo na sve zbog čega se on toliko trudio.

I tako sam u slobodno vrijeme počeo odlaziti autostopom u Buxton. Počeo sam početkom travnja 1977. godine kad se snijeg tek počeo otapati u poljima, zrak tek počeo zagrijavati a bejzbolske momčadi počele novu sezonu jedinog sporta za koji sam uvjeren da ga i Bog voli. Uvijek bih sa sobom ponio kompas.

U Buxtonu je veliki sjenokos, rekao mi je Andy, a na sjevernoj strani tog sjenokosa je kameni zid kao iz pjesme Roberta Frost a. Negdje pri dnu tog zida je kamen koji ni po čemu ne spada u sjenokos u Maineu.

Uzaludan trud, pomislit ćete. Kao da tražim iglu u plastu sijena. Koliko sjenokosa može biti u malom gradiću poput Buxtona? Pedeset? Sto? Iz osobnog iskustva mogu vam reći da ih je i više jer treba dodati i polja koja nisu bila obrađivana kad je Andy došao u zatvor. A i da nađem ono koje tražim, moglo se dogoditi da ga ne prepoznam. Mogao bih previdjeti onaj kamen. Ili ga je, još vjerojatnije, Andy stavio u džep i odnio.

Zato ću se složiti s vama - doista uzaludan posao. I to opasan za nekoga tko je na uvjetnoj. Jer, na mnogim je poljima pisalo ZABRANJEN ULAZ. A kako sam vam već rekao, nije njima nimalo teško strpati vas natrag u ćeliju ako nešto zgriješite. Uzaludan posao... ali to je i kopkanje po betonskom zidu dvadeset osam godina. A kad više nisi čovjek koji zna kako nabaviti stvari nego samo kupcima pružaš vrećice, lijepo je imati hobi koji ti odvraća misli s tog novog života. Moj je hobi postao traženje Andyjeva kamena.

I tako bih otišao autostopom do Buxtona i hodao cestama. Slušao bih ptice i žubor proljetnih potoka, razgledao boce razasute po poljima - sve nepovratne, na žalost; svijet je otkako sam otišao u zatvor izgleda postao silno rastrošan - i tražio sjenokose.

Mnoga sam odmah mogao prekrižiti. Nisu imala kamenih zidova. Druga su imala kamene zidove ali mi je kompas pokazao da su na pogrešnoj strani. Unatoč tome sam hodao uz njih. To mi je bilo ugodno i u tim sam se trenucima doista osjećao slobodno. I smireno. Jedne je subote uz mene hodao neki stari pas. Nekom drugom prilikom vidio sam srndaća smršavjelog poslije zime.

A onda je došao 23. travanj, dan koji neću zaboraviti ni da poživim još pedeset osam godina. Bilo je toplo subotnje poslijepodne i hodao sam cestom za koju mi je dječačić koji je pecao na mostu rekao da se zove Old Smith Road. Ponio sam ručak u papirnatoj vrećici iz samoposluge pa sam ga pojeo sjedeći na kamenu uz cestu. Kad sam završio, pomnjivo sam zakopao ostatke, onako kako me naučio moj tata prije nego što je umro, dok sam još bio dječačić kao onaj mali koji mi je rekao ime ceste.

Oko dva sata s lijeve strane sam ugledao veliko polje. Na suprotnoj je strani bio kameni zid koji se protezao sa sjevera na zapad. Otišao sam do njega i polako ga počeo pregledavati. S obližnjeg hrasta prekoravala me neka vjeverica.

Kad sam došao negdje na tri četvrtine zida, ugledao sam ga. Nije moglo biti zabune. Crno staklo glatko poput svile. Kamen koji doista nije imao što tražiti u sjenokosu u Maineu. Dugo sam ga samo gledao. Činilo mi se da ću se rasplakati premda ni sam nisam znao zašto. Ona me vjeverica slijedila i dalje mi prigovarajući. Srce mi je tuklo kao ludo.

Kad mi se učinilo da vladam sobom, približio sam se kamenu, čučnuo kraj njega - koljena su mi pucketala kao staro pruće - i dotaknuo ga. Bio je stvaran. Nisam ga podignuo zato što sam mislio da će ispod njega nešto biti; moglo se dogoditi da odem ne otkrivši što je bilo. Nisam ga namjeravao ni ponijeti sa sobom jer nisam smatrao da na to imam pravo - uzeti taj kamen za mene bi bila najgora vrsta krađe. Ne, podignuo sam ga samo zato da ga bolje opipam i uvjerim se u njegovu stvarnost kad osjetim njegovu satensku površinu pod prstima.

Dugo sam gledao ono što je bilo ispod. Moje su oči to vidjele, ali je mojem mozgu trebalo neko vrijeme da se ukopča. Bila je to omotnica pomnjivo zamotana u plastičnu vrećicu da se ne smoči. Na njoj je Andyjevim jasnim rukopisom bilo napisano moje ime.

Uzeo sam omotnicu, a kamen sam vratio tamo gdje ga je ostavio Andy i prije toga njegov prijatelj.

Dragi Rede,

Ako ovo čitaš, znači da si izišao. Na ovaj ili onaj način, uspio si izići. A ako si me bio spreman slijediti dovde, možda ćeš htjeti otići još malo dalje. Vjerujem da se sjećaš imena gradića. Dobro bi mi došao sposoban čovjek da mi pomogne s mojim projektom.

U međuvremenu popij piće na moj račun - i razmisli o ponudi. Očekivat ću te. Upamti da je nada dobra stvar, Rede, možda najbolja od svih, a ništa dobro nikad sasvim ne umre. Nadam se da će te ovo pismo naći i da si dobro.

Tvoj prijatelj,

 Peter Stevens

Pismo nisam pročitao u polju. Uhvatio me užasan strah, potreba da pobjegnem prije nego što me itko vidi. Bojao sam se da me ne ulove.

Vratio sam se u svoju sobu i tamo ga pročitao dok je s donjeg kata dopirao miris večere za starce - podgrijane konzerve svih vrsta: Beefaroni, Ricearoni, Noodleroni. Što god starci diljem Amerike večeras jedu gotovo sigurno završava na -roni.

Otvorio sam omotnicu, pročitao pismo, pokrio lice rukama i zaplakao. U pismu je bilo i dvadeset novih novčanica od pedeset dolara.

I tako sam dospio u Hotel Brewster. Opet sam bjegunac. Ovaj put je moj zločin kršenje uvjetne. Nitko zbog toga neće blokirati ceste, to je sigurno. Ali, ja nisam siguran što da radim.

Imam ovaj rukopis, imam malu putnu torbu, ništa veću od liječničke, u kojoj je sve što imam na ovom svijetu. Imam devetnaest pedesetača, četiri desetače, jednu novčanicu od pet dolara, tri od jednog dolara i nešto kovanica. Morao sam razmijeniti jednu pedesetaču kad sam kupovao novi blok i cigarete.

Pitam se što da radim.

Ali, to i nije stvarno pitanje. Izbor je zapravo vrlo jednostavan. Ili ćeš se predati životu ili smrti.

Prvo ću staviti rukopis u torbu. Onda ću je zatvoriti, uzeti kaput, sići u prizemlje i odjaviti se iz ove prčvarnice. Onda ću otići u bar, staviti pet dolara pred barmena i reći mu da mi donese dva čista Jack Danielsa -jedan za mene i jedan za Andyja Dufresnea. Osim nekoliko piva, bit će to prva pića koja sam popio kao slobodan čovjek još od 1938. godine. Onda ću barmenu dati dolar napojnice i zahvaliti mu se. Otići ću iz bara i otići uz Ulicu Spring do autobusnog kolodvora po kartu za El Paso, preko New Yorka. Kad stignem u El Paso, kupit ću kartu za McNary.

A kad stignem u McNary, morat ću otkriti može li stari kriminalac kao što sam ja prijeći granicu i ući u Meksiko.

Naravno da se sjećam imena. Zihuatanejo. Odveć je lijepo da bi se zaboravilo.

Vidim da sam uzbuđen, tako uzbuđen da jedva držim olovku u ruci koja drhti. Mislim da je to vrsta uzbuđenja kakvu može osjetiti samo slobodan čovjek, slobodan čovjek koji kreće na daleki put s neizvjesnim ishodom.

Nadam se da je Andy tamo.

Nadam se da ću uspjeti prijeći granicu.

Nadam se da ću naći svojeg prijatelja i stisnuti mu ruku.

Nadam se da je Pacifik doista onako plav kao u mojim snovima.

Nadam se.

LJETO KORUPCIJE

Za Elaine Koster i Herberta Schnalla

DAROVIT UČENIK

1.

Dok je pritiskao pedale svojeg trkaćeg bicikla Schwinn kroz ulicu stambenog predgrađa izgledao je onako kako obično zamišljamo tipičnog američkog dječaka i upravo je to i bio: Todd Bowden, star trinaest godina, visok 172 cm, težak solidnih 64 kilograma, kose boje zrelog kukuruza, plavih očiju, pravilnih bijelih zubi, lako preplanule puti još bez traga prvih pubertetskih prištića.

Dok je prolazio kroz sunčane i sjenovite dijelove ulice tri ugla od vlastite kuće smiješio se smješkom rezerviranim za ljetne praznike. Izgledao je kao dječak koji ujutro raznosi novine - i doista je raznosio mjesni Clarion. Izgledao je i kao dječak koji bi mogao prodavati čestitke, i to je također radio. Prodavao je onu vrstu na kojoj je unutra otisnuto vaše ime - JACK I MARY BURKE ili DON I SALLY ili MURCHINSONOVI. Izgledao je kao dječak koji zviždi dok radi; i to je često činio. Dapače, znao je prilično dobro zviždati. Otac mu je bio arhitekt koji je zarađivao četrdeset tisuća dolara godišnje. Njegova majka bila je domaćica koja je završila školu za tajnice (upoznala je Toddova oca kad je jednog dana trebao usluge jedne od tajnica u poduzeću) i koja je u slobodno vrijeme pretipkavala rukopise. Sva je Toddova stara školska izvješća čuvala u fasciklu. Najdraže joj je bilo ono s kraja četvrtog razreda na kojem je gospođa Upshaw nažvrljala: "Todd je iznimno darovit učenik." To je i bio. Same petice i četvorke.

Da su mu ocjene bile bolje - recimo, da je imao sve petice - njegovi bi prijatelji mislili da s njim nešto nije u redu.

Sad je zaustavio bicikl pred kućom u Ulici Claremont broj 963 i sjahao. Bio je to mali bungalov diskretno povučen od ulice, bijel sa zelenim rebrenicama. S prednje je strane bila uredno ošišana i redovito zalijevana živica.

Todd je rukom zagladio svoju plavu kosu i pogurao bicikl betonskim prilazom do stuba. Još se smiješio, lijepim osmijehom punim iščekivanja, remek-djelom moderne stomatologije i fluorirane vode. Vrhom tenisice spustio je kočnicu bicikla a onda je pokupio novine s dna stuba. Nije bio Clarion nego LA Times. Gurnuo ih je pod ruku i popeo se uza stube. Na vrhu su bila teška drvena vrata bez prozora zaštićena mrežom protiv kukaca. S desne je strane bilo zvonce a ispod njega dvije male pločice, obje uredno pričvršćene za drveni okvir i pokrivene zaštitnom plastikom da ne bi požutjele ili se zamrljale od kiše. Njemačka pedantnost, pomislio je Todd i još se šire nasmiješio. Bila je to odrasla misao, a za takve je sebi uvijek čestitao.

Na gornjoj pločici pisalo je ARTHUR DENKER.

Na donjoj je pisalo NE PRIMAM TRGOVAČKE PUTNIKE.

I dalje se smiješeći, Todd je pritisnuo zvonce.

Jedva je čuo njegovo prigušeno zvrjanje negdje daleko u kućici. Skinuo je prst sa zvonca i malo naherio glavu, osluškujući. Nije čuo korake. Pogledao je na svoj Timex (koji je dobio kao nagradu za prodaju čestitaka) i vidio da je deset i dvanaest. Već je morao ustati. Todd je uvijek ustajao najkasnije u pola osam, čak i ljeti. Tko rano rani dvije sreće grabi.

Osluškivao je još trideset sekundi, a kad se i dalje ništa nije čulo, najjeo je na zvono, pritom gledajući sekundar na svome satu. Pritiskao je zvonce točno sedamdeset jednu sekundu kad je napokon začuo spore korake. Prema tihom, šuškavom zvuku zaključio je da je tip u papučama. Todd je volio izvoditi zaključke. Trenutačna mu je želja bila da kad odraste postane privatni detektiv.

- Evo, evo - svadljivo je viknuo čovjek koji se pretvarao da je Arthur Denker.

- Stižem! Pustite zvono! Evo me!

Todd je pustio zvonce. Pogledao je jastučić kažiprsta. Ostao mu je okrugli crveni trag.

S druge strane vrata zaštropotali su lanac i lokot, a onda su se vrata otvorila.

Pogrbljeni starac u kućnom ogrtaču stajao je i gledao ga kroz mrežu protiv kukaca. Medu prstima mu je gorjela cigareta. Todd je pomislio kako starac izgleda poput križanca između Alberta Einsteina i Borisa Karloffa. Imao je dugu bijelu kosu malo požutjelu od nikotina. Lice mu je bilo naborano i otečeno od spavanja. Todd je s blagim gađenjem primijetio da se posljednjih nekoliko dana nije potrudio obrijati. Toddov je otac volio reći: "Brijanje uljepšava dan." On se svaki dan brijao, i kad je išao na posao i kad nije.

Oči koje su gledale Todda bile su pozorne ali duboko usađene i prošarane crvenim kapilarama. Na trenutak je osjetio duboko razočaranje. Tip je doista malo nalikovao na Alberta Einsteina i malo na Borisa Karloffa, ali zapravo je najviše nalikovao na jednog od onih starih pijanaca koji su se motali oko ranžirnog kolodvora.

Ali, podsjetio se Todd, tek je ustao. Vidio je on Denkera već mnogo puta prije (dobro pazeći da Denker ne vidi njega, ni u ludilu), i tada je, na javnim mjestima, Denker izgledao odlično, kao pravi umirovljeni časnik, moglo bi se reći, iako mu je sedamdeset šest godina ako članci koje je pročitao u knjižnici nisu naveli pogrešan datum rođenja. Kad ga je Todd pratio do Shophtea, samoposluge u koju je odlazio u kupovinu, ili autobusom u jedno od tri kina - jer Denker nije imao automobil - uvijek je nosio jedno od četiri uredna odijela, ma kako bilo toplo. Ako se činilo da će kiša, pod rukom bi nosio sklopljeni kišobran kao časničku palicu. Katkad je nosio i šešir. I kad god je išao van, uvijek je bio uredno izbrijan, a bijeli brkovi (koje je nosio da bi prikrio loše ispravljenu zečju usnicu) bili su podrezani.

- Dječak - rekao je sada. Glas mu je bio hrapav i pospan. Todd se ponovno razočarao kad je primijetio da je njegov kućni ogrtač iznošen i otrcan. Jedan zaobljeni kraj ovratnika stajao je pod pijanim kutom i upirao mu u naborani vrat. Na drugom je bila mrlja od nekakvog umaka. Zaudarao je na cigarete i ustajali alkohol.

- Dječak - ponovio je.

- Ništa mi ne treba, dječače. Pročitaj natpis. Valjda znaš čitati? Naravno da znaš. Svi američki dječaci znaju čitati. Ne gnjavi me, mali. Do viđenja.

Vrata su se počela zatvarati.

Mogao je tada odustati, mislio je Todd mnogo kasnije, jedne od onih noći kad nikako nije mogao zaspati. Mogao je odustati zbog razočaranja koje je doživio kad ga je prvi put vidio izbliza, kad je njegovo javno lice nestalo - moglo bi se reći da je visjelo u ormaru zajedno s kišobranom i šeširom. Moglo je sve završiti u tom trenutku, slabim, nevažnim zveketom lokota koji se zatvarao i koji bi poput škara odsjekao sve što se dogodilo poslije. Ali, kako je i stari napomenuo, on je bio američki dječak i naučili su ga da je upornost vrlina.

- Ne zaboravite svoje novine, gospodine Dussander - rekao je Todd i ljubazno mu pružio Times.

Vrata su se naglo zaustavila. Napet, pozoran izraz preletio je preko lica Kurta Dussandera i odmah potom nestao. U tom se izrazu možda nazirao strah. Prilično je dobro prikrio taj izraz, ali Todd je i treći put osjetio razočaranje. Od Dussandera nije očekivao da bude dobar, nego da bude izvanredan.

Čovječe, mislio je Todd, uh, čovječe.

Ponovno je otvorio vrata. Jednom rukom, zgrčenom od artritisa, oslobodio je mrežu. Ruka je zatim odgurnula mrežu upravo koliko je bilo potrebno da izmigolji poput pauka i uhvati novine koje je Todd pružio. Dječak je s gađenjem primijetio da su starčevi nokti dugi, žuti i rožnati. Bila je to ruka koja je gotovo cijeli dan provodila držeći cigaretu za cigaretom. Todd je smatrao da je pušenje prljava i opasna navika koju on sam nikad ne bi izabrao. Stvarno je čudo da je Dussander uspio poživjeti tako dugo.

Starac je potezao novine.

- Daj mi ih.

- Svakako, gospodine Dussander.

- Todd je pustio novine. Ruka-pauk povukla ih je unutra. Mrežasta vrata su se zatvorila.

- Zovem se Denker - rekao je starac - a ne Doo-Zander. Očito ne znaš čitati. Šteta. Do viđenja.

Vrata su se opet počela zatvarati. Todd je počeo brzo govoriti u sve uži procijep.

- Bergen- Belsen od siječnja 1943. do lipnja 1943., Auschwitz od lipnja 1943. do lipnja 1944., Unterkommandant. Patin...

Vrata su se opet zaustavila. Starčevo natečeno, blijedo lice visjelo je u procijepu poput naboranog, napola ispražnjenog balona. Todd se nasmiješio.

- Otišli ste iz Patina netom prije dolaska Rusa. U Buenos Aires. Neki kažu da ste se tamo obogatili ulažući zlato koje ste izvukli iz Njemačke u trgovinu drogom. Bilo kako bilo, bili ste u Mexico Cityju od 1950. do 1952. godine. A onda...

- Mali, ti si potpuno lud.

- Jedan artritični prst pravio je krugove oko nelijepog uha. Ali, bezuba usta podrhtavala su kao u panici.

- Ne znam gdje ste bili od 1952. do 1958.- nastavio je Todd smiješeći se još šire.

- Čini se da nitko ne zna, ili barem nitko neće reći. Ali, neki vas je izraelski agent vidio na Kubi, gdje ste radili kao concierge u velikom hotelu neposredno prije nego što je Castro došao na vlast. Izgubili su vam trag kad su pobunjenici ušli u Havanu. Onda ste se iznenada 1965. pojavili u Zapadnom Berlinu. Zamalo su vas uhvatili.

- Todd je stisnuo prste u šaku i počeo mahati njome. Dussanderov se pogled spustio na te dobro oblikovane, lijepo uhranjene američke ruke, ruke stvorene za slaganje slagalica i pravljenje maketa. Todd je radio i jedno i drugo. Samo godinu prije on i njegov otac napravili su maketu Titanica. Trebala su im gotovo četiri mjeseca i Toddov ju je otac držao u uredu.

- Ne znam o čemu govoriš - rekao je Dussander. Bez umjetnog zubala je pomalo frfljao, a to se Toddu nimalo nije svidjelo. Nije zvučalo... autentično. Pukovnik Klink iz Hoganovih junaka više je zvučao kao nacist nego Dussander. Ali, u ono je doba morao biti pravi. U članku o logorima u Muškim poslovima nazvali su ga "patinskim krvnikom".

- Odlazi, mali, dok nisam pozvao policiju.

- Samo izvolite, zovite ih, gospodine Dussander, ili Herr Dussander, ako vam je tako draže.

- I dalje se smiješio pokazujući bijele zube koji su štićeni fluoridom od njegova rođenja i prani zubnom pastom Crest gotovo isto tako dugo.

- Poslije 1965. nitko vas nije vidio... sve dok vas ja prije dva mjeseca nisam ugledao u autobusu, tu u gradu.

- Ti si lud.

- Pa ako želite pozvati policiju - rekao je Todd smiješeći se -samo izvolite. Pričekat ću pred vratima. Ali, ako ih nećete baš odmah pozvati, zašto me ne biste pustili unutra? Možemo porazgovarati.

Dugi je trenutak starac promatrao nasmiješenog dječaka. Na stablima su cvrkutale ptice. Nedaleko se čula motorna kosilica za travu a negdje dalje, u prometnijim ulicama, trubili su automobili u vlastitom ritmu života i trgovine.

Unatoč svemu, Todda je spopala dvojba. Nije se valjda zabunio? Je li moguće da je pogriješio? Vjerovao je da nije, ali ovo nije školska zadaća. Ovo je stvarni život. Zato je osjetio navalu olakšanja (blagog olakšanja, uvjeravao je poslije samoga sebe) kad je Dussander rekao: - Uđi na trenutak ako želiš. Ali samo zato što ti ne želim izazivati neprilike, jasno?

- Naravno, gospodine Dussander - rekao je Todd. Odgurnuo je mrežu i ušao u predvorje. Dussander je zatvorio vrata i jutro je nestalo negdje za njima.

Kuća je mirisala ustajalo i pomalo slatkasto. Mirisala je onako kao je mirisala i njihova kuća ujutro nakon što bi njegovi priredili domjenak, prije nego što bi je njegova majka dospjela provjetriti. Ali, ovaj je zadah bio gori. U njemu se živjelo, uhvatio je korijena. Bila je to mješavina alkohola, pržene hrane, znoja, stare odjeće i nekog lijeka s metvicom. U hodniku je bilo mračno a Dussander mu je stajao preblizu, glave uvučene u ovratnik ogrtača poput glave strvinara koji čeka da neka ranjena životinja izdahne. U tom trenutku, unatoč neobrijanoj bradi i mlohavom mesu, Todd je vidio čovjeka koji je nosio SS uniformu jasnije nego što ga je ikad vidio na ulici. I iznenada mu se u trbuh zabolo koplje straha. Blagog straha, kako se poslije ispravio.

- Morate znati da ako mi se išta dogodi...- počeo je, ali Dussander je prošao kraj njega u dnevni boravak vukući škripave papuče po podu. Prezirno je mahnuo rukom prema Toddu, a Todd je osjetio kako mu se vruća krv penje u grlo i obraze.

Todd je pošao za njim. Osmijeh mu je prvi put nestao s lica. Nije to tako zamišljao. Ali, bit će sve u redu. Stvari će se razjasniti. Naravno da hoće. Uvijek je tako. Ponovno se počeo smiješiti kad je zakoračio u dnevni boravak.

Još jedno razočaranje - i te kakvo! - ali, zapravo je to trebao i očekivati. Dakako da nije bilo Hitlerova portreta u ulju s očima koje te slijede. Nije bilo medalja u kutijama, nije bilo ceremonijalnog mača ovješenog na zidu, nije bilo Lugera ili PPK Walthera na polici nad kaminom (nije bilo ni police). Pa naravno, pomislio je Todd, morao bi biti lud da drži takve stvari gdje ih ljudi mogu vidjeti. Ipak, bilo je teško odbaciti sve što vidiš na televiziji i u filmovima. Soba je izgledala kao da u njoj živi starac sa skromnom mirovinom. Lažni kamin bio je popločan lažnim opekama. Iznad njega jeftina ura. Na stoliću crnobijeli televizor; vršci antene bili su zamotani u aluminijsku foliju radi boljeg prijema. Pod je bio pokriven istrošenim sivim sagom. U stalku za novine pokraj sofe bili su primjerci National Geographica, Reader's Digesta i LA Timesa. Umjesto Hitlerova portreta ili ceremonijalnog mača, na zidu je visjela uokvirena potvrda o državljanstvu i fotografija neke žene sa smiješnim šeširom. Dussander mu je poslije rekao da se takav šešir zove kloš i da se mnogo nosio dvadesetih i tridesetih godina.

- Moja žena - rekao je Dussander melodramatično.

- Umrla je 1955. Pluća. Tad sam radio u tvornici automobila u Essenu. To me slomilo.

Todd se i dalje smiješio. Prešao je sobu kao da želi bolje pogledati ženu na slici. No umjesto toga, opipavao je sjenilo male stolne svjetiljke.

- Prestani! - oštro se otresao Dussander. Todd je malo odskočio.

- To vam je bilo dobro - rekao je iskreno.

- Baš onako zapovjednički. Use Koch je davala praviti sjenila za svjetiljke od ljudske kože, zar ne? I ona je smislila onaj trik sa staklenim cijevima.

- Ne znam o čemu govoriš - rekao je Dussander. Na televizoru je bio paketić Koola bez filtera. Ponudio ih je Toddu.

- Pušiš? - upitao je i iscerio se. Izgledao je odvratno.

- Ne. Od toga se dobije rak pluća. Moj tata je prije pušio, ali prestao je. Učlanio se u Smoke Enders.

- Je li? - Dussander je izvukao drvenu šibicu iz džepa ogrtača i ravnodušno je potegnuo po plastičnom kućištu televizora. Ispuhnuo je dim i rekao: - Možeš li mi navesti i jedan jedini razlog zbog kojeg ne bih trebao pozvati policiju i ispričati im o tvojim monstruoznim optužbama? Jedan jedini razlog? Brzo govori, mali. Telefon je u hodniku. Mislim da bi ti otac naprašio tur. Morao bi tjedan dana sjediti na jastuku.

- Moji roditelji su protiv batina. Tjelesno kažnjavanje izaziva više problema nego što ih rješava.

- Toddove su oči iznenada zablistale.

- Jeste li vi njih tukli? Mislim, žene? Jeste li im skinuli odjeću i...

Dussander je prigušeno kriknuo i krenuo prema telefonu.

Todd je hladno rekao: - To vam ne bi bilo pametno.

Dussaner se okrenuo. Odmjerenim tonom koji je ometala samo činjenica da nije stavio umjetno zubalo rekao je: - Ovo ću ti reći samo jedanput. Zovem se Arthur Denker i nikad se nikako drukčije nisam zvao. Nisam ga promijenio kad sam došao u Ameriku. Otac mi je nadjenuo ime Arthur jer se divio romanima Arthura Conana Doylea. Nikad se nisam zvao Doo- Zander ni Himmler ni Djed Mraz. U ratu sam bio pričuvni poručnik. Nikad nisam bio član nacističke stranke. U bitki za Berlin borio sam se tri godine. Priznajem da sam koncem tridesetih, kad sam se tek oženio, podržavao Hitlera. On je prekinuo depresiju i vratio nam dio ponosa koji smo izgubili zbog nepoštenog i odvratnog Versailleskog mira. Podržavao sam ga vjerojatno zato što sam dobio posao i što se ponovno mogao kupiti duhan pa više nisam morao prekapati smeće kad sam htio zapaliti. Tad sam mislio da je on velik čovjek. I možda je na svoj način i bio. Ali, na kraju je bio posve lud, zapovjedao je fantomskom vojskom prema hirovima svojeg astrologa. Čak je Blondiju, svome psu, dao otrovnu kapsulu. Čin luđaka. Na kraju su svi bili luđaci koji pjevaju Horsta Wessel Lied¹ dok svojoj djeci daju otrov. Moja se regimenta 2. svibnja 1945. predala Amerikancima. Sjećam se da mi je neki vojnik po imenu Hackermeyer dao čokoladu. Rasplakao sam se. Nije bilo razloga da se nastavimo boriti, rat je bio gotov, bio je gotov još u veljači. Bio sam interniran u Essenu i sa mnom su vrlo dobro postupali. Slušali smo niirnberški proces na radiju i kad se Goering ubio, dao sam četrnaest američkih cigareta u zamjenu za pola boce rakije i napio se. Pustili su me u siječnju 1946. U tvornici u Essenu stavljao sam kotače na automobile do 1963., a onda sam otišao u mirovinu i iselio se u Sjedinjene Države. To sam cijeli život želio. Dobio sam državljanstvo 1967. Ja sam Amerikanac. Redovito glasujem. Nikakav Buenos Aires. Nikakva trgovina drogom. Nikakav Berlin. Nikakva Kuba.

- Izgovorio je to Ku-ba².

- A sad, ako ne odeš, idem telefonirati.

Promatrao je Todda, ali on se nije ni pomaknuo. Onda je otišao u hodnik i podigao slušalicu. Todd je i dalje stajao u dnevnom boravku pokraj stola s malom stolnom svjetiljkom.

Dussander je počeo birati broj. Todd ga je gledao, a srce mu je tuklo sve brže dok nije počelo zvučati kao bubanj. Nakon četvrte brojke Dussander se okrenuo i pogledao ga. Ramena su mu se spustila. Spustio je slušalicu.

- Dječak - dahnuo je.

- Dječak.

Todd se nasmiješio, široko ali ipak skromno.

- Kako si doznao?

- Uz malo sreće i mnogo truda - odgovorio je Todd.

- Imam prijatelja, zove se Harold Pegler ali ga svi zovemo Foxy. Igra drugu bazu u našem bejzbolskom timu. Njegov tata u garaži drži hrpu časopisa. Starih, ratnih časopisa. Pokušao sam kupiti novije brojeve, ali prodavač u kiosku preko puta škole kaže da većina više ne izlazi. U većini su slike Švaba - hoću reći, njemačkih vojnika - i Japanaca kako muče žene. I članci o koncentracijskim logorima. Furam se na sve to o logorima.

- Furaš... furaš se na to.

- Dussander ga je gledao i rukom trljao obraz, proizvodeći blagi zvuk nalik trenju brusnog papira.

- Da, furam se. Znate već. To mi je fora. Zanima me.

Sjećao se onog dana u Foxyjevoj garaži savršeno jasno, jasnije nego mnogo čega drugog u životu. Sjećao se kako im je u četvrtom razredu, prije dana kad su išli na profesionalnu orijentaciju, gospođa Anderson (koju su svi zvali Bugs zbog velikih prednjih zubi³) pričala o tome kako će otkriti SVOJU VELIKU STRAST.

- To se dogodi iznenada - pričala je Bugs Anderson.

- Nešto vidiš prvi put i odmah shvatiš da si otkrio SVOJU VELIKU STRAST. Kao kad ključ sjedne u bravu. Ili kad se prvi put zaljubiš. Zato je profesionalna orijentacija tako važna, djeco - možda ćete upravo tog dana otkriti SVOJU VELIKU STRAST.

- I onda im je rekla što je njezina velika strast. Nije to bio rad u školi, nego skupljanje razglednica iz 19. stoljeća.

Todd je tad mislio da je to čista glupost, ali onog dana u Foxyjevoj garaži sjetio se njezinih riječi i pomislio kako je možda ipak imala pravo.

Tog je dana puhala Santa Ana.⁴

- Siguran sam da tu negdje ima stripova - rekao je Foxy. Njegovu je majku mučio mamurluk pa ih je izbacila iz kuće jer su bili odveć bučni.

- I to zgodnih. Uglavnom vesterna, ali ima i Turoka i Kamenog sina i...

- A što je ovo? - upitao je Todd pokazujući pretrpane kartonske kutije pod stubama.

- Ah, ti ne vrijede - rekao je Foxy.

- Uglavnom istinite ratne priče. Dosadni su.

- Mogu ih pogledati?

- Naravno. Ja ću potražiti stripove.

Ali, kad je debeli Foxy Pcgler pronašao stripove, Todd ih više nije želio čitati. Bio je izgubljen. Posve izgubljen.

Kao kad ključ sjedne u bravu. Ili kad se prvi put zaljubiš.

Doista je bilo tako. Naravno, znao je o ratu - ne onom glupom koji se sad vodio, u kojem su Amerikancima sprašili tur nekakvi kosooki u crnim pidžamama - nego o Drugome svjetskom ratu. Znao je da su Amerikanci nosili okrugle šljemove s mrežicom a Švabe nekakve četvrtaste. Znao je da su Amerikanci dobili većinu bitaka i da su Nijemci izmislili rakete potkraj rata i ispaljivali ih iz Njemačke na London. Čuo je nešto i o koncentracijskim logorima.

Razlika između toga i onoga što je našao u časopisima pod stubama u Foxyjevoj garaži bila je kao kad ti pričaju o bakterijama, a onda ih vidiš pod mikroskopom kako migolje, žive.

Tu je bila Use Koch. Bili su tu i krematoriji s otvorenim vratima i šarkama prekrivenim čađom. Časnici u SS uniformama i zatvorenici u prugastim odorama. Miris starih rotoromana nalikovao je na miris požara istočno od Santo Donata. Osjećao je kako se stari papir mrvi pod njegovim prstima. Okretao ih je i više nije bio u Foxyjevoj garaži nego negdje izvan vremena, pokušavajući prihvatiti pomisao da su oni to doista radili, da je netko to doista radio i da im je netko dopustio da to rade. Glava ga je zaboljela od mješavine gađenja i uzbuđenja, oči su mu gorjele, ali ipak je i dalje čitao, a onda ga je iz nekog stupca, ispod slike hrpe trupala u nekom mjestu koje se zvalo Dachau, zaskočila brojka:

6 000 000

I pomislio je: Tu se netko zaribao, netko je dodao jednu ili dvije ništice, pa to je triput više ljudi nego što ih ima ovdje u Los Angelesu! Ali je onda, u drugom časopisu (na ovitku kojega je bila žena prikovana za zid kojoj je prilazio iscereni muškarac u nacističkoj uniformi, sa žaračem u ruci), opet vidio tu brojku:

6 000 000

Glava ga je još više zaboljela. Usta su mu se osušila. Nejasno, iz daljine, čuo je kako mu Foxy govori da mora na večeru. Todd ga je upitao može li ostati u garaži i čitati dok on jede. Foxy ga je malo začuđeno pogledao, slegnuo ramenima i rekao zašto ne. I tako je Todd čitao, zgrbljen nad kutijama starih časopisa, sve dok ga majka nije nazvala i pitala misli li on uopće doći doma.

Kao kad ključ sjedne u bravu.

U svim je časopisima pisalo da je to što se dogodilo strašno. Ali, priče su se nastavljale na poleđini i kad si pogledao tu, riječi koje su govorile da je to strašno bile su okružene oglasima a oglasi su nudili njemačke noževe i remene i šljemove zajedno sa sredstvima za rast kose i čudesnim šamponima. Ti su oglasi nudili njemačke zastave sa svastikama i nacističke Lugere i igru koja se zvala Napad Panzera zajedno s dopisnim tečajevima i ponudama da se obogatite prodajući cipele s debelim potplatima niskim muškarcima. Govorili su da je to strašno, ali činilo se da mnogim ljudima i nije smetalo.

Kao kad se zaljubiš.

O da, dobro se sjećao tog dana. Sjećao se svih pojedinosti -požutjelog kalendara davno prošle godine na stražnjem zidu, masne mrlje na betonskom podu, narančaste vrpce kojom su bili zavezani svežnjevi časopisa. Sjećao se kako ga je glava sve više boljela svaki put kad bi se sjetio one nevjerojatne brojke,

6 000 000

Sjećao se kako je mislio: Želim doznati sve što se događalo na tim mjestima. Sve. I želim znati što je istinitije - riječi ili oglasi koje stavljaju uz njih.

Sjetio se Bugs Anderson kad je na kraju gurnuo kutije natrag pod stube i pomislio je: Imala je pravo. Napokon sam otkrio SVOJU VELIKU STRAST.

Dussander je dugo gledao Todda. Onda je prošao kroz sobu i teško se spustio u naslonjač za ljuljanje. Ponovno je pogledao Todda, nesposoban protumačiti neodređeno sanjarski, nostalgični izraz na dječakovu licu.

- Da. Najprije su me zainteresirali časopisi, ali shvatio sam da je mnogo toga što tamo piše obična glupost. I tako sam otišao u knjižnicu i otkrio još mnogo toga. Neke stvari su bile čak još bolje. Ona dosadna knjižničarka mi isprva nije dala da to gledam jer je u odjeljku za odrasle, ali rekao sam joj da mi je to za školu. Ako je za školu, moraju ti dati što tražiš. Ipak je nazvala mog tatu.

- Todd je prezirno pogledao uvis.

- Mo'š si misliti, kao da tata nije znao što radim.

- Znao je?

- Naravno da je znao. Moj tata smatra da djeca moraju što prije doznati kakav je život - i zlo i dobro. Tako će biti spremnija. Kaže da je život tigar kojeg moraš dograbiti za rep, a ako ne znaš kakva je to zvijer, progutat će te.

- Hmmm - rekao je Dussander.

- Tako misli i moja mama.

- Hmmm.

- Dussander se doimao ošamućeno, kao da nije sasvim siguran gdje je.

- Uglavnom - rekao je Todd - to što sam našao u knjižnici bilo je odlično. Imali su sigurno stotinjak knjiga o logorima, i to samo tu, u Santa Donatu. Očigledno mnogi vole čitati o tome. Nije bilo toliko slika kao u Foxyjevim časopisima, ali ostalo je bilo baš super. Stolci s klinovima koji strše iz sjedala. Vađenje zlatnih zubi kliještima. Otrovni plin koji je izlazio iz tuševa.

- Todd je odmahnuo glavom.

- Vi ste baš pretjerivali, znate? Stvarno vam ništa nije promaklo.

- Super - rekao je Dussander teško.

- Stvarno sam i napisao referat o tome, i znate što sam dobio? Pet plus. Naravno, morao sam biti oprezan. Takve stvari moraš pisati na određeni način. Moraš paziti.

- Je li? - rekao je Dussander. Drhtavom je rukom pripalio novu cigaretu.

- O da. Sve te knjige iz knjižnice pisane su na isti način. Kao da su autori povraćali sve vrijeme dok su pisali.

- Todd se namrštio boreći se da sroči ono što je želio reći. Stvar mu je otežavala činjenica da još nije poznavao riječ ton u književnom smislu.

- Svi su pisali kao da zbog toga nisu mogli spavati. O tome da moramo paziti da se takvo što nikad više ne ponovi. I ja sam svoj referat napisao tako i nastavnik mi je valjda dao peticu samo zato što sam sve to pročitao a da nisam povratio.

- Todd se opet dražesno nasmiješio.

Dussander je jako potegnuo dim. Vršak cigarete bez filtera lako je zatreperio. Dok je izdisao kroz nos, zakašljao se tipičnim šupljim staračkim kašljem.

- Teško mi je povjerovati da doista vodimo ovaj razgovor - rekao je. Nagnuo se naprijed i zagledao u Todda.

- Mali, jesi li čuo za riječ egzistencijalizam!

Todd mu nije odgovorio.

- Jeste li poznavali Use Koch? – upitao je.

- Use Koch? - Gotovo nečujno, Dussander je odgovorio: - Da, poznavao sam je.

- Je li bila lijepa? - pitao je Todd revno.

- Mislim...

- Rukama je opisao oblik pješčanog sata.

- Zacijelo si vidio njezinu fotografiju? - rekao je Dussander.

- Takav aficionado kakav si ti.

- Što je to af.. afi...

- Aficionado - ponovio je Dussander.

- Netko tko se fura na nešto. Kome je to... super.

- Aha! Super! - Toddov osmijeh, koji je na trenutak postao zbunjen i slab, opet je zablistao.

- Naravno, vidio sam njezinu fotografiju. Ali, znate kakve su te knjige.

- Govorio je kao da ih Dussander sve ima.

- Crnobijele, mutne fotografije. Nisu znali da ih snimaju za... za povijest. Je li bila dobar komad?

- Bila je debela i nezgrapna i imala je loš ten - odsječno je odgovorio Dussander. Ugasio je polupopušenu cigaretu u posudi od kupljenih kolača punoj opušaka.

- Uh, k vragu.

- Todd se doimao razočarano.

- Čista sreća - rekao je Dussander zamišljeno, gledajući Todda.

- Vidio si moju sliku u časopisu o ratnim pustolovinama i slučajno sjeo kraj mene u autobusu. Ha! - Spustio je stisnutu šaku na naslon za ruku, ali ne osobito snažno.

- A ne, gospodine Dussander, ne. Nije to bilo sve. Ni približno -rekao je Todd ozbiljno.

- Ma nemoj? - Čupave obrve su se podigle pokazujući uljudnu nevjericu.

- Pa naravno. Čujte, vaše slike u mojem albumu bile su sve stare trideset godina, ako ne i više. Ipak je sad već 1974.

- Ti... imaš album?

- O, da! Izvrstan je. Imam stotine fotografija. Pokazat ću vam ga jednom. Odvalit ćete se.

Dussander je napravio gadljivu grimasu, ali nije ništa rekao.

- Kad sam vas prvih nekoliko puta vidio, uopće nisam bio siguran. A onda ste jedne večeri ušli u autobus kad je padala kiša i imali ste neki sjajni crni ogrtač...

- Zato? - dahnuo je Dussander.

- Pa da. U jednom od časopisa bila je vaša fotografija u sličnom ogrtaču. I u SS uniformi u jednoj od knjiga u knjižnici. I kad sam vas tog dana vidio, rekao sam sebi: "Sad sam siguran. To je Kurt Dussander." Pa sam vas počeo slijediti...

- Što si radio?

- Slijedio sam vas. Pratio vas. Želim postati privatni detektiv kao Sam Spade iz knjiga ili Mannix na televiziji. Uglavnom, bio sam vrlo oprezan. Nisam htio da me primijetite. Da vam pokažem fotke?

Todd je izvukao presavijenu žutu omotnicu iz stražnjeg džepa. Od znoja se zalijepila. Oprezno ju je odlijepio. Oči su mu blistale kao dječaku koji misli na svoj rođendan, na Božić ili na petarde koje će zapaliti na Dan nezavisnosti.

- Fotografirao si me!

- Nego što! Imam mali fotoaparat. Kodakov. Tanak je i mali i stane mi na dlan. Kad malo uvježbaš, možeš njime snimati tako da samo raširiš prste tako da leća proviri i onda pritisneš okidač.

- Todd se sramežljivo nasmijao.

- Uspio sam to svladati, ali sam u početku snimio mnogo fotografija svojih prstiju. Ali, nisam odustajao. Mislim da čovjek sve može postići ako se dovoljno trudi. Znam da je to otrcano, ali istina je.

Kurt Dussander je problijedio. Skutrio se u ogrtaču i doimao se bolesnim.

- Jesi li ih dao razviti kod fotografa, mali?

- Ha? - Todd je izgledao iznenađeno i šokirano, a onda prijezirno.

- Ne! Zar mislite da sam glup? Moj tata ima mračnu komoru. Razvijam vlastite fotografije još od svoje devete godine.

Dussander nije ništa rekao ali se malo opustio i u lice mu se vratila boja.

Todd mu je pružio nekoliko fotografija s neurednim rubovima koji su potvrđivali da su razvijene kod kuće. Dussander ih je smrknuto pregledao. Evo ga kako sjedi uspravnih leda uz prozor u autobusu s primjerkom najnovijeg romana Jamesa Michenera, Stogodišnjicom, u rukama. Evo ga na autobusnoj stanici u Aveniji Devon, s kišobranom pod rukom, glave kraljevski zabačene kao De Gaulle. Evo ga u repu pred kazalištem Majestic, zbog držanja i visine upadljivog među tinejdžerima i kućanicama s uvijačima na glavi. I na kraju, eto ga kako gleda u vlastiti poštanski sandučić.

- Bojao sam se da ćete me taj put vidjeti - rekao je Todd.

- Bio je to proračunati rizik. Bio sam točno preko puta. Uh, čovječe, kad bih si samo mogao priuštiti Minoltu s telefoto lećom. Jednog dana...

- Todd je izgledao sjetno.

- Sigurno si imao spremno opravdanje.

- Mislio sam vas pitati jeste li vidjeli mojeg psa. Uglavnom, kad sam razvio fotografije, usporedio sam ih s ovima.

Pružio je Dussanderu tri fotokopirane fotografije. Sve ih je već vidio, mnogo puta. Na prvoj je bio u svojem uredu u Patinu; vidio se samo on i nacistička zastava pokraj njegova stola, ostalo je bilo izrezano. Druga je bila fotografija na dan unovačenja. Na posljednjoj se rukovao s Heinrichom Glucksom, koji je bio podređen jedino samome Himmleru.

- Tad sam bio prilično siguran, ali zbog tih vaših vražjih brkova nisam mogao vidjeti imate li zečju usnicu. A morao sam biti siguran, pa sam nabavio ovo.

Pružio mu je zadnji list iz omotnice. Mnogo je puta presavijena. Uglovi su bili zgužvani i trošni, onako kako to bude s papirima kad mnogo vremena provedu u džepovima dječaka koji svašta rade i svakamo idu. Bila je to kopija izraelske tjeralice za Kurtom Dussanderom. Dok ju je držao, Dussander je mislio o mrtvacima koji ne miruju i odbijaju ostati zakopani.

- Uzeo sam vaše otiske prstiju - rekao je Todd smiješeći se.

- I onda sam ih usporedio s ovima na tjeralici.

Dussander se zabuljio u njega i procijedio njemačku riječ za sranje.

- Nije istina!

- Jesam, jesam. Mama i tata su mi darovali komplet za uzimanje otisaka prstiju prošle godine za Božić. Pravi, ne samo igračku. S prahom i tri četkice za tri različite površine i posebnim papirom za uzimanje otisaka. Moji znaju da želim biti detektiv kad odrastem. Naravno, misle da će me to proći.

- Odbacio je tu pomisao ravnodušnim podizanjem i spuštanjem ramena.

- U knjizi je pisalo sve o zavijucima i točkama sličnosti. Potrebno je osam takvih točaka da otisci budu prihvaćeni na sudu.

- I tako, jednog dana dok ste bili u kinu, došao sam i uzeo otiske s vašeg poštanskog sandučića i kvake. Prilično pametno od mene, zar ne?

Dussander nije ništa rekao. Čvrsto je stiskao naslone za ruke a njegova bezuba, upala usta su podrhtavala. Toddu se to nije svidjelo. Izgledao je kao da će zaplakati. A to je smiješno. Krvnik Patina pa da plače! To bi bilo kao da Chevrolet bankrotira ili da McDonald's počne prodavati kavijar i tartufe.

- Dobio sam dva kompleta otisaka - rekao je Todd.

- Jedan nimalo nije nalikovao na one na tjeralici. Zaključio sam da su to poštarovi. Ostali su bili vaši. Našao sam više od osam točki sličnosti. Našao sam ih čak četrnaest.

- Nacerio se.

- I tako vam je to bilo.

- Ti si malo kopile - rekao je Dussander i na trenutak su mu oči opasno zasjale. Todd je osjetio tračak uzbuđenja, kao onda u hodniku. A onda je Dussander ponovno bezvoljno utonuo u naslonjač.

- Kome si rekao?

- Nikome.

- Čak ni prijatelju? Tom Conyju Pegleru?

- Foxy. Zove se Foxy Pegler. Ma kakvi, on je brbljavac. Nikome nisam rekao. Nikome toliko ne vjerujem.

- Što hoćeš? Novac? Nemam ga, na žalost. Imao sam prilično u Južnoj Americi, premda nije bilo ništa tako romantično ni opasno kao trgovina drogom. Postoji - postojala je - neka vrsta mreže starih znanaca u Brazilu, Paragvaju i Santo Domingu. Ratni bjegunci. Uključio sam se u taj krug i obogatio se na rudnicima - kositar, bakar, boksit. A onda je došla promjena. Nacionalizam, mržnja prema Amerikancima. Možda bih to bio prebrodio, ali tad su me nanjušili Wiesenthalovi ljudi. Zla sreća slijedi zlu sreću kao psi kuju koja se tjera. Dvaput su me zamalo ulovili; jednom sam tu židovsku kopilad čuo u susjednoj sobi.

- Objesili su Eichmanna - šapnuo je. Jednu je ruku prinio vratu a oči su mu se razrogačile kao oči djeteta koje sluša najstrašniji dio neke priče - Ivice i Marice ili Modrobradog.

- Bio je starac koji ni za koga više nije bio opasan. Bio je apolitičan. Ipak su ga objesili.

Todd je kimnuo.

- Na kraju sam otišao jedinim ljudima koji su mi mogli pomoći. Pomogli su i drugima, a ja više nisam mogao bježati.

- Otišli ste Odessi! - upitao je Todd živo.

- Otišao sam Sicilijancima - rekao je Dussander suho a na Toddovu se licu opet vidjelo razočaranje.

- Sve su sredili. Lažne papire, lažnu prošlost. Jesi li za piće, mali? N-

- Može. Imate Coca Colu?

- Nemam.

- Mlijeko?

- Mlijeko.

- Dussander je prošao ispod nadsvođenog prolaza i otišao u kuhinju. Zasjala je fluorescenta svjetiljka.

- Sad živim od dividendi - nastavio je.

- Na dionice koje sam kupio poslije rata, pod drugim imenom. Bankar koji mi ih je kupio otišao je godinu poslije u zatvor jer je ubio svoju ženu... život je ponekad čudan, zar ne, mali?

Hladnjak se otvorio i zatvorio.

- Sicilijanski šakali nisu znali za te dionice - rekao je.

- Danas ih ima posvuda, ali tada im je Boston bio najsjevernija točka. Da su znali, i njih bi mi bili uzeli. Uzeli bi mi sve i poslali me u Ameriku da krepavam na socijalnoj pomoći i bonovima za hranu.

Todd je čuo kako se otvaraju vrata ormarića, kako se tekućina ulijeva u čašu.

- Malo General Motorsa, malo American Telephone & Telegrapha, sto pedeset dionica Reylona. Sve mi je to izabrao taj bankar, Dufresne. Sjećam mu se imena jer zvuči pomalo slično kao moje. Izgleda da mu ubijanje žena nije išlo tako dobro kao biranje dionica. To ti je crimepassionnel, mali. Samo dokazuje da su svi muškarci magarci koji znaju čitati.

Vratio se u sobu škripućući papučama. Držao je dvije plastične zelene čaše nalik onima što ih obično dijele na otvorenjima benzinskih crpki. Napuniš spremnik i dobiješ besplatnu čašu. Dussander mu je pružio jednu.

- Prvih pet godina živio sam sasvim pristojno od dionica koje mi je izabrao taj Dufresne. Ali, onda sam prodao dionice DiamondMatcha da bih kupio ovu kuću i malu vikendicu nedaleko od Big Sura. Onda je došla inflacija, recesija. Prodao sam vikendicu pa dionice, jedne po jedne, mnoge uz veliku dobit. Da sam ih barem kupio više. Ali, mislio sam da sam dobro zaštićen s drugih strana. Dionice su samo bile dodatak...

- Bezubim je ustima tiho zasiktao i pucnuo prstima.

Toddu je bilo dosadno. Nije došao ovamo da bi slušao Dussandera kako se žali na besparicu ili blebeće o svojim dionicama. Nije mu bilo ni na kraj pameti da ga ucjenjuje. Novac? Što će mu? Ima svoj džeparac i novac od raznošenja novina. A ako mu zatreba više, uvijek može nekome pokositi travnjak.

Todd je prinio čašu ustima, a onda je zastao. Opet se nasmiješio... i to s divljenjem. Pružio je čašu Dussanderu.

- Vi to popijte - rekao je prepredeno.

Dussander je na trenutak zurio u njega ne shvaćajući, a onda je zakotrljao zakrvavljenim očima.

- Grtiss Gott! - Uzeo je čašu, otpio dva gutljaja i vratio mu je.

- Nema gušenja, nema hvatanja za grlo, nema mirisa gorkih badema. To je mlijeko, mali. Mlijeko. Tu iz naše mljekare. Na tetrapaku je crtež nasmijane krave.

Todd ga je na trenutak sumnjičavo promatrao, a onda je otpio mali gutljaj. Da, ima okus kao mlijeko, ali odjedanput više nije bio žedan. Spustio je čašu. Dussander je slegnuo ramenima, podigao vlastitu čašu - u njoj je bilo poprilično viskija - otpio gutljaj i mljacnuo.

- Schnapps! - pitao je Todd.

- Bourbon. Stari. Vrlo dobar. I jeftin. Todd je prstima cupkao šavove traperica.

- Dakle - nastavio je Dussander - ako si odlučio doći do vlastitog "dodatka", moraš znati da si izabrao bezvrijednu dionicu.

- Molim?

- Ucjena - rekao je Dussander.

- Tako to zovu u Mannixu i Barnabyju Jonesu, zar ne? Iznuđivanje novca. Ako je to ono...

Ali Todd se smijao - od srca, dječački. Odmahnuo je glavom, pokušao nešto reći, nije mogao pa se nastavio smijati.

- Ne - rekao je Dussander i odjedanput je posivio i izgledao uplašenije nego i u jednom trenutku otkako je Todd progovorio. Otpio je još jedan veliki gutljaj viskija i stresao se.

- Vidim da to nije to... barem ne iznuđivanje novca. Ali, iako se smiješ, meni tu nešto smrdi na iznuđivanje. O čemu se radi? Zašto si došao uznemiravati starca? Možda sam, kako kažeš, jednom bio nacist, možda sam čak bio u Gestapu. Sad sam samo star i moram uzeti čepić da bih obavio nuždu. Dakle, što želiš?

Todd se smirio. Zagledao se u Dussandera otvorenim, iskrenim pogledom.

- Pa... želim čuti sve o tome. Samo to. Stvarno. Ništa drugo.

- Čuti o tome? - ponovio je Dussander poput jeke. Doima se posve zbunjenim.

Todd se nagnuo prema njemu naslonivši preplanule laktove na koljena u trapericama.

- Pa da. O odredima za strijeljanje. O plinskim komorama. O pećima. O onima koji su morali kopati vlastite grobove i onda stati na rub tako da padnu u njih. O...

- Oblizao je usnice.

- O pregledima. O eksperimentima. O svemu. O svim najsočnijim stvarima.

Dussander ga je gledao zapanjeno kao što bi veterinar gledao mačku koja je okotila same dvoglave mačiće.

- Ti si čudovište - rekao je tiho.

Todd je prezirno puhnuo.

- Sudeći prema knjigama koje sam pročitao za svoj referat, vi ste čudovište, gospodine Dussander, a ne ja. Vi ste ih slali u peći, ne ja. Dvije tisuće na dan u Patinu prije nego što ste došli, tri tisuće kad ste došli, tri i pol tisuće prije nego što su došli Rusi i prekinuli vas. Himmler vas je nazvao stručnjakom za učinkovitost i dodijelio vam medalju. I vi meni kažete da sam čudovište. Ha ha.

- Sve su to prljave američke laži - rekao je Dussander, pogođen. Naglo je spustio naočale na stol i pritom prolio viski po ruci i stolu.

- Nisam ja izmislio ni problem ni rješenje. Dobivao sam zapovjedi i slušao sam ih.

Todd se još šire nasmiješio.

- Da, znam kako su Amerikanci to iskrivili - promrmljao je Dussander.

- Ali, prema vašim političarima, naš doktor Goebbels je kao dijete koje se igra sa svojim slikovnicama. Propovijedaju o moralu a istodobno napalmom spaljuju djecu i starice. One koji se opiru unovačenju zovu kukavicama i "mirovnjacima". Ako odbiju slušati zapovijedi, moraju u zatvor ili bježe iz zemlje. One koji demonstriraju protiv nesretne azijske pustolovine ove zemlje tuku pendrecima na ulicama. Vojnike koji ubijaju nevine predsjednici odlikuju, priređuju im parade za dobrodošlicu kući nakon što su bajunetima ubijali djecu i spaljivali bolnice. Priređuju im svečane večere, daju ključeve gradova, besplatne ulaznice za utakmice.

- Podigao je čašu u zdravicu.

- Samo onima koji izgube sude zbog ratnih zločina zato što su slušali zapovijedi.

- Otpio je gutljaj, a onda ga je uhvatio napadaj kašlja od kojeg mu je lice malo porumenjelo.

Dok je govorio, Todd se vrpoljio kao kad bi njegovi roditelji razgovarali o onome što su te večeri čuli na vijestima. Dussanderova politička stajališta nisu ga zanimala ništa više nego Dussanderove dionice. Po njemu, ljudi izmisle politiku da bi nešto mogli raditi. Kao kad je on prošle godine htio zavući ruku pod haljinu Sharon Ackerman. Sharon je rekla da je to zločesto iako joj je po glasu osjetio da je pomisao uzbuđuje. Zato joj je rekao da kad odraste želi biti liječnik i onda mu je dopustila. To je politika. On je želio čuti o njemačkim liječnicima koji su pokušavali spariti žene i pse, koji su stavljali identične blizance u hladnjak ne bi li vidjeli hoće li umrijeti u isto vrijeme ili će jedan živjeti duže, o elektrošokovima, o operacijama bez anestezije, o tome kako su njemački vojnici silovali koju su god ženu htjeli. Sve ostalo bile su samo dosadne bljezgarije kojima se prikrivaju sočni dijelovi nakon što netko dođe i svemu tome stane na kraj.

- Da nisam slušao zapovijedi, bio bih mrtav.

- Dussander je teško disao i njihao se u naslonjaču tako da su opruge škripjele. Oko njega je visio zadah alkohola.

- Uvijek su nas mogli poslati na rusku frontu, nicht wahr! Priznajem, naši su vođe bili luđaci, ali s luđacima ne možeš raspravljati... osobito kad najluđi među njima ima takvu vrašku sreću. Za dlaku je izbjegao sjajno isplaniran atentat. A one koji su ga smislili zadavili su žicama za glasovir, i to polako. Njihovu smrt snimali su kako bi je prikazali eliti...

- Stvarno? Super! - povikao je Todd spontano.

- Jeste li vidjeli taj film?

- Da, vidio sam ga. Svi smo vidjeli što se događa onima koji nisu spremni ili sposobni trčati pred vjetrom dok ne prođe oluja. Ono što smo tad činili bilo je ispravno. Ponovno bih to učinio. Ali...

Spustio je pogled na čašu. Bila je prazna.

- Ali ne želim o tome govoriti, ne želim o tome čak ni misliti. Činili smo što smo činili samo zbog opstanka, a ništa vezano za opstanak nije lijepo. Sanjao sam...

- Polako je izvadio cigaretu iz kutije na televizoru.

- Da. Godinama sam sanjao. Crnilo i zvukove u crnilu. Traktorske motore. Buldožerske motore. Kundake kako udaraju o zaleđeno tlo ili o ljudske lubanje. Zvižduke, sirene, pucnjeve, vriskove. Vrata stočnih vagona kako se otvaraju u hladno zimsko poslijepodne.

- A onda bi svi zvukovi u mojim snovima prestali i u mraku bi se počele otvarati oči, blistave kao oči životinja u prašumi. Mnogo sam godina živio u prašumi i vjerojatno sam zato u tim snovima osjećao miris prašume. Kad bih se probudio, bio bih mokar od znoja, srce bi mi tuklo, ruka bi mi bila zabijena u usta da prigušim krikove. I mislio bih: taj san je istina. Brazil, Paragvaj, Kuba... ta su mjesta san. U stvarnosti sam još uvijek u Patinu. Rusi su danas bliže nego jučer. Neki od njih sjećaju se da su 1943. godine morali jesti zamrznuta trupla Nijemaca da bi preživjeli. Sad se žele napiti vruće njemačke krvi. Govorkalo se da su neki upravo to i učinili kad su prešli u Njemačku: prerezali vrat nekim zarobljenicima i pili njihovu krv iz čizme. Probudio bih se i mislio: Moram nastaviti posao ako ni zbog čega drugog onda zato da ne bude dokaza o tome što smo tu radili, ili da ih bude tako malo da svijet, koji u to ne želi vjerovati, i ne mora povjerovati. Mislio sam: Posao se mora nastaviti da bismo preživjeli.

Za razliku od onoga prije, ovo je Todd slušao pozorno i s velikim zanimanjem. Bilo je prilično dobro, ali on je bio uvjeren da ga narednih dana čekaju još bolje stvari. Dussandera samo treba malo potaknuti. Zapravo ima sreće. Mnogi ljudi njegovih godina su senilni.

Dussander je duboko povukao dim.

- Poslije, kad su snovi prestali, bilo je dana kad sam mislio da sam sreo nekoga iz Patina. Nikada stražare ili časnike, uvijek logoraše. Sjećam se jednog dana u Zapadnoj Njemačkoj prije deset godina. Na autocesti je bila prometna nesreća. Promet je u svim trakama bio zaustavljen. Sjedio sam u svome morrisu i slušao radio čekajući da krenemo. Pogledao sam udesno. U susjednoj je traci bila vrlo stara simca, a čovjek za upravljačem me je gledao. Moglo mu je biti pedesetak godina, izgledao je bolesno. Na obrazu je imao ožiljak. Kosa mu je bila sijeda, kratka, loše ošišana. Odvratio sam pogled. Minute su prolazile a mi se i dalje nismo micali. Počeo sam dobacivati poglede čovjeku iz simce. Svaki put kad sam to učinio, on me gledao, lica nepomičnog kao smrt, očiju upalih u duplje. Bio sam uvjeren da je iz Patina. Bio je tamo i prepoznao me.

Dussander je povukao ruku preko očiju.

- Bila je zima. Imao je na sebi ogrtač. Ali, bio sam siguran da bi, kad bih izišao iz automobila, otišao do njega, natjerao ga da svuče ogrtač i zavrne rukav, na ruci imao broj.

- Napokon smo mogli krenuti. Udaljio sam se od simce. Da je zastoj trajao još deset minuta, mislim da bih bio izišao iz automobila i izvukao njega iz njegovog. Istukao bih ga imao broj ili nemao. Istukao bih ga zato što me je tako gledao.

- Ubrzo nakon toga zauvijek sam otišao iz Njemačke.

- Na vašu sreću - rekao je Todd.

Dussander je slegnuo ramenima.

- Posvuda je bilo isto. Havana, Mexico City, Rim. U Rimu sam, znaš, proveo tri godine. Vidio bih nekog čovjeka kako me gleda preko svojeg capuccina u kafiću... ženu u hotelskom predvorju koju sam ja zanimao više nego njezin časopis... konobara u restoranu koji bi me pogledavao i dok bi posluživao druge. Bio bih uvjeren da me ti ljudi proučavaju i te bi se noći san opet vratio

- zvukovi, prašuma, oči.

- Ali, kad sam došao u Ameriku, prestao sam misliti na to. Odlazim u kino. Jedanput tjedno jedem vani, uvijek u jednom od onih restorana s brzom hranom jer su tako čisti i. tako dobro osvijetljeni. Ovdje u kući slažem slagalice, čitam romane - uglavnom loše - i gledam televiziju. Navečer pijem dok me ne uhvati san. Snovi mi više ne dolaze. Kad vidim da me netko gleda u samoposluzi ili u knjižnici ili u trgovini duhana, mislim da je to zato što nalikujem njihovom djedu... ili bivšem nastavniku... ili susjedu iz mjesta iz kojeg su se davno odselili.

- Odmahnuo je glavom.

- Ono što se dogodilo u Patinu, dogodilo se drugom čovjeku. Ne meni.

- Super! - rekao je Todd.

- Hoću da mi ispričate sve o tome. Dussander je stisnuo oči a onda ih polako otvorio.

- Nisi shvatio.

Ne želim govoriti o tome.

- Ali ćete govoriti. Inače ću svima reći tko ste.

Dussander ga je promatrao siva lica.

- Znao sam - rekao je - da ćemo prije ili poslije doći do ucjene.

- Danas želim da mi pričate o plinskim pećima - rekao je Todd.

- O tome kako ste pekli Židove.

- Smiješio se od uha do uha.

- Ali, najprije stavite zubalo. Bolje izgledate sa zubima.

Dussander je poslušao. Pričao je Toddu o plinskim pećima sve dok Todd nije morao ići kući na objed. Svaki put kad bi pokušao prijeći na općenite stvari, Todd bi se jako namrštio i počeo mu postavljati konkretna pitanja. Dussander je mnogo pio dok je govorio. Nije se smiješio. Todd jest. Todd se smiješio dovoljno za obojicu.

2.

Kolovoz 1974.

Sjedili su na Dussanderovom stražnjem trijemu pod vedrim nebom bez oblačka. Todd je na sebi imao traperice, tenisice i majicu bejzbolskog kluba. Dussander je nosio vrećastu sivu košulju i vrećaste sivožute hlače s naramenicama - kao pijanac, mislio je Todd prezirno; izgledale su kao da su došle ravno iz trgovine Vojske spasa u gradu. Stvarno će morati nešto poduzeti glede Dussanderova odijevanja kod kuće. Kvarilo mu je užitak.

Jeli su Big Macove koje je Todd donio u košari na biciklu, žureći se kako se ne bi ohladili. Todd je pijuckao Coca Colu kroz slamku. Dussander je pio svoj bourbon.

Njegov se starački glas podizao i spuštao, tanak, oklijevajući, katkad gotovo nečujan. Njegove blijedoplave oči, prošarane crvenim kapilarama, nikad nisu mirovale. Da ih je netko promatrao, pomislio bi da su djed i unuk, da unuk možda prolazi neki obred odrastanja, prima nasljeđe.

- I to je sve čega se sjećam - završio je Dussander i odgrizao velik zalogaj sendviča. McDonaldsov "tajni umak" cijedio mu se niz bradu.

- Možete vi to bolje - rekao je Todd blago.

Dussander je dobrano potegnuo iz čaše.

- Uniforme smo pravili od papira - rekao je gotovo režeći.

- Kad bi jedan logoraš umro, dobio bije drugi ako se još držala. Katkad bi jedna bila dovoljna i za četrdeset logoraša. Dobivao sam visoke ocjene za štedljivost.

- Od Glucksa?

- Od Himmlera.

- Ali, u Patinu je bila tvornica tekstila. To ste mi rekli prošli tjedan. Zašto niste tamo proizvodili uniforme? Mogli su ih izrađivati sami logoraši.

- Tvornica u Patinu morala je izrađivati uniforme za njemačke vojnike. A što se nas tiče...

- Dussanderov glas je na trenutak zadrhtao, a onda se natjerao da nastavi.

- Nismo se bavili rehabilitacijom - završio je-

Todd se nasmiješio svojim karakterističnim širokim osmijehom.

- Je li dosta za danas? Molim te? Boli me grlo.

- Onda ne biste trebali toliko pušiti - rekao je Todd i dalje se smiješeći.

- Pričajte mi još o uniformama.

- O kojima? Logoraškim ili SS-ovskim? - Dussander je zvučao rezignirano.

Smiješeći se, Todd je rekao: - I o jednima i o drugima.

3.

Rujan 1974.

Todd je bio u kuhinji u svojoj kući i pripravljao si je sendvič od maslaca od kikirikija i džema. U kuhinju se ulazilo uz šest drvenih stuba, na povišenu površinu koja se sjala od kroma i plastike. Majčin električni stroj za pisanje kloparao je otkako je došao kući iz škole. Pretipkavala je nekom studentu magistarsku radnju. Student je imao kratku kosu, nosio debele naočale i po Toddovu skromnom mišljenju izgledao kao vanzemaljac. Radnja je bila o učinku voćnih mušica u dolini Salinas poslije Drugoga svjetskog rata ili neko slično sranje. Sad je stroj umuknuo a ona je izišla iz radne sobe.

- Todde dušo - pozdravila gaje.

- Monica dušo - odzdravio je srdačno.

Njegova majka nije izgledala loše za žensku od trideset šest godina, pomislio je Todd; plava kosa s nekoliko pepeljastih pramenova, visoka i vitka, sad odjevena u tamnocrvene kratke hlačice i tanku bluzu boje viskija - bluza je bila nemarno zavezana ispod grudi tako da se vidio njezin ravan, zategnut trbuh. U kosu, nemarno zakopčanu tirkiznom kopčom, zadjenula je korekturni papir.

- I, kako je u školi? - upitala ga je penjući se uza stube u kuhinju. Lako je okrznula njegove usnice svojima a onda je skliznula na jedan od visokih stolaca ispred šanka za doručak.

- Škola je u redu.

- Hoćeš li opet biti među pohvaljenima?

- Naravno.

- Zapravo, mislio je da će mu u prvom tromjesečju ocjene možda malo pasti. Mnogo je vremena provodio s Dussanderom, a i kad nije bio sa starim Švabom, razmišljao je o stvarima koje mu je ispričao. Par puta je i sanjao o tim stvarima. Ali, ništa zabrinjavajuće.

- Darovit učenik - rekla je i raščupala njegovu gustu plavu kosu.

- Kakav ti je sendvič?

- Dobar.

- Bi li i meni napravio jedan i donio mi ga u radnu sobu?

- Ne mogu - rekao je i ustao.

- Obećao sam gospodinu Denkeru da ću doći i čitati mu sat-dva.

- Još čitate Robinsona Crusoea?

- Ne.

- Pokazao joj je hrbat debele knjige koju je kupio u staretinarnici za dvadeset centi.

- Toma Jonesa.

- Ti bokca! Za to će vam trebati cijela školska godina, Todde dušo. Zar nisi mogao naći skraćenu verziju, kao s Crusoeom?

- Vjerojatno, ali ovu je htio čuti cijelu. Tako mi je rekao.

- Aha.

- Na trenutak ga je gledala, a onda ga je zagrlila. Rijetko je tako pokazivala osjećaje i Toddu je bilo malo nelagodno.

- Baš si srce što mu posvećuješ toliko svojeg slobodnog vremena. Tvoj tata i ja mislimo da je to jednostavno... izvanredno.

Todd je skromno spustio pogled.

- I k tome ne želiš nikome reći - rekla je.

- Skrivaš svoju dobrotu.

- Ma, društvo bi mislilo da sam čudak - rekao je Todd, sramežljivo se smiješeći i gledajući u pod.

- Tako nešto.

- Ne govori tako - ukorila ga je blago. A onda: - Što misliš, bi li gospodin Denker volio jednu večer doći k nama na večeru?

- Možda - rekao je Todd neodređeno.

- Čuj, moram juriti.

- Dobro. Večera u pola sedam. Nemoj zaboraviti.

- Neću.

- Otac ti dokasna radi pa ćemo opet biti samo ti i ja, vrijedi?

- Ludo,dušo.

Smiješila se dok ga je gledala kako odlazi, nadajući se da u Tomu Jonesu nema ničega neprimjerenog njegovoj dobi - imao je tek trinaest godina. Vjerojatno nema. Odrasta u društvu u kojem su časopisi poput Penthousea dostupni svakom tko ima dolar i četvrt ili tko je dovoljno visok da dosegne najvišu policu i zaviri u njega prije nego što mu prodavač dovikne da to odmah spusti i ode. U društvu koje kao da je najviše vjerovalo u geslo "poševi bližnjeg svoga" sumnjala je da će u knjizi staroj dvjesto godina naći nešto što bi ga pokvarilo - premda bi starac možda u tome pomalo uživao. I, kako Richard obično kaže, za djecu je cijeli svijet laboratorij. Moraš im dopustiti da prčkaju po njemu. A ako dijete o kojem je riječ ima zdrav obiteljski život i roditelje koji ga vole, bit će samo jači ako doživi i ponešto neobično.

A on je bio najzdravije dijete za koje je znala. Eno ga na njegovom biciklu. Dobro smo ga odgojili, pomislila je i okrenula se da pripravi sendvič. Stvarno jesmo.

4.

Listopad 1974.

Dussander je smršavio. Sjedili su u kuhinji, pohabani primjerak Toma Jonesa ležao je između njih na plastičnom stolnjaku (Todd, koji se trudio da ništa ne propusti, kupio je sažeto izdanje i pomnjivo ga pročitao za slučaj da ga majka ili otac nešto upitaju). Todd je jeo Ring- Ding koji je kupio u samoposluzi. Kupio je i Dussandera jedan, ali Dussander ga nije ni taknuo. Samo bi ga povremeno smrknuto pogledao dok je pio svoj bourbon. Toddu je bilo mrsko gledati da nešto tako slasno propadne. Ako ga uskoro ne pojede, Todd će ga pitati može li ga on uzeti.

- A kako je to dopremano u Patin? - pitao je.

- U željezničkim vagonima - odgovorio je Dussander.

- Na kojima je pisalo MEDICINSKE POTREPŠTINE. U dugim sanducima koji su izgledali kao lijesovi. Što je zapravo prilično primjereno. Logoraši su ih iskrcavali i slagali u stacionar. Poslije bi ih naši ljudi složili u skladišta. To su radili noću. Skladišta su bila iza tuševa.

- Je li to uvijek bio Ciklon- B?

- Ne, povremeno bi nam poslali nešto drugo. Eksperimentalne plinove. Vrhovno zapovjedništvo uvijek je tražilo načine da poveća učinkovitost. Jednom su nam poslali plin pod nazivom "Pegasus". Djelovao je na živce. Hvala Bogu, nikad ga više nisu poslali. Bio je...

- Dussander je vidio kako se Todd nagnuo naprijed, kako mu se pogled izoštrio, pa je iznenada zastao i ležerno mahnuo zelenom čašom.

- Nije baš bio djelotvoran - rekao je.

- Bio je... dosadan.

Ali, nije uspio zavarati Todda. Nimalo.

- Što se dogodilo?

- Ubio ih je - a što si mislio da se dogodilo, da su počeli hodati po vodi? Ubio ih je.

- Ispričajte mi.

- Ne - rekao je Dussander, nesposoban prikriti užas koji je osjećao. Nije mislio na "Pegasus" već... kako dugo? Deset godina? Dvadeset? - Neću ti reći! Odbijam!

- Recite mi - ponovio je Todd ližući čokoladni preljev s prstiju.

- Recite mi ili znate što slijedi.

Da, pomislio je Dussander. Znam što slijedi. Dobro znam, ti odvratno malo čudovište.

- Od njega su plesali - rekao je s oklijevanjem.

- Plesali?

- Kao i Ciklon- B, dolazio je kroz glave tuševa. I počeli su... povraćati i... vršiti veliku nuždu. Nisu si mogli pomoći.

- Čovječe! - rekao je Todd.

- Posrali su se, ha? - Pokazao je Dussanderov Ring- Ding na tanjuru. Svoj je već pojeo.

- Hoćete li ga pojesti?

Dussander nije odgovorio. Oči su mu bile zamagljene od sjećanja. Doimao se daleko i hladno, kao mračna strana planeta koji se ne okreće. Osjećao je vrlo neobičnu mješavinu gađenja i - je li moguće? -nostalgije.

- Počeli su se trzati i ispuštati visoke, grlene glasove. Moji ljudi... nazvali su "Pegasus" plinom za jodlanje. Na kraju su se svi srušili i ležali na podu u vlastitom izmetu, ležali na betonu i vrištali i jodlali, krvavog nosa. Ali, lagao sam, mali. Plin ih nije ubio, ili zato što nije bio dovoljno jak ili zato što se nismo mogli natjerati da dulje čekamo. Vjerojatno ovo drugo. U takvom stanju nisu mogli još dugo živjeti. Na kraju sam poslao pet ljudi s puškama da im prikrate muke. To ne bi lijepo izgledalo u mojem dosjeu da se doznalo - rasipanje metaka u vrijeme kad je Fuhrer svaki metak proglasio nacionalnim dobrom. Ali, toj sam petorici vjerovao. Bilo je trenutaka kad sam mislio da nikad neću zaboraviti te glasove. Jodlanje. Smijeh.

- Da, mogu si misliti - rekao je Todd. Dovršio je Dussanderov Ring- Ding u dva zalogaja. Ne rasipaj pa ćeš imati, govorila je Toddova majka u onim rijetkim prilikama kad se žalio što za večeru jedu ostatke od ručka.

- To je bila dobra priča, gospodine Dussander. Uvijek ih dobro pričate. Kad vas uspijem potaknuti.

Todd mu se smiješio. I, nevjerojatno, i protiv svoje volje, Dussander mu je uzvratio osmijeh.

5.

Studeni 1974.

Dick Bowden, Toddov otac, veoma je nalikovao na filmskog i televizijskog glumca po imenu Lloyd Bochner. Bilo mu je - Bowdenu, ne Bochneru - trideset osam godina. Bio je vitak, uzak muškarac koji je volio odijevati klasične košulje i jednobojna odijela, obično tamna. Na gradilištu bi nosio sivomaslinaste hlače i jakne i šljem koji je sačuvao u sjećanje na dane provedene u Mirovnim snagama, kad je radio na dvije brane u Africi. Kad bi radio kod kuće, u svojoj radnoj sobi, nosio bi polunaočale koje bi mu uvijek skliznule na vrh nosa pa bi izgledao kao sveučilišni profesor. Nosio ih je i sad dok je lupkao po stolu školskim izvješćem svoga sina za prvo tromjesečje.

- Jedna četvorka. Četiri trojke. Jedna dvojka. Dvojka, zaboga miloga! Todde, tvoja majka to ne pokazuje, ali silno se uzrujala.

Todd je spustio pogled. Nije se smiješio. Kad bi njegov otac počeo psovati, to nikako nije bio dobar znak.

- Bože dragi, nikad prije nisi donio ovakve ocjene. Dvojka iz početne algebre! što je ovo?

- Ne znam, tata.

- Skrušeno je gledao u svoja koljena.

- Tvoja majka i ja mislimo da možda malo previše vremena provodiš s gospodinom Denkerom. Da ne učiš dovoljno. Morat ćeš to ograničiti na vikende, stari moj. Barem dok ne vidimo što se događa s tvojim ocjenama...

Todd je podigao pogled i Bowdenu se na sekundu učinilo da je u sinovljevu pogledu vidio divlji, usijani bijes. Razrogačio je oči, stisnuo Toddovo izvješće medu prstima... a onda je pred njim opet bio isti stari Todd koji ga je gledao otvoreno i prilično žalosno. Je li doista vidio onaj bijes? Ne, sigurno mu se samo učinilo. Ali, to ga je uznemirilo, otežalo mu odluku. Todd nije bio bijesan i Dick Bowden ga nije ni želio razbjesniti. On i njegov sin su prijatelji, oduvijek su bili prijatelji i Dick je htio da tako i ostane. Nisu jedan drugome ništa tajili (osim činjenice da je Dick Bowden povremeno spavao sa svojom tajnicom, ali to nije nešto što možeš reći svojem trinaestogodišnjem sinu... i osim toga, to nije imalo nikakve veze s njegovim obiteljskim životom). Tako je bilo, tako je moralo biti u svijetu u kojem ubojstva prolaze nekažnjeno, srednjoškolci uzimaju heroin a klinci Toddovih godina dobijaju spolne bolesti.

- Ne, tata, molim te, nemoj. Mislim, nemoj kazniti gospodina Denkera zbog moje greške. Mislim, on bi bio izgubljen bez mene. Više ću raditi. Stvarno. Ta algebra... samo me u početku zbunila. Ali, otišao sam Benu Tremaineu i nakon što smo nekoliko dana zajedno učili, počeo sam shvaćati. Samo sam... samo sam se isprva prepao.

- Mislim da s njim provodiš previše vremena - rekao je Bowden, ali već se pokolebao. Bilo je teško odbiti Todda, teško razočarati ga, a to što je rekao da bi to bilo kažnjavanje starca... pa, k vragu, to je bilo točno. Starac se toliko veselio Toddovim posjetima.

- Onaj gospodin Storrman, nastavnik iz algebre, jako je strog -rekao je Todd.

- Mnogi u razredu su dobili dvojke. Troje ili četvoro je dobilo jedinicu.

Bowden je zamišljeno kimao.

6.

Prosinac 1974.

Lice koje je Toddu otvorilo vrata bilo je ispijeno i žuto. Kosa koja je u srpnju bila gusta sad se prorijedila i postala tanka i lomljiva. Dussanderovo tijelo, od početka mršavo, sad je bilo iznureno... premda, pomislio je Todd, ni izbliza onako iznureno kao logoraši koji su nekoć isporučivani u njegove ruke.

- Neću više odlaziti srijedom. Dok ne popravim ocjene.

- Pročitao je očev pogled.

- I umjesto da odlazim na slobodne aktivnosti, ostat ću kod kuće i učiti. Časna riječ.

- Stari ti je doista tako drag?

- Super je - rekao je Todd iskreno.

- Pa... dobro. Pokušajmo na tvoj način, stari moj. Ali, kad dođe siječanj želim vidjeti da si se popravio, je li jasno? Mislim na tvoju budućnost. Ti možda misliš da je za to još prerano, ali nije. Ni izdaleka.

- Kao što je njegova majka voljela govoriti "ne rasipaj pa ćeš imati", tako je otac volio reći "ni izdaleka".

- Razumijem, tata - rekao je Todd ozbiljno, kao u pravom muškom razgovoru.

- Onda hajde, baci se na knjige.

- Gurnuo je naočale uz nos i potapšao Todda po ramenu.

Todd se nasmiješio, široko i vedro.

- To, tata!

Bowden je gledao sina ponosno se smiješeći. Glavni zgoditak. I ono nije bila srdžba na njegovu licu, ne, samo se malo uzrujao... nije to bio onaj siloviti osjećaj koji mu se učinilo da je vidio. da je Todd bio bijesan, on bi to znao. Čitao je svojeg sina kao otvorenu knjigu. Oduvijek je bilo tako.

Sad kad je obavio očinsku dužnost, počeo je zviždukati. Razmotao je neki nacrt i nadvio se nad njega.

Todd je lijevu ruku držao iza leđa kad je Dussander došao na vrata. Sad ju je gurnuo naprijed i pružio mu zamotani paket.

- Sretan Božić! - povikao je.

Dussander je ustuknuo pred kutijom; onda ju je uzeo bez tračka zadovoljstva ili iznenađenja na licu. Držao ju je oprezno, kao da možda sadrži bombu. Vani je kišilo. Kišilo je gotovo cijeli tjedan i Todd je kutiju donio pod ogrtačem. Bila je umotana u šareni papir i vezana ukrasnom vrpcom.

- Što je to? - pitao je Dussander bez oduševljenja kad su ušli u kuhinju.

- Otvorite pa ćete vidjeti.

Todd je izvadio limenku Coca Cole iz džepa i spustio je na crvenobijeli kockasti stolnjak.

- Bit će bolje da zatvorite rebrenice -rekao je povjerljivim tonom.

Na Dussanderovom licu odmah se ogledalo nepovjerenje.

- Je li? A zašto?

- Pa... nikad se ne zna tko gleda - rekao je Todd smiješeći se.

- Niste li se vi upravo tako uspjeli sačuvati svih ovih godina? Tako što ste vidjeli ljude koji bi vas mogli gledati prije nego što su oni vidjeli vas?

Dussander je zatvorio rebrenice u kuhinji. Onda si je nalio čašu bourbona. Onda je skinuo vrpcu s paketa. Todd ga je zamotao onako kako dječaci često zamataju božične darove - dječaci koji moraju misliti na važnije stvari kao što su nogomet i hokej i horor film petkom navečer koji će gledati s prijateljem koji će prespavati kod njih; zavući će se pod pokrivač na kauču i smijati. Neravni rubovi, neuredni uglovi, previše selotejpa. Tko bi se gnjavio tim ženskim poslom.

Dussander je i protiv volje bio malo dirnut. A poslije, kad je užas malo splasnuo, pomislio je: Trebao sam znati.

Bila je to uniforma. SS-ovska uniforma. S čizmama.

Ošamućeno je pogledao natpis na kutiji: KVALITETNI KOSTIMI PETER'S - NA ISTOJ ADRESI JOŠ OD 1951.!

- Ne - rekao je tiho.

- Neću je odjenuti. To neće ići, mali. Radije ću umrijeti.

- Sjetite se što su učinili Eichmannu - rekao je Todd ozbiljno.

- Bio je starac i nije ga zanimala politika. Niste li tako rekli? Osim toga, cijele sam jeseni štedio za nju. Koštala me više od osamdeset dolara. Nije vam smetala 1944. godine. Uopće vam nije smetala.

- Ti malo kopile! - Dussander je zamahnuo šakom. Todd nije ni trepnuo. Nepomično je stajao a oči su mu blistale.

- Aha - rekao je.

- Samo me probajte dotaknuti! Da vidimo! Dussander je spustio ruku. Usnice su mu podrhtavale.

- Ti si vrag iz pakla - promrmljao je.

- Odjenite je - rekao je Todd.

Dussander je prinio ruku uzici kućnog ogrtača i zastao. Molećivim, telećim pogledom gledao je Todda.

- Molim te - rekao je.

- Ja sam star čovjek. Dosta.

Todd je polako ali odlučno odmahnuo glavom. Oči su mu i dalje blistale. Volio je da ga Dussander moli. Nekoć su sigurno njega molili. Logoraši iz Patina.

Dussander je pustio da mu ogrtač padne na pod. Na sebi je imao samo papuče i bokserice. Prsa su mu bila upala, trbuh malo natečen. Ruke su bile prave staračke. Ali, u uniformi, mislio je Todd, u uniformi će to biti sasvim druga priča.

Dussander je izvadio tuniku iz kutije i polako je počeo navlačiti.

Deset minuta poslije stajao je u SS-ovskoj uniformi. Kapa je stajala malo nahero, ramena su malo visjela, ali znak mrtvačke glave dobro se vidio. Dussander je sad imao neko mračno dostojanstvo - barem u Toddovim očima - koje prije nije imao. Unatoč zgrbljenosti i nezgrapnom držanju nogu, Tod je bio zadovoljan. Prvi put je izgledao onako kako je Todd smatrao da treba izgledati. Starije, da. Poraženo, svakako. Ali opet u uniformi. Kurt Dussander, patinski krvnik.

Što se tiče Dussandera, on je osjećao gađenje, nelagodu... i blagi, skriveni osjećaj olakšanja. Djelomice se prezirao zbog tog osjećaja jer je to bio pravi pokazatelj dječakove psihološke nadmoći. On je bio dječakov zarobljenik i svaki put kad bi otkrio da može preživjeti još jedno poniženje, svaki put kad bi osjetio to olakšanje, dječakova je moć rasla. A ipak, doista mu je laknulo. To su ipak samo tkanina, puceta, kopče... i to loše izrađeni. Na rasporku je bio patentni zatvarač, a trebali su biti gumbi. Simbol je bio loše izveden, kroj loš, čizme jeftina imitacija kože. Nije to uopće bila prava uniforma i na kraju krajeva, neće ga ubiti. Ne. Samo...

- Poravnaj kapu! - rekao je Todd glasno. Dussander je iznenađeno trepnuo.

- Poravnaj kapu, vojniče!

Dussander je poslušao, nesvjesno je podesivši onako kao su to uvijek radili njegovi Oberleutnanti - jer, koliko god je bila loše sašivena, bila je to uniforma Oberleutnanla.

- Skupi noge!

Poslušao je, uredno lupnuvši petama, bez razmišljanja, kao da su godine koje su prošle spale zajedno s njegovim kućnim ogrtačem.

- Achtung!

Stao je pozorno, a Todd se na trenutak uplašio - doista uplašio. Osjećao se kao čarobnjakov učenik koji je uspio oživjeti metle ali još nije znao kako ih zaustaviti. Nestalo je starog umirovljenika. Umjesto njega, pred njim je stajao Dussander.

A onda je strah zamijenio uzbudljivi osjećaj moći.

- Nalijevo!

Dussander se poslušno okrenuo, zaboravljajući svoj bourbon, zaboravljajući mučenje protekla tri mjeseca. Čuo je kako su mu pete opet lupnule kad se okrenuo prema zamašćenom štednjaku. Pred očima mu je bio poligon vojne akademije na kojoj je izučio zanat.

- Nalijevo!

Opet se okrenuo, ovaj put manje spretno. Nekoć bi to značilo deset kaznenih bodova i pendrek u trbuh tako da bi ostao bez daha. U sebi se nasmiješio. Dječak ne zna sve trikove. Ma kakvi.

- A sad marš! - vikao je Todd. Oči su mu gorjele. Dussanderova su se ramena spustila.

- Ne - rekao je.

- Molim te...

- Marš! Marš! Rekao sam marš!

Prigušeno jauknuvši, Dussander je krenuo guščjim korakom preko linoleuma. Okrenuo se udesno da izbjegne stol, pa opet kad je došao do zida. Lice mu je bilo malo podignuto uvis, bezizražajno. Dizao je noge i snažno ih spuštao tako da je jeftini porculan zvečao u ormariću nad sudoperom. Rukama je izvodio kratke lukove.

Toddu se vratila slika metala koje hodaju, a s njima i strah. Iznenada mu je sinulo da ne želi da Dussander uživa u tomu što rade i da je možda - samo možda - htio Dussandera napraviti smiješnim, a ne autentičnim. Ali, unatoč njegovim godinama i jeftinom kuhinjskom pokućstvu, starac uopće nije izgledao smiješno. Izgledao je zastrašujuće. Prvi su put trupla iz jaraka i krematorija za Todda poprimili vlastiti život. Fotografije isprepletenih ruku, nogu i torza, bijelih poput ribljeg trbuha na proljetnoj kiši u Njemačkoj nisu bile nešto pripremljeno kao scenografija za horor film - hrpa lutaka koje će scenski radnici pokupiti kad se prizor snimi - nego su bili istina, činjenica, zapanjujuća, neobjašnjiva i zla. Na trenutak mu se učinilo da osjeća zadah raspadanja.

Uhvatio ga je užas.

- Prestanite! - viknuo je.

Dussander je nastavio koračati, praznog pogleda uperenog u daljinu. Još je više uspravio glavu i zategnuo vratne tetive kao u kokoši, arogantno izbacivši bradu. Njegov tanki nos odvratno je stršao.

Todd se preznojio.

- Halt! - povikao je.

Dussander je stao. Primaknuo je lijevu nogu desnoj oštrim, jasnim pokretom. Na trenutak mu je lice i dalje bilo bezizražajno - robotsko, bezumno - a onda ga je obuzela zbunjenost. Nakon zbunjenosti došao je izraz poraženosti. Opustio se.

Todd je u sebi odahnuo i na trenutak je bio bijesan na sebe. Tko je ovdje glavni? Onda mu se vratilo samopouzdanje. Jaja sam glavni, i bilo bi mu bolje da to ne zaboravi.

Opet se nasmiješio.

- Nije loše. Ali, s malo vježbe, ići će to vama i bolje.

Dussander je nijemo stajao spuštene glave.

- Sad je možete svući - rekao je Todd velikodušno. U sebi se pitao želi li doista da je Dussander ikada više odjene. Jer, na trenutak...

7.

Siječanj 1975.

Poslije posljednjeg zvona Todd je sam izišao iz škole, uzeo svoj bicikl i odvezao se prema parku. Našao je praznu klupu, oslonio bicikl i izvadio izvješće iz džepa. Osvrnuo se da provjeri ima li koga poznatog u blizini, ali vidio je samo dvoje gimnazijalaca koji su se ljubili kraj jezerca i dva odvratna pijanca koji su jedan drugome dodavali nekakvu papirnatu vrećicu. Prljavi jebeni pijanci, mislio je, ali nisu ga oni uzrujali. Otvorio je izvješće.

Engleski: tri. Američka povijest: tri. Priroda: dva. Vi i vaša zajednica: četiri. Početni francuski: jedan. Početna algebra: jedan.

S nevjericom je zurio u papir. Znao je da će biti loše, ali ovo je katastrofa.

Možda je tako najbolje, progovorio je u njemu neki glas. Možda si to čak učinio namjerno jer nešto u tebi želi da to prestane. Žudi za tim da to prestane. Prije nego što se dogodi nešto loše.

Odmah je odbacio tu pomisao. Ništa se loše neće dogoditi. Dussander je u njegovoj vlasti. Potpuno u njegovoj vlasti. Stari misli da jedan Toddov prijatelj ima pismo, ali ne zna koji. Ako se Toddu bilo što dogodi - bilo što - pismo će završiti kod policije. Nekoć bi Dussander vjerojatno ipak pokušao. Ali, sad je bio prestar za bježanje, čak i uz prednost.

- On je pod kontrolom, dovraga - prošaptao je Todd i udario se po bedru dovoljno jako da se mišić zgrči. Nije dobro razgovarati sam sa sobom - to rade samo luđaci. Počeo je prije kakvih šest tjedana i nikako se nije mogao osloboditi navike. Nekoliko ga je ljudi zbog toga čudno gledalo. Među njima i dvoje nastavnika. A onaj kreten Bernie Everson otvoreno ga je pitao je li prolupao. Todd je zamalo tog pederčića opalio po ustima, a to - svađe, tučnjave - to nije dobro. Privučeš pogrešnu vrstu pozornosti. Razgovarati sa sobom nije dobro, naravno, ali...

- I snovi su gadni - prošaptao je. Taj se put nije uspio svladati.

U posljednje vrijeme snovi su bili vrlo gadni. Uvijek je nosio uniformu i stajao u redu sa stotinama ispijenih muškaraca; u zraku se osjećao zadah paleži i čuo se zvuk buldožera. Onda bi Dussander prošao uz red i izabrao nekolicinu. Oni bi ostali. Druge bi poslali u krematorij. Neki su se otimali i borili, ali većina je bila odveć neuhranjena, odveć iscrpljena. Onda bi Dussander stao pred Todda. Pogledi bi im se susreli i to bi trajalo dug, paralizirajući trenutak a onda bi Dussander pohabanim kišobranom pokazao Todda.

- Ovoga vodite u laboratorij - rekao bi Dussander u snu. Vidjeli bi mu se lažni zubi.

- Vodite tog američkog dječaka.

U drugom je snu nosio SS-ovsku uniformu. Čizme su mu bile tako ulaštene da su se zrcalile. Mrtvačka glava i munje su se presijavale. Ali, stajao je nasred Bulevara Santo Donato i svi su ga gledali. Pokazivali su ga prstom. Neki su se smijali. Drugi su se doimali šokirano, srdito ili zgađeno. U tom snu približio bi se neki automobil, naglo zakočio i iz njega bi ga gledao Dussander, Dussander koji je izgledao kao da mu je dvjesto godina, gotovo mumificiran, kože nalik žutom pergamentu.

- Znam te! - kreštavo bi viknuo Dussander iz sna. Pogledao bi prolaznike pa opet Todda.

- Ti si zapovijedao Patinom! Pogledajte ga, ljudi! To je patinski krvnik! Himmlerov stručnjak za učinkovitost! Prokazujem te, ubojico! Prokazujem te, krvnice! Prokazujem te, djecoubojico! Prokazujem te!

U drugom snu imao je na sebi prugastu logorašku uniformu i dvoje stražara, koji su izgledali kao njegovi roditelji, vodili su ga niz kameni hodnik. Oboje su nosili upadljive vrpce na rukavima s Davidovom zvijezdom. Iza njih je hodao pastor i čitao iz Ponovljenog zakona. Todd bi pogledao preko ramena i vidio da je pastor Dussander ogrnut crnim SS-ovskim plastom.

Na kraju kamenog hodnika otvarala su se dvostruka vrata u osmorokutnu prostoriju staklenih zidova. U sredini je bilo stratište. Iza staklenih zidova stajali su redovi mršavih muškaraca i žena. Svi su bili goli i svi su ga gledali istim mračnim, ravnodušnim pogledom. Svi su na ruci imali plavi broj.

- U redu je - šaptao je Todd samome sebi.

- Sve je u redu, sve je pod kontrolom.

Par koji se ljubio radoznalo ga je pogledao. Todd se drsko zapiljio u njih izazivajući ih da nešto kažu. Na kraju su ga prestali gledati. Je li se mladić cerekao?

Todd je ustao, strpao izvješće u džep i popeo se na bicikl. Odvezao se do papimice nekoliko ulica dalje. Kupio je bočicu brisača za tintu i penkalu s plavom tintom. Vratio se u park (par je otišao ali pijanci su i dalje bili tamo i širili svoj smrad) i promijenio engleski u četvorku, američku povijest u peticu, prirodu u četvorku, početni francuski u trojku i početnu algebru u četvorku. Ocjenu iz predmeta "vi i vaša zajednica" izbrisao je i ponovno je napisao kako bi sve izgledalo jednoliko.

- Nema veze - šapnuo je.

- To će ih zadržati. Da, to će ih zadržati.

Jedne noći potkraj mjeseca, negdje oko dva sata, Dussander se probudio hrvajući se s posteljinom, bez daha, ječeći, u mraku koji ga je okruživao i strašio. Osjećao se napola ugušeno, paralizirano od straha. Kao da mu je na prsima težak kamen. Pomislio je da je to možda srčana kap. Panično je rukom tražio noćnu svjetiljku i gotovo je srušio kad ju je upalio.

U svojem sam krevetu, mislio je, u svojoj spavaćoj sobi, tu u Santa Donatu, u Kaliforniji, u Americi. Evo, iste su smeđe zavjese navučene preko istog prozora, iste police napunjene jeftinim knjigama iz knjižare u Ulici Soren, isti sivi tepih, iste plave tapete. Nikakva srčana kap, nikakva prašuma, nikakve oči.

Ali, užas je još prijanjao uz njega kao smrdljivo krzno i srce mu je i dalje jako tuklo. San se vratio. Znao je da će se prije ili poslije vratiti ako dječak bude uporan. Prokleti dječak. Mislio je da je dječakovo pismo puki blef i to ne osobito dobar: to je pokupio iz neke televizijske detektivske serije. Kojem bi prijatelju mali toliko vjerovao da mu povjeri tako važno pismo? Nikome. Tako je barem mislio. Kad bi samo mogao biti siguran...

Stisnuo je šake koje su pucketale od artritisa a onda ih opet opustio.

Uzeo je kutiju cigareta sa stola i pripalio, ravnodušno potegnuvši drvenu šibicu po uzglavlju kreveta. Ura je pokazivala 2:41. Noćas više nema spavanja. Uvukao je dim a onda ga iskašljao u nizu bolnih spazama. Nema više spavanja ako ne side dolje i ne popije piće ili dva. Ili tri. A prošlih je šest tjedana doista previše pio. Nije više bio mladić koji može trusiti čašu za čašom, kao kad je bio časnik na dopustu u Berlinu 1939. godine, kad je u zraku bio miris pobjede, kad si posvuda čuo Fiihrerov glas, vidio njegov usplamtjeli, zapovjedni pogled... Dječak... prokleti dječak!

- Budi iskren - rekao je naglas. Od zvuka vlastitog glasa malo je poskočio. Nije običavao razgovarati sam sa sobom, ali nije mu to bio ni prvi put. Sjećao se da je to povremeno činio posljednjih tjedana u Patinu, kad se sve oko njih srušilo, kad se s istoka iz dana u dan, iz sata u sat sve glasnije čula grmljavina Rusa. Tad mu se činilo posve prirodnim da razgovara sa sobom. Bio je pod stresom, a ljudi pod stresom često čine čudne stvari - hvataju se za testise kroz džep hlača, škrguću zubima... Wolff je stalno škrgutao. Cerio se dok je to činio. Huffman je pucketao prstima i lupao se po bedrima, stvarajući brz, složen ritam kojega često uopće nije bio svjestan. A on, Kurt Dussander, katkad je razgovarao sam sa sobom. Ali sada...

- Opet si pod stresom - rekao je naglas. Bio je svjestan da je to ovaj put rekao na njemačkom. Već godinama nije govorio njemački, ali sad mu se taj jezik činio toplim i udobnim. Uljuljkivao gaje, umirivao. Bio je sladak i mračan.

- Da. Pod stresom si. Zbog dječaka. Ali, budi iskren. Rano je jutro, nije vrijeme za laži. Nije ti baš posve žao što mu sve to pričaš. Isprva si se bojao da dječak neće htjeti ili moći čuvati tajnu. Morat će sve ispričati prijatelju, koji će to ispričati drugom prijatelju, koji će to ispričati dvama prijateljima. Ali, ako ju je čuvao ovako dugo, čuvat će je i dalje. Ako mene odvedu, ostat će bez... bez žive knjige. To sam ja njemu, zar ne? Da.

Ušutio je ali je i dalje razmišljao. Bio je usamljen - nitko nikad neće znati koliko. Bilo je trenutaka kad je gotovo posve ozbiljno razmišljao o samoubojstvu. Nije bio stvoren za pustinjaka. Glasovi koje je čuo dolazili su s radija. Jedini ljudi koji su ga dolazili posjetiti bili su s druge strane prljavog staklenog četvorokuta. Bio je starac i premda se bojao smrti, više se bojao biti starac koji je tako sam.

Mjehur bi ga katkad zavarao. Bio bi već na pola puta do zahoda kad bi mu se na hlačama stvorila tamna mrlja. Kad je bilo vlažno, njegovi bi zglobovi najprije pulsirali a onda počeli vrištati, pa je bilo dana kad bi od zore do sumraka progutao cijelu kutiju lijeka protiv artritisa... ali aspirin je samo ublažavao bol. Bilo mu je bolno čak i uzeti knjigu s police ili promijeniti program na televizoru. Slabo je vidio -ponekad bi rušio stvari, udarao o njih goljenicama ili glavom. Živio je u strahu od toga da će slomiti kost a neće biti u stanju doći do telefona, u strahu da će uspjeti doći do telefona, otići u bolnicu a onda će tamo neki liječnik otkriti njegovu prošlost jer će mu biti sumnjivo što gospodin Denker nikad ni od čega nije bolovao.

Dječak mu je to malo olakšao. Kad je dječak bio s njim, mogao je prizvati stara vremena. Njegova su sjećanja na ta vremena bila perverzno jasna; iz njega se izlijevala naizgled beskrajna rijeka imena i događaja, čak i pojedinosti o vremenskim prilikama određenog dana. Sjećao se vojnika Henreida koji je stajao sa strojnicom na sjeveroistočnom tornju, sjećao se izrasline između njegovih očiju. Neki su ga vojnici zvali Trooki ili Stari Kiklop. Sjećao se Kessela, koji je imao fotografiju na kojoj je njegova djevojka ležala gola na sofi s rukama iznad glave. Kessel je drugima naplaćivao da je gledaju. Sjećao se imena liječnika i njihovih eksperimenata - praga boli, moždanih valova muškaraca i žena na samrti, fiziološke retardacije, učinaka raznih vrsta zračenja i desetaka drugih. Stotina drugih.

Vjerojatno je sve to pričao dječaku onako kako pričaju svi starci, samo što je imao više sreće nego drugi starci, čija se publika naočigled dosađivala, pokazivala nestrpljivost, čak i grubost. Njegova je publika bila neizmjerno fascinirana.

Je li nekoliko noćnih mora doista prevelika cijena za to?

Ugasio je cigaretu, na trenutak gledao u strop a onda spustio noge s kreveta. On i dječak su vjerojatno odvratni, hrane jedan drugoga... hrane se jedan drugim. Ako je njega katkad bolio želudac od hrane koju zajedno uzimaju poslijepodne u njegovoj kuhinji, kako li je dječaku? Spava li dobro? Možda i ne. Dussandera se činilo da je dječak u posljednje vrijeme prilično blijed i mršaviji nego kad je tek počeo dolaziti.

Otišao je na drugu stranu sobe i otvorio vrata ormara. Gurnuo je vješalice u stranu, posegnuo u sjene i izvadio lažnu uniformu. Visjela mu je iz ruke kao koža strvinara. Dotaknuo ju je drugom rukom. Dotaknuo je... a onda je pomilovao.

Nakon dugog vremena skinuo ju je s vješalice i odjenuo, polako, ne gledajući se u zrcalo dok nije bila posve zakopčana, remen zategnut (i glupi patentni zatvarač zatvoren).

Tad se pogledao u zrcalo i kimnuo.

Vratio se u krevet, legao i popušio još jednu cigaretu. Kad ju je završio, uhvatio ga je san. Ugasio je svjetiljku, iznenađen što se to pokazalo tako lako. Ali, zaspao je za pet minuta i ovaj put ništa nije sanjao.

8.

Veljača 1975.

Nakon večere Dick Bowden je donio bocu konjaka koji je Dussander u sebi procijenio kao užasan. Ali, dakako, nasmiješio se i silno ga hvalio. Bowdenova žena donijela je dječaku čokoladni liker. Dječak je tijekom cijele večere bio neobično tih. Nelagoda? Da. Dječak se zbog nečega doimao veoma nesigurnim.

Dussander je šarmirao Dicka i Monicu Bowden od trenutka kad su on i dječak došli. Dječak je roditeljima rekao da je vid gospodina Denkera mnogo slabiji nego što je doista bio (zbog čega bi jadnom gospodinu Denkeru trebao pas-vodič, pomislio je Dussander zajedljivo) jer je time objašnjavao potrebu za tolikim čitanjem. Dussander je dobro pazio na to i činilo mu se da nigdje nije pogriješio.

Na sebi je imao svoje najbolje odijelo i premda je večer bila vlažna, artritis ga nije odveć mučio - tek bi ga tu i tamo blago pritisnuo. Zbog nekog nejasnog razloga dječak je htio da kišobran ostavi kod kuće, ali on je bio uporan. Sve u svemu, proveo je prilično ugodnu i uzbudljivu večer. Ma koliko konjak bio grozan, on ipak već devet godina nije nikamo izišao na večeru.

Tijekom večere govorio je o essenskoj tvornici automobila, o izgradnji poslijeratne Njemačke - Bowden je o tome postavio nekoliko vrlo inteligentnih pitanja i Dussanderovi su ga se odgovori očigledno dojmili - i o njemačkim književnicima. Monica Bowden pitala ga je kako to da je došao u Ameriku u tako poodmakloj dobi a Dussander je, glumeći žalost, ispričao priču o smrti svoje izmišljene žene. Monica Bowden pokazala je ganutljivo suosjećanje.

A sad, uz taj apsurdni konjak, Dick Bowden je rekao: - Ako je pitanje odveć osobno, gospodine Denker, nemojte mi odgovoriti... ali ne mogu se ne upitati što ste radili tijekom rata.

Dječak se jedva zamjetno ukrutio.

Dussander se nasmiješio i počeo pipkati po stolu tražeći cigarete. Savršeno ih je dobro vidio, ali bilo je važno da se ničime ne oda. Monica mu ih je stavila u ruku.

- Hvala vam, draga gospođo. Večera je bila izvrsna. Vi odlično kuhate. Ni moja žena ne bi mogla bolje.

Monica mu se zahvalila. Doimala se sramežljivo i zbunjeno. Todd joj je dobacio razdraženi pogled.

- Ne, nije odveć osobno - rekao je Dussander i pripalio cigaretu, okrećući se prema Bowdenu.

- Bio sam u pričuvnim snagama od 1943. nadalje, kao i svi zdravi muškarci prestari za aktivnu službu. Tad je Treći Reich već bio osuđen na propast kao i luđaci koji su ga stvorili. Osobito jedan luđak, dakako.

Ugasio je šibicu i doimao se vrlo ozbiljno.

- Nastalo je veliko olakšanje kad su se stvari okrenule protiv Hitlera. Veliko olakšanje. Dakako - rekao je i dobacio Bowden razoružavajući pogled, kao muškarac muškarcu - takvo što nismo smjeli reći. Ne na glas.

- To vam vjerujem - rekao je Dick Bowden s poštovanjem.

- Ne - nastavio je Dussander ozbiljno. - Ne na glas. Sjećam se jedne večeri kad sam s tri-četiri prijatelja svratio u Ratskeller na piće - tad više nije uvijek bilo Schnappsa, pa ni piva, ali te su večeri slučajno imali oboje. Svi smo se međusobno poznavali više od dvadeset godina.

Jedan od nas, Hans Hassler, uzgred je spomenuo da Fuhrer možda nije trebao otvoriti drugu bojišnicu protiv Rusa. Rekao sam mu: "Hans, zaboga, pazi što govoriš!" Jadnije Hans problijedio i odmah promijenio temu. Ali, nakon tri dana, nestao je. Nikad ga više nisam vidio, a koliko znam, nije ni itko drugi od onih koji su te večeri bili za našim stolom.

- Kako je to strašno! - rekla je Monica bez daha.

- Jeste li za još malo konjaka, gospodine Denker?

- Ne,hvala - nasmiješiojoj se.- Moja je žena običavala ponavljati nešto što je naučila od majke: "Nikad ne treba pretjerivati s uzvišenim." Todd se još za nijansu više namrštio.

- Mislite li da su ga poslali u logor? - upitao ga je Dick.

- Vašeg prijatelja Hesslera?

- Hasslera - blago ga je ispravio Dussander. Uozbiljio se.

- Mnoge jesu. Logori... logori će biti sramota njemačkog naroda još tisućama godina. Oni su pravo Hitlerovo nasljeđe.

- Nije li to ipak preoštro? - rekao je Bowden, pripalio lulu i ispuhnuo zagušljivi oblak dima koji je zaudarao na višnje.

- Sudeći prema onome što sam čitao, većina Nijemaca nije znala što se događalo. Ljudi iz okolice Auschwitza mislili su da je tamo tvornica kobasica.

- Uh, grozno - rekla je Monica i prema mužu napravila grimasu koja je značila "dosta o tome". Onda se okrenula Dussanderu i nasmiješila se.

- Obožavam miris lule, gospodine Denker. A vi?

- Svakako, gospođo Bowden - odgovorio je Dussander. Upravo je svladao gotovo neodoljivu potrebu da kihne.

Bowden je iznenada pružio ruku preko stola i potapšao sina po ramenu. Todd je poskočio.

- Večeras si neobično tih, sinko. Je li sve u redu?

Todd se neobično nasmiješio, napola ocu a napola Dussanderu.

- Sve je u redu. Samo, ja sam već čuo sve te priče.

- Todde! - rekla je Monica.

- Kako možeš...

- Dječak je samo iskren - rekao je Dussander.

- To je povlastica dječaka koje se mi odrasli često moramo odreći, zar ne, gospodine Bowden?

Dick se nasmijao i kimnuo.

- Možda bi me Todd sad mogao otpratiti do kuće - rekao je Dussander.

- Sigurno mora učiti.

- Todd je vrlo darovit učenik - rekla je Monica, ali izgovorila je to mehanički, i dalje nekako začuđeno gledajući Todda.

- Obično ima same petice i četvorke. U posljednjem je tromjesečju dobio i jednu trojku, ali obećao je da će u travnju i iz francuskog imati četvorku. Nije li tako, Todde dušo?

Todd se opet onako neobično nasmiješio i kimnuo.

- Nema potrebe da pješačite - rekao je Dick.

- Rado ću vas odvesti doma.

- Hodam zbog svježcg zraka i kretanja - rekao je Dussander.

- Doista bi mi to bilo draže... osim ako Todd ne može.

- Ne, ne, volio bih se prošetati - rekao je Todd, a majka i otac su ga ponosno pogledali.

Stigli su već gotovo do ugla Dussanderove ulice kad je Dussander prekinuo šutnju. Skrapala je kiša i on je svojim kišobranom štitio obojicu. A njegov artritis i dalje je mirovao. Nevjerojatno.

- Ti si kao moj artritis - rekao je. Todd je podigao glavu.

- Molim?

- Večeras ni jedan ni drugi niste govorljivi. Što ti je pojelo jezik, mali? Maca ili ptičica?

- Ništa - promrmljao je Todd. Skrenuli su u Dussanderovu ulicu.

- Možda mogu pogoditi - rekao je Dussander pomalo zajedljivo.

- Kad si došao po mene, bojao si se da ću se nečim odati... "ispustiti mačku iz vreće", kako vi Amerikanci kažete. Ali, morao si me odvesti na večeru jer ti je ponestalo izlika. Sad si zbunjen što je sve prošlo u redu. Nije li tako?

- Vrlo važno - rekao je Todd nadureno.

- A zašto ne bi sve prošlo u redu? - upitao ga je Dussander izazovno.

- Naučio sam lagati dok se ti još nisi ni rodio. Priznajem, i ti znaš čuvati tajnu. To ti drage volje priznajem. Ali, jesi li vidio mene večeras? Očarao sam ih. Očarao!

Todd je iznenada prasnuo: - Niste to morali učiniti! Dussander se zaustavio i zagledao u Todda.

- Nisam morao? Nisam? Mislio sam da je to ono što želiš, mali! Sad se sigurno neće protiviti kad mi budeš dolazio "čitati".

- Kako ste samo umišljeni! - povikao je Todd.

- Možda sam iz vas izvukao sve što me zanimalo. Zar mislite da me netko prisiljava da dolazim u vašu usranu kuću i gledam vas kako ločete poput onih starih pijanaca koji se motaju po starom ranžirnom kolodvoru? To mislite? - Glas mu je postao kreštav i histeričan.

- Jer, samo da znate, nitko me na to ne sili! Ako budem htio dolaziti, dolazit ću. Ako ne budem, neću.

- Govori tiše. Čut će nas.

- Pa što onda? - rekao je Todd, ali je ponovno počeo hodati, ovaj put namjerno ne ispod kišobrana.

- Ne, nitko te ne sili da dolaziš - rekao je Dussander. A onda se odlučio na proračunati pokušaj: - Dapače, odgovaralo bi mi da ne dolaziš. Vjeruj mi, mali, nimalo mi ne smeta piti sam. Ni najmanje.

Todd ga je prezirno pogledao.

- Aha, to bi vam se sviđalo, je li? Dussander se samo neodređeno nasmiješio.

- E pa, neće moći.

- Stigli su do betonskog prilaza Dussanderovoj kući. Dussander je po džepovima tražio ključ. Artritis mu je zažario zglobove prstiju a onda se opet primirio i čekao. Dussander je pomislio da sad zna što čeka: čeka da bude sam. Onda će udariti svom snagom.

- Nešto ću vam reći - rekao je Todd. Zvučao je nekako kao bez daha.

- Da znaju tko ste, kad bih im to rekao, pljunuli bi vas i izbacili iz kuće. Moja mama bi vas možda čak napala mesarskim nožem. Njezina je majka dijelom bila Židovka, rekla mi je to jednom.

Dussander je dobro promotrio Todda. Dječakovo je lice bilo prkosno okrenuto prema njemu, ali put mu je bila blijeda, a podočnjaci tamni i upali - izgledao je kao svi koji bdiju dugo nakon što drugi odavno spavaju.

- Ne sumnjam da bi za mene osjećali samo odbojnost - rekao je, premda je mislio da bi stariji Bowden možda svladao odbojnost dovoljno dugo da mu postavi neka od onih pitanja koja je postavljao i njegov sin.

- Samo odbojnost. Ali, što bi osjećali za tebe, mali, kad bih im rekao da osam mjeseci znaš tko sam a ništa nisi kazao? Todd je bez riječi zurio u njega u mraku.

- Ako želiš dolaziti, dolazi - rekao je Dussander ravnodušno - a ako ne želiš, nemoj. Laku noć, mali.

Otišao je niz puteljak do kuće ostavljajući Todda da stoji na kiši i gleda ga otvorenih usta.

Sljedećeg jutra za doručkom Monica je rekla: - Tvom se ocu gospodin Denker jako svidio, Todde. Rekao je da ga podsjeća na tvoga djeda.

Todd je promrmljao nešto nerazgovjetno i nastavio jesti prepečenac. Monica je pogledala sina i upitala se spava li dovoljno. Bio je blijed. A i ocjene su mu tako neobjašnjivo pale. Todd nikada nije dobivao trojke.

- Todde, je li s tobom sve u redu?

Na trenutak ju je gledao s nerazumijevanjem, a onda mu se licem proširio onaj blistavi osmijeh i očarao je... umirio je. Na bradi je imao malo džema od jagoda.

- Naravno - rekao je.

- Super.

- Todde dušo - rekla je.

- Monica dušo - uzvratio je pa su oboje prasnuli u smijeh.

9.

Ožujak 1975.

- Mic-mic - rekao je Dussander.

- Dođi, mic-mic. Mica-maco? Sjedio je na stubama ispred stražnjeg ulaza a kraj noge mu je bila ružičasta plastična zdjelica puna mlijeka. Bilo je 1.30 poslijepodne, dan maglovit i vruć. Šumski požari na zapadu punili su zrak jesenskim mirisom koji se kosio s kalendarom. Ako dječak dođe, doći će za sat vremena. Ali, dječak sad nije više dolazio tako redovito. Umjesto svaki dan, došao bi možda četiri ili pet puta tjedno. Intuicija mu je govorila da mali ima vlastitih problema.

- Mic-mic - dozivao je Dussander. Mačka lutalica bila je na drugoj strani dvorišta, medu korovom kraj ograde. Zapravo, bio je to mačak, jednako ofucan kao korov u kojem je sjedio. Svaki put kad bi ga Dussander dozivao, naćulio bi uši. Nije micao pogled sa zdjelice s mlijekom.

Možda, mislio je Dussander, dječak ima poteškoća s učenjem. Ili s noćnim morama. Ili oboje.

Na tu se pomisao nasmiješio.

- Mic-mic - tiho je dozivao. Mačak je opet naćulio uši. Nije se pomaknuo, još ne, ali i dalje je gledao mlijeko.

Dussander je i te kako imao vlastitih problema. Već je kakva tri tjedna odlazio u krevet u SS-ovskoj uniformi kao u nekoj grotesknoj pidžami, a uniforma je otjerala nesanicu i ružne snove. Spavao je - barem u početku - kao klada. Onda su se snovi vratili, ne malo-pomalo nego odjednom, i to jače nego ikad prije. Snovi o trčanju i oni stari snovi o očima. O trčanju kroz vlažnu, nevidljivu prašumu u kojoj su mu teško lišće i vlažna paprat dodirivali lice, ostavljajući tragove koji su nalikovali na smolu... ili krv. Trčao je i trčao a oči su se caklile oko njega, bezdušno zurile u njega, sve dok ne bi došao na čistinu. U mraku je nazirao oštru kosinu na kraju čistine. Na vrhu kosine bio je Patin, s niskim betonskim zgradama i dvorištima okruženim bodljikavom žicom i električnom žicom, sa stražarskim tornjevima nalik marsovskim svemirskim brodovima koji kao da su došli ravno iz Zvjezdanih ratova. A u sredini, iz velikih dimnjaka sukljao je dim, a ispod njih su bile peći, spremne i užarene poput očiju zlih demona. Stanovnicima u okolici rekli su da se u Patinu proizvode odjeća i svijeće, a stanovnici u to nisu vjerovali ništa više nego što su mještani iz okolice Auschwitza vjerovali da se u logoru proizvode kobasice. No, nije važno.

Kad bi se u snu osvrnuo preko ramena, napokon bi vidio njih kako izlaze iz skrovišta, nemirni mrtvaci, Juden, i posrću prema njemu dok im plavi brojevi blješte na sivim ispruženim rukama, ruku savijenih u kliješta, lica ne više bezizražajnih nego punih mržnje, oživjelih od osvete, od želje da ga ubiju. Djeca su trčkarala uz majke a starce su vodila njihova sredovječna djeca. I najupečatljiviji izraz na njihovu licu bilo je beznađe.

Beznađe? Da. Jer u snu je znao (a znali su i oni) da će, ako se uspije popeti uz brijeg, uspjeti pobjeći. Tu dolje, u vlažnoj i močvarnoj nizini, u prašumi u kojoj cvijeće koje cvate noću ispušta krv a ne sok, on je bio lovina... plijen. Ali, tamo gore je on bio gospodar. Ako je ovo prašuma, onda je logor na vrhu brijega zoološki vrt u kojem su divlje zvijeri sve zatvorene u kaveze, a on je glavni čuvar koji odlučuje o tome koje će biti nahranjene, koje će ostati na životu, koje će predati na vivisekciju, koje će odvesti na klanje.

Počeo bi trčati uzbrdo, sporo kao što se uvijek trči u noćnim morama. Osjetio bi kako se prve koščate ruke sklapaju oko njegova vrata, osjetio bi njihov hladan, smrdljivi dah, osjetio zadah njihova raspadanja, čuo pobjedonosne ptičje krikove kad su ga vukli dolje dok mu je spas bio ne samo na vidiku nego i nadomak ruke...

- Mic-mic - dozivao je Dussander.

- Mlijeko. Fino mlijeko.

Mačak je napokon došao. Prošao je pola dvorišta i onda opet sjeo, ali napeto, nervozno mašući repom. Nije mu vjerovao, ne. Ali, Dussander je znao da mačak osjeća miris mlijeka pa je bio strpljiv. Prije ili poslije ipak će doći.

U Patinu nikad nisu imali problem crne burze. Neki bi logoraši unijeli dragocjenosti duboko u stražnjici, umotane u male vrećice (a kako često te njihove dragocjenosti nisu imale nikakve vrijednosti -fotografije, uvojci kose, lažni nakit), često ugurane prutom tako duboko da ih nisu mogli dosegnuti ni dugi prsti logoraša koji ih je pregledavao, a kojeg su nazvali Smrdljivi prsti. Neka je žena, sjećao se, imala mali dijamant - s nedostatkom, kako se pokazalo, tako da nije mnogo vrijedio - ali bio je u njezinoj obitelji već šest naraštaja i prenosio se s majke na kćer (tako je barem tvrdila, ali bila je, dakako, Židovka, a svi oni lažu). Progutala ga je prije nego što je ušla u Patin. Kad bi izišao u izmetu, ponovno bi ga progutala. Uporno je to činila iako joj je dijamant s vremenom počeo parati crijeva pa je krvarila.

Bilo je i drugih pokušaja, ali obično se radilo o kakvoj sitnici poput duhana ili ukosnice. To nije bilo važno. U sobi u kojoj je Dussander ispitivao logoraše bio je rešo i skroman kuhinjski stol pokriven stolnjakom s crvenim kockama vrlo sličan onome u njegovoj sadašnjoj kuhinji. Na rešou je uvijek krčkao lonac janjećeg paprikaša. Kad se sumnjalo na šverc (a kada nije...) člana osumnjičene bande doveli bi u tu sobu. Dussander bi ga postavio pokraj rešoa tako da osjeti opojni miris paprikaša. Blago bi upitao: "Tko?" Tko skriva zlato? Tko skriva nakit? Tko ima duhana? Tko je Givenetovoj dao tabletu za dijete? Tko? Nikad mu ne bi izričito obećao paprikaš, ali miris je bio opojan i na kraju bi im razvezao jezik. Dakako, isto bi se postiglo palicom ili zabijanjem cijevi puške medu smrdljive noge, ali paprikaš je bio... pa, elegantno rješenje. Da.

- Mic-mic - dozivao je Dussander. Mačak je naćulio uši. Napola je ustao, a onda se valjda prisjetio nekog udarca ili šibice kojom mu je netko spalio brkove pa je opet sjeo. Ali, ubrzo će doći.

Otkrio je način da ublaži noćne more. U određenom smislu sastojao se samo u tome da nosi SS-ovsku uniformu - ali podignutu na višu razinu. Dussander je bio zadovoljan sobom i žalio je samo što se toga prije nije sjetio. No, da, vjerojatno za to treba biti zahvalan dječaku, za taj novi način umirivanja, za to što mu je pokazao da ključ za užase prošlosti nije u tome da ih odbaci nego da razmišlja o njima i čak ih prijateljski prigrli. Istina, prije nego što je dječak prošlog ljeta došao, on odavno nije imao ružne snove, ali sad je vjerovao da je to bio kukavički kompromis s prošlošću. Bio je prisiljen odbaciti dio sebe. Sad ga je vratio.

- Mic-mic - pozvao je Dussander ponovno i nasmiješio se, toplim i umirujućim osmijehom, osmijehom staraca koji su nekako uspjeli prebroditi nemirno more života i doploviti u sigurnu luku razmjerno neoštećeni i s barem trunkom mudrosti.

Mačak je ustao, oklijevao još trenutak i onda graciozno prišao. Popeo se uza stube, dobacio Dussanderu još jedan nepovjerljiv pogled i spustio izgrižene, krastave uši; a onda je počeo piti mlijeko.

- Fino mlijeko - rekao je Dussander i navukao gumene rukavice koje je sve vrijeme držao u krilu.

- Fino mlijeko za dobru macu.

- Rukavice je kupio u samoposluzi. Čekao je na ekspres-blagajni i starije žene su ga gledale s odobravanjem, čak su ga i odmjeravale. Reklamu je vidio na televiziji. Rukavice su imale mašete. Bile su tako fleksibilne da si mogao podići i najsitnije kovanicu s njima na rukama.

Jednim je zelenim prstom mačku pomilovao leđa i nešto mu umirujuće mrmljao. Mačkova leđa počela su se blago dizati i spuštati u ritmu s njegovim dodirom.

Zgrabio ga je kad je zdjelica već bila gotovo prazna.

Oživio mu je u rukama kao struja, izvrtao se i grebao. Bacakao se amo-tamo i Dussander nije ni najmanje sumnjao da bi mačak, kad bi ga uspio dohvatiti pandžama ili zubima, iz te borbe izišao kao pobjednik. Bio je stari borac. Kao i ja, pomislio je Dussander.

Držeći mačka podalje od sebe, i dalje se bolno smiješeći, Dussander je nogom otvorio vrata i ušao u kuhinju. Mačak je mijaukao, izvrtao se i grebao gumene rukavice. Brzo je spustio trokutastu glavu i ugrizao Dussanderov prst.

- Zločesta maca - rekao je Dussander prijekorno.

Vrata pećnice bila su otvorena. Dussander je bacio mačka unutra. Njegove su pandže proizvele oštar zvuk kad su se odvojile od rukavica. Dussander je koljenom brzo udario vrata da ih zatvori i odmah osjetio bol od artritisa. Ipak se i dalje smiješio. Teško dišući, gotovo dašćući, na trenutak se naslonio na štednjak i spustio glavu. Štednjak je bio plinski. Rijetko ga je koristio - jedino za zagrijavanje konzervi i sada za ubijanje mačaka lutalica.

Kroz plamenike se prigušeno čulo grebanje i mijaukanje.

Dussander je okrenuo gumb na 250 stupnjeva. Čuo se glasni "plop" kad je automatski bacač iskre upalio dva reda plamenika. Mačak je prestao mijaukati i počeo vrištati. Zvučao je... da... gotovo kao neki dječak. Dječak koji trpi užasne bolove. Na tu se pomisao Dussander još šire nasmiješio. Srce mu je jako lupalo. Mačak je grebao i bacao se po pećnici i dalje vrišteći. Ubrzo se iz pećnice počeo širiti vruć, krznat zadah pečenja.

Pola sata poslije očistio je ostatke mačka iz pećnice s pomoću vilice za kotlovinu koju je kupio za dva dolara i devedeset osam centi u obližnjoj trgovini.

Mačkovo je ispečeno truplo stavio u praznu vreću od brašna. Vreću je odnio u podrum. Pod u podrumu nije bio betoniran. Ubrzo se vratio u kuhinju. Prskao je kuhinju aerosolom dok nije zaudarala na borovinu. Otvorio je sve prozore. Oprao je vilicu i ovjesio je na njezino mjesto. Onda je sjeo i čekao da vidi hoće li dječak doći. Smiješio se i smiješio.

Todd je došao, otprilike pet minuta nakon što je Dussander zaključio da tog dana neće doći. Nosio je toplu jaknu s oznakom svoje škole i bejzbolsku kapu San Diego Padresa. Knjige je nosio pod rukom.

- Fuj! - rekao je nabravši nos kad je ušao u kuhinju.

- Što to smrdi? Odvratno!

- Iskušavao sam pećnicu - rekao je Dussander i pripalio cigaretu.

- Ali večera mi je izgorjela. Morao sam je baciti.

Jednog dana potkraj mjeseca dječak je došao mnogo ranije nego inače, dugo prije kraja nastave. Dussander je sjedio u kuhinji i pio svoj bourbon iz iskrzane, izblijedjele šalice na kojoj je pisalo EVO TI KAHVE MAHMA HAHAHA. Sad je naslonjač za ljuljanje držao u kuhinji i sad je pio i ljuljao se, ljuljao se i pio, lupkajući papučama po linoleumu. Bio je ugodno pripit. Sve do noćas nije bilo noćnih mora. Još od onog mačka s krastavim ušima. Ali, zato je ta noćas bila doista grozna. To nije mogao poreći. Oni su ga odvukli dolje nakon što se već bio popeo do pola brijega i radili mu neopisive stvari sve dok se napokon nije uspio probuditi. Ipak, nakon što se naglo vratio u stvarnost, osjećao je samopouzdanje. Može zaustaviti more kad god zaželi. Doduše, ovaj mu put mačka možda neće biti dovoljna. Ali, uvijek je tu živodernica. Da. Živodernica.

Todd je provalio u kuhinju blijedog i napetog lica. O da, doista je smršavio, pomislio je Dussander. Pogled mu je bio nekako čudno prazan. Dussanderu se to nimalo nije svidjelo.

- Vi ćete mi pomoći - rekao je Todd naglo i prkosno.

- Stvarno? - rekao je Dussander blago, ali uhvatio ga je strah. Nije dopustio da se to vidi na njegovu licu kad je Todd tresnuo knjigama o stol. Jedna je knjiga odletjela i otvorena pala na pod kraj Dussanderovih nogu.

- Da, u vražju mater! - kreštavo je rekao Todd.

- I te kako! Jer za sve ste vi krivi! Vi ste krivi! - Obrazi su mu se zarumenjeli.

- Ali, morat ćete mi pomoći da se izvučem jer znam sve o vama! Držim vas u šaci!

- Pomoći ću ti koliko god mogu - rekao je Dussander tiho. Primijetio je da je uredno sklopio ruke pred sobom - baš kao nekad. I nagnuo se naprijed dok mu brada nije bila točno iznad ruku - baš kao nekad. Lice mu je bilo smireno, ljubazno i otvoreno - nije se vidio njegov sve veći strah. Dok je tako sjedio, gotovo je mogao zamisliti da na štednjaku iza njega krčka janjeći paprikaš.

- Reci mi u čemu je problem.

- Evo u čemu je jebeni problem! - rekao je Todd srdito i bacio nekakav fascikl na Dussandera. Odbio mu se o prsa i pao mu u krilo. Na trenutak ga je iznenadila silina srdžbe koju je osjetio, želje da ustane i dječaku opali šamar. No, zadržao je smiren izraz lica. Bio je to dječakov učenički karton premda se škola naizgled silno trudila da to prikrije. Umjesto da se zove učenički karton ili izvješće o ocjenama, zvalo se "tromjesečno izvješće o napretku". Zagunđao je na to i otvorio fascikl.

Iz njega je ispao list papira dopola ispunjen tipkanim tekstom. Dussander ga je odložio da ga kasnije pogleda i najprije je pogledao ocjene.

- Čini se da ti ne ide baš najbolje, mali - rekao je Dussander ne bez zadovoljstva. Dječak je prošao samo iz engleskog i američke povijesti. Sve ostale predmete je pao.

- Nisam ja kriv - siktao je Todd bijesno.

- Vi ste krivi, s tim vašim pričama. Zbog njih imam noćne more. Jeste li to znali? Sjednem, otvorim knjigu i počnem razmišljati o onome što ste mi tog dana ispričali i dok se nisam ni okrenuo majka mi kaže da je vrijeme za spavanje. E pa, za to nisam ja kriv! Nisaml Čujete li me? Nisam!

- Odlično te čujem - rekao je Dussander i počeo čitati natipkano pismo iz fascikla.

Dragi gospodine i gospođo Bowden,

Predlažem vam da održimo zajednički sastanak o Toddovim ocjenama u drugom i trećem tromjesečju. S obzirom na Toddov prijašnji uspjeh u našoj školi, njegove ocjene ukazuju na neki konkretni problem koji štetno utječe na njegovo učenje. Takav se problem može riješiti iskrenim i otvorenim razgovorom.

Moram napomenuti da će Todd, iako je na polugodištu prošao, na kraju godine pasti iz nekih predmeta ako se u posljednjem tromjesečju korjenito ne promijeni njegov pristup učenju. To će značiti produžnu nastavu a možda i ponavljanje razreda.

Moram napomenuti i to da je Todd na programu pripreme za fakultet, a njegove ocjene ove godine znatno su ispod razine nužne za upis. Također su ispod razine nužne za uspješno rješavanje SAT testa.

Rado ću se s vama dogovoriti o odgovarajućem vremenu za sastanak. U ovakvim slučajevima obično je bolje da to bude što prije.

Srdačan pozdrav, 

Edward French

- Tko je taj Edward French? - upitao je Dussander, stavio pismo natrag u fascikl (u sebi se još čudeći američkoj blagoglagoljivosti -toliko riječi da se roditeljima kaže jednostavna činjenica da im sin pada razred) i ponovno sklopio ruke. Jače nego ikad predosjećao je nekakvu katastrofu, ali se nije htio predati. Prije godinu dana to bi učinio: prije godinu dana bio je spreman za katastrofu. Sada nije, ali čini se da mu ju je dječak svejedno donio.

- Je li on ravnatelj škole?

- Gumeni Ed? Ma kakvi. On je pedagog.

- Je li? I što on radi?

- Vi recite meni - rekao je Todd. Bio je na rubu histerije.

- Pročitali ste to prokleto pismo! - Brzo je hodao po sobi dobacujući Dussanderu kratke, oštre poglede.

- E pa, neće moći. Jednostavno to neću dopustiti. Moji roditelji ovog ljeta idu na Havaje i ja idem s njima.

- Pokazao je prstom karton na stolu.

- Znate li što će moj tata učiniti ako to vidi?

Dussander je odmahnuo glavom.

- Sve će izvući iz mene. Sve! Znat će da je to zbog vas. Ništa drugo ne može biti jer se ništa drugo nije promijenilo. Kopat će i kopati i izvući sve iz mene. A onda... onda ću biti u gabuli.

Ljutito je gledao Dussandera.

- Promatrat će me. Tko zna, možda će me natjerati i da idem psihijatru. Ne znam. Otkud znam? Ali, to se ne smije dogoditi. Ne idem ja ni na kakvu produžnu nastavu.

- Ili u popravni dom - rekao je Dussander. Rekao je to vrlo tiho. Todd se zaustavio. Nepomično je stajao. Obrazi i čelo, koji su mu već bili blijedi, postali su još bljeđi. Zurio je u Dussandera i morao je dvaput pokušati prije nego što je uspio izustiti: - Što? Što ste to rekli?

- Dragi moj dječače - rekao je Dussander tobože vrlo strpljivo -već te pet minuta slušam kako se žališ i cviliš, a žališ se i cviliš zato što si ti u nevolji, tebe će možda otkriti, ti bi se mogao naći u neugodnoj situaciji.

- Vidio je da je privukao dječakovu pozornost - napokon - pa je zamišljeno otpio gutljaj bourbona.

- Dragi moj - nastavio je - to ti je vrlo opasan pristup. Opasan i za mene. Potencijalna šteta je za mene mnogo veća. Ti se brineš zbog školskog izvješća. Pih! Evo što mislim o tome.

Kvrcnuo je karton jednim požutjelim prstom tako da je završio na podu.

- Ja se brinem za svoj životi.

Todd nije odgovorio, samo je i dalje gledao Dussandera onim zgromljenim, suludim pogledom.

- Izraelcima neće nimalo smetati što imam gotovo sedamdeset šest godina. Tamo su svi još za smrtnu kaznu, osobito kad je čovjek u optuženičkoj klupi nacistički ratni zločinac povezan s logorima.

- Vi ste američki državljanin - rekao je Todd.

- Amerika ne bi dala da vas uzmu, čitao sam o tome...

- Čitao si, ali ne slušaš! Ja nisam američki državljanin! Papire mi je dala la cosa nostra. Deportirali bi me a Mossadovi agenti bi me čekali kad bih izišao iz zrakoplova.

- Baš bih volio da vas objese - promrmljao je Todd stišćući šake i gledajući ih.

- Bio sam lud što sam se uopće spetljao s vama.

- To je sigurno - rekao je Dussander.

- Ali, jesi se spetljao sa mnom. Moramo živjeti u sadašnjosti, mali, a ne u prošlim "što bi bilo da je bilo". Mora ti biti jasno da su tvoja i moja sudbina sad neraskidivo isprepletene. Ako ti "propjevaš", kako se to kaže, o meni, misliš li da ću ja oklijevati da propjevam o tebi? U Patinu je umrlo sedamsto tisuća ljudi. Ja sam za cijeli svijet zločinac, čudovište, krvnik, kako me zove vaša žuta štampa. A ti si sudionik u svemu tome. Znaš sve to o meni a nisi me prijavio. Pa ću, ako me ulove, ispričati sve o tebi. Kad mi novinari gurnu mikrofone pod nos, ponavljat ću im tvoje ime. "Todd Bowden, da, tako se zove... Kako dugo? Gotovo godinu dana. Htio je sve znati... Sve sočne pojedinosti. Tako je sam rekao, da, 'sočne pojedinosti'."

Todd je prestao disati. Put kao da mu je postala prozirna. Dussander mu se nasmiješio. Pijuckao je svoj bourbon.

- Mislim da će te staviti u zatvor. Možda će se zvati popravni dom ili popravna ustanova, možda će za njega imati neko kićeno ime kao ovo tvoje "tromjesečno izvješće o napretku" - podrugljivo se nasmiješio - ali, kako god to nazovu, na prozorima će biti rešetke.

Todd je ovlažio usnice.

- Rekao bih da lažete. Rekao bih im da sam upravo doznao. Vjerovali bi meni a ne vama, nemojte to zaboraviti.

Dussander se i dalje smješkao.

- Nisi li mi upravo rekao da bi tvoj otac sve izvukao iz tebe?

Todd je govorio polako, onako kako čovjek govori kad iznosi ono što je upravo shvatio.

- Možda ne bi. Ovaj put možda ne bi. Ovo nije kao kad sam razbio prozor kamenom.

Dussander je u sebi ustuknuo. Pretpostavljao je da je dječak u pravu - u takvoj situaciji možda bi uspio zavarati oca. Na kraju krajeva, koji roditelj u tom položaju ne bi i želio da ga se zavara?

- Možda bi a možda ne bi. Ali, kako bi objasnio to da si mi morao čitati tolike knjige zato što je jadni gospodin Denker napola slijep? Oči me ne služe kao prije, ali s naočalama mogu sasvim dobro čitati. I to mogu dokazati.

- Rekao bih da ste me prevarili!

- Je li? A što ćeš reći, zašto sam to učinio?

- Zbog... zbog prijateljstva. Jer ste bili osamljeni.

To je, pomislio je Dussander, dovoljno blizu istini da bude uvjerljivo. I nekada, u početku, dječak bi se s tim izvukao. Ali, sad su mu živci popustili, raspadao se poput kaputa koji je odslužio svoje. Da neki susjed opali iz zračne puške, dječak bi skočio u zrak i vrisnuo poput djevojčice.

- I tvoje ocjene ići će u prilog mojoj priči - rekao je Dussander.

- Nisu ti ocjene tako pale zbog Robinsona Crusoea.

- Prestanite! Prestanite već jednom!

- Ne - rekao je Dussander - neću prestati.

- Pripalio je cigaretu šibicom koju je potegnuo po vratima plinskog štednjaka.

- Neću sve dok ne shvatiš jednostavnu istinu. U ovome smo zajedno, zajedno ćemo isplivati ili potonuti.

- Gledao je Todda kroz dim, bez osmijeha. Lice mu je bilo kao u gmaza.

- Past ćeš zajedno sa mnom, mali, to ti mogu obećati. Ako se išta otkrije, onda će se otkriti sve. To ti obećavam.

Todd ga je mrzovoljno gledao i nije odgovarao.

- A sad je pitanje - rekao je Dussander tonom čovjeka koji je upravo obavio nešto neugodno ali nužno - Što ćemo poduzeti. Imaš li kakvu ideju?

- Ovim mogu srediti karton - rekao je Todd i izvadio novu bočicu brisala za tintu iz džepa.

- A što se tiče pisma, nemam pojma.

Dussander je s odobravanjem gledao bočicu. I on je nekoć krivotvorio izvješća. Kad su kvote narasle do razine bajke... i još dalje. I - Što je bilo sličnije ovoj situaciji - rješavao je i problem faktura... onih u kojima je bio pobrojan ratni plijen. Svaki je tjedan pregledavao kutije s dragocjenostima koje je trebalo poslati u Berlin vlakom. Na svakoj je kutiji bila žuta omotnica a u njoj popis sadržaja kutije. Toliko i toliko prstenja, ogrlica, naušnica, grama zlata. Ali, Dussander je imao vlastitu kutiju dragocjenosti - dragocjenosti koje i nisu bile osobito dragocjene, ali nisu bile ni zanemarive. Žad. Turmalin. Opal. Nekoliko bisera s greškom. Industrijski dijamanti. Kad bi u nekoj kutiji za Berlin vidio nešto što bi mu se svidjelo ili što bi moglo biti dobra investicija, uzeo bi to, zamijenio nečim iz svoje kutije i brisačem tinte promijenio fakturu, upisujući svoj predmet umjesto njihovog. Postao je prilično vješt krivotvoritelj... a ta mu je vještina poslije rata mnogo puta dobro došla.

- Dobro - rekao je.

- A što se tiče tog drugog problema... Dussander se opet počeo ljuljati i pijuckati iz šalice. Todd je privukao stolac k stolu i počeo raditi na učeničkom kartonu koji je bez riječi podigao s poda. Dussanderova izvanjska mirnoća utjecala je na njega i sad je radio u tišini, pognut nad kartonom kao tipični američki dječak koji se trudi obaviti posao što bolje može, bez obzira radi li se o sadnji kukuruza, igranju bejzbola na državnom prvenstvu ili krivotvorenju vlastitih ocjena.

Dussander je gledao njegov vrat, lako preplanuo i dobro vidljiv između kratko podšišane kose i okruglog ovratnika majice. Odatle je skrenuo pogled na gornju ladicu ormarića u kojoj je držao velike noževe. Jedan brzi ubod - a znao je točno kamo ubosti - i presjekao bi mu kičmenu moždinu. Usta bi mu zauvijek bila zatvorena. Dussander se sa žaljenjem nasmiješio. Kad bi dječak nestao, bilo bi mnogo pitanja. Previše. Neka bi bila upućena njemu. Čak i ako nema onog pisma kod prijatelja, podrobno ispitivanje bilo je nešto što on sebi nije mogao priuštiti. Na žalost.

- Taj French - rekao je tapkajući po pismu.

- Poznaje li on tvoje roditelje? Druže li se?

- On? - rekao je Todd s gađenjem.

- Tamo gdje idu moji on ne bi mogao ni ući.

- Je li ih ikad upoznao u školi? Jesu li se već sastajali?

- Ne. Uvijek sam bio medu najboljima u razredu. Do sada.

- Što onda zna o njima? - rekao je Dussander, zamišljeno gledajući u svoju šalicu koja je bila gotovo prazna.

- Znam da zna mnogo o tebi. Sigurno. Kladim se da ima podatke i o tome s kim si se potukao kad si još išao u vrtić. Ali, što zna o njima?

Todd je odložio penkalu i bočicu brisača za tintu.

- Pa, zna kako se zovu. Naravno. I koliko imaju godina. Zna da smo metodisti. Ne idemo često u crkvu, ali ipak zna kojoj pripadamo jer to piše u obrascima. Sigurno zna čime se tata bavi, i to je u obrascima. Onim koje ispunjavaju svake godine. Prilično sam siguran da je to sve.

- Bi li znao kad bi tvoji roditelji imali privatnih problema?

- Kako to mislite?

Dussander je progutao ostatak bourbona iz šalice.

- Rječkanja. Svađe. Da tvoj tata spava na kauču. Da ti mama pije.

- Oči su mu se zacaklile.

- Da se spremaju razvesti.

Todd je prezirno odgovorio: - Nema toga kod nas! Ma kakvi!

- Nisam ni rekao da ima. Ali, razmisli. Recimo da kod vas stvari tako stoje.

Todd ga je nijemo gledao i namrštio se.

- Ti bi se brinuo zbog njih - rekao je Dussander.

- Jako bi se brinuo. Izgubio bi apetit. Loše bi spavao. I što je najžalosnije, ne bi mogao učiti. Nije li tako? Vrlo je tužno za djecu kad su u kući svađe.

Dječaku je napokon sinulo - na licu mu se vidjelo razumijevanje i nešto nalik nijemoj zahvalnosti. Dussanderu je to godilo.

- Da, doista je žalosno kad se obitelj raspada - rekao je melodramatično i nalio si još bourbona. Bio je već prilično pijan.

- Svatko to može vidjeti iz onih serija koje prikazuju sredinom dana. Svađe, osvete, laži. I bol. Bol, mali moj. Nemaš pojma kako je tvojim roditeljima teško. Tako su obuzeti vlastitim problemima da nemaju vremena za vlastitog sina. Njegovi im se problemi čine mali u usporedbi s njihovima. Jednog dana, kad ožiljci zacijele, sigurno će se opet više baviti njime. Ali, zasad jedino mogu poslati dječakovog dragog djeda da porazgovara s gospodinom Frenchom.

Toddove oči postajale su sve blistavije dok nisu izgledale gotovo užareno.

- Moglo bi upaliti - mrmljao je.

- Moglo bi, da, moglo bi...

- Iznenada se prekinuo. Oči su mu opet potamnjele.

- Ne, neće uspjeti. Vi mi uopće niste slični, ni najmanje. Gumeni Ed to nikad ne bi povjerovao.

- Himmel! Got im Himmel! - povikao je Dussander, ustao, pomalo nesigurnim korakom prešao kuhinju, otvorio jedan od ormarića i izvadio bocu bourbona. Odvrtio je zatvarač i napunio šalicu gotovo do pola.

- Za pametnog dječaka ti si takav Dummkopf. A kad to djedovi liče na unuke? Ha? Ja sam ćelav. Jesi li ti ćelav?

Prišao je stolu i iznenađujuće brzim pokretom zahvatio šaku Toddove plave kose te je potegnuo.

- Prestanite! - prasnuo je Todd, ali se malo i nasmiješio.

- Osim toga - nastavio je Dussander pošto je sjeo u naslonjač -imaš plavu kosu i plave oči. Moje su oči plave, a prije nego što sam osijedio i oćelavio, kosa mi je bila plava. Možeš mi ispričati sve o svojoj obitelji. O tetama i stričevima. O tome s kim tvoj tata radi. Što tvoja majka voli raditi. Zapamtit ću. Učit ću i zapamtiti. Dva dana poslije sve će to opet biti zaboravljeno - moje je pamćenje sad kao krpena vreća puna vode - ali sjećat ću se onoliko koliko bude potrebno.

- Turobno se nasmiješio.

- Nekoć sam uspijevao pobjeći Wiesenthalu i zavarati čak i samog Himmlera. Ako ne uspijem zavarati jednog američkog nastavnika, umotat ću se u bijelu krpu i otpuzati u grob.

- Možda - rekao je Todd polako, ali Dussander je vidio da je već prihvatio ideju. Oči su mu blistale od olakšanja.

- A postoji još jedna sličnost - rekao je Dussander.

- Da?

- Rekao si da je tvoja majka osminu Židovka. Moja je majka bila čista Židovka. Obojica smo ćifuti, mali moj, i sjedimo u kuhinji kao u onom starom vicu.

Iznenada se uhvatio za nos palcem i kažiprstom, istodobno pružajući ruku preko stola i hvatajući dječaka za nos drugom rukom.

- A to se i vidi! - povikao je.

- Vidi se!

Počeo se cerekati dok je naslonjač škriputao. Todd ga je zbunjeno gledao i malo se uplašio, ali onda je i on prasnuo u smijeh. Smijali su se i smijali, Dussander kraj otvorenog prozora kroz koji je ulazio topli kalifomijski povjetarac a Todd njišući se na stražnjim nogama kuhinjskog stolca tako da je naslon dodirivao vrata pećnice koja su bila prošarana tamnim crtama od Dussanderovih drvenih šibica.

Gumeni Ed French (nadimak je, objasnio je Todd Dussanderu, dobio zbog gumenih gležnjača koje je uvijek nosio preko tenisica kad je padala kiša) bio je sitan muškarac koji je u školu uvijek dolazio u tenisicama. Bila je to mala neformalnost koja ga je trebala približiti djeci - njih sto šezdeset kojima je bio savjetnik. Imao ih je pet pari raznih boja, od svijetloplavih do kričavo žutih. Nije ni slutio da su ga iza leđa zvali ne samo Gumeni Ed nego i Tenisač. Na fakultetu mu je nadimak bio Naškubljenko i bilo bi ga užasno sram da je to itko doznao.

Rijetko je nosio kravate. Draže su mu bile dolčevite, koje je nosio još od ranih šezdesetih kad ih je popularizirao David McCallum u seriji Čovjek iz U.N.C.L.E. Na fakultetu bi njegove kolege rekle: "Eno Naškubljenka u puloveru iz U.N.C.L.E." Studirao je pedagogiju i psihologiju i sebe je smatrao jedinim dobrim pedagogom kojeg je ikad upoznao. Super se slagao s njima, znao im je pristupiti, znao špikati ili suosjećajno šutjeti ako im je trebalo da malo viču i oslobode se stresa. Mogao se ufurati u njihovfilm jer je shvaćao kako je gadno imati trinaest godina kad te netko jebe u mozak i kad se ne možeš skulirati.

Problem je bio samo u tome što se nije sjećao kako je bilo imati trinaest godina. To je po njegovu mišljenju vjerojatno bila cijena odrastanja pedesetih godina. I ulaska u vrli novi svijet šezdesetih s nadimkom Naškubljenko.

Sad kad je djed Todda Bowdena ušao u njegov ured i za sobom zatvorio vrata od mliječnog stakla, Gumeni Ed je ustao u znak poštovanja ali je pazio da ne obiđe stol kako mu se ne bi vidjele tenisice. Ti starci katkad nisu shvaćali da su tenisice psihološko pomagalo u radu s djecom koja se klone nastavnika - to jest, neki stariji ljudi nisu mogli prihvatiti pedagoga u tenisicama.

Ovaj bome lijepo izgleda, pomislio je Gumeni Ed. Sijeda kosa pomnjivo začešljana. Odijelo s prslukom besprijekorno čisto. Siva kravata besprijekorno svezana. U lijevoj ruci držao je sklopljeni crni kišobran (cijeli je vikend škrapala kiša) i držao se gotovo kao vojnik. Prije nekoliko godina Gumeni Ed i njegova žena bacili su se na Dorothy Sayers i pročitali sve što je ta velika žena napisala. Sad mu je palo na pamet da je čovjek pred njim njezina tvorevina, lord Peter Wimsey glavom i bradom. Wimsey sa sedamdeset pet godina, kad su Bunter i Harriet Vane odavno otišli u vječna lovišta. Svakako će o tome pričati Sondri kad dođe kući.

- Gospodine Bowden - rekao je s poštovanjem i pružio mu ruku.

- Drago mi je - rekao je Bowden i rukovao se s njim. Gumeni Ed je pazio da mu ne stisne ruku onako čvrsto kao očevima djece; po starčevu držanju bilo je očigledno da ima artritis.

- Drago mi je, gospodine French - ponovio je Bowden i sjeo, povukavši koljena hlača uvis. Stavio je kišobran među noge i naslonio se na njega, tako da je izgledao kao postariji, izrazito urbani strvinar koji je došao sviti gnijezdo u uredu Eda Frencha. Imao je blagi strani naglasak, primijetio je Ed, ali ne onaj odsječni ton britanskih viših staleža kakav bi imao lord Wimsey; njegov je bio mekši, očigledno europski. U svakom slučaju, napadno je ličio na Todda. Osobito oko nosa i očiju.

- Drago mi je što ste došli - rekao je Ed i sjeo - iako su u ovakvim situacijama majka i otac...

To je, dakako, bio početni gambit. Nakon gotovo deset godina iskustva znao je da kad na sastanak dođu teta, stric ili djed, to obično znači da u kući ima problema - one vrste problema koji su uzrok dječakovim nedaćama. Gumenom Edu je od toga laknulo. Obiteljski problemi su neugodni, ali za dječaka Toddove inteligencije bilo bi mnogo gore da se drogira.

- Da, naravno - rekao je Bowden. Nekako mu je uspjelo da se istodobno doima tužno i srdito.

- Moj sin i njegova žena zamolili su me da ja s vama porazgovaram o ovoj žalosnoj situaciji, gospodine French. Vjerujte mi, Todd je dobar dječak. Ti problemi s ocjenama samo su privremeni.

- Pa, tako se barem svi nadamo, zar ne, gospodine Bowden? Samo zapalite ako želite. U školi je to inače zabranjeno, ali ja neću nikome reći.

- Hvala.

Gospodin Bowden uzeo je napola zgužvanu kutiju Camela iz unutarnjeg džepa, stavio jednu od dvije posljednje iskrivljene cigarete u usta, izvadio drvenu šibicu, potegnuo je po potplatu crne cipele i zapalio. Na prvi dim nakašljao se vlažnim staračkim kašljem, ugasio šibicu i spustio je u pepeljaru koju mu je u međuvremenu pružio Gumeni Ed. Ed je cijeli taj obred, koji mu se činio jednako formalnim kao i starčeve cipele, gledao s neskrivenom fasciniranošću.

- Gdje da počnem - rekao je Bowden gledajući Eda uznemireno kroz dim.

- Pa, čujte - rekao je Ed srdačno - već mi i sama činjenica da ste došli vi a ne Toddovi roditelji nešto govori.

- Da, vjerojatno je tako. Vrlo dobro.

- Sklopio je ruke. Cigareta mu je virila između kažiprsta i srednjeg prsta desne ruke. Uspravio je leđa i podigao bradu. U njegovu držanju ima nečega gotovo pruskog, pomislio je Gumeni Ed, nečega što ga je podsjećalo na sve one ratne filmove koje je gledao kao dječak.

- Moj sin i snaha imaju neprilika kod kuće - rekao je Bowden, odsječno izgovarajući svaku riječ.

- Prilično ozbiljnih, rekao bih.

- Njegove su oči, stare ali nevjerojatno bistre, gledale kako Gumeni Ed otvara fascikl pred sobom. Unutra su bili papiri, ali nije ih bilo mnogo.

- I vi mislite da ti problemi utječu na Toddovo učenje?

Bowden se nagnuo naprijed za kakvih petnaest centimetara. Njegove plave oči nisu se pomicale s Edovih smeđih. Nastala je duga, napeta tišina, a onda je Bowden rekao: - Majka mu pije.

Ponovno se vojnički uspravio.

- Ah, tako - rekao je Gumeni Ed.

- Da - odgovorio je Bowden i smrknuto kimnuo.

- Dječak mi je rekao da je u dvije prilike došao kući i zatekao je kako spava za kuhinjskim stolom. Zna što moj sin misli o tome pa je sam skuhao večeru i natjerao je da pije kavu kako bi barem bila budna kad Richard dođe kući.

- To je gadno - rekao je Gumeni Ed, predma je čuo i gore priče - o majkama na heroinu, očevima koji su iznenada odlučili ševiti vlastite kćeri... ili sinove.

- Je li gospođa Bowden potražila liječničku pomoć?

- Dječak ju je pokušao uvjeriti da bi to bilo najbolje. Mislim da je nju sram. Treba joj samo malo vremena da...

- Rukom je izveo gestu od koje je u zraku ostao kružić dima.

- Shvaćate?

- Da, naravno.

- Gumeni Ed je kimnuo, diveći se pokretu koji je proizveo onaj kružić.

- Vaš sin... Toddov otac...

- Nije ni on posve nedužan - rekao je Bowden strogo.

- Toliko radi, tako često ne dođe na večeru, nekih večeri mora naglo otići... Kažem vam, gospodine French, on je više oženjen svojim poslom nego Monicom. Mene su učili da obitelj mora biti na prvom mjestu. Nisu li i vas tome učili?

- Nego što - odmah se složio Ed. Njegov je otac bio noćni čuvar u velikoj robnoj kući u Los Angelesu pa ga je zapravo viđao jedino vikendom i na godišnjem odmoru.

- To je druga strana problema - rekao je Bowden.

Gumeni Ed je kimnuo i malo razmišljao.

- A vaš drugi sin, gospodine Bowden? Ovaj...

- Pogledao je u fascikl.

- Harold. Toddov stric.

- Harry i Deborah sad žive u Minnesoti - rekao je Bowden, što je bilo posve točno.

- On tamo radi na medicinskom fakultetu. Bilo bi mu vrlo teško otići, a ne bi bilo ni pošteno da to tražimo od njega.

- Lice mu je poprimilo pravednički izraz.

- Harry i njegova žena su u sretnom braku.

- Shvaćam.

- Gumeni Ed je opet na trenutak pogledao u fascikl a onda ga je zatvorio.

- Gospodine Bowden, cijenim vašu iskrenost. I ja ću s vama biti jednako iskren.

- Hvala vam - rekao je Bowden ukočeno.

- Mi pedagozi ne možemo svojim učenicima pomoći onoliko koliko bismo željeli. U ovoj školi ima šest pedagoga i svaki od nas radi s više od stotinu učenika. Moji najnoviji kolega, Hepburn, ima ih sto petnaest. U današnje doba, u našem društvu, svoj je djeci potrebna pomoć.

- Naravno.

- Bowden je silovito zgnječio opušaku pepeljari i opet sklopio ruke.

- Katkad nam promaknu i veliki problemi. Najčešće su to problemi kod kuće ili droga. Todd barem ne uzima spid, meskalin ili PCP.

- Ne daj Bože.

- Katkad - nastavio je Gumeni Ed - j ednostavno ništa ne možemo učiniti. To je tužno, ali je tako. Prvi koji izlete iz ove naše mašinerije obično su oni koji izazivaju probleme u školi, nepristupačni, nekomunikativni učenici, oni koji se ne žele ni potruditi. Oni su samo tijela koja čekaju da ih škola nekako izvuče ili da navrše dob u kojoj bez roditeljskog dopuštenja mogu prestati dolaziti kako bi se zaposlili u praonici automobila, otići u vojsku ili se udati. Shvaćate? Govorim vam otvoreno. Naš sustav nije tako dobar kako se priča.

- Cijenim vašu otvorenost.

- Ali, doista je bolno kad mašinerija zahvati nekoga kao što je Todd. Prošle je godine prošao s odličnim, a tako prolazi samo pet posto učenika. Osobito mu dobro ide engleski. Dobro piše, a to je neobično u naraštaju koji misli da kultura počinje pred televizorom a završava u susjednom kinu. Razgovarao sam s nastavnicom koju je imao prošle godine i rekla mi je da je referat koji je predao bio najbolji koji je vidjela u posljednjih dvadeset godina. O njemačkim koncentracijskim logorima za vrijeme Drugog svjetskog rata. Nikome osim njega nikada nije dala pet plus.

- Pročitao sam ga - rekao je Bowden.

- Doista je vrlo dobar.

- Pokazao je natprosječnu sposobnost i u prirodnim i društvenim znanostima, i premda neće biti najveći matematički genij ovoga stoljeća, ipak se trudio... sve do ove godine. Do ove godine. Na to se sve svodi.

- Da.

- Ne mogu vam reći koliko mi je žao što se to događa upravo Toddu, gospodine Bowden. A produžna nastava... pa, rekao sam vam da ću biti otvoren. Produžna nastava dječaku poput Todda često donese više štete nego koristi. To vam je pravi zoološki vrt. Svi majmuni i sve hijene su na broju, da i ne spominjem sve budale. Loše društvo za dječaka kao što je Todd.

- Svakako.

- Pa da vidimo što ćemo. Predlažem vam da gospodin i gospođa Bowden pođu bračnom savjetniku u gradu. Dakako, sve će biti vrlo povjerljivo. Čovjek koji vodi savjetovalište, Harry Ackerman, moj je dobar prijatelj. I mislim da im to ne bi trebao predložiti Todd nego vi.

- Gumeni Ed se široko nasmiješio.

- Možda do lipnja možemo sve vratiti u normalu. Nije to nemoguće.

Ali, Bowdena kao da je ta ideja uznemirila.

- Mislim da bi zamjerili dječaku kad bih im ja to sad predložio -rekao je.

- Situacija je vrlo napeta. Ne znam kako bi reagirali. Dječak mi je obećao da će se više truditi. Uznemirenje zbog neuspjeha. – Blago se nasmiješio. Gumeni Ed nije znao kako bi protumačio taj osmijeh.

- Uznemireniji nego što vi i slutite.

- Ali...

- A zamjerili bi i meni - brzo je nastavio Bowden.

- I te kako. Monica i sad misli da se previše uplećem. Nastojim se ne upletati, ali vidite i sami kako stvari stoje. Mislim da je najbolje ništa ne poduzimati... zasad.

- U takvim stvarima imam mnogo iskustva - rekao je Gumeni Ed. Sklopio je ruke nad Toddovim fasciklom i ozbiljno pogledao starca.

- Stvarno mislim da bi savjetovalište bilo najbolje rješenje. Naravno, moje se zanimanje za bračne probleme vašeg sina i snahe ograničava na utjecaj koji oni imaju na Todda... a trenutačno je taj utjecaj vrlo snažan.

- Dopustite da iznesem protuprijedlog - rekao je Bowden.

- Ako se ne varam, ocjenjujete učenike i na polovici tromjesečja?

- Da - rekao je Gumeni Ed oprezno.

- Izvješća o tumačenju napretka. Dakako, učenici ih zovu izvješća o padu jer ih dobiju jedino ako iz nekog predmeta imaju dvojku ili jedinicu.

- Vrlo dobro - rekao je Bowden.

- Dakle, evo što vam ja predlažem: ako dječak dobije takvo izvješće... makar i samo jedno -podignuo je jedan kvrgavi prst - razgovarat ću sa sinom i snahom o tom vašem savjetovalištu. Otići ću još dalje. Ako dječak u travnju dobije izvješće o padu...

- Dijelimo ih u prvom tjednu u svibnju.

- Tako? No, ako ga dobije, jamčim vam da će oni pristati na savjetovalište. Oni se brinu za svojeg sina, gospodine French. Ali, trenutačno su tako obuzeti svojim problemima da...

- Slegnuo je ramenima.

- Shvaćam.

- Pa dajmo im onda toliko vremena da riješe te probleme. Da se sami izvuku iz nedaća. To je američki pristup, nije li tako?

- Da, imate pravo - rekao je Gumeni Ed zamišljeno. Bacio je pogled na uru i vidio da se približilo vrijeme sljedećeg sastanka.

- Prihvaćam.

Ustao je pa je ustao i Bowden. Ponovno su se rukovali, a Gumeni Ed opet je pazio da starcu ne stisne ruku prejako.

- Ali, moram vas upozoriti da se malo koji učenik za pet tjedana može izvući iz rupe u koju se zakopavao osamnaest tjedana. Mora prijeći veliku količinu gradiva -golemu. Mislim da ćete morati održati svoje obećanje, gospodine Bowden.

Bowden se opet onako zagonetno nasmiješio.

- Mislite?

Gumenog Eda nešto je žuljalo tijekom cijelog razgovora, a shvatio je što tek za objedom u kantini, sat nakon što je "lord Peter" otišao, opet s kišobranom pod rukom.

On i Toddov djed razgovarali su najmanje petnaest minuta, možda i dvadeset, i za sve to vrijeme starac nije izgovorio unukovo ime.

Todd je bez daha pritiskao pedale uz prilaz Dussanderovoj kući. Naslonio je bicikl uz vrata. Nastava je završila prije samo petnaest minuta. Jednim je skokom preskočio stube pred ulazom, otključao vrata svojim ključem i pohitao kroz hodnik u sunčanu kuhinju. Na licu mu se vidjela mješavina nade i turobnosti. Na trenutak je zastao pred kuhinjskim vratima, stisnutog želuca i grla, i gledao kako se Dussander ljulja sa svojom šalicom bourbona u krilu. Još je bio u svojem najboljem odijelu, ali je olabavio kravatu i otkopčao gornji gumb košulje. Gledao je Todda bezizražajno, kapaka spuštenih na pola koplja.

- Dakle? - napokon je protisnuo Todd.

Dussander ga je pustio da se još trenutak prži, trenutak koji je Toddu izgledao kao deset godina. Onda je spustio šalicu na stol kraj boce bourbona i rekao:

- Idiot je sve povjerovao.

Todd je s olakšanjem prestao držati dah.

No prije nego što je uspio ponovno udahnuti, Dussander je dodao: - Htio je da tvoji jadni, nesretni roditelji idu u savjetovalište u gradu k nekom njegovom prijatelju. Baš je navalio.

- Isuse! Jeste li... Što ste... kako ste to riješili?

- Brzo sam razmišljao - odgovorio je Dussander.

- Kao kod one djevojčice u Sakijevoj priči, brzo izmišljanje jedna je od mojih jačih strana. Obećao sam mu da će tvoji roditelji poći u savjetovalište ako u prvom tjednu svibnja dobiješ i jedno jedino izvješće o padu. Krv je nestala iz Toddova lica.

- Što? Što ste učinili?! - gotovo je vrisnuo.

- Već sam u ovom tromjesečju pao na dva testa iz algebre i jednom iz povijesti! - Ušao je u kuhinju, a njegovo blijedo lice sad je postalo sjajno od znoja.

- Danas smo imali test iz francuskog i na njemu sam isto pao... Siguran sam. Nisam mogao misliti ni na što drugo nego na Gumenog Eda i na to hoćete li ga srediti. I kako ste ga sredili! - završio je ogorčeno.

- Dobit ću barem pet-šest izvješća o padu, a ne samo jedno.

- To je bilo jedino što sam mogao učiniti a da ne pobudim sumnju - rekao je Dussander.

- Taj French, ma koliko bio glup, samo radi svoj posao. A sad ćeš ti početi raditi svoj.

- Što hoćete reći? - Toddovo je lice bilo iskrivljeno u ružnu grimasu, a glas prkosan.

- Radit ćeš. Sljedeća četiri tjedna radit ćeš više nego što si radio ikad u životu. I ne samo to. U ponedjeljak ćeš se ispričati svim svojim nastavnicima zbog dosadašnjeg nemara. Onda ćeš...

- To je nemoguće! - rekao je Todd.

- Vi ne shvaćate. Nemoguće. Zaostao sam najmanje pet tjedana iz prirode i povijesti. A iz algebre vjerojatno deset.

- Nije bitno - rekao je Dussander. Nalio si je još bourbona.

- Mislite da ste jako pametni -povikao je Todd.

- E pa, ne moram ja slušati vaše zapovjedi. Davno su prošla vremena kad ste vi zapovijedali. Jasno? - Naglo se stišao.

- Najsmrtonosniji predmet koji sad imate u kući je vrpca za muhe. Sad ste samo slomljeni starac koji prdi ako pojede taco. Kladim se da i pišate u krevet.

- Slušaj me, balavče - rekao je Dussander mirno. Todd je na to ljutito trznuo glavom.

- Do danas - rekao je Dussander polako - bilo je moguće, samo moguće, da me otkucaš a da se sam izvučeš čist. Ne vjerujem da bi to bio kadar sa živcima u takvom stanju, ali to nema veze. Bilo je tehnički izvedivo. Ali, sad su se stvari promijenile. Danas sam glumio tvoga djeda, Victora Bowdena. Nitko neće ni najmanje sumnjati da sam to učinio uz tvoje sudjelovanje. Ako se sad sve dozna, dečko, ispast ćeš gori nego ikad prije. I nećeš se moći braniti. Za to sam se danas pobrinuo.

- Želio bih...

- Ti bi želio! Želio! - riknuo je Dussander.

- Baš me briga što bi ti želio, zlo mi je od tvojih želja, tvoje su želje samo obična mala pseća govna u jarku! Hoću znati shvaćaš li u kakvoj smo sad situaciji!

- Shvaćam - promrmljao je Todd. Čvrsto je stiskao šake dok je Dussander vikao na njega. Nije bio navikao da na njega viču. Sad ih je opustio i primijetio da su mu od nokata ostali krvavi polumjeseci na dlanovima. Bilo bi i gore da posljednjih mjeseci nije počeo gristi nokte.

- Dobro. Prema tome, ispričat ćeš se nastavnicima i učit ćeš. Učit ćeš u slobodno vrijeme u školi. Učit ćeš za vrijeme stanke za objed. Poslije škole ćeš doći ovamo i učiti, a vikendom ćeš doći ovamo i opet učiti.

- Ne ovdje - rekao je Todd brzo.

- Kod kuće.

- Ne. Kod kuće ćeš samo sanjariti kao i do sada. Ako budeš ovdje, moći ću ti stajati nad glavom ako budem morao i paziti na tebe. Mogu zaštititi svoje interese u ovoj stvari. Mogu te ispitivati. Mogu te slušati kako ponavljaš gradivo.

- Ne možete me natjerati da dolazim ako neću.

Dussander je otpio gutljaj bourbona.

- To je točno. Onda će sve teći kao i dosad. Past ćeš. Onaj tvoj pedagog French očekivat će da održim obećanje. Kad to ne učinim, nazvat će tvoje roditelje. Oni će doznati da je simpatični gospodin Denker na tvoj zahtjev glumio tvojeg djeda. Doznat će za promijenjene ocjene. Oni će...

- Šutite već jednom! Doći ću.

- Već si tu. Počni s algebrom.

- Ma dajte! Pa petak je poslijepodne!

- Odsad učiš svako poslijepodne - rekao je Dussander tiho.

- Počni s algebrom.

Todd je zurio u njega - samo na trenutak, dok nije spustio pogled i izvadio udžbenik iz torbe - i Dussander mu je u pogledu vidio želju da ga ubije. Ne metaforički, nego stvarno. Prošlo je mnogo godina otkako je vidio taj mračni, užareni, procjenjivački pogled, ali takav se pogled nikad ne zaboravlja. Znao je da bi isti izraz vjerojatno vidio i u svojim očima da je imao zrcalo onoga dana kad je gledao bijeli, nezaštićeni dječakov vrat.

Moram se zaštititi, pomislio je pomalo zapanjeno. Čovjek druge potcjenjuje na vlastiti rizik.

Pio je svoj bourbon, ljuljao se i gledao dječaka kako uči.

Bilo je gotovo pet sati kad se Todd odvezao kući. Osjećao se isprano, oči su mu gorjele, bio je iscrpljen i nemoćno bijesan. Svaki put kad bi mu pogled skrenuo s udžbenika - s izluđujućeg, neshvatljivog, zajebanog i glupog svijeta skupova, podskupova i kartezijevih koordinata -začuo bi Dussanderov starački glas. Inače je sve vrijeme šutio i čulo se samo izludujuće tapkanje njegovih papuča i škriputanje naslonjača za ljuljanje. Sjedio je poput strvinara koji čeka da mu žrtva izdahne. Zašto se uopće upleo u sve to? Kako se upleo u sve to? Koje sranje! Danas je uspio nešto shvatiti o skupovima, nešto što mu je prije božičnih praznika izmicalo sjelo je na svoje mjesto uz gotovo čujan "klik" - ali bilo bi ludo misliti da će do sljedećeg testa uspjeti naučiti dovoljno da dobije makar samo dvojku.

Pet tjedana do kraja svijeta.

Na uglu je vidio kosa kako leži na pločniku a kljun mu se polako otvara i zatvara. Očajnički je pokušavao ustati na noge i odskakutati. Jedno mu je krilo bilo zdrobljeno i Todd je pretpostavljao da ga je udario automobil i bacio na pločnik kao krpenu lutku. Gledao ga je jednim užarenim crnim okom.

Todd ga je dugo gledao lagano držeći upravljač bicikla. Topline dana već je nestalo, bilo je prohladno. Pretpostavljao je da su njegovi prijatelji proveli dan zabavljajući se u Ulici Walnut, možda malo igrali košarku ili, još vjerojatnije, vježbali bejzbol. Bilo je doba godine kad se trenira bejzbol. Bilo je govora o tome da ove godine osnuju vlastitu ekipu i natječu se na neformalnom gradskom natjecanju; bilo je dovoljno očeva spremnih da ih vozaju naokolo na utakmice. Todd bi, dakako, bio bacač. Bio je zvijezda u dječjem bejzbolu sve dok prošle godine nije prerastao i najstariju kategoriju. Bio bi bacač.

Pa što onda? Jednostavno će ih morati odbiti. Jednostavno će im morati reći: Čujte, dečki, spetljao sam se s ratnim zločincem. Dobro sam ga zgrabio za jaja, a onda - umrijet ćete od smijeha kad ovo čujete - a onda sam otkrio da on mene drži za jaja jednako čvrsto kao ja njega. Počeo sam sanjati čudne snove i dobivati napadaje hladnog znoja. Ocjene su mi otišle do vraga pa sam ih krivotvorio da moji ne doznaju a sad prvi put u životu moram stvarno zapeti i učiti. Ali, ne bojim se da mi starci zabrane izlaske. Bojim se da ću završiti u popravnom domu. I zato ove godine ne mogu igrati s vama. Eto, dečki, tako stvari stoje.

Na licu mu se pojavio tanašan osmijeh, vrlo sličan Dussanderovom a nimalo nalik njegovu prijašnjem širokom osmijehu. U njemu nije bilo sunca; to je bio sjenovit osmijeh. Nije u njemu bilo ni samopouzdanja ni užitka. Govorio je samo: Eto, dečki, tako stvari stoje.

Pregazio je pticu biciklom nevjerojatno sporo, slušajući kako joj šušte krila i pucaju male, šuplje kosti. Onda se okrenuo i ponovno je pregazio. Još se trzala. Pregazio ju je ponovno a za gumu bicikla zalijepilo se jedno jedino krvavo pero i vrtjelo zajedno s njom. A onda se ptica prestala micati, ptica je krepala, ptica je izdahnula, ptica je otišla u veliku krletku na nebu, ali je Todd svejedno i dalje vozio preko njezinog tijela. Činio je to gotovo pet minuta a onaj osmijeh nije mu napuštao lice. Eto, dečki, tako stvari stoje.

10.

Travanj 1975.

Starac je stajao nasred živodernice i široko se smiješio dok mu je Dave Klingerman prilazio. Nije mu ni najmanje smetalo frenetično lajanje, zadah mokraće i krzna ni stotine različitih pasa lutalica koji su lajali i zavijali u kavezima, jurcali amo-tamo, skakali na mrežu. Klingerman je odmah shvatio da se radi o čovjeku koji obožava pse. Njegov je osmijeh bio ugodan i srdačan. Oprezno je pružio Daveu natečenu, od artritisa iskrivljenu ruku i Dave ju je prihvatio na isti način.

- Dobar dan, gospodine! - rekao je glasno.

- Ovdje je vrlo bučno, zar ne?

- Meni to ne smeta - rekao je starac.

- Ni najmanje. Zovem se Arthur Denker.

- Klingerman. Dave Klingerman.

- Drago mi je, gospodine Klingerman. Čitao sam u novinama - i nisam mogao vjerovati - da vi ovdje darujete pse. Možda sam pogrešno shvatio. Zapravo, uvjeren sam da sam pogrešno shvatio.

- Ne, niste, doista ih darujemo - rekao je Dave.

- Ako ih nitko ne uzme, moramo ih ubiti. Šezdeset dana, toliko nam je država odobrila. Sramota. Dođite u moj ured. Mirnije je. A i miris je bolji.

U ureduje Dave saslušao poznatu priču (ali ipak dirljivu): Arthur Denker prevalio je sedamdesetu. Došao je u Kaliforniju nakon što mu je umrla žena. Nije bogat, ali zna raspolagati onim što ima. Osamljen je. Jedini mu je prijatelj dječak koji katkada dođe i čita mu. U Njemačkoj je imao prekrasnog bernardinca. Tu u Santa Donatu ima kuću s prilično velikim dvorištem. Dvorište je ograđeno. A čitao je u novinama... bi li možda mogao...

- Pa sad, bernardinaca nemamo - rekao je Dave.

- Oni brzo odu jer su tako dobri prema djeci...

- Da, shvaćam, nisam ni mislio...

- ... ali imam poluodraslog ovčara. Kako bi vam se to svidjelo? Oči gospodina Denkera zasjale su kao da je na rubu suza.

-

Savršeno - rekao je.

- To bi bilo savršeno.

- Sam je pas besplatan, ali ima nekih sitnih troškova. Cijepljenje protiv bjesnoće. Dozvola. Većinu ljudi to stoji dvadeset pet dolara, ali država pokriva polovicu za starije od šezdeset pet godina - to je dio kalifornijskog programa "Zlatne dobi".

- "Zlatna dob" - to se odnosi na mene? - rekao je gospodin Denker i nasmijao se. Samo na trenutak - bilo je to doista glupo, naravno - Davea su prošli trnci.

- Pa... da, gospodine, rekao bih.

- To je sasvim prihvatljivo.

- Da, i mi tako mislimo. Isti bi vas taj pas u prodavaonici kućnih ljubimaca stajao sto dvadeset pet dolara. Ali, ljudi radije odu tamo nego da dodu ovamo. Plaćaju papire a ne psa.

- Dave je odmahnuo glavom.

- Kad bi samo znali koliko životinja vlasnici svake godine napuste.

- A ako ih za šezdeset dana ne uspijete udomiti, morate ih ubiti?

- Uspavamo ih, da.

- Uspavate? Oprostite, moj engleski nije...

- To je gradski propis - rekao je Dave.

- Ne možemo dopustiti da nam po ulicama trče čopori pasa.

- Strijeljate ih.

- Ne, dajemo im plin. To je vrlo humano. Ništa ne osjećaju.

- Ne - rekao je gospodin Denker.

- Siguran sam da ne osjećaju.

U učionici za algebru Toddova je klupa bila četvrta u sredini. Sjedio je tamo i pokušavao ne pokazivati osjećaje dok je gospodin Storman dijelio ocijenjene testove. Ali, njegovi su se izgriženi nokti opet zabijali u dlanove, a cijelo tijelo kao da mu je bilo obliveno hladnim, izjedajućim znojem.

Samo se nemoj previše nadati. Ne budi tako naivan. Nema teorije da si prošao. Znaš da nisi.

Unatoč tome nije mogao posve ugušiti ludu nadu. Bio je to prvi test iz algebre nakon mnogo tjedana koji mu nije izgledao kao da je napisan na grčkom. Bio je siguran da ga od nervoze (nervoze? ne, bio je to goli užas) nije baš dobro riješio, ali možda... da je u pitanju netko drugi a ne Storman koji umjesto srca ima komad željeza...

PRESTANI!, zapovjedio je samome sebi i na trenutak, na jedan jezivi trenutak bio je uvjeren da je to glasno viknuo. Pao si, znaš da si pao i to ništa na ovom svijetu ne može promijeniti.

Storman mu je pružio test bezizražajna lica i otišao dalje. Todd ga je spustio licem prema dolje na izgrebanu klupu. Na trenutak mu se činilo da nema snage da ga okrene i dozna istinu. Napokon ga je okrenuo tako silovito da se papir poderao. Zurio je u njega jezika prilijepljenog za gornje nepce. Srce kao da mu je na trenutak zastalo.

U krugu na vrhu papira pisalo je "83". Ispod toga ocjena: "3+". Ispod ocjene stajala je kratka bilješka: Lijepo si se popravio! Mislim da je meni laknulo dvaput više nego tebi. Dobro pogledaj pogreške. Barem tri su aritmetičke, a ne konceptualne.

Srce mu je ponovno počelo tući i to triput brže nego inače. Obuzelo ga je olakšanje, ali nije bilo osvježavajuće nego vruće, komplicirano i čudno. Sklopio je oči i nije čuo ostale učenike kako bruje o testu i nastoje se izboriti za još poneki bod. Toddu se zacrvenjelo iza kapaka. Crvenilo je pulsiralo kao krv koja kola u ritmu njegova bila. U tom je trenutku mrzio Dussandera više nego ikad prije. Šake su mu se stisnule i silno je poželio da je medu njima Dussanderov žgoljavi vrat.

Dick i Monica Bowden spavali su na zasebnim krevetima odvojenim noćnim ormarićem na kojem je stajala lijepa imitacija Tiffanyjeve svjetiljke. Namještaj je bio izrađen od prave sekvoje, a uza zidove su stajale police s knjigama. Na drugoj strani, između dva držača za knjige (u obliku slonova propetih na stražnje noge) bio je Sonyjev televizor. Dick je gledao Johnnyja Carsona na slušalice dok je Monica čitala novog Michaela Crichtona koji je tog dana dobila od kluba knjige.

- Dick? - Stavila je umetak za mjesto u knjizi (na kojem je pisalo TU SAM ZASPALA) u Crichtona i sklopila ga.

- Dick? - ponovila je glasnije. Skinuo je slušalice.

- Što?

- Misliš li da je s Toddom sve u redu?

Na trenutak ju je namršteno gledao, a onda blago odmahnuo glavom.

- Je ne comprends pas, cherie.

- Rado su se šalili na račun njegovog lošeg francuskog; upoznao ju je na fakultetu kad je pao na ispitu. Otac mu je poslao dvjesto dolara da ide na instrukcije. Otišao je Monici Darrow, čije je ime nasumice izabrao s oglasa na fakultetskoj oglasnoj ploči. Do Božića već su ozbiljno hodali, a on je iz francuskog imao trojku.

- Pa... smršavio je.

- Da, malo je žgoljav - rekao je Dick. Spustio je slušalice u krilo, odakle su ispuštale tanke, piskutave zvukove.

- Raste, Monica.

- Tako brzo? - upitala je s nelagodom.

Nasmijao se.

- Da, tako brzo. Ja sam se kao tinejdžer produljio za 20 centimetara - od kepeca od 170 cm kad mi je bilo dvanaest u ovog mišićavog diva od 190 kojeg vidiš pred sobom. Moja majka je govorila da me se, kad mi je bilo četrnaest, moglo čuti kako noću rastem.

- Sva sreća da nije sve na tebi toliko naraslo.

- Ali, stvar je u tehnici.

- Bi li večeras malo bio tehničar?

- Curetak je pustopašan - rekao je Dick Bowden i bacio slušalice na drugu stranu sobe.

Poslije, dok je tonuo u san:

- Dick, on i ružno sanja.

- Noćne more? - promrmljao je.

- Noćne more. Čula sam kako stenje u snu dva-tri puta kad sam noću išla u kupaonicu u prizemlju. Nisam ga htjela buditi. Znam da je glupo, ali moja baka je govorila da čovjek može poludjeti ako ga probudiš usred ružnog sna.

- Ona Poljakinja, je li?

- Da, ona Poljakinja. Mogao si odmah reći ona glupa seljakinja. Baš lijepo od tebe!

- Znaš što sam htio reći. Zašto ne ideš u zahod tu na katu? - Sam ga je sagradio prije dvije godine.

- Znaš i sam da se uvijek probudiš kad pustim vodu.

- Onda nemoj puštati vodu.

- To je odvratno. Uzdahnuo je.

- Katkad, kad uđem, vidim da se znoji. I posteljina je mokra. Nacerio se u mraku.

- Mogu si misliti.

- Kako to misliš? Aha! - Blago ga je udarila.

- Stidi se. Osim toga, ima tek trinaest godina.

- Sljedeći mjesec će navršiti četrnaest. Nije premlad. Možda jest malo prerano sazrio, ali nije premlad.

- Koliko je tebi bilo godina?

- Četrnaest ili petnaest. Ne sjećam se točno. Ali, sjećam se da sam, kad sam se probudio, mislio da sam u raju.

- Ali, bio si stariji nego što je Todd sada.

- Sada se sve događa brže. Vjerojatno zbog mlijeka... ili fluora. Jesi li znala da su stavili kutije za bacanje uložaka u ženske zahode u školi koju smo prošle godine sagradili u Jackson Parku? Za učenice šestog razreda! Njima je tek deset godina. Koliko je tebi bilo kad si dobila?

- Ne sjećam se - rekla je.

- Znam samo da Toddovi snovi ne zvuče kao... kao da je u raju.

- Jesi li ga pitala o tome?

- Samo jedanput. Prije kakvih šest tjedana. Ti si bio otišao igrati golfs onim groznim Erniejem Jacobsom.

- Taj grozni Ernie Jacobs će me najkasnije 1977. uzeti za punopravnog partnera u poslu ako ga dotad ona njegova blajhana tajnica potpuno ne potroši. Osim toga, uvijek on plaća kad igramo. I što ti je Todd rekao?

- Da se ne sjeća. Ali... preko lica mu je prešla nekakva sjena. Mislim da se sjećao.

- Monica, ne sjećam se svega iz svoje tako davne mladosti, ali ipak se sjećam da takvi snovi nisu uvijek ugodni. Dapače, mogu biti i vrlo neugodni.

- Kako je to moguće?

- Zbog grižnje savjesti. I to raznih vrsta. Dio možda potječe još iz ranog djetinjstva, kad već znamo da se ne smijemo pomokriti u krevet. A onda, seks. Tko zna što izaziva poluciju? Kad opipaš neku curu u autobusu? Kad joj poviriš pod suknju? Ne znam. Jedino čega se sjećam je kako sam jednom na bazenu skočio s najviše daske i ostao bez kupaćih gaća kad sam pao u vodu.

- I to te uzbudilo? - upitala je hihoćući.

- Aha. Zato ga ne prisiljavaj ako ne želi razgovarati s tobom o tome.

- Toliko smo se trudili da ga odgojimo bez tih suvišnih osjećaja krivice.

- Ali, njih nije moguće izbjeći. Donosi ih sa sobom iz škole kao što je u prvom razredu donosio gripu. Od prijatelja, od nastavnika koji o nekim temama govore zaobilazno. Vjerojatno i od mog tate. "Ne dodiruj ga noću, Todde, jer će ti inače izrasti dlake na dlanovima, oslijepit ćeš i početi gubiti pamćenje, a nakon nekog vremena ta tvoja stvarčica će pocrnjeti i otpasti. Zato pazi, Todde."

- Dick Bowden! Tvoj otac nikada ne bi...

- Ne bi?! I te kako mi je on to govorio. Baš kao što je tvoja baka, poljska Židovka, tebi rekla da netko može poludjeti ako ga probudiš usred noćne more. Govorio mi je i da uvijek obrišem dasku u javnom zahodu prije nego što sjednem da ne bih "pokupio tude bacile". Valjda je mislio na sifilis. Sigurno je i tebi baka to govorila.

- Ne, nego mama - rekla je zamišljeno.

- I da uvijek pustim vodu. Zato i odlazim u prizemlje.

- Ali me i to probudi - promrmljao je Dick.

- Molim?

- Ništa.

Ovaj put je već prekoračio prag sna kad je ponovno izgovorila njegovo ime.

- Što? - rekao je pomalo razdraženo.

- Misliš da nije možda... Ma, nema veze. Spavaj.

- Ne, završi. Probudio sam se. Da nije možda što?

- Onaj starac, gospodin Denker. Ne čini ti se da Todd previše vremena provodi s njim? Možda mu... Što ja znam... puni glavu pričama.

- Misliš, svim onim strašnim pričama - rekao je Dick.

- O danima kad essenska tvornica automobila nije ostvarila normu.

- Zasmijuljio se.

- Samo mi je palo na pamet kao mogućnost - rekla je pomalo uvrijeđeno. Plahte su zašuštale dok se okretala na bok.

- Ispričavam se na smetnji.

Stavio je ruku na njezino golo rame.

- Čuj, dušo - rekao je i onda zastao da razmisli i pomnjivo izabere riječi.

- I ja sam se znao brinuti zbog Todda. Ne zbog istih razloga kao ti, ali sam se brinuo.

Okrenula se prema njemu.

- Zbog čega?

- Pa, moje je djetinjstvo bilo posve drukčije nego njegovo. Moj tata je imao trgovinu. Imao je knjigu u koju je zapisivao imena ljudi koji su mu dugovali novac i iznose koje su dugovali. Znaš kako ju je zvao?

- Ne.

Dick je rijetko govorio o svojem djetinjstvu, uvijek je mislila da je to zato što mu nije bilo lijepo. Sad ga je pozorno slušala.

- Zvao ju je Knjiga lijeve ruke. Govorio je da je desna ruka za poslove i da ona nikad ne smije znati što radi lijeva ruka. Jer, kad bi to znala, vjerojatno bi dograbila mesarska kliješta i odsjekla je.

- To mi nikad nisi pričao.

- Pa, kad smo se ti i ja tek bili vjenčali, nisam mu bio osobito sklon. Zapravo sam mnogo vremena trošio na razmišljanje o tome zbog čega mu nisam sklon. Nisam shvaćao zašto sam morao nositi hlače kupljene u trgovini rabljenom robom dok gospođa Mazursky dobiva šunku na poček na temelju vječito iste priče o tome kako će se njezin muž sljedeći tjedan zaposliti. Jedini posao koji je onaj pijanac Bili Mazursky ikad radio bilo je držanje boce rakije da mu ne odleti iz ruke. Samo sam želio što prije otići iz tog susjedstva i od svog oca. Zato sam učio i bavio se sportovima koji mi se i nisu sviđali kako bih dobio stipendiju. I činio sam sve što sam mogao da ostanem među deset posto najboljih u razredu jer jedina Knjiga lijeve ruke na sveučilištu u to doba bila je ona za ratne veterane. Tata mi je slao novac za udžbenike i jedini novac koji sam ikad od njega uzeo mimo toga bilo je onda kad sam pao iz francuskog. Sreo sam tebe. Poslije sam doznao od susjeda, gospodina Henrieda, da je tata založio automobil da bi nabavio tih dvjesto dolara. A sad imam tebe i mi imamo Todda. Oduvijek mislim da je on sjajan dečko. Trudili smo se da mu pružimo sve što mu treba... sve što će mu pomoći da postane dobar čovjek. Nekoć sam se rugao tome kako starci govore da žele da im djeca budu bolja od njih, ali kako sam starim, to mi je sve manje smiješno. Ne bih htio da Todd ikada mora nositi stare hlače jer je žena nekog pijanca dobila šunku na poček. Razumiješ?

- Da, naravno - rekla je tiho.

- A onda, prije desetak godina, nedugo prije nego što je moj stari napokon odustao od borbe protiv urbanizacije i otišao u mirovinu, doživio je blagi infarkt. Desetje dana bio u bolnici. A ljudi iz susjedstva, žabari i Švabe, pa i crnci koji su se počeli doseljavati u kvart oko 1955. godine, platili su mu bolnički račun. Do posljednjeg centa. Nisam mogao vjerovati. A i vodili su mu posao, trgovina nije bila zatvorena. Fiona Castellano je dovela četiri-pet prijateljica koje su bile nezaposlene pa su radile u smjenama. Kad se moj stari vratio, u knjigama je sve bilo u savršenom redu.

- Nevjerojatno - rekla je vrlo tiho.

- I znaš što mi je rekao? Moj stari. Da se uvijek bojao starenja -da će biti uplašen i tužan i sam. Da će morati u bolnicu i da više neće moći spojiti kraj s krajem. Bojao se smrti. A nakon tog infarkta, rekao je da se više ne boji. Da misli da će dobro umrijeti. "Misliš da ćeš umrijeti sretan, tata?", pitao sam ga. "Ne", odgovorio je, "ne vjerujem da itko umre sretan, Dickie." Uvijek me zvao Dickie, i sad me tako zove. To je još jedna od stvari koja mi se nikad nije sviđala. Rekao je da misli kako nitko ne umire sretan, ali da može umrijeti dobro. To me se dojmilo.

Dugo je zamišljeno šutio.

- Čini mi se da posljednjih pet-šest godina jasnije vidim svog starog. Možda zato što je dolje u Sandoru, što mi nije za vratom. I počeo sam misliti da ona njegova Knjiga lijeve ruke i nije tako loša zamisao. Tad sam se počeo brinuti zbog Todda. Stalno sam mu želio reći da u životu postoji i nešto više od toga što vas ja, recimo, mogu povesti na mjesec dana na Havaje ili što mogu Toddu kupiti hlače koje ne smrde na naftalin. Samo, nisam znao kako da mu to kažem. A sad mi se čini da on to možda zna. I od toga mi je lakše.

- Misliš, zato što čita gospodinu Denkeru?

- Da. Za to ništa ne dobiva. Denker mu ne može plaćati. Starac koji je na tisuće kilometara od prijatelja i rodbine, ako su još živi. Starac koji je sve ono čega se moj otac bojao. I s druge strane, Todd.

- Nikad o tome nisam tako razmišljala.

- Jesi li primijetila kako se drži kad ga nešto pitaš o starom?

- Nije razgovorljiv.

- Da. Sav se spetlja kao da radi nešto ružno. Baš kao moj stari kad bi mu se netko pokušao zahvaliti zato što mu je nešto dao na poček. Mi smo Toddova desna ruka, to ti je to. Ti, ja i sve ostalo - kuća, skijanje na jezeru Taho, thunderbird u garaži, televizor u boji. Sve je to njegova desna ruka. I ne želi da vidimo što radi lijevom.

- Znači, ne misliš da provodi previše vremena s Denkerom?

- Mila, pogledaj kakve su mu ocjene! Da su loše, ja bih prvi rekao "dostaje dosta, ne pretjeruj". Da ima problema, to bi se najprije vidjelo na ocjenama. A kakve su?

- Dobre kao i uvijek nakon onog malog pada.

- Prema tome, o čemu razgovaramo? Čuj, u devet imam sastanak. Ako se ne naspavam, neću biti ni za što.

- Onda brzo spavaj - rekla je nježno i kad se okrenula, poljubila ga je u lopaticu.

- Volim te.

- I ja tebe - rekao je opušteno, sklopljenih očiju.

- Sve je u redu, Monica. Previše se brineš.

- Znam. Laku noć. Zaspali su.

Prestani gledati kroz prozor - rekao je Dussander.

- Vani nema ničega zanimljivog.

Todd ga je smrknuto pogledao. Udžbenik iz povijesti bio je otvoren na stranici na kojoj se vidio Teddy Roosevelt na brijegu San Juan. Bespomoćni Kubanci padali su na sve strane s kopita njegova konja. Teddy se smiješio širokim američkim osmijehom, osmijehom čovjeka koji zna da je Bog na svojem nebu i da je sve sranje. Todd Bowden nije se smiješio.

- Uživate biti gonič robova - rekao je.

- Volim biti slobodan čovjek - rekao je Dussander.

- Uči.

- Popušite mi.

- Meni bi u tvojim godinama zbog takvih riječi isprali usta sapunom.

- Vremena se mijenjaju.

- Je li? - rekao je Dussander i pijuckao bourbon.

- Uči. Todd se zagledao u njega.

- Znate što? Vi ste običan pijanac.

- Uči.

- Zavežite! - Todd je uz tresak zatvorio knjigu, koja je pucnula poput biča.

- Ionako ne mogu na vrijeme nadoknaditi gradivo. Ostalo mi je još pedeset stranica. Sve do Prvoga svjetskog rata. Sutra ću napraviti šalabahter.

Dussander je oštro rekao: - Nećeš.

- Zašto ne? Tko će me spriječiti? Vi?

- Mali, ti još uvijek ne shvaćaš što je u igri. Misliš li da mi je užitak paziti da taj balavi nos držiš u knjizi? - Glas mu je postao zapovijedan i odsječan.

- Misliš da uživam slušati tvoje glupe ispade, tvoje djetinjaste psovke? "Popušite mi" - oponašao ga je Dussander tankim falsetom tako da je Todd pocrvenio.

- "Popušite mi, baš me briga, pa što onda, učit ću sutra, popušite mi."

- E pa, i uživate u tome - povikao je Todd.

- Da, uživate. Ne osjećate se kao zombi jedino kad mene gnjavite. Zato me ostavite na miru!

- Što misliš, što će se dogoditi ako ti nađu šalabahter? Kome će prvo reći?

Todd je gledao svoje izgrižene nokte i šutio.

- Kome?

- Isuse, pa znate i sami. Gumenom Edu. A onda mojima. Dussander je kimnuo.

- I ja tako mislim. Uči. Stavi šalabahter u glavu kamo i spada.

- Mrzim vas - rekao je Todd tupo.

- Stvarno vas mrzim.

- Ali, otvorio je knjigu i Teddy Roosevelt mu se nacerio, Teddy koji je galopirao u dvadeseto stoljeće sa sabljom u ruci dok su pred njim padali Kubanci - možda upravo pred snagom njegovog sirovog američkog osmijeha.

Dussander se opet počeo ljuljati sa šalicom bourbona u rukama.

- Tako treba - rekao je gotovo nježno.

Todd je doživio prvu poluciju posljednje noći u travnju. Kad se probudio, čuo je zvuk kiše koja je tajanstveno šaputala kroz lišće i grane stabla pred njegovim prozorom.

U snu je bio u jednom od patinskih laboratorija. Stajao je na kraju vrlo dugog, niskog stola. Jedra mlada nevjerojatno lijepa djevojka bila je zavezana za stol. Dussander mu je pomagao. Dussander je na sebi imao samo mesarsku pregaču. Kad se sagnuo da uključi aparate, Todd je vidio kako se njegovi žgoljavi guzovi taru jedan o drugi poput bijelih oblutaka.

Nešto je pružio Toddu, nešto što je on odmah prepoznao iako to nikad prije nije vidio. Bio je to umjetni penis. Glavić mu je bio od uglačane kovine pa je svjetlucao na fluorescentnoj svjetlosti poput hladnoga kroma. Bio je šupalj. Iz njega je virila crna električna žica na kraju koje je bila crvena gumena žarulja.

- Hajde - rekao je Dussander.

- Fiihrer kaže da smiješ. To ti je nagrada što si učio.

Todd je spustio pogled i vidio da je gol. Njegov mali penis bio je u punoj erekciji i uzdizao se iznad mekih stidnih dlaka. Navukao je umjetni penis. Bio mu je tijesan, ali iznutra je bio premazan nekakvim uljem. Trenje je bilo ugodno. Ne, ne samo ugodno. Fantastično.

Pogledao je djevojku i osjetio čudan pomak u mislima... kao da su kliznule u savršen utor. Odjedanput je sve bilo u redu. Otvorila su se vrata. Proći će kroz njih. Lijevom je rukom primio crvenu žarulju, spustio koljena na stol i na trenutak zastao procjenjujući položaj dok mu je umjetni kurac stršao uvis.

Kao iz daljine čuo je kako Dussander recitira: - Test broj osamdeset četiri. Struja, seksualni poticaj, metabolizam. Na temelju Thyssenove teorije o negativnom uvjetovanju. Subjekt je mlada Židovka, stara oko šesnaest godina, bez ožiljaka, bez posebnih oznaka, bez poznatih bolesti...

Vrisnula je kad ju je dodirnuo vršak umjetnog penisa. Toddu je taj krik godio, a isto tako i njezina uzaludna borba da se oslobodi ili barem stisne noge.. To je ono što ne mogu prikazati u onim časopisima o ratu, mislio je, ali je ipak postojalo.

Naglo se bacio naprijed i bez milosti se zabio u nju. Zavijala je poput vatrogasne sirene.

Nakon početnog opiranja i pokušaja da ga izbaci, ležala je savršeno mirno. Prepustila se. Ulje kojim je umjetni penis bio iznutra premazan klizio je po Toddovom udu. Prekrasno. Savršeno. Prsti su mu se poigravali gumenom žaruljom.

Negdje daleko Dussander je snimao podatke o bilu, krvnom tlaku, disanju, alfa valovima, beta valovima...

Kad se počeo približavati vrhunac, Todd je stajao mirno i stiskao žarulju. Njezine dotad sklopljene oči otvorile su se i raskolačile. Jezik joj je palucao u ružičastim ustima. Ruke i noge su se trzale. Ali, najviše se pomicao njezin torzo - dizao se i spuštao dok joj je svaki mišić podrhtavao.

(oh svaki mišić svaki mišić se zateže svaki) svaki mišić i osjećaj na vrhuncu je bio

(ekstaza)

oh bilo je, bilo je

(vani grmi kraj svijeta)

Probudio ga je taj zvuk i zvuk kiše. Ležao je sklupčan na boku a srce mu je tuklo kao da je trčao sprint. Dno trbuha bilo mu je prekriveno toplom, ljepljivom tekućinom. Na trenutak je pomislio da možda krvari pa ga je uhvatila panika... a onda je shvatio što se zapravo dogodilo. Od toga je osjetio strašno, mučno gađenje. Sperma. Sjeme. Šlag. Riječi iz javnih zahoda. Sve mu je to bilo odbojno.

Šake su mu se bespomoćno stisnule. Vratio mu se orgazam iz sna, sada oslabljen, besmislen, zastrašujući. Ali, živci su i dalje bridjeli dok su se vraćali u normalno stanje. Onaj završni prizor, koji je sad blijedio, bio je odvratan, a ipak nekako privlačan, kao griz nekog tropskog voća za koji prekasno shvatiš da je bio tako sladak zato što je voćka trula.

Tad mu je sinulo. Što mora učiniti.

Postoji samo jedan način da se oporavi. Morat će ubiti Dussandera. To je jedini način. Igre su završile, prošlo je vrijeme za priče. Sad je to pitanje opstanka.

- Ubij ga pa će svemu tome biti kraj - prošaptao je u mraku dok je po stablu pred prozorom padala kiša a na njegovu se trbuhu sušila sperma. Kad je to šapnuo, činilo mu se stvarnije.

Dussander je uvijek držao tri-četiri boce bourbona na polici iznad strmih podrumskih stuba. Otišao bi do vrata, otvorio ih (najčešće već napola pijan) i spustio se niz dvije stube. Onda bi se jednom rukom naslonio na policu a drugom dohvatio grlo nove boce. Pod u podrumu nije bio betoniran, ali zemlja je bila čvrsto zbijena i Dussander ju je, robotskom učinkovitošću o kojoj je Todd sada mislio kao o pruskoj a ne njemačkoj, svaka dva mjeseca premazivao uljem da se u zemlji ne bi množila gamad. S betonom ili bez njega, staračke kosti lako pucaju. A starcima se često događaju nesreće. Obdukcija će pokazati da je "gospodin Denker" bio pun alkohola kad je "pao".

Što se dogodilo, Todde?

Nije otvorio vrata pa sam ih otključao ključem koji mi je dao. Katkad bi zaspao. Ušao sam u kuhinju i vidio da su podrumska vrata otvorena. Sišao sam niza stube a on... on...

I onda, dakako,suze.

Uspjet će.

A on će se oporaviti.

Todd je dugo ležao budan u mraku i slušao kako oluja skreće na zapad, nad Tihi ocean, osluškivao tajanstveni zvuk kiše. Mislio je da će probdjeti noć razrađujući svoj plan. Ali, zaspao je nakon samo nekoliko trenutaka i spavao bez snova, s jednom šakom ispod brade. Prvog se svibnja probudio odmoran prvi put nakon mnogo mjeseci.

11.

Svibanj 1975.

Toddu je taj petak u sredini mjeseca bio najduži u životu. Sjedio je u školi sat za satom i ništa nije čuo. Samo je čekao posljednjih pet minuta kada će nastavnik ili nastavnica izvaditi hrpicu izvješća o padu i podijeliti ih. Svaki put kad bi se netko od njih približio njegovoj klupi, Todd bi se sledio. Svaki put kad bi prošli kraj njega ne zaustavljajući se, uhvatila bi ga vrtoglavica i neka vrsta histerije.

Najgore je bilo na algebri. Storrman se približio... oklijevao... i upravo kad je Todd pomislio da će proći, spustio mu je na stol karticu licem na dolje. Todd ju je gledao hladno, bez ikakva osjećaja. Sad kad se dogodilo, bio je posve hladan. E pa, to je to, pomislio je. Set, gem i meč. Osim ako Dussander ne smisli neko drugo rješenje. U što sumnjam.

Bez osobita zanimanja okrenuo je karticu da vidi koliko mu je nedostajalo do trojke. Vjerojatno ne mnogo, ali stari Storrman nikome ne popušta. Vidio je da je kućica za ocjene bila posve prazna. Pod "primjedbama" je pisalo: "Baš mi je drago što ti ne moram dati pravu ovakvu karticu! Ch. Storrman."

Opet ga je uhvatila vrtoglavica, ovaj put još jače. Glava mu je bila poput balona napunjenog helijem. Uhvatio se za rub stola što je jače mogao i mislio samo: Neću se onesvijestiti neću se onesvijestiti neću se onesvijestiti. Valovi vrtoglavice postupno su se smirili, a onda je morao svladati želju da potrči za Storrmanom i izbije mu oči upravo naoštrenom olovkom. Ali, lice mu je sve vrijeme ostalo posve bezizražajno. Jedini znak da se u njemu nešto zbiva bio je blagi tik lijevog očnog kapka.

Petnaest minuta poslije nastava je za taj tjedan završila. Todd je polako otišao iza zgrade do oslonca za bicikle, spuštene glave, ruku zabijenih u džepove, s knjigama pod rukom, ni ne zamjećujući strku i viku oko sebe. Bacio je knjige u košaru na biciklu, otključao ga i odvezao se. Prema Dussanderovoj kući.

Danas, mislio je. Danas je tvoj dan, stari.

I tako - rekao je Dussander ulijevajući bourbon u svoju šalicu kad je Todd ušao u kuhinju - optuženi se vraća iz sudnice. I, kakva je bila presuda, zatvorenice? - Na sebi je imao kupaći ogrtač i grube vunene čarape koje su mu dosezale do sredine listova. U takvim se čarapama čovjek lako može okliznuti, mislio je Todd. Pogledao je bocu bourbona. Ostala su još samo tri prsta.

- Nema dvojki, nema jedinica, nema izvješća - rekao je Todd.

- Svejedno ću u lipnju morati dotjerati neke ocjene, ili možda samo postotke. Ako nastavim ovako učiti, u ovom ću tromjesečju imati same petice i četvorke.

- O, nastavit ćeš ti, nastaviti - rekao je Dussander.

- Za to ćemo se pobrinuti.

- Pijuckao je, a onda dolio još bourbona u šalicu.

- Ovo treba proslaviti.

- Malo je petljao jezikom, nejako, ali dovoljno da Todd shvati kako je stari pijan. Da, danas. Morat će biti danas.

Ali, bio je smiren.

- Kakva usrana proslava - rekao je Dussanderu.

- Bojim se da sluga još nije donio kavijar i tartufe - rekao je Dussander kao da ga nije čuo.

- Posluga je danas tako nepouzdana. Hoćeš krekere i sir dok čekamo?

- Može - rekao je Todd.

- Zašto ne.

Dussander je ustao (udarivši jednim koljenom o stol od čega se trznuo) i otišao do hladnjaka. Izvadio je sir, uzeo nož iz ladice, tanjur iz ormarića i krekere iz kutije za kruh.

- Sve je dobro napunjeno cijanovodičnom kiselinom - rekao je Toddu dok je spuštao sir i krekere na stol. Nacerio se i Todd je vidio da opet nije stavio zubalo. Unatoč tome, uzvratio mu je osmijeh.

- Danas smo nešto šutljivi! - uzviknuo je Dussander.

- Mislio sam da ćeš skakati na rukama po cijeloj kući.

- Ulio je posljednji ostatak bourbona u šalicu, malo otpio i mljacnuo.

- Valjda sam još ošamućen - rekao je Todd. Zagrizao je kreker. Odavno je prestao odbijati hranu koju bi mu Dussander ponudio. Dussander je mislio da je Todd kod nekog prijatelja ostavio pismo -što, dakako, nije učinio; imao je prijatelje, ali nikome nije toliko vjerovao. Pretpostavljao je da je to i Dussander odavno shvatio, ali je znao da Dussander ipak nije toliko siguran da bi se odvažio na umorstvo.

- O čemu ćemo danas pričati? - upitao je Dussander, popivši i posljednji gutljaj.

- Danas ti dajem slobodno, ne moraš učiti. Što sad veliš? Ha? Ha? - Kad je bio pijan, jače mu se osjećao strani naglasak. Todd je s vremenom zamrzio taj njegov naglasak. Ali, sad mu nije smetao. Sad mu ništa nije smetalo. Osjećao se posve smireno. Pogledao je svoje ruke, ruke kojima će ga gurnuti, i izgledale su mu isto kao i uvijek. Nisu podrhtavale.

- Svejedno mi je - rekao je.

- O čemu god hoćete.

- Da ti pričam o našem posebnom sapunu? Ili o eksperimentima s prisilnim homoseksualnim odnosima? Ili bi možda volio čuti kako sam pobjegao iz Berlina nakon što sam bio dovoljno glup da se onamo uopće vratim? Mogu ti reći da sam se jedva izvukao.

- Nasmijao se.

- Što god hoćete - rekao je Todd.

- Stvarno.

- Gledao je kako Dussander promatra praznu bocu, a onda ustaje držeći je u ruci. Odnio ju je i bacio u smeće.

- Ne, ne o tome - rekao je Dussander.

- Čini mi se da nisi raspoložen.

- Na trenutak je zamišljeno stajao kraj koša za smeće, a onda je otišao do podrumskih vrata. Njegove vunene čarape šuškale su po neravnom linoleumu.

- Mislim da ću danas umjesto toga pričati priču o starcu koji se bojao.

Otvorio je podrumska vrata. Bio je leđima okrenut stolu. Todd je nečujno ustao.

- Bojao se - nastavio je Dussander - izvjesnog dječaka koji mu je na čudan način bio prijatelj. Pametan dečko. Majka je za njega govorila da je "darovit učenik", a starac je već sam otkrio da je doista darovit... premda ne na način na koji je to mislila njegova majka.

Dussander je petljao oko starinskog prekidača na zidu, pokušavajući upaliti svjetlo svojim zgrčenim, nespretnim prstima. Todd je gotovo klizeći prešao preko linoleuma pazeći da ne stane na mjesta na kojima je pod škripio. Tu je kuhinju poznavao kao svoju. Možda i bolje.

- U početku dječak nije bio starčev prijatelj - nastavio je Dussander. Napokon je uspio upaliti svjetlo. Spustio se na prvu stubu opreznošću iskusnog pijanca.

- U početku se dječak starcu nimalo nije sviđao. A onda je počeo... uživati u njegovu društvu, premda je i dalje osjećao odbojnost.

- Sad je gledao policu, ali se još držao za rukohvat. Todd je smireno - ne, sad već hladno - zakoračio iza njega i procjenjivao hoće li Dussander ispustiti rukohvat ako ga jako gurne. Odlučio je ipak pričekati da se Dussander nagne.

- Starcu je užitak djelomice donosio osjećaj ravnopravnosti -nastavio je Dussander zamišljeno.

- Jer, starac i dječak su jedan drugoga držali u šahu. Svaki je znao nešto što drugi nije želio da se dozna. A onda... ah, onda je starac shvatio da se stvari mijenjaju. Da. Izgubio je premoć - djelomice ili potpuno, ovisno o tome koliko je dječaka uhvatio očaj i koliko je pametan. Starcu je jedne duge besane noći palo na pamet da mora nešto poduzeti. Radi vlastite sigurnosti.

Dussander je sad podigao ruku s rukohvata i nagnuo se nad stube, ali je Todd ostao nepomično stajati. Ledena hladnoća u njemu počela se otapati, a zamijenila ju je groznica srdžbe i zbunjenosti. Dok je Dussander uzimao novu bocu, Todd je zlobno mislio kako stari ima najsmrdljiviji podrum u gradu. Čak ni ono ulje ne pomaže. Kao da je dolje nešto krepalo.

- I tako je starac ustao. Što starcima znači san? Gotovo ništa. Pa je sjeo za svoj mali radni stol i mislio o tome kako je vješto upetljao dječaka upravo u one zločine koje mu je dječak držao nad glavom. Sjeo je i mislio o tome koliko je dječak učio da bi popravio ocjene. I kako mu, kada ih popravi, starac živ više neće biti ni od kakve koristi. A kad bi starac umro, dječak bi bio slobodan.

Okrenuo se držeći bocu bourbona u ruci.

- Nemoj misliti da te nisam čuo - rekao je gotovo blago.

- Čim si odgurnuo stolac i ustao. Nisi tako nečujan kako misliš, mali. Barem zasad.

Todd nije ništa rekao.

- Da! - uzviknuo je Dussander, vratio se u kuhinju i za sobom zatvorio podrumska vrata.

- I tako je starac sve zapisao, nicht wahrl Sve, od prve do posljednje riječi. Kad je završio već je gotovo svanulo, a ruka ga je boljela od artritisa - verdammt artritisa - ali se nakon mnogo tjedana prvi put dobro osjećao. Osjećao se sigurno. Vratio se u krevet i spavao sve do poslijepodneva. da je spavao još samo malo duže, bio bi propustio svoju omiljenu televizijsku seriju.

Vratio se u naslonjač. Sjeo je, iz džepa izvadio stari nožić sa žutim drškom i počeo polako rezati pečat na vrhu boce.

- Sljedećeg dana starac je odjenuo svoje najbolje odijelo i otišao u banku u kojoj je imao tekući račun. Porazgovarao je s činovnikom koji mu je na sva pitanja odgovorio potvrdno. Unajmio je sef. Bankovni činovnik mu je objasnio da će on dobiti jedan ključ, a banka će zadržati drugi. Za otvaranje sefa nužna su oba ključa. Nitko osim starca neće se moći služiti njegovim ključem bez ovjerenog starčevog dopuštenja. Uz jednu iznimku.

Dussander se bezubo nasmiješio sad već posve blijedom Toddu.

- Jedina je iznimka ako vlasnik sefa umre.

- I dalje gledajući Todda, i dalje se smiješeći, Dussander je vratio nožić u džep, izvadio čep i nalio bourbon u šalicu.

- Što se onda događa?

- Onda se sef otvara u nazočnosti bankovnog činovnika i predstavnika porezne uprave. Pravi se inventar sadržaja sefa. U ovom slučaju naći će samo dokument od dvanaest stranica. Ne podliježe porezu... ali je vrlo zanimljiv.

Toddove ruke su se primakle, prsti se čvrsto isprepleli.

- Ne možete to učiniti - rekao je zapanjeno, s nevjericom. Bio je to glas osobe koja gleda nekoga kako hoda po stropu.

- Ne možete... ne možete to.

- Dragi moj - rekao je Dussander srdačno - već sam to učinio.

- Ali... ja... vi...

- Iznenada je jauknuo.

- Vi ste staril Zar ne znate da ste stari? Mogli biste umrijeti! Mogli biste već sutra umrijeti!

Dussander je ustao. Otišao je do ormarića i izvadio malu čašu. U njoj je prije bio senf. Uz rub su skakutali likovi iz crtica. Todd ih je sve prepoznao - Freda i Wilmu Kremenko, Barneyja i Betty Kamenko i ostalo društvo. Odrastao je s njima. Gledao je kako Dussander gotovo obredno briše čašu kuhinjskom krpom. Gledao je kako je stavlja pred njega. Gledao je kako ulijeva prst bourbona.

- Zašto to? - promrmljao je.

- Ja ne pijem. Cuga je za bijedne klošare poput vas.

- Podigni čašu, mali. Ovo je posebna prigoda. Danas ćeš piti. Todd ga je dugo gledao a onda je podigao čašu. Dussander je kucnuo svojom jeftinom keramičkom šalicom o nju.

- Nazdravljam ti, mali - za dug život! Dug život i tebi i meni! Prositi - Progutao je svoj bourbon u jednom gutljaju a onda se počeo smijati. Ljuljao se amo-tamo, stojeći na linoleumu samo u čarapama, i smijao se. Todd je pomislio kako mu nikad nije toliko nalikovao na strvinara, strvinara u kupaćem ogrtaču, bučnog lešinara.

- Mrzim vas - prošaptao je, a Dussander se počeo gušiti od smijeha. Lice mu je poprimilo boju opeke; zvučalo je kao da se istodobno guši, smije i kašlje. Todd je uplašeno ustao i tapšao ga po leđima dok napadaj kašlja nije prošao.

- Danke schdn - rekao je.

- Sad ti popij svoje piće. Dobro će ti činiti.

Todd je popio bourbon. Imao je okus kao odvratan lijek protiv prehlade i spalio mu je utrobu.

- Ne mogu vjerovati da po čitav dan pijete to sranje - rekao je stresavši se i spustio čašu na stol.

- Morali biste prestati. I s pićem i s pušenjem.

- Tvoja briga za moje zdravlje upravo je dirljiva - rekao je Dussander. Izvukao je zgužvanu kutiju cigareta iz istog džepa u koji je nestao nožić.

- A ja sam jednako zainteresiran za tvoje dobrostanje, mali. Gotovo svaki dan pročitam u novinama da je neki biciklist poginuo na prometnom raskrižju. Trebao bi prestati. Trebao bi pješačiti ili se voziti autobusom kao ja.

- Ma jebite se - prasnuo je Todd.

- Dečko moj - rekao je Dussander nalijevajući si još bourbona i opet se smijući - mi se uzajamno jebemo. Zar to nisi shvatio?

Jednog dana sljedećeg tjedna Todd je sjedio na starom poštanskom peronu na bivšem kolodvoru. Bacao je komade drozge preko zahrđalih, korovom zaraslih tračnica.

A zašto ga ipak ne bih ubio?

Budući da je razmišljao logički, najprije mu je došao logički odgovor. Nema razloga. Dussander će prije ili poslije umrijeti, a imajući na umu Dussanderove navike, bit će to vjerojatno prije. Ubio ga on ili stari umro u kadi od infarkta, sve će izići na vidjelo. Ovako bi barem imao zadovoljstvo da mu zavrne vratom...

Prije ili poslije - taje fraza prkosila logici.

Možda ipak bude poslije, mislio je Todd. S cigaretama ili bez njih, s alkoholom ili bez njega, starije otporan. Potrajao je prilično dugo pa možda ipak umre poslije a ne prije.

Odnekud ispod njega začulo se nešto poput hrkanja.

Todd je skočio na noge ispustivši drozgu koju je držao u ruci. Opet je začuo onaj zvuk.

Zastao je, spreman da potrči, ali zvuk se više nije čuo. Devetsto metara dalje bila je autocesta s osam traka iznad ove slijepe ulice prepune korova i otpada, s napuštenim zgradama, hrdavim ogradama i iskrhanim peronima. Automobili na autocesti blještali su na suncu poput egzotičnih buba. Tamo osam traka automobila a ovdje nitko osim Todda, nekoliko ptica... i svorenja koje je hrkalo.

Oslonivši ruke na koljena oprezno se sagnuo i zavirio ispod poštanskog perona. Dolje je, medu žutim korovom, praznim limenkama i prašnjavim bocama, ležao neki stari pijanac. Nije mu bilo moguće odrediti dob. Todd je ocijenio da mu može biti između trideset i četiristo godina. Na sebi je imao otrcanu pamučnu majicu s mrljama od povraćanja, zelene hlače koje su mu bile prevelike i sive kožne raspucale cokule. Rascijepi su zijevali poput usta koja jauču. Todd je pomislio da stari zaudara kao Dussanderov podrum.

Pijanac je polako otvorio crvene oči i poluzačuđeno gledao Todda. Todd je pomislio na džepni nož koji je imao kod sebe. Kupio ga je prije godinu dana u trgovini u Redondo Beachu. Sjetio se što mu je rekao prodavač: Sinko, bolji nisi mogao izabrati - takav ti nož jednog dana može spasiti život. Svake ih godine prodamo tisuću petsto.

Tisuću petsto na godinu.

Stavio je ruku u džep i uhvatio nož. U mislima je vidio kako Dussander svojim nožem obrezuje pečat na boci, kako prolazi kroz metal. U sljedećem trenutku primijetio je da ima erekciju.

U kosti mu se uvukao ledeni užas.

Pijanac je rukom otro ispucale usnice pa ih oblizao jezikom koji je od nikotina poprimio trajno žutu boju.

- Imaš što sitno, mali? Todd ga je bezizražajno gledao.

- Moram u L. A. Nedostaje mi deset centi za kartu. Imam sastanak. Nude mi posao. Dečko kao ti sigurno ima deset centi. Možda i dvadeset pet.

Da, dečko moj, takvim nožem možeš čistiti ribu... čak i sabljarku. Prodamo ih tisuću petsto godišnje. Prodaju se u svim trgovinama sportskom i lovačkom opremom u Americi, i kad bi njime odlučio srediti nekog prljavog, usranog, starog pijanca, nitko te ne bi mogao povezati s tim, apsolutno NITKO.

Pijanac je počeo govoriti tiše, povjerljivije.

- Za dolar ću ti popušiti, tako dobro ti nikad nitko nije popušio. Mozak bi ti eksplodirao, mali, i...

Todd je izvukao ruku iz džepa. Nije bio siguran što je u njoj dok je nije otvorio. Dvije kovanice od po četvrt dolara. Dvije od pet centi. Jedna od deset centi. Nekoliko od jednog centa. Bacio ih je na pijanca i pobjegao.

12.

Lipanj 1975.

Todd Bowden, sada četrnaestogodišnjak, dovezao se biciklom do Dussanderove kuće i naslonio bicikl na oslonac. LA Times ležao je na donjoj stubi. Pokupio gaje. Pogledao je zvonce ispod kojeg je i dalje uredno pisalo ARTHUR DENKER i NE PRIMAM TRGOVAČKE PUTNIKE. Dakako, on nije morao zvoniti; imao je svoj ključ.

Negdje u blizini čulo se štucanje kosilice za travu. Pogledao je Dussanderov travnjak i vidio da mu ne bi škodilo šišanje; morat će reći starom da nađe nekog dječaka s kosilicom. Dussander je sad sve češće zaboravljao na takve sitnice. Možda je riječ o senilnosti, a možda mu je bourbon ukiselio mozak. To je za četrnaestogodišnjaka bila zrela misao, ali Todda takve misli više nisu iznenađivale. Sad je često mislio odrasle misli. Većinom nisu bile bogzna što. Ušao je u kuću.

Kao i obično, na trenutak ga je uhvatila strava kad je ušao u kuhinju i vidio Dussandera kako visi postrance na naslonjaču, sa šalicom na stolu i bocom kraj nje. Cigareta je izgorjela cijelom dužinom i pretvorila se u pepeo u poklopcu staklenke od majoneze u kojem je već bilo nekoliko zgnječenih opušaka. Dussanderova su usta bila otvorena. Lice mu je bilo žuto. Krupne šake visjele su mlohavo preko naslona za ruke. Činilo se da ne diše.

- Dussandere - rekao je pomalo oštro.

- Ustaj, Dussandere. Preplavio ga je val olakšanja kad se starac trgnuo, zatreptao i napokon se uspravio.

- Ti si? Tako rano?

- Posljednjeg dana nastave puštaju nas kući ranije - rekao je Todd. Pokazao je prstom ostatke cigarete.

- Jednog ćete dana time zapaliti kuću.

- Možda - rekao je Dussander ravnodušno. Izvadio je kutiju cigareta iz džepa, istresao jednu (koja je zamalo pala na pod, ali ju je u posljednjem trenutku uhvatio) i zapalio. Uslijedio je podulji napadaj kašlja. Todd ga je promatrao s gađenjem. Kad bi ga uhvatio takav napadaj, Todd bi napola očekivao da će početi pljuvati sivocrne komade plućnog tkiva na stol... i pritom bi se vjerojatno cerekao.

Kašalj se napokon dovoljno ublažio da Dussander uspije progovoriti.

- Što ti je to?

- Školsko izvješće.

Dussander ga je uzeo, otvorio i odmaknuo od lica kako bi ga lakše pročitao. "Engleski, pet. Američka povijest, pet. Priroda, četiri. Zajednica i ti, četiri. Početni francuski, minus četiri. Početna algebra, četiri.

- Spustio je papir.

- Vrlo dobro. Kako se ono kaže? Izvukli smo te, mali. Hoćeš li morati mijenjati prosjeke u stupcu s postocima?

- Za francuski i algebru, ali ne više od osam ili devet posto. Mislim da se za ovo nikad neće doznati. To vjerojatno dugujem vama. Ne ponosim se time, ali tako jest. Pa onda, hvala.

- Kako dirljiv govor - rekao je Dussander i ponovno se zakašljao.

- Mislim da se odsad nećemo mnogo viđati - rekao je Todd i Dussander je naglo prestao kašljati.

- Ne? - upitao je uljudno.

- Ne - rekao je Todd.

- Dvadeset petog odlazimo na mjesec dana na Havaje. Najesen ću ići u školu na drugoj strani grada. Znate onu priču s autobusima.

- Ah, da, zbog Schwarzen - rekao je Dussander lijeno gledajući muhu koja se šetala po kockastom stolnjaku.

- U ovoj zemlji dvadeset godina se brinu i pjevaju žalopojke zbog crnaca. Ali, mi znamo rješenje, zar ne, mali? - Bezubo se nasmiješio, a Todd je spustio pogled. Osjetio je ono poznato podizanje i spuštanje želuca; užas, mržnju i želju da učini nešto tako strašno da je o tome u potpunosti mogao misliti samo u snovima.

- Čujte, imam namjeru studirati, ako niste znali - rekao je Todd.

- Znam da je to još daleko, ali razmišljam o tome. Znam i što ću studirati. Povijest.

- Bravo. Onaj tko ne uči na prošlosti...

- Ma, dajte začepite - rekao je Todd.

Dussander je ušutio. Znao je da dječak još nije završio... još ne. Sjedio je sklopljenih ruku i promatrao ga.

- Mogao bih uzeti ono pismo od prijatelja - iznenada je rekao Todd.

- Znate što? Dao bih vam ga da ga pročitate, a onda bih ga pred vama spalio. Ako...

- ...ako ja izvadim izvjesni dokument iz svoga sefa.

- Pa... da.

Dussander je dugo i žalosno uzdahnuo.

- Dečko moj - rekao je.

- Ti i dalje ne shvaćaš situaciju. Nikada je nisi shvaćao. Djelomice zato što si samo dječak, ali ne sasvim... čak i tada, u početku, bio si vrlo star dječak. Ne, pravi krivac je bilo i još je uvijek tvoje smiješno američko samopouzdanje koje ti nikad nije dopustilo da razmisliš o mogućim posljedicama onoga što radiš... Ne dopušta ti ni sada.

Todd je zaustio da nešto kaže, ali Dussander je podigao ruke poput prometnika.

- Ne, ne poriči. To je istina. Idi ako želiš. Otiđi, nemoj se nikada vratiti. Mogu li te spriječiti? Naravno da ne mogu. Uživaj na Havajima dok ja budem sjedio u vrućini ove kuhinje koja smrdi na ulje i čekao hoće li crnci u Wattsu i ove godine početi ubijati policajce i spaljivati svoje usrane nastambe. Ne mogu te spriječiti ništa više nego što mogu spriječiti to da sam svakim danom sve stariji.

Zagledao se Toddu u oči tako odlučno da je Todd skrenuo pogled.

- U dnu duše nimalo mi se ne sviđaš. Nema toga što bi me navelo da ti postanem sklon. Nametnuo si mi se. U mojoj si kući nezvan gost. Prisilio si me da otvorim kripte koje nije trebalo otvarati, jer sam otkrio da su neka trupla bila živa zakopana i da u nekima od njih još ima života. I sebe si uvalio, ali misliš li da te žalim? Gott im Himmel! Sam si sebi prostro postelju, zašto bi mi bilo žao što u njoj loše spavaš? Ne... ne žalim te i ne sviđaš mi se, ali sam te počeo malo poštovati. Zato nemoj iskušavati moje strpljenje i tražiti da ti ovo ponavljam. Mogli bismo uzeti svoja pisma i uništiti ih ovdje, u mojoj kuhinji. Ali time ništa ne bi bilo svršeno. Ne bi nam, zapravo, bilo ništa bolje nego sada.

- Ne razumijem vas.

- Ne, jer nikad nisi razmišljao o posljedicama onoga što si pokrenuo. Ali, poslušaj me. Kad bismo ovdje spalili pisma, kako bih ja znao da ti nisi napravio kopiju? Ili dvije? Ili tri? U knjižnici možeš za pet centi fotokopirati što god želiš. Za jedan jedini dolar mogao bi razaslati kopije moje smrtne presude na svaki ugao dvadeset ulica na svaku stranu. Sedam kilometara smrtnih osuda, mali! Pomisli na to! Pa mi reci, kako ja mogu biti siguran da to nisi učinio?

- Ja... ovaj... ja... ja...

- Todd je shvatio da frflja pa se prisilio da ušuti. Dussander je upravo opisao prijevaru tako jednostavnu da njemu nikada nije pala na pamet. Zaustio je da to kaže, shvatio da mu Dussander ne bi vjerovao... i da u tome i jest problem.

Ponovno je zatvorio usta.

- I kako bi ti znao da ja nisam napravio dvije kopije za sef... da nisam jednu ovdje spalio, a drugu ostavio tamo?

Todd je zbunjeno šutio.

- Čak i da postoji nepristrana treća osoba kojoj bismo mogli otići, uvijek bi postojala sumnja. Problem je nerješiv, mali. Vjeruj mi.

- Sranje - rekao je Todd slabašno.

Dussander je dobro potegnuo iz šalice i pogledao Todda preko njezina ruba.

- Reći ću ti još dvije stvari. Prvo, kad bi se doznalo za tvoj udio u ovoj priči, tvoja bi kazna bila vrlo blaga. Čak je moguće - dapače, vjerojatno - da o tome ne bi ni pisali u novinama. Jednom sam ti zaprijetio popravnim domom, kad sam se jako uplašio i mislio da ćeš se slomiti i sve ispričati. Ali, vjerujem li u to doista? Ne - time sam se poslužio kao što se roditelji služe Baba Rogom da natjeraju dijete da se vrati kući prije mraka. Ne vjerujem da bi te tamo poslali, ne u ovoj zemlji gdje ubojicama kažu "no-no" i puste ih na ulice da ponovno ubijaju nakon što su dvije godine gledali televiziju u boji u zatvoru.

- Ali, ovo ti svejedno može uništiti život. Postoje dokumenti... i ljudi vole pričati. Uvijek pričaju. Ne može se dopustiti da tako sočan skandal usahne. Čuva se u boci, kao vino. I kako godine budu prolazile, tvoja će krivica biti sve veća. Tvoja će šutnja biti sve strasnija. Kad bi se danas doznalo, ljudi bi rekli "pa on je samo dijete"... jer ne znaju, kao što ja znam, da si ti vrlo staro dijete. Ali, što bi rekli, mali, kad bi se istina o meni, zajedno s činjenicom da si za nju znao još 1974. godine i šutio, doznala dok budeš u gimnaziji? Bilo bi gadno. Kad bi se doznalo kad budeš na fakultetu, to bi bila katastrofa. Kad već budeš radio -armagedon. Razumiješ li ovo što sam ti dosad rekao?

Todd je šutio, ali Dussander se doimao zadovoljno. Kimnuo je.

I dalje kimajući, nastavio je: - Kao drugo, ne vjerujem da ti uopće imaš nekakvo pismo.

Todd je nastojao napraviti pokeraško lice, ali se bojao da su mu se oči razrogačile od šoka. Dussander ga je pozorno promatrao i Todd je iznenada shvatio da je taj starac ispitivao stotine, možda i tisuće ljudi.

Bio je stručnjak. Imao je osjećaj da mu je lubanja postala staklena i da su sve njegove misli ispisane velikim slovima.

- Pitao sam se kome bi ti toliko vjerovao. Tko su tvoji prijatelji... s kim se družiš? Kome je taj dječak, taj samodostatni, hladni, kontrolirani mali dječak, odan? Odgovor: nikome.

Dussanderove oči su sjale žutim sjajem.

- Mnogo sam te puta proučavao i procjenjivao svoje izglede. Poznajem te, znam mnogo o tebi - ne, ne sve, jer čovjek nikada ne može znati sve o drugom čovjeku - ali znam tako malo o tome što radiš i s kim se viđaš izvan ove kuće. Pa sam pomislio: "Dussanderu, možda se varaš. Želiš li da te nakon toliko godina ulove i možda ubiju zato što si pogrešno procijenio jednog dječaka?" Dok sam bio mlađi, možda bih bio riskirao - izgledi su mi dobri, rizik je mali. Čudno ti je to, znaš -što si stariji, to manje možeš izgubiti kad je riječ o životu i smrti, ali to više se bojiš.

Oštro je pogledao Todda.

- Reći ću ti još jednu stvar, a onda možeš otići kad god želiš. Evo: premda ja sumnjam da tvoje pismo postoji, nemoj ni najmanje sumnjati u moje. Dokument koji sam ti opisao postoji. AJco umrem danas... ili sutra... sve će izići na vidjelo. Sve.

- Onda meni ništa ne ostaje - rekao je Todd. Kreštavo se nasmijao.

- Zar to ne shvaćate?

- Varaš se. Proći će godine. Kako budu prolazile, tvoja moć nada mnom postajat će sve slabija, jer ma kako meni bili važni moj život i sloboda, Amerikancima, pa čak i Izraelcima, bit će sve manje stalo da mi ih oduzmu.

- Da? A zašto onda nisu pustili onog Speera?

- Da ga drže Amerikanci - Amerikanci koji puštaju ubojice na slobodu nakon što su im dali packu - bili bi ga pustili - rekao je Dussander.

- Hoće li Amerikanci izručiti Izraelcima devedesetosmogodišnjeg starca kako bi ga objesili kao što su objesili Eichmanna? Mislim da neće. Ne u zemlji u kojoj na naslovnicama gradskih novina objavljuju fotografije vatrogasaca koji skidaju mačiće s drveća.

- Ne, tvoja će moć nada mnom biti sve slabija, a moja nad tobom sve jača. Ne postoje statične situacije. I doći će dan - ako dovoljno poživim - kad ću zaključiti da ono što znaš više nije važno. Tada ću uništiti svoj dokument.

- Ali, toliko vam se toga u međuvremenu može dogoditi! Nesreća, bolest...

Dussander je slegnuo ramenima.

- "Bit će vode ako Bog da, i naći ćemo je ako Bog da, i popit ćemo je ako Bog da." Ne ovisi o nama što će se dogoditi.

Todd je dugo, vrlo dugo gledao starca. U Dussanderovim argumentima ima nedostataka - mora ih biti. Mora postojati izlaz, mogućnost bijega ili za obojicu ili samo za Todda. Posut će se pepelom po glavi... kužite, dečki, ne? Crna spoznaja o godinama pred njim titrala je negdje iza njegovih očiju; osjećao je kako se sprema uobličiti u svjesnu misao. Kamo god pođe, što god bude radio...

Zamislio je lik iz crtica kojem nad glavom visi nakovanj. Kad maturira, Dussander će imati osamdeset godina i još neće biti kraj; kad diplomira, Dussander će imati osamdeset četiri i još neće smatrati da je dovoljno star; magistrirat će kad Dussanderu bude osamdeset šest... a Dussander se možda ni tada neće osjećati sigurnim.

- Ne - rekao je Todd.

- To što ste rekli... ne mogu se suočiti s tim.

- Moj mali - rekao je Dussander blago i Todd je tad prvi put s užasom čuo blago naglašeni način na koji je starac izgovarao prvu od te dvije riječi - moj mali, morat ćeš.

Todd je zurio u njega a jezik mu je oticao i debljao u ustima dok mu se nije učinilo da će se ugušiti. Onda se okrenuo i izjurio iz kuće.

Dussander je sve to promatrao posve bezizražajno, a kad su se vrata zalupila i kad se više nisu čuli dječakovi koraci, što je značilo da je sjeo na svoj bicikl, Dussander je zapalio cigaretu. Dakako da nema nikakvog sefa, nikakvog dokumenta. Ali, dječak vjeruje da postoje. Sve mu je povjerovao. Sad je siguran. Gotovo je.

Ali nije bilo gotovo.

Te su noći obojica sanjali umorstvo i obojica su se probudila s mješavinom užasa i uzbuđenja.

Todd se probudio sa sad već poznatom ljepljivošću na dnu trbuha. Dussander, koji je bio prestar za takvo što, odjenuo je svoju gestapovsku uniformu i ponovno legao, čekajući da mu se bilo smiri. Uniforma je bila od jeftine tkanine i već pomalo izlizana.

Dussander je u snu napokon došao do logora na vrhu brijega. Široke dveri otvorile su se da on uđe i onda bučno zatvorile. Kroz cijelu ogradu bila je provedena struja. Njegovi mršavi, goli progonitelji bacali su se na ogradu val za valom; Dussander im se smijao i šepirio napuhanih prsa, kape naherene baš kako treba. Snažan, vinu sličan zadah izgorenog mesa ispunjavao je crni zrak a on se probudio u južnoj Kaliforniji razmišljajući o lutajućem plamenu i noćima kad ga vampiri traže.

Dva dana prije nego što su Bowdenovi trebali otputovati na Havaje, Todd se vratio na napušteni kolodvor na kojem su ljudi nekoć sjedali u vlakove za San Fracisco, Seattle i Las Vegas, na kojem su se još stariji ljudi nekoć ukrcavali u tramvaj za Los Angeles.

Kada je došao, bio je gotovo suton. Na zavoju autoceste devetsto metara dalje većina je automobila sad imala upaljene farove. Iako je bilo toplo, Todd je odjenuo tanku jaknu. Ispod nje je, zataknut za pojas, nosio mesarski nož umotan u ručnik. Kupio ga je u samoposluzi, jednoj od onih velikih, s velikim parkiralištem.

Pogledao je ispod perona gdje je onaj klošar bio prije mjesec dana. Mozak mu je radio punom parom, ali na prazno; sve je u njemu u tom trenutku bilo crno sa sjenama crnog.

Našao je istog klošara, ili možda drugog - svi su bili tako slični.

- Hej! - doviknuo mu je Todd.

- Hej, hoćeš lovu?

Klošar se okrenuo i zatreptao. Vidio je Toddov široki, sunčani osmijeh i počeo se i sam smiješiti. Već u sljedećem trenutku poletio je mesarski nož, onako blještav i bijel, glatko se zabijajući u njegov čekinjasti desni obraz. Šiknula je krv. Todd je vidio nož u pijančevim otvorenim ustima... a onda je vrh malo zapeo u lijevom kutku njegovih usta, iskrivljavajući ih u luđački osmijeh. A onda se nož smijao; rezuckao je pijanca kao da je halloweenska tikva.

Ubo ga je trideset sedam puta. Brojao je. Trideset sedam, računajući prvi ubod koji mu je probio obraz i iskrivio početni osmijeh u opsceni cerek. Klošar je nakon četvrtog uboda prestao pokušavati vrištati. Prestao se pokušavati odmaknuti od Todda poslije šestog. Todd se onda sasvim zavukao ispod perona i dovršio posao.

Na putu kući bacio je nož u rijeku. Hlače su mu bile krvave. Bacio ih je u perilicu i okrenuo gumb na program za pranje u hladnoj vodi. Kad je pranje završilo, još je bilo nekoliko blijedih mrlja na hlačama, ali Todd se zbog njih nije brinuo. S vremenom će se isprati. Sljedećeg je dana otkrio da desnu ruku jedva može podići do visine ramena. Ocu je rekao da je valjda istegnuo mišić dok je s dečkima igrao košarku u parku.

- Oporavit ćeš se na Havajima - rekao je Dick Bowden i raskuštrao Toddovu kosu. Imao je pravo. Kad su se vratili, ruka mu je bila kao nova.

13.

Opet je bio srpanj.

Dussander, uredan u jednom od svoja tri odijela (ali ne u najboljem) stajao je na autobusnoj stanici i čekao da ga posljednji lokalni autobus tog dana odveze kući. Bilo je 22:45. Bio je u kinu i gledao neku prpošnu komediju u kojoj je veoma uživao. Bio je dobro raspoložen još od jutra, kad je primio poštu. Dobio je razglednicu od dječaka, fotografiju u boji plaže Waikiki s visokim bijelim hotelima u pozadini. Na poleđini je bila kratka poruka.

Dragi gospodine Denker,

Uh da samo vidite kako je ovdje super. Svaki dan plivam. Tata je ulovio veliku ribu a mama lovi knjige kojejoš nije pročitala (šala). Sutra idemo na neki vulkan. Nastojat ću da ne upadnem u njega! Nadam se da ste Vi dobro.

Pazite se i budite zdravi, Todd

Još se smješkao značenju posljednjih riječi kad ga je netko potapšao po laktu.

- Gospodine? - Da?

Oprezno se okrenuo - džepara je bilo čak i u Santa Donatu - a onda ustuknuo od smrada. Bila je to neka mješavina piva, upale grla, osušenog znoja i možda hot doga. Pred njim je stajao klošar u vrećastim hlačama. On - ta stvar - imao je na sebi flanelsku košulju i vrlo stare tenisice koje su sad bile slijepljene širokim selotejpom. Lice iznad tog harlekinskog odijela izgledalo je kao smrt na dopustu.

- Imate možda deset centi, gospodine? Moram u L. A. Ponudili su mi posao. Samo mi toliko fali za bus. Ne bih vas molio da mi to nije velika prilika.

Dussander se bio počeo mrštiti, ali sad se opet nasmiješio.

- Doista se želite voziti autobusom?

Pijanac ga nije razumio. Slabašno se nasmiješio.

- Zašto se ne biste sa mnom povezli kući? - predložio je Dussander.

- Dobili biste piće, jelo, kupku i krevet. Za uzvrat očekujem samo čašicu razgovora. Star sam. Živim sam. Katkad se zaželim razgovora.

Pijančev je osmijeh, sad kad se stvar razjasnila, postao mnogo vedriji. Taj stari je bogati peder koji voli zalaziti u sirotinjske četvrti.

- Sasvim ste sami? Baš gadno.

Dussander je na njegovo podmuklo cerekanje odgovorio uljudnim osmijehom.

- Tražim samo da u autobusu ne sjedne kraj mene. Prilično smrdite.

- Možda onda ne želite da vam zasmrdim kuću - rekao je pijanac u napadaju pripitog dostojanstva.

- Dođite, autobus samo što nije stigao. Siđite stanicu poslije mene i onda se vratite dvije ulice. Čekat ću vas na uglu. Ujutro ćemo vidjeti koliko vam mogu dati. Možda dva dolara.

- Možda i pet - rekao je pijanac veselo. Na dostojanstvo, pripito ili ne, posve je zaboravio.

- Možda, možda - rekao je Dussander nestrpljivo. Već je čuo duboko dizelsko brujanje autobusa koji se približavao. Tutnuo je pijancu u prljavu ruku četvrt dolara, točno onoliko koliko je stajala karta i udaljio se nekoliko koraka, ne osvrćući se.

Pijanac je neodlučno stajao dok su se svjetla autobusa približavala. Još je stajao i mrštio se gledajući kovanicu u ruci kad je stari peder ušao u autobus ne osvrćući se. Pijanac je krenuo na drugu stranu, a onda se, u posljednjem trenutku, okrenuo i ušao u autubus netom prije nego što su se vrata zatvorila. Ubacio je četvrt dolara u kutiju s izrazom čovjeka koji ulaže stotinu dolara u nešto vrlo rizično. Prošao je kraj Dussandera jedva ga pogledavši i sjeo straga. Malo je zadrijemao, a kad se probudio, bogatog starog pedera više nije bilo. Sišao je na sljedećoj stanici. Nije znao je li to ona prava a zapravo nije ni mario.

Vratio se dvije ulice i ugledao sjenovit lik pod uličnom svjetiljkom. Da, bio je to stari peder. Gledao ga je kako prilazi a stajao je kao vojnik.

Samo na trenutak pijanca su prošle srsi, osjetio je poriv da se okrene i zaboravi cijelu priču.

A onda ga je starac već uhvatio za ruku... iznenađujuće čvrsto.

- Odlično - rekao je starac.

- Vrlo mi je drago da ste došli. Moja kuća je tu, blizu.

- Možda čak i deset - rekao je klošar i pustio da ga starac povede.

- Možda čak i deset - složio se stari peder a onda se nasmijao.

- Tko zna?

14.

Došla je i dvjestogodišnjica samostalnosti Sjedinjenih Američkih Država.

Todd je posjetio Dussandera pet-šest puta između povratka s Havaja ljeta 1975. godine i putovanja s roditeljima u Rim upravo kad se slavlje i mahanje zastavama približavalo vrhuncu. Todd je dobio posebno dopuštenje da ode prije kraja školske godine, 1. lipnja, a vratili su se tri dana prije Dvjestogodišnjice 4. srpnja.

Ti posjeti Dussanderu bili su opušteni i nimalo neugodni; otkrili su da mogu sasvim uljudno razgovarati. Više su govorili šutnjom nego riječima; njihovi bi razgovori uspavali svakog agenta FBI-ja. Todd je ispričao starcu da se vida s djevojkom po imenu Angela Farrow. Nije lud za njom, ali ona je kći neke mamine prijateljice. Starac je rekao Toddu da je počeo izrađivati ćilime jer je pročitao da je to dobro za artritis. Pokazao mu ih je nekoliko i Todd ih je pristojno pohvalio.

Dečko je prilično narastao, zar ne? (Pa, 5 centimetara.) Je li Dussander prestao pušiti? (Ne, ali je morao smanjiti. Previše kašlje od cigareta.) Kako je bilo u školi? (Zahtjevno ali uzbudljivo; dobio je same petice i četvorke, njegov projekt o solarnoj energiji je nagrađen i sad razmišlja o tome da studira antropologiju, a ne povijest.) Tko Dussanderu ove godine kosi travnjak? (Susjed, Randy Chambers, dobar dečko, ali prilično debeo i spor.)

Te je godine Dussander u svojoj kuhinji sredio tri pijanca. Prilazili su mu na autobusnoj stanici dvadeset puta, a sedam puta je ponudio paket aranžman "piće-večera-kupka-krevet". Dvojica su ga odbila, a dvojica su zadržala četvrt dolara koje im je dao za autobus i nestala. Razmislio je o tome i našao rješenje: sad je sa sobom nosio karte. Njih nisu mogli trampiti za piće u trgovini.

U posljednje je vrijeme, toplih dana, Dussander primijetio da mu se iz podruma diže neugodan zadah. Takvih je dana zatvarao sve prozore i vrata.

Todd Bowden je naišao na pijanca kako spava na odvodnom otvoru iza napuštenog gradilišta na Cienaga Wayu - to je bilo u prosincu, tijekom božičnih blagdana. Stajao je tamo neko vrijeme, ruku zabijenih u džepove, gledao ga i drhtao. U sljedećih pet tjedana vraćao se onamo još šest puta, uvijek u onoj tankoj jakni dopola zakopčanoj kako bi skrila čekić zataknut za pojas. Napokon je ponovno naišao na pijanca - onog istog ili nekog drugog, to je ionako svejedno - prvoga ožujka. Počeo je s čekićem, a poslije (nije se točno sjećao kada; sve mu je plivalo pred očima u crvenoj izmaglici) prešao na drugu, pijuku sličnu stranu alatke, kojom je iznakazio pijančevo lice.

Za Kurta Dussandera, pijanci su bili polucinična ponuda bogova koju je napokon prepoznao... ili ponovno prepoznao. Bili su i zabavni.

Zbog njih se osjećao ponovno živim. Počeo je misliti da su godine koje je proveo u Santa Donatu - godine prije nego što se dječak pojavio na njegovu pragu sa svojim plavim očima i širokim američkim osmijehom - bile godine u kojima je prerano ostario. Bilo mu je samo šezdeset osam kada je došao. A sada se osjećao mnogo mladim.

Pomisao o tome da umilostivi bogove Todda bi isprva iznenadila... ali s vremenom bije možda prihvatio. Nakon što je zaklao pijanca pod peronom, očekivao je da će mu se noćne more pogoršati... da će ga možda potpuno izludjeti. Očekivao je valove paralizirajuće grižnje savjesti koja bi ga možda dovela do priznanja ili samoubojstva.

Umjesto toga, otišao je s roditeljima na Havaje i proveo najljepši odmor u životu.

Prošlog je rujna krenuo u gimnaziju i osjećao se neobično svježe i obnovljeno, kao da je u njegovu kožu uskočila druga osoba. Stvari koje ga se još od ranog djetinjstva nisu osobito doimale - izlazak sunca, prizor oceana kod Fish Piera, ljudi kako žure u gradskoj ulici u suton, u trenutku kad se pale ulične svjetiljke - te su mu se stvari sad urezivale u mozak u nizu blještavih minijatura, jasnih kao da su galvanizirane. Život mu je na jeziku ostavljao okus kao gutljaj vina ravno iz boce.

Kad je vidio pijanca na odvodnom otvoru, vratile su se noćne more.

Najčešća je bila ona o pijancu kojeg je zaklao na napuštenom kolodvoru. Vratio bi se iz škole s osmijehom, spreman da veselo vikne Hej, Monica, dušol Osmijeh bi mu zamro na usnama kad bi za stolom u kuhinji ugledao mrtvog pijanca u njegovoj smrdljivoj, ispovraćanoj košulji i odvratnim hlačama. Krv se razlila po blještavim podnim pločicama; sušila se na elementima od nehrdajućeg čelika. Na ormarićima od borovine bili su krvavi otisci ruku.

Na ploči pokraj hladnjaka bila je pričvršćena majčina poruka: Todde - Otišla sam u trgovinu. Vratit ću se do 15:30. Kazaljke moderne ure iznad štednjaka pokazivale su 3:20 a mrtvi je pijanac sjedio u kuhinji poput nekakve odvratne relikvije iz podruma ropotarnice i posvuda je bilo krvi. Todd bi je počeo brisati sa svih vidljivih površina, pritom neprestano vičući na pijanca da mora otići, da ga mora ostaviti na miru, a pijanac je i dalje sjedio, i dalje mrtav, isceren, pogleda uperenog u strop dok je iz rana na njegovoj prljavoj koži i dalje curila krv. Todd bi dograbio otirač za pod iz spremišta i počeo brisati pod, svjestan da uopće ne briše krv nego je samo razvodnjava i širi, ali nesposoban prestati. I upravo u trenutku kad bi čuo kako majčin karavan skreće pred kuću, shvatio bi da je pijanac zapravo Dussander. Iz takvih bi se snova probudio oznojen i bez daha, čvrsto stišćući plahtu objema šakama.

Ali, kad je napokon ponovno našao onog pijanca na odvodnom otvoru - istog ili nekog drugog - i sredio ga čekićem, snovi su prestali. Pretpostavljao je da će možda morati ponovno ubiti, možda ne samo jedanput. Šteta, ali uostalom, oni ionako više nisu bili korisna ljudska bića. Osim Toddu, dakako. A Todd je, kao i svi ljudi koje je znao, samo prilagođavao svoj život svojim potrebama dok je odrastao. Zapravo se nije nimalo razlikovao od ostalih. Moraš sam naći svoj put u životu; ako se želiš održati, moraš to postići sam.

15.

Kad je krenuo u treći razred gimnazije, Todd je igrao football za školsku reprezentaciju. U drugom tromjesečju, onom koje je završilo u siječnju 1977. godine, pobijedio je na natječaju za domoljubni esej Američke legije. U natječaju su sudjelovali svi učenici gimnazija u gradu koji su slušali američku povijest. Toddov sastavak nosio je naslov "Odgovornost Amerikanca". Tijekom bejzbolske sezone te konfuzne godine (iranski šah je svrgnut i porasle su cijene benzina), bio je zvijezda školske reprezentacije. U lipnju je pred cijelom školom proglašen sportašem godine. Dobio je plaketu od trenera Hainesa (onog istog koji mu je svojedobno savjetovao da vježba zakrivljeno bacanje "jer nitko od crnčuga to ne zna"). Monica Bowden briznula je u plač kad ju je nazvao iz škole i rekao da će dobiti tu nagradu. Dick Bowden se još dva tjedna šepirio po uredu i susprezao želju da se neprestano hvali. Tog su ljeta unajmili kolibu na Big Suru i ostali ondje dva tjedna. Todd je svaki dan ronio. Tijekom te iste godine Todd je ubio četiri klošara. Dvojicu je zaklao, a dvojicu ubio čekićem. Kad je odlazio u te lovačke pothvate, kako ih je sad zvao, odjenuo bi dva para hlača. Katkad bi se vozao naokolo autobusom tražeći pogodna mjesta. Otkrio je da su dva najbolja Misija Santo Donato za siromašne u Ulici Douglas i ugao kod Vojske spasa u Ulici Euclid. Polako bi se šetao tim četvrtima čekajući da mu netko pride. Kad bi mu neki pijanac prišao, Todd bi mu rekao da želi bocu viskija i da će je podijeliti s pijancem ako mu je pijanac kupi. Zna mjesto gdje to mogu obaviti. Dakako, svaki bi put izabrao drugo mjesto. Opirao se snažnom porivu da se vrati na stari kolodvor ili odvodni otvor iza napuštenog gradilišta na Cienaga Wayu. Ne bi bilo mudro vraćati se na mjesto prijašnjeg zločina.

Te je iste godine Dussander manje pušio, pio je svoj bourbon i gledao televiziju. Todd bi povremeno navratio, ali su njihovi razgovori postali sve kraći. Udaljavali su se. Dussander je te godine proslavio sedamdeset osmi rođendan, a Todd šesnaesti. Dussander je rekao da je šesnaesta najbolja godina u životu mladića, četrdeset prva u životu sredovječnog čovjeka, a sedamdeset osma u životu starca. Todd je uljudno kimnuo. Dussander je bio prilično pijan i smijuckao se na način od kojeg ga je hvatala nelagoda.

Dussander je tijekom školske godine 1976.-77. sredio dva pijanca. Drugi je bio živahniji nego što se doimao; čak i nakon što ga je Dussander dobro napio, teturao je kuhinjom s polovicom mesarskog noža zabijenom u grlo dok mu je krv šikljala niz košulju i na pod. Uspio je naći hodnik nakon dva kruga po kuhinji i zamalo je uspio pobjeći iz kuće.

Dussander je stajao u kuhinji očiju razrogačenih od nevjerice i gledao kako pijanac stenje i tetura prema vratima, sudara se sa zidovima u hodniku, ruši jeftinu reprodukciju Curriera & Ivesa sa zida. Uzetost ga je prošla tek kad je pijanac već posegnuo za kvakom ulaznih vrata. Tad je Dussander pojurio do ormarića, otvorio ladicu i izvadio veliku vilicu za roštilj. Zaletio se niz hodnik i zabio je pijancu u leđa.

Stajao je nad njim i dahtao, a njegovo staro srce zastrašujuće je lupalo... kao u žrtava srčane kapi koje je gledao subotom navečer u "Hitnoj službi". No na kraju se smirilo i tad je znao da će preživjeti.

Posvuda je bilo krvi.

To se dogodilo prije četiri mjeseca i otad nije prišao nijednom pijancu na autobusnoj stanici. Uplašilo ga je što je prošli put zamalo zabrljao... ali, kad bi se sjetio kako je u posljednjem trenutku sredio stvar, obuzeo bi ga ponos. Pijanac na kraju nije uspio izići, a to je bilo najvažnije.

16.

U jesen 1977. godine, u prvom tromjesečju četvrtog razreda gimnazije, Todd se upisao u streljački klub. U lipnju 1978. bio je već dobar strijelac. U footballu je opet bio u reprezentaciji, u bejzbolu izgubio samo jednu utakmicu (zbog dvije greške i jednog nezasluženog optrčavanja) i postigao treći rezultat na testovima za stipendiju u povijesti svoje gimnazije. Poslao je molbu na Sveučilište Berkeley i odmah bio primljen. U travnju je već znao da će na kraju godine biti ili najbolji ili drugi učenik u generaciji. Silno je želio biti najbolji.

U drugom polugodištu počeo je osjećati čudan poriv, posve iracionalan, koji ga je veoma uplašio. Uspio ga je svladati i barem ga je to tješilo, ali zastrašila ga je već pomisao da mu je" takvo što uopće palo na um. Snašao se u životu. Riješio je svoje probleme. Njegov je život bio poput majčine vedre, sunčane kuhinje u kojoj su sve površine bile kromirane, plastične ili od nehrđajućeg čelika. Tu je sve funkcioniralo, morao si samo pritisnuti pravi gumb. Bilo je u toj kuhinji, dakako, i dubokih, mračnih ormarića, ali u njih si mogao mnogo toga spremiti a ipak moći zatvoriti vrata.

Taj novi poriv podsjetio ga je na onaj san u kojem je došao u kuhinju i zatekao mrtvog pijanca kako krvari za majčinim lijepim stolom. Bilo je to kao da u tom preciznom i svijetlom životu koji je za sebe stvorio, u kuhinji njegova uma u kojoj sve ima svoje mjesto sada vreba mračni, krvavi uljez koji traži mjesto na kojem će što napadnije umrijeti...

Pola kilometra od kuće Bowdenovih bila je autocesta s osam traka. Do nje se moglo doći strmom kosinom zaraslom u grmlje. Otac mu je za Božić darovao pušku Winchester 30-30 s teleskopom. U najprometnije vrijeme, kad je bio zastoj na svih osam traka, lako je mogao izabrati mjesto na bankini i... Što?

Ubiti se...

Uništiti sve što je stvarao prošlih pet godina? Molim?

O ne, dame i gospodo, ni pod razno. Smiješno.

Da, smiješno... ali, poriv je ostao.

Jedne subote nekoliko tjedana prije mature Todd je uzeo pušku i ispraznio šaržer. Stavio ju je na stražnje sjedalo očeve nove igračke -rabljenog porschea. Odvezao se do mjesta gdje se grmovita strmina spuštala prema autocesti. Njegovi roditelji uzeli su karavan i odvezli se u L. A. na vikend. Dick, koji je sad bio partner u svojoj tvrtki, otišao je razgovarati s ljudima iz lanca Hyatt o novom hotelu u Renou.

Toddovo je srce jako lupalo a usta su mu bila puna kisele, električne pljuvačke dok se spuštao niz kosinu s puškom u kutiji. Došao je do srušenog stabla i sjeo iza njega prekriženih nogu. Izvadio je pušku i položio je na glatko deblo mrtvog stabla. Jedna je kosa grana bila savršen oslonac za cijev. Namjestio ju je i pogledao kroz teleskop.

Glupo! vikalo je nešto u njemu. Čovječe, ovo je stvarno glupo! Ako te netko vidi, neće biti važno je li puška napunjena ili nije! Upast ćeš u gadne nevolje, možda te čak neki policajac ustrijeli!

Bila je sredina subotnjeg prijepodneva i nije bilo mnogo prometa. Uperio je pušku na ženu za upravljačem plave toyote. Prozor automobila bio je napola otvoren i ženin je okrugli ovratnik lepršao na vjetru. Todd je naciljao na njezinu sljepoočnicu i opalio na prazno. To je bilo štetno za otponac, ali nema veze.

- Bum - šapnuo je dok je toyota nestajala ispod nadvožnjaka gotovo kilometar od mjesta gdje je sjedio. Progutao je knedlu koja je imala okus poput slijepljenih kovanica.

Zatim je naišao čovjek za upravljačem kamioneta subaru. Imao je neurednu bradicu i nosio bejzbolsku kapu.

17.

Klošar je nosio otrcani pulover s jelenima i Djedom Mrazom koji je tu, u južnoj Kaliforniji, izgledao gotovo nadrealistički. Uz to je imao mornarske traperice s rupama na koljenima ispod kojih se vidjelo bijelo, dlakavo meso i nekoliko oguljenih krasta. Podigao je čašu od senfa na kojoj su Fred i Wilma, Barney i Betty plesali kao u nekom grotesknom obredu plodnosti - i u jednom gutljaju popio bourbon. Mljacnuo je posljednji put na ovom svijetu.

- Stari moj, ovo mi je baš dobro sjelo, moram priznati.

- I ja navečer rado malo popijem - složio se Dussander, koji je stajao iza njega, a onda mu je zabio mesarski nož u vrat. Čuo se zvuk prskanja hrskavice, sličan onome kad se prelomi svježe pečeni pileći batak. Čaša od senfa pala je na stol. Otkotrljala se do ruba pa je dojam da likovi iz crtica plešu bio još jači.

Klošar je zabacio glavu i pokušao vrisnuti, ali iz usta mu nije izišlo ništa osim odvratnog šištanja. Oči su mu se sve više širile... a onda mu je glava tresnula o kockasti plastični stolnjak na Dussanderovom kuhinjskom stolu. Gornja mu je vilica napola izletjela iz usta poput poluodvojivog osmijeha.

Dussander je istrgnuo nož - za to su mu trebale obje ruke - i otišao do sudopera, koji je bio pun tople vode, deterdženta za posuđe s mirisom limuna, prljavog posuđa od večere. Nož je nestao u sapunjavoj vodi kao mali borbeni zrakoplov u oblak.

- Ti si... ti si prljavi štakor... prljavi štakor koji mi je ubio bracu -šaptao je Todd malo se smijuljeći i opet opalio na prazno.

Pucao je na još petoro vozača. Tupi udarac kokota kvario mu je iluziju o tim "ubojstvima". Onda je vratio pušku u kutiju. Vratio se uz kosinu, pognut da ga ne bi vidjeli. Stavio je pušku na stražnje sjedalo porschea. U sljepoočnicama mu je tukla tupa vrućina. Odvezao se kući. Otišao u svoju sobu. Masturbirao.

Vratio se stolu i zastao, naslonivši se jednom rukom na rame mrtvog klošara kad ga je uhvatio napadaj kašlja. Izvadio je rupčić iz stražnjeg džepa i ispljunuo žutosmedu sluz. U posljednje vrijeme je previše pušio, kao i uvijek kad se spremao srediti još jednoga. Ali, ovaj put je sve prošlo glatko, vrlo glatko. Nakon što je prošli put onako zabrljao, bojao se da doista izaziva sudbinu.

A sad, ako požuri, još će stići pogledati drugi dio Lawrencea Welka.

Otišao je do podrumskih vrata, otvorio ih i upalio svjetlo. Zatim se vratio do sudopera i iz ormarića ispod njega izvadio paket zelenih vreća za smeće. Protresao je jednu dok se vraćao pijancu. Krv je sa stolnjaka tekla na sve strane. U pijančevom krilu napravila se lokva, a isto tako i na otrcanom linoleumu. Bit će je i na stolcu, ali sve se to lako može očistiti.

Dussander je zgrabio pijanca za kosu i podigao mu glavu. Bila je laka kao da nema kostiju, i već trenutak poslije zabačena kao da će mu oprati kosu prije sisanja. Dussander mu je navukao vreću za smeće preko glave, ramena i ruku do laktova. Dalje nije dopirala. Otkopčao je remen svoga gosta i izvukao ga. Omotao ga je oko vreće nekoliko centimetara iznad laktova i čvrsto ga zakopčao. Plastika je šuškala. Dussander je ispod glasa počeo pjevati "Lili Marleen".

Pijanac je na nogama imao otrcane, prljave sportske cipele. Labavo su oblikovale slovo V na podu dok je Dussander vukao truplo prema vratima podruma. Nešto bijelo ispalo je iz vreće i lupnulo o pod. Bila je to pijančeva gornja vilica. Dussander ju je pokupio i gurnuo u pijančev džep.

Položio ga je na prag podrumskih vrata tako da mu je glava visjela nad stubama. Dussander ga je zaobišao i triput ga jako udario. Truplo se od prva dva malo pomaklo, a od trećeg je glatko kliznulo niza stube. Na pola puta noge su poletjele preko glave pa je truplo izvelo akrobatski salto. Palo je na trbuh na zemljani pod. Jedna je sportska cipela odletjela i Dussander se podsjetio da je mora pokupiti.

Sišao je u podrum, zaobišao truplo i otišao do klupe s alatkama. Slijeva su uredno složeni stajali lopata, grablje i motika. Dussander je izabrao lopatu. Za starce je dobro da se malo zagriju. Kad se krećeš, osjećaš se mlađe.

Zrak u podrumu nije baš bio dobar, ali njemu to nije odveć smetalo. Zalio bi podrum vapnom jednom mjesečno (a svaka tri dana nakon što bi "sredio" nekog pijanca), a nabavio je i ventilator koji je držao u prizemlju da se smrad ne bi širio kućom toplih dana bez vjetra. Josef Kramer, sjetio se, volio je reći da mrtvi govore, ali ih mi čujemo nosom.

Dussander je izabrao mjesto u sjevernom uglu podruma i bacio se na posao. Grob je bio dimenzija 75 x 180 cm. Iskopao je šezdeset centimetara, polovicu potrebne dubine kad mu je prsa probila prva paralizirajuća bol, poput puščanog metka. Uspravio se a oči su mu se razrogačile. Onda mu se bol proširila rukom... nevjerojatna bol, kao da mu je nevidljiva ruka stisnula sve krvne žile i sad ih poteže. Vidio je kako mu lopata ispada iz ruke. Koljena su mu počela popuštati. U jednom strašnom trenutku pomislio je da će pasti u grob koji je iskopao.

Nekako je oteturao tri koraka unatrag i naglo se spustio na radnu klupu. Na licu mu je bio izraz glupe iznenađenosti - osjećao je to - pa je pomislio da zacijelo izgleda kao jedan od onih komičara iz nijemih filmova nakon što ih udare vrata ili kad zakorače u kravlju balegu. Spustio je glavu među koljena i hvatao zrak.

Nekako je prošlo petnaest minuta. Bol je malo posustala, ali nije vjerovao da će moći ustati. Prvi je put shvatio istinu o starosti koje je dosad bio pošteđen. Bilo ga je toliko strah da je zamalo zacvilio. Smrt se očešala o njega u tom smrdljivom podrumu; dotaknula ga je svojim širokim skutima. Možda se još vrati po njega. Ali, neće umrijeti tu, to neće dopustiti.

Ustao je ruku i dalje prekriženih na prsima kao da pokušava držati krhku nutrinu. Oteturao je kroz otvoreni prostor između klupe i stuba. Lijevom se nogom spotaknuo o pijančevu ispruženu nogu pa je tiho kriknuvši pao na koljena. Bol u prsima opet je nakratko buknula. Pogledao je uza stube - strme, strme stube. Njih dvanaest. Četvorina svjetla na vrhu bila je podrugljivo daleko.

- Ein - rekao je Kurt Dussander i smrknuto se odvukao do prve stube. - Zwei. Drei. Vier.

Uzelo mu je dvadeset minuta da dođe do linoleumskog poda u kuhinji. Dok je bio na stubama bol u prsima se dvaput zamalo vratila i Dussander je sklopljenih očiju čekao da vidi što će se dogoditi, svjestan da će, ako se vrati istom silinom kao dok je bio dolje, vjerojatno umrijeti. No bol se oba puta povukla.

Odvukao se po podu do stola, zaobilazeći lokve krvi koja se već počela zgrušnjavati. Dohvatio je bocu bourbona i otpio gutljaj te sklopio oči. Nešto što je dotad bilo čvrsto stisnuto u njegovim prsima sad se malo olabavilo. Bol je još oslabila. Nakon pet minuta počeo se polako vući niz hodnik. Telefon je bio na stoliću na pola puta do ulaznih vrata.

Bilo je devet i petnaest kad je kod Bowdenovih zazvonio telefon. Todd je sjedio prekriženih nogu na kauču i čitao bilješke za završni test iz trigonometrije. Bila mu je teška kao i sva matematika; vjerojatno će uvijek i biti. Njegov otac je sjedio na drugoj strani sobe i pregledavao odreske u čekovnoj knjižici s kalkulatorom na krilu i izrazom blage nevjerice na licu. Monica, koja je bila najbliže telefonu, gledala je neki film o Jamesu Bondu koji joj je Todd snimio s televizije dva dana prije.

- Halo? - Slušala je. Malo se namrštila i pružila aparat Toddu.

- Zove gospodin Denker. Čini mi se da je uzbuđen. Ili uzrujan.

Toddu je srce skočilo u grlo, ali izraz na licu uopće mu se nije promijenio.

- Stvarno? - Prišao joj je i uzeo slušalicu.

- Dobra večer, gospodine Denker.

Dussanderov je glas bio hrapav i isprekidan.

- Odmah dolazi, mali. Imao sam infarkt. Prilično gadan, čini mi se.

- Uh - rekao je Todd, nastojeći se pribrati i svladati strah koji ga je obuzeo.

- To je vrlo zanimljivo, ali prilično je kasno i učim...

- Znam da ne možeš govoriti - rekao je Dussander onim grubim, gotovo zapovjednim glasom.

- Ali možeš slušati. Ne mogu nazvati hitnu pomoć, mali... još ne. Ovdje je kaos. Treba mi pomoć... Što znači da tebi treba pomoć.

- Pa... ako stvarno mislite...

- Toddovo bilo doseglo je sto dvadeset udaraca u minuti, ali lice mu je bilo mirno. Nije li oduvijek znao da će jednom doći ova večer? Da, naravno da je znao.

- Reci roditeljima da sam dobio pismo - rekao je Dussander.

- Važno pismo. Razumiješ?

- Da, dobro - odgovorio je Todd.

- Sad ćemo vidjeti, mali. Vidjet ćemo kakav si zapravo.

- Naravno - rekao je Todd. Iznenadaje shvatio da njegova majka gleda njega a ne film pa se nekako uspio ukočeno nasmiješiti.

- 'Đenja. Dussander je još nešto govorio, ali Todd je spustio slušalicu.

- Idem do gospodina Denkera - rekao je, obraćajući se oboma, ali gledajući majku - na licu joj je još bio izraz blage zabrinutosti.

- Mogu li vam što donijeti iz dućana?

- Sredstvo za čišćenje cijevi za mene i paketić novčane odgovornosti za tvoju majku - rekao je Dick.

- Jako smiješno - rekla je Monica.

- Todde, je li gospodin Denker...

- Što si to zaboga kupila kod Fieldinga? - prekinuo ju je Dick.

- Onu ukrasnu policu za ostavu. Rekla sam ti već. Je li s gospodinom Denkerom sve u redu, Todde? Zvučao mi je pomalo čudno.

- Hoćeš reći da takve police doista postoje? Mislio sam da su ih izmislile one šašave žene koje pišu britanske krimiće kako bi ubojica imao gdje naći tup predmet.

- Dick, ne mogu doći do riječi od tebe.

- Daj, daj, samo reci. Ali, zašto za ostavu?

- Mislim da je dobro - rekao je Todd. Navukao je kožnu jaknu i zatvorio patentni zatvarač.

- Ali, jest zvučao malo uzbuđeno. Dobio je pismo od nećaka iz Hamburga ili Diisseldorfa. Godinama nije ništa čuo od njih i sad je dobio to pismo ali ga ne može pročitati.

- Baš gadno - rekao je Dick.

- No, idi, Todde. Idi i olakšaj mu život.

- Mislila sam da ima nekoga tko mu čita - rekla je Monica.

- Nekog novog dječaka.

- I ima - rekao je Todd. U tom je trenutku mrzio svoju majku, mrzio poluslutnju koju joj je vidio u očima.

- Možda nije bio kod kuće ili možda nije mogao doći ovako kasno.

- Ah, tako. No dobro... idi. Ali, budi oprezan.

- Hoću. Ne treba ti ništa iz trgovine?

- Ne. Kako ti ide učenje za test iz trigonometrije?

- Dobro - rekao je Todd.

- Upravo sam mislio završiti za večeras.

- To je bila poprilična laž.

- Hoćeš uzeti porsche? - upitao je Dick.

- Ne, otići ću biciklom.

- Trebalo mu je tih dodatnih pet minuta da se sabere i svlada osjećaje - ili da barem pokuša. U ovakvom stanju vjerojatno bi se porscheom zabio u telefonski stup.

- Stavi si reflektor na koljeno - rekla je Monica - i pozdravi gospodina Denkera.

- Hoću.

U majčinim očima još se vidjela sumnja, ali sad je bila blaža. Poslao joj je poljubac i otišao u garažu u kojoj je stajao njegov bicikl -trkaći njemačke marke a ne više Schwinn. Srce mu je još jako tuklo, a sad ga je obuzela i luda želja da uzme pušku, ubije roditelje i onda ode na kosinu iznad autoceste. Ne bi više bilo straha zbog Dussandera, ni noćnih mora ni pijanaca. Pucao bi i pucao i sačuvao samo jedan metak za kraj.

Onda mu se vratio razum pa je krenuo prema Dussanderovoj kući. Navlaka s reflektorom micala se gore-dolje malo iznad njegova koljena a duga plava kosa lelujala je za njim.

Isuse Kriste! - gotovo je vrisnuo Todd.

Stajao je na kuhinjskim vratima. Dussander se naslanjao na laktove između kojih je bila njegova porculanska šalica. Na čelu su mu se vidjele krupne graške znoja. Ali, Todd nije gledao njega. Gledao je krv. Kao da je bila posvuda - u lokvicama na stolu, na praznom kuhinjskom stolcu, na podu.

- Gdje krvarite? - povikao je Todd, napokon uspjevši pokrenuti zamrznute noge. Činilo mu se da je stajao u dovratku najmanje tisuću godina. Ovo je kraj, mislio je, sad je stvarno svemu kraj. Balon je odletio na nebo i mahnuo zbogom. Ipak, pazio je da ne ugazi u krv.

- Mislio sam da ste rekli da ste imali infarkt!

- Nije moja krv - promrmljao je Dussander.

- Molim? - Todd je zastao.

- Što ste rekli?

- Sidi dolje. Vidjet ćeš što treba učiniti.

- Što je ovo? -upitao je Todd. Pala mu je na um strašna pomisao.

- Ne trati vrijeme, mali. Mislim da se nećeš previše iznenaditi kad vidiš što je dolje. Mislim da imaš iskustva s takvim stvarima. Iz prve ruke.

Todd ga je još trenutak gledao s nevjericom, a onda je pojurio niza stube preskakujući dvije po dvije. Na prvi pogled, pod slabom žutom svjetiljkom u podrumu, pomislio je da je Dussander tamo stavio vreću smeća. Onda je ugledao stopala i prljave ruke pritisnute uz remen.

- Isuse Kriste - ponovio je, ali ovaj put u tim riječima nije bilo snage. Bile su tek slabašan šapat.

Pritisnuo je desnu nadlanicu na usne koje su bile suhe poput baruta. Na trenutak je sklopio oči... a kad ih je ponovno otvorio, osjećao je da napokon vlada sobom.

Krenuo je u akciju.

Ugledao je lopatu kako viri iz plitke rupe u kutu i odmah shvatio što je Dussander radio kad mu je zakazalo srce. Trenutak poslije postao je svjestan zadaha truleži - poput trulih rajčica. Osjetio je taj zadah i prije, ali gore je bio mnogo slabiji... a osim toga u posljednje dvije godine nije toliko dolazio. Sad mu je bilo savršeno jasno što znači taj zadah i nekoliko se trenutaka morao boriti da ne povrati. Ispustio je niz zvukova kao da se guši, prigušenih rukom koju je pritisnuo preko usta i nosa.

Malo-pomalo ponovno se uspio svladati.

Uhvatio je pijanca za noge i odvukao ga do ruba rake. Ispustio ga je, lijevom rukom otro znoj sa čela i na trenutak stajao posve mirno, misleći brže nego ikad dotad.

Onda je uzeo lopatu i počeo produbljivati raku. Kad je bila duboka metar i pol, izišao je i gurnuo pijanca nogom. Stajao je na rubu groba i gledao dolje. Izlizane traperice. Prljave, krastave ruke. Klošar. Ironija je bila nevjerojatna. Čovjek bi mogao vrištati od smijeha.

Potrčao je gore.

- Kako se osjećate? - upitao je Dussandera.

- Bit će dobro. Jesi li sve sredio?

- Radim na tome.

- Požuri. Moraš još i ovdje počistiti.

- Volio bih naći nekoliko svinja i dati im da vas pojedu - rekao je Todd i vratio se u podrum prije nego što je Dussander dospio odgovoriti.

Gotovo je posve zakopao pijanca kad mu se počelo činiti da nešto nije u redu. Gledao je u grob držeći lopatu jednom rukom. Pijančeve noge djelomice su stršile ispod hrpe zemlje, a isto tako i njegova stopala -jedna stara sportska cipela i jedna prljava čarapa koja je u vrijeme kad je Taft bio predsjednik možda bila i bijela.

Jedna cipela? Jedna?

Polutrčećim korakom obišao je peć i došao do dna stubišta. Osvrtao se na sve strane. Glavobolja mu je počela bubnjati u sljepoočnicama, vrhovi bušilice koji su se htjeli probiti van. Ugledao je drugu cipelu na metar i pol od sebe, prevrnutu u sjeni nekakve stare police. Zgrabio ju je, otrčao natrag do rake i bacio je unutra. Onda je opet počeo kopati. Prekrio je cipelu, noge, sve.

Kad je svu zemlju vratio u raku, lupao je po njoj lopatom da je poravna. Onda je dohvatio grablje i njima pokušao prikriti činjenicu da je tu nedavno nešto kopano. Od toga nije bilo velike koristi; nedavno iskopana i napunjena rupa bez dobre kamuflaže uvijek izgleda kao nedavno iskopana i napunjena rupa. Ali, ionako nitko neće dolaziti ovamo. Ili se on i Dussander barem tome moraju nadati.

Todd je otrčao gore. Ostao je pomalo bez daha.

Dussanderovi laktovi su se raširili a glava mu se spustila do stola. Oči su mu bile zatvorene, a kapci sjajnoljubičasti. Boje zvjezdana.

- Dussanderu! - povikao je Todd. U ustima mu je bio neki vruć, sočan okus - okus straha pomiješan s adrenalinom i pulsirajućom, vrućom krvlju.

- Da mi se nisi usudio umrijeti, govnaru!

- Govori tiše - rekao je Dussander ne otvarajući oči.

- Inače će se okupiti cijela ulica.

- Gdje ti je deterdžent? Za posuđe... za kupaonicu... bilo što. I krpe. Trebaju mi krpe.

- Sve ćeš naći ispod sudopera.

Velik dio krvi već se osušio. Dussander je podigao glavu i gledao kako Todd struže najprije lokvu na linoleumu a onda kapi koje su pale s nogu stolca na kojem je pijanac sjedio. Dječak je nesvjesno grizao usnice, jako, kao što konj grize povodac. Posao je napokon bio završen. Kuhinja je zaudarala na sredstvo za čišćenje.

- Ispod stubišta je kutija puna starih krpa - rekao je Dussander.

- Te krvave stavi na dno. Ne zaboravi oprati ruke.

- Ne trebaju mi vaši savjeti. Vi ste me u ovo uvukli.

- Da? Moram priznati da si se prilično dobro snašao.

- U Dussanderovu se glasu na trenutak osjećala stara poruga, ali onda mu se lice iskrivilo u gorku grimasu.

- Požuri.

Todd je odnio krpe u podrum i onda posljednji put pohitao gore. Na trenutak je napeto gledao niza stube. Zatim je ugasio svjetlo i zatvorio vrata. Otišao je do sudopera, zavrnuo rukave i oprao ruke u najvrućoj vodi koju je mogao podnijeti. Zaronio je ruke u pjenu... i izvukao mesarski nož kojim se Dussander poslužio.

- Volio bih vam ovim prerezati vrat - rekao je smrknuto.

- Da, i onda me dati svinjama. Nimalo ne sumnjam u to.

Todd je isprao nož, obrisao ga i spremio. Brzo je oprao i ostalo posude, ispustio vodu i oprao sudoper. Pogledao je na uru dok je brisao ruke i vidio da je deset i dvadeset.

Otišao je do telefona u hodniku, podigao slušalicu i zamišljeno je pogledao. Mučila ga je pomisao da je nešto zaboravio - nešto potencijalno jednako opasno kao što je bila pijančeva cipela. Da ga nije tako boljela glava, možda bi se sjetio. Prokleta glavobolja. Nije mu bilo nalik da nešto zaboravi i to ga je plašilo.

Okrenuo je broj 222 i nakon samo jednog zvona javio se glas: - Ovdje Hitna pomoć Santa Donato. Imate li problem?

- Zovem se Todd Bowden. Sada sam u Ulici Claremont br. 963 i trebaju mi kola hitne pomoći.

- U čemu je problem, sinko?

- Moj prijatelj, gospodin D- - Zagrizao je usnicu tako jako da mu je potekla krv i na trenutak je bio izgubljen, potopljen pod pulsiranjem glavobolje. Dussander. Zamalo je tom anonimnom glasu iz hitne pomoći odao Dussanderovo pravo ime.

- Smiri se, sinko - rekao je glas.

- Samo polako.

- Moj prijatelj, gospodin Denker - rekao je Todd. Mislim da je imao infarkt.

- Kakvi su mu simptomi?

Todd ih je počeo opisivati, ali čim je spomenuo bol u prsima koja se preselila u lijevu ruku, glas ga je prekinuo. Rekao je Toddu da će hitna doći za deset-dvadeset minuta, ovisno o prometu. Todd je spustio slušalicu i pritisnuo rukama oči.

- Jesi li ih dobio? - slabašno ga je upitao Dussander.

- Jesam! - vrisnuo je Todd.

- Jesam, dobio sam ih! Da, dovraga, da! Da da da! Samo ušutite!

Još je jače rukama pritisnuo oči, stvarajući najprije besmislene bljeskove a onda crvenilo u vidnom polju. Sredi se, Todde dušo. Smiri se, iskuliraj se.

Otvorio je oči i ponovno uzeo slušalicu. A sad teži dio. Sad mora nazvati svoje.

- Halo? - Monicin blag, kultiviran glas u nj egovu uhu. Na trenutak - samo na trenutak - vidio se kako joj zabija cijev puške u nos i onda puca kad joj poteče krv.

- Todd je, mamice. Daj mi brzo tatu.

Više je nije zvao "mamice". Znao je da će ona to odmah primijetiti i tako je i bilo.

- Što se dogodilo? Je li se nešto dogodilo, Todde?

- Molim te, daj mi ga.

- Ali, što...

U slušalici je nešto lupkalo i zvrjalo. Čuo je da ona nešto govori ocu. Pripremio se.

- Todde? U čemu je problem?

- Tata, gospodin Denker... dobio je infarkt. Barem mislim. Prilično sam siguran.

- Isuse! - Očev se glas na trenutak udaljio i Todd je čuo kako prenosi novost ženi. Onda se vratio.

- Je li živ? Koliko vidiš?

- Živ je. Pri svijesti je.

- Hvala Bogu. Pozovi hitnu.

- Već sam ih pozvao.

- 222?

- Da.

- Vrlo dobro. Koliko mu je loše, što ti se čini? (ne dovoljno, ne dovoljno)

- Ne znam, tata. Rekli su da će kola brzo doći, ali... malo me strah. Možeš li doći i pričekati sa mnom?

- Evo me za četiri minute. Četiri minute.

Četiri minute da sredi sve što je možda propustio. Četiri minute da se sjeti što je to ono zaboravio. I je li išta zaboravio. Možda je samo živčan. Da barem nije morao nazvati oca! Ali, to je ono što se očekuje, zar ne? Naravno. Ima li nešto drugo što se očekuje a što nije učinio? Nešto...?

- Oh, ti kretenu! - iznenada je viknuo i pojurio natrag u kuhinju. Dussanderova glava ležala je na stolu, kapaka spuštenih do pola.

- Dussanderu! - povikao je Todd. Grubo ga je protresao i starac je jeknuo.

- Probudi se! Probudi se, govno smrdljivo!

- Stoje? Jeli došla hitna?

- Pismo! Dolazi moj otac, samo što nije stigao. Gdje je prokleto pismo?

- Kakvo... kakvo pismo?

- Rekao si mi da im kažem da si dobio važno pismo. Ja sam rekao...

- Srce mu se stislo.

- Rekao sam da je došlo iz Njemačke. Isuse! - Todd je provukao prste kroz kosu.

- Pismo.

- Dussander je polako, s naporom pridigao glavu. Upali obrazi bili su mu bolesne žućkaste boje, usnice modre.

- Od Willija. Willija Frankela. Dragi... dragi Willi.

Todd je pogledao na sat i vidio da su dvije minute već istekle. Njegov otac neće, ne može stići dovde za četiri minute, ali u porscheu može stići prilično brzo. Brzo, da, brzo. Sve ide prebrzo. A ovdje još uvijek nešto nije u redu. Osjećao je to. No više nije bilo vremena da razmišlja o tome.

- Da, dobro, čitao sam vam ga i vi ste se uzbudili i dobili infarkt. Dobro. Gdje je?

Dussander ga je gledao praznim pogledom.

- Pismo! Gdje je pismo?

- Koje pismo? - upitao je Dussander izgubljeno i Todda su zasvrbjele ruke od želje da zadavi to staro pijano čudovište.

- Ono koje sam vam čitao! Od Willija! Gdje je?

Obojica su pogledali na stol kao da očekuju da će ga tamo naći.

- Gore - rekao je Dussander napokon.

- Pogledaj u noćni ormarić. Treća ladica. Na dnu je mala drvena kutija. Morat ćeš je razvaliti, davno sam izgubio ključ. U njoj ima nekoliko vrlo starih pisama od moga prijatelja. Nisu ni potpisana ni datirana. Na njemačkom. Stranica ili dvije može poslužiti. Ako požuriš...

- Jeste li poludjeli? - bijesnio je Todd.

- Pa ja ne znam njemački! Kako sam vam mogao čitati pismo na njemačkom?

- A zašto bi mi Willi pisao na engleskom? - odgovorio je Dussander umorno.

- Ako si mi čitao na njemačkom, ja sam ga razumio iako ti nisi. Dakako, izgovor ti je bio grozan, ali ja sam ipak mogao...

Dussander je imao pravo, i ovaj put je imao pravo, i Todd ga više nije želio slušati. Čak i nakon infarkta, stari je još bio korak ispred njega. Pojurio je hodnikom do stuba i zastao kraj ulaznih vrata tek toliko da se uvjeri da mu otac još nije došao. Nije, ali Toddu je sat pokazao kako postaje gusto; prošlo je već pet minuta.

Preskakivao je po dvije stube i uletio u Dussanderovu spavaću sobu. Nikad prije nije tu ulazio, nikad ga nije zanimalo i na trenutak se divlje osvrtao po nepoznatu teritoriju. Onda je ugledao noćni ormarić, jeftin komad namještaja u stilu koji je njegov otac nazivao "rasprodajna moderna". Bacio se na koljena pred njim i izvukao treću ladicu. Izišla je dopola, a onda zapela.

- Prokletstvo - šapnuo je Todd. Lice mu je bilo mrtvački blijedo osim crvenih mrlja na obrazima i modrih očiju koje su bile tamne kao olujni oblaci nad Atlantikom.

- Iziđi, kretenska ladice!

Potegnuo ju je tako jako da se cijeli ormarić pomaknuo i zamalo pao na njega. Ladica je izletjela i pala Toddu u krilo. Oko njega su se rasule Dussanderove čarape, rublje i rupčići. Kopao je po stvarima koje su još bile unutra i našao drvenu kutiju duboku desetak centimetara. Pokušao je podići poklopac. Ništa. Bila je zaključana baš kao što mu je Dussander kazao. Večeras nema ništa besplatno.

Utrpao je rasuto rublje natrag u ladicu i vratio je na njezino mjesto. Opet je zapela. Todd ju je pomicao amo-tamo da je oslobodi. Znoj mu se cijedio niz lice. Napokon ju je uspio zatvoriti. Ustao je držeći kutiju u rukama. Koliko je vremena prošlo?

Dussander je imao starinski krevet s visokim nogama i zaglavljem na obje strane. Todd je udario bravom kutije o donje zaglavlje što je jače mogao, iscerivši se kad je osjetio bol koja mu se iz prstiju proširila na ruke sve do lakata. Pogledao je bravu. Bila je malo natučena, ali i dalje zaključana. Ponovno je udario, ovaj put još jače, ne mareći za bol. Ovaj put je sa zaglavlja frcnuo komadić drva, ali brava se i dalje držala. Todd se histerično nasmijao i odnio kutiju na drugu stranu kreveta. Podigao ju je visoko iznad glave i spustio svom snagom. Ovaj put brava je pukla.

Upravo kad je podigao poklopac prozor su osvijetlila svjetla automobila.

Kopao je po kutiji. Razglednice. Medaljon. Izgužvana fotografija žene koja je na sebi imala crne podvezice i ništa drugo. Stara lisnica. Nekoliko osobnih karata. Prazna kožna navlaka za putovnicu. I na dnu, pisma.

Svjetla su još jače zablještala, a sad je mogao čuti i prepoznatljiv zvuk motora porschea. Bio je sve glasniji... a onda je umuknuo.

Todd je zgrabio tri tanka lista za prekomorsku poštu, s obje strane gusto ispisana na njemačkom, i izletio iz sobe. Došao je gotovo do stubišta kad se sjetio da je razvaljenu kutiju ostavio na Dussanderovom krevetu. Vratio se, zgrabio je i otvorio treću ladicu.

Opet je zapela, ovaj put uz teško grebanje drva o drvo.

Ispred kuće je čuo zvuk ručne kočnice porschea, otvaranje i zatvaranje vrata.

Kao izdaleka čuo je sebe kako stenje. Stavio je kutiju u ladicu, ustao i zamahnuo nogom. Ladica se glatko zatvorila. Stajao je i nekoliko je trenutaka trepćući gledao, a onda je pojurio niz hodnik. Strčao je niza stube. Kad je došao do polovice, začuo je brzo lupkanje očevih cipela na prilazu kući. Preskočio je rukohvat, lako se dočekao na noge i otrčao u kuhinju dok mu je pismo lepršalo u ruci.

Lupanje na vratima.

- Todde? Todde, ja sam!

Iz daljine je čuo i zavijanje kola hitne pomoći. Dussander je opet otplutao u stanje polusvijesti.

- Evo me, tata! - povikao je Todd.

Stavio je listove na stol i namjestio kao da su na brzinu ispušteni iz ruke, a onda je otišao i otvorio ocu vrata.

- Gdje je? - pitao je Dick Bowden probijajući se pokraj sina.

- U kuhinji.

- Sve si učinio kako treba, Todde - rekao mu je otac i grubo ga, muški posramljeno zagrlio.

- Samo se nadam da ništa nisam zaboravio - rekao je Todd skromno i pošao za ocem u kuhinju.

U žurbi da Dussandera što prije iznesu iz kuće, pismo je prošlo gotovo nezamijećeno. Toddov ga je otac nakratko uzeo u ruku, ali ga je spustio kad su ušli bolničari s nosilima. Todd i njegov otac vozili su za kolima hitne pomoći i liječnik koji je primio Dussandera bez riječi je prihvatio njegovo objašnjenje zbivanja. "Gospodinu Denkeru" bilo je, na kraju krajeva, sedamdeset devet godina, a nije živio zdravo. Liječnik je usto na brzinu pohvalio Todda zbog snalažljivosti. Todd mu se skromno zahvalio i upitao oca mogu li sada kući.

Dok su se vozili, Dick mu je ponovno rekao koliko se ponosi njime. Todd ga je jedva čuo. Mislio je samo na svoju pušku.

18.

Istog je dana Morris Heisel slomio leđa.

Nije mu bila namjera slomiti leđa; namjeravao je samo zabiti čavlom olabavljeni oluk na zapadnoj strani kuće. Lomljenje leđa nije mu bilo ni na kraj pameti, dovoljno se u životu namučio i bez toga, hvala na pitanju. Prva mu je žena umrla u dvadeset petoj, a i njihove su dvije kćeri bile mrtve. Brat mu je poginuo u prometnoj nesreći nedaleko od Disneylanda 1971. godine. Morrisu je bilo gotovo šezdeset a artritis ga je sve više mučio. Imao je i bradavice na obje ruke, bradavice koje kao da su rasle jednako brzo kako ih je liječnik palio. Osim toga, mučile su ga migrene, a posljednjih ga je godina onaj potzer Rogan iz susjedne kuće počeo zvati "mačak Morris". Morris se naglas upitao pred svojom drugom ženom Lydijom kako bi se Roganu svidjelo kad bi ga on počeo zvati "hemoroid Rogan".

- Prestani, Morris - govorila bi mu tad Lydia.

- Ne shvaćaš šalu, nikad nisi shvaćao šalu, katkad se pitam kako sam se mogla udati za čovjeka koji uopće nema smisla za humor. Odemo u Las Vegas - rekla bi Lydia obraćajući se praznoj kuhinji kao da je tamo nevidljiva publika koju samo ona vidi - vidimo Buddyja Hacketta, a Morris se ne nasmije nijedan jedini put.

Uz artritis, bradavice i migrenu, Morris je imao i Lydiju koja se, Bog je blagoslovio, tijekom posljednjih pet godina, nakon operacije maternice, pretvorila u gnjavatoricu. Imao je, dakle, dovoljno briga i muka i bez slomljenih leđa.

- Morris! - povikala je Lydia izašavši na stražnja vrata i brišući sapunjave ruke kuhinjskom krpom.

- Morris, da si odmah sišao s tih ljestva!

- Molim? - Okrenuo je glavu da bi je vidio. Stajao je pri vrhu aluminijskih ljestva. Tu je bila naljepnica na kojoj je pisalo: UPOZORENJE! NA OVOJ VISINI SE RAVNOTEŽA MOŽE PROMIJENITI BEZ UPOZORENJA! Morris je na sebi imao stolarsku pregaču s velikim džepovima; u jednom je imao čavle, a u drugom zasune. Tlo pod ljestvama bilo je malo neravno i ljestve su se malo njihale kad se pomicao. Vrat ga je bolio onako kako boli pred migrenu. Nije bio dobre volje.

- Što?

- Silazi odatle, kažem, prije nego što slomiš leda.

- Skoro sam gotov.

- Ljuljaš se na tim ljestvama kao na čamcu, Morris. Siđi.

- Sići ću kad završim! - rekao je srdito.

- Ostavi me na miru!

- Slomit ćeš leđa - ponovila je žalobno i vratila se u kuću. Deset minuta poslije, dok je, sav iskrivljen, zabijao posljednji čavao u oluk, začuo je mijaukanje i onda lavež.

- Što za Boga miloga...

Osvrnuo se i ljestve su se opasno zaljuljale. U istom je trenutku njihov mačak - po imenu Lover Boy a ne Morris - dojurio iza garaže sav nakostriješen. Roganov mladi škotski ovčar trčao je za njim isplaženog jezika, vukući za sobom uzicu.

Lover Boy, koji očigledno nije bio praznovjeran, protrčao je ispod ljestava. I škotski ovčar za njim.

- Pazi, pazi, ti glupo štene! - povikao je Morris.

Ljestve su se zaljuljale. Štene ih je gurnulo bokom. Ljestve su se srušile a s njima i Morris, uplašeno jauknuvši. Čavli i zakovice ispadali su mu iz džepova. Polovicom tijela pao je na betoniranu stazu i leđa mu je probola strašna bol. Nije čuo kako mu je kralježnica napukla, ali je to osjetio. Onda mu se na neko vrijeme sve zasivjelo.

Kad je ponovno mogao vidjeti, ležao je i dalje na stazi okružen čavlima i zakovicama. Lydia je klečala nad njim i plakala. I susjed Rogan je bio tu, blijed kao krpa.

- Govorila sam ti! - blebetala je Lydia.

- Govorila sam ti da sides s tih ljestvi! A vidi sad! Vidi što se sad dogodilo!

Morris ni najmanje nije želio to gledati. Zagušljiv, pulsirajući pojas boli učvrstio mu se oko struka poput remena i to je bilo loše, ali bilo je tu i nešto još gore: ispod tog pojasa boli nije osjećao ništa, ama baš ništa.

- Kukaj poslije - rekao je promuklo.

- Sad zovi liječnika.

- Ja ću - rekao je Rogan i otrčao u svoju kuću.

- Lydia - rekao je Morris. Ovlažio je usnice.

- Što? Što, Morris? - Nagnula se nad njega pa mu je na obraz kapnula njezina suza. Dirljivo, pomislio je, ali od toga se trgnuo, a od trzaja se bol pogoršala.

- Lydia, uhvatila me i migrena.

- Oh, jadni moj dragi! Jadni Morris! Ali, govorila sam ti...

- Imam glavobolju jer je pas onog potzera Rogana lajao cijelu noć pa nisam mogao zaspati. A danas taj pas ganja mog mačka i sruši mi ljestve i sad mi se čini da sam slomio kralježnicu.

Lydia je kriknula. Od tog je zvuka Morrisu sve zatitralo u glavi.

- Lydia - rekao je i ponovno ovlažio usnice.

- Molim, dragi?

- Nešto sam pretpostavljao već mnogo godina. Sada sam siguran.

- Jadni moj Morris! A što to?

- Bog ne postoji - rekao je Morris i onesvijestio se.

Odvezli su ga u Santa Donato i liječnik mu je rekao, otprilike u vrijeme u koje bi inače jeo večeru koju je Lydia nevjesto skuhala, da više nikad neće moći hodati. Tad je već bio u gipsu. Uzeli su mu uzorke krvi i mokraće. Dr. Kemmelman mu je gledao oči i lupkao koljena malim gumenim batom, ali nije bilo refleksnog pomicanja nogu. A sve je vrijeme tu bila Lydia, očiju punih suza i ruku punih rupčića kojima ih je brisala. Lydia, koja bi se dobro snašla da joj je muž bio Job, posvuda je sa sobom nosila čipkaste rupčiće za slučaj da se pojavi neki razlog za plakanje. Nazvala je svoju majku, koja će ubrzo doći ("Baš lijepo, Lydia" - a ako je postojao itko na svijetu koga je Morris istinski prezirao, bila je to Lydijina majka). Nazvala je rabina, koji će također ubrzo doći. (""Baš lijepo, Lydia" - premda nije prekoračio prag sinagoge već pet godina i nije bio siguran kako se ono rabin zove.) Nazvala je njegovog šefa, i prema on neće ubrzo doći, prenio mu je svoje najdublje suosjećanje. ("Baš lijepo, Lydia" - a ako je ikoga mogao svrstati u istu kategoriju s Lydijinom majkom, bio je to taj putz Frank Haskell s vječnom cigarom u ustima.) Na kraju su Morrisu dali sredstvo za smirenje i odveli Lydiju. Ubrzo poslije, Morris je utonuo u san – nije više bilo ni briga, ni migrene, ni bilo čega drugog. Ako mu nastave davati takve male plave pilule, bila mu je posljednja pomisao, opet će se popeti na ljestve i još jedanput slomiti kralježnicu.

Kad se probudio - ili došao k svijesti, što je vjerojatnije - bila je zora i u bolnici je bilo vrlo mirno. Osjećao se mirno... gotovo spokojno. Nije osjećao bol; tijelo mu je bilo lako poput perca. Oko kreveta su mu stavili nešto nalik krletki za vjevericu - šipke od nehrđajućeg čelika, žice i kolica. Kablovi povezani s tom napravom držali su mu noge. Činilo mu se da su mu leđa nečim poduprta, ali nije bio siguran - nije to mogao vidjeti.

Ima ljudi kojima je gore, pomislio je. U cijelom svijetu ima ljudi kojima je gore. U Izraelu Palestinci ubijaju pune autobuse seljaka čiji je politički zločin što su krenuli u grad u kino. Izraelci s tom nepravdom izlaze na kraj tako što bacaju bombe na Palestince i uz eventualne teroriste ubijaju i djecu. Ima ljudi kojima je gore nego meni... Što ne znači da je ovo dobro, ni slučajno, ali drugima je i gore.

S teškoćom je podigao jednu ruku - negdje u tijelu osjećao je bol, ali vrlo blagu - i pred očima pokušao stisnuti šaku. Eto. S rukama mu je sve u redu. Sve do ramena. Pa što onda ako ne osjeća ništa ispod struka? Diljem svijeta ima ljudi koji su oduzeti do vrata. Ima gubavaca. Ima ljudi koji umiru od sifdisa. U ovom trenutku negdje u svijetu ljudi možda ulaze u zrakoplov koji će se srušiti. Ne, ovo nije dobro, ali na svijetu ima gorih stvari.

A bilo je nekoć i mnogo gorih stvari na svijetu.

Podignuo je lijevu ruku. Činilo mu se da bestjelesno lebdi pred njegovim očima - mršava staračka ruka s atrofiranim mišićima. Imao je na sebi bolničku pidžamu, ali kratkih rukava pa je mogao pročitati broj na podlaktici, tetoviran izblijedjelom plavom tintom. A499965214. Gore stvari, da, gore nego da padneš s ljestava u predgrađu, da te odvezu u čistu, sterilnu gradsku bolnicu i daju ti sredstvo za smirenje koje će ti sigurno odagnati brige.

Tuševi, na primjer, oni su bili gori. Njegova prva žena Heather umrla je pod jednim od tih njihovih odvratnih tuševa. Pa rovovi koji su se pretvarali u grobove - mogao je sklopiti oči i još vidjeti muškarce kako što je uz rovove, čuti paljbu, sjetiti se kako su padali natraške u zemlju kao loše izrađene marionete. Pa krematoriji, i oni su bili gori, krematoriji koji su ispunjavali zrak stalnim slatkim zadahom Zidova koji su gorjeli poput nevidljivih baklji. Užasnuta lica starih prijatelja i rođaka... lica koja se otapaju poput svijeća, koja kao da ti se otapaju pred očima - tanka, tanja, najtanja. A onda su jednoga dana nestali. Kamo? Kamo ode plamen baklje kad ga ugasi hladan vjetar? U raj? U pakao? Svjetla u mraku, svijeće na vjetru. Kad se Job napokon slomio i počeo postavljati pitanja, Bog ga je upitao: Gdje si bio kad sam stvarao svijet? da je Morris Heisel bio Job, odgovorio bi mu: Gdje si ti bio kad je moja Heather umirala, potzeru obični? Jesi li gledao kako Yankeesi igraju protiv Senator sa? Ako ne možeš bolje paziti na ono što radiš, miči mi se s očiju.

Da, ima gorih stvari nego slomiti kralježnicu, u to nema sumnje. Ali, kakav bi mu Bog dopustio da slomi kralježnicu i ostane oduzet cijeli život nakon što je gledao kako mu umiru žena, kćeri i prijatelji?

Nikakav Bog, eto kakav.

Suza mu je skliznula niz uho. Negdje izvan sobe začulo se tiho zvono. Medicinska sestra prošla je škripeći u borosanama. Vrata su bila pritvorena pa je na zidu u hodniku vidio slova NZIVNA SKR. Pogodio je da tu piše INTENZIVNA SKRB.

Nešto se u sobi kretalo. Čuo je šuštanje plahta.

Morris se vrlo oprezno okrenuo udesno, na suprotnu stranu od vrata. Pokraj svojeg kreveta vidio je noćni ormarić i na njemu vrč vode. Bila su tu i dva gumba za pozivanje sestre. Malo dalje bio je drugi krevet i u njemu čovjek još stariji i bolesniji nego što se Morris osjećao. Nije bio spojen na divovski kotač za tjelovježbu skočimiša kao Morris, ali primao je infuziju i uz krevet mu je stajao nekakav monitor. Lice mu je bilo upalo, koža žuta. Bore oko usta i očiju bile su duboke. Kosa mu je bila žućkastobijela, suha i beživotna. Tanki kapci izgledali su izgrebano i sjajno, a na velikom nosu su se vidjele prsnute kapilare čovjeka koji je cijeli život mnogo pio.

Morris je odvratio pogled... a onda ga vratio. Dok je jutarnja svjetlost postajala sve jača a bolnica se počinjala buditi, obuzeo ga je čudan osjećaj da poznaje svojeg susjeda. Je li to moguće? Izgledao je kao da mu je između sedamdeset pet i osamdeset godina, a Morris nije poznavao nikoga tako starog - osim Lydijine majke, za koju je katkad mislio da je starija od sfinge kojoj je veoma nalikovala.

Možda je to netko koga je poznavao u prošlosti, možda čak prije nego što je on, Morris, došao u Ameriku. Možda. A možda i ne. I zašto mu je to sad uopće važno? Kad smo već kod toga, zašto su mu se iznenada počele vraćati sve uspomene na logor, na Patin, upravo noćas, kad je uvijek pokušavao - i obično uspijevao - potisnuti ta sjećanja?

Iznenada se naježio kao da je dospio u neku sablasnu umobolnicu gdje su stara tijela nemirna a stari duhovi prolaze hodnicima. Je li to moguće, čak tu i sada, u toj čistoj bolnici, trideset godina nakon što su ona mračna vremena završila?

Prestao je gledati starca u susjednom krevetu i ubrzo ga je opet počeo hvatati san.

To ti se samo čini da poznaješ tog čovjeka. Tvoj te mozak zabavlja na najbolji način koji je uspio smisliti, zabavlja te kao što te je pokušavao zabavljati u...

Ali, neće misliti na to. Neće si dopustiti da misli na to?

Dok je tonuo u san, sjetio se nečega čime se uvijek hvalio Heather (ali nikada Lydiji; Lydiji se nije isplatilo hvaliti, ona nije bila kao Heather, koja se uvijek dražesno smiješila njegovom bezazlenom napuhavanju): nikad ne zaboravljam lica. Evo mu prilike da otkrije je li još uvijek tako. Ako je doista poznavao čovjeka u susjednom krevetu, možda će se sjetiti kada... i gdje.

Vrlo blizu snu, dok je lelujao preko granice svijesti i natrag, Morris je pomislio: Možda sam ga upoznao u logoru.

To bi doista bila ironija - prava Božja šala.

Kakvog Boga, ponovno se upitao Morris, a onda je zaspao.

19.

Todd je maturirao kao drugi u generaciji, možda upravo zbog slabog rezultata na testu iz trigonometrije za koji je učio one večeri kad je Dussander doživio infarkt. Zbog toga mu je prosjek pao na 91, jedan bod ispod petice.

Tjedan nakon mature, Bowdenovi su otišli u posjet gospodinu Denkeru u Bolnicu Santa Donato. Todd se petnaestak minuta mučio izgovarajući banalnosti, zahvale i pitanja o zdravlju i laknulo mu je kad ga je čovjek iz susjednog kreveta upitao može li malo doći.

- Oprostite - rekao je čovjek. Cijelo mu je tijelo bilo u gipsu i zbog nečega je kablovima bio spojen za napravu iznad kreveta.

- Zovem se Morris Heisel. Slomio sam kralježnicu.

- Baš šteta - rekao je Todd ozbiljno.

- Oy, šteta, kaže on! Ovaj dečko zna ublažiti stvari!

Todd se počeo ispričavati, ali Heisel je podigao ruku i nasmiješio se. Lice mu je bilo blijedo i umorno, tipično lice starca u bolnici kojeg čekaju velike životne promjene, i to ne na bolje. Po tome su, pomislio je Todd, on i Dussander slični.

- Nema potrebe - rekao je Morris.

- Nema potrebe da odgovaraš na nepristojnost. Mi se ne poznajemo. Zašto bi se ti opterećivao mojim problemima?

- "Nitko nije otok, sasvim sam za sebe..." - počeo je Todd, a Morris se nasmijao.

- I još mi citira Donnea! Pametan dečko! Je li tvoj prijatelj jako bolestan?

- Pa, liječnici kažu da nije loše s obzirom na njegovu dob. Ima sedamdeset devet godina.

- Tako je star! - uzviknuo je Morris.

- Znaš, ne razgovara mnogo sa mnom. Ali, po onome što mi je rekao, zaključujem da je doseljenik, kao i ja. Ja sam ti iz Poljske. Mislim, rodom. Iz Rađena.

- Da? - rekao je Todd uljudno.

- Da. Znaš kako zovu crveni otvor za kanalizaciju u Radenu?

- Ne - rekao je Todd smiješeći se.

- McDonalds! - rekao je Morris i nasmijao se. I Todd se nasmijao. Dussander ih je pogledao, iznenađen smijehom, i malo se namrštio. Onda mu je Monica nešto rekla pa se okrenuo prema njoj.

- I, je li tvoj prijatelj doseljenik?

- O, da - rekao je Todd.

- On je iz Njemačke. Iz Essena. Znate taj grad?

- Ne - rekao je Morris - ali, samo sam jedanput bio u Njemačkoj. Što misliš, je li bio u ratu?

- Stvarno ne znam.

- Toddov je pogled postao dalek.

- Ne? No, nije ni važno. To je bilo davno. Za dvije godine u ovoj će zemlji biti ljudi koji se mogu kandidirati za predsjednika - za predsjednika! - koji se nisu ni rodili kad je rat završio. Za njih sigurno nema razlike između Dunkirka i Hanibalova prelaska Alpi na slonu.

- Jeste li vi bili u ratu? - upitao je Todd.

- Pa, moglo bi se reći da jesam, na neki način. Lijepo je od tebe što posjećuješ starca... dvojicu, ako uračunaš i mene.

Todd se skromno nasmiješio.

- Sad sam malo umoran - rekao je Morris.

- Možda ću zaspati.

- Nadam se da će vam uskoro biti bolje - rekao je Todd. Morris je kimnuo, nasmiješio se i sklopio oči. Todd se vratio.

Dussanderovu krevetu. Njegovi su se roditelji upravo spremali krenuti - otac je stalno pogledavao na sat i uzvikivao kako je već kasno. Ali, Morris Heisel nije zaspao i nije spavao - još dugo nije spavao.

Dva dana poslije, Todd je u bolnicu došao sam. Ovaj put je Morris Heisel, sav umotan gipsom, duboko spavao.

- Dobro si to obavio - rekao je Dussander.

- Jesi li se poslije vraćao u kuću?

- Jesam. Vratio sam kutiju na mjesto i spalio ono prokleto pismo. Mislim da nikoga nije osobito zanimalo, a bojao sam se... ne znam.

- Slegnuo je ramenima. Nije mogao reći Dussanderu da ga je u vezi s tim pismom hvatao gotovo praznovjerni strah - da će u kuću možda doći netko tko zna njemački, netko tko će iz sadržaja shvatiti da je staro deset, možda i dvadeset godina.

- Kad sljedeći put dođeš, donesi mi nešto za piće - rekao je Dussander.

- Cigarete mi ne nedostaju, ali...

- Neću više dolaziti - rekao je Todd ravnodušno.

- Nikad više. Ovo je kraj. Gotovi smo.

- Gotovo.

- Dussander je sklopio ruke na prsima i nasmiješio se. Nije to bio blag osmijeh... ali je možda bio najblaži osmijeh za koji je Dussander bio kadar.

- Mislio sam da se to možda sprema. Pustit će me sljedeći tjedan... tako su barem rekli. Liječnik kaže da mi možda ipak još ostaje nekoliko godina. Kad ga pitam koliko, samo se smije. Pretpostavljam da to znači ne više od tri, vjerojatno ni više od dvije. Ali, možda ga još iznenadim i doživim Orwellovu godinu.

Todd, koji bi se prije dvije godine sumnjičavo namrštio na takvu opasku, sad je samo kimnuo.

- Ali, onako među nama, prestao sam se nadati da ću doživjeti novo tisućljeće.

- Htio sam vas nešto pitati - rekao je Todd uprijevši pogled u Dussandera.

- Zato sam danas i došao. Želim vas pitati o nečemu što ste mi jednom rekli.

Osvrnuo se i pogledao čovjeka u drugom krevetu te privukao stolac bliže Dussanderu. Osjetio je Dussanderov miris, suh poput egipatske dvorane u muzeju.

- Pitaj.

- Onaj pijanac. Rekli ste nešto o tome da ja u tome imam iskustva. Iz prve ruke. Što ste time htjeli reći?

Dussanderov se osmijeh malo proširio.

- Čitam novine, mali moj. Starci uvijek čitaju novine, ali ne na isti način kao mladi ljudi. Poznato je da se uz rubove uzletišta nekih aerodroma u Južnoj Americi okupljaju strvinari, jesi li to znao? Tako ti starac čita novine. Prošli mjesec je u nedjeljnim novinama bila jedna reportaža. Nije bila na naslovnoj stranici, nikoga nije toliko briga za klošare i alkoholičare da ih stavi na naslovnu stranicu, ali bila je jedna od glavnih u reviji. JE LI SE NETKO OKOMIO NA SIROTINJU SANTA DONATA? To je bio naslov. Tipična žuta štampa. Vi ste Amerikanci poznati po njoj.

Toddove su se šake stezale, skrivajući izgrižene nokte. On nikad nije čitao nedjeljne novine, imao je pametnijeg posla. Naravno, listao je novine svaki dan najmanje tjedan dana poslije svake svoje male pustolovine, ali nitko od njegovih klošara nikad nije bio dospio na prve tri stranice. Razbjesnila ga je pomisao da ih je netko povezivao njemu iza leđa.

- U reportaži se spominje nekoliko ubojstava, i to iznimno okrutnih. Netko ih je zaklao, zatukao toljagom... "Neljudska okrutnost", tako je pisalo, ali znaš kakvi su novinari. Autor tog žalosnog uratka priznao je da je stopa smrtnosti tih nesretnika visoka i da ih je u Santa Donatu posljednjih godina bilo prilično. Ne umiru svi prirodnom smrću ni od svojih loših navika. Ima mnogo ubojstava. Ali, obično je ubojica neki pokojnikov kompanjon, a ubojstvo posljedica puke svađe oko partije karata za sitan novac ili boce vina. Ubojica obično odmah prizna. Kaje se.

- Ali, ova novija ubojstva nisu riješena. Što je još zlokobnije -barem u glavi tog bijednog novinara, ako u njoj išta ima - posljednjih godina mnogi su beskućnici nestali. Dakako, priznaje da su oni ionako lutalice. Dolaze i odlaze. Ali, neki su otišli ne podignuvši socijalnu pomoć ili novac koji su zaradili a koji im se isplaćuje jedino petkom. Jesu li neki od njih postali žrtvama onoga koga taj žuti novinar zove "Ubojicom pijanaca", pita se on. Žrtvama koje nisu nađene? Pah!

Dussander je odmahnuo rukom kao da odbacuje takvu neodgovornost.

- To je samo zbog prodaje, dakako. Da se ljudi ugodno malo prestraše u nedjelju ujutro. Spominje poznata imena, izlizana ali još korisna - Clevelandskog torzo ubojicu, Zodijaka, zagonetnog gospodina X koji je ubio Crnu Dahliju, Springheel Jacka. Takve gluposti. Ali, ipak sam se zamislio. Što starcu preostaje nego da razmišlja kad ga stari prijatelji više ne posjećuju?

Todd je slegnuo ramenima.

- Mislio sam: "Kad bih želio pomoći tom glupom novinaru, što nimalo ne želim, mogao bih mu objasniti neke od nestanaka. Ne trupla zatučena batom ili zaklana, ta ne, počivala u miru, ali neke od nestanaka da. Jer barem dio tih koji su nestali sada su u mojem podrumu."

- Koliko? - upitao je Todd tiho.

- Pet - rekao je Dussander mirno.

- Računajući i onog kojeg si mi se ti pomogao osloboditi, samo pet.

- Stvarno ste ludi - rekao je Todd. Donji kapci su mu bili blijedi i sjajni.

- Očito ste potpuno prolupali.

- "Prolupao". Kako dražestan izraz. Možda imaš pravo! Ali, onda sam si rekao: "To bi piskaralo htjelo prikačiti sva ubojstva i nestanke istoj osobi - hipotetičnom Ubojici pijanaca. Ali, možda uopće nije tako.

- Pa sam si rekao: "Poznajem li ja ikoga tko bi mogao raditi takvo što? Nekoga tko je bio pod istim pritiscima kao i ja posljednjih nekoliko godina? Nekoga tko je također slušao stare duhove kako tresu lancima?" I odgovor glasi: da, poznajem nekoga takvog. Poznajem tebe, mali.

- Ja nikada nikog nisam ubio.

Slika koja mu je došla pred oči nije bila slika pijanaca - oni zapravo i nisu ljudi, ne pravi. Došla mu je slika sebe kako čuči iza mrtvog stabla i gleda kroz teleskop puške, ciljajući na sljepoočnicu čovjeka s bradom, čovjeka koji je vozio kamionet.

- Možda nisi - složio se Dussander ljubazno.

- Ali, neku si se večer tako dobro snašao. Iznenadio si se najviše zato što te moja bolest uvalila u tako opasnu situaciju, čini mi se. Imam li pravo?

- Ne, nemate - rekao je Todd.

- Bio sam bijesan na vas. I sad sam. Pobrinuo sam se za to jer u sefu imate nešto što bi mi moglo upropastiti život.

- Ne, nemam.

- Molim? Što hoćete reći?

- Bio je to blef, isto kao i tvoje "pismo kod prijatelja". Nikad nisi napisao takvo pismo, ne postoji takav prijatelj, a ni ja nisam napisao ni slovca o našem... recimo, druženju. Eto, spustio sam karte na stol.

Spasio si mi život. Nije važno što si to učinio samo zato da bi zaštitio sebe. To ništa ne mijenja. Ne mogu ti ništa, mali. To ti kažem od svoje volje. Pogledao sam smrti u lice i plaši me, ali ne onoliko koliko sam očekivao. Nema nikakvog dokumenta. Kako si i sam rekao: sad smo kvit.

Todd se nasmiješio - napeto je zategnuo kutke usnica. U očima mu je plesao čudan, zajedljiv plamičak.

- Herr Dussander - rekao je - kad bih vam samo mogao vjerovati.

Navečer se Todd odšetao do padine nad autocestom, sišao do mrtvog stabla i sjeo na njega. Netom je prošao suton. Večer je bila topla. Svjetla automobila probijala su se kroz polumrak u dugim žutim niskama. Nema nikakvog dokumenta.

Nije shvaćao koliko je situacija nepopravljiva sve do razgovora koji je uslijedio. Dussander je predložio Toddu da pretraži kuću u potrazi za ključem sefa i kad ga ne nađe, to će biti dokaz da nema sefa pa stoga ni dokumenta. Ali, ključ možeš bilo gdje sakriti - možda je u limenci zakopanoj u vrtu, možda u kutijici gurnutoj iza daske; možda se čak odvezao u San Diego i stavio je iza jedne od onih stijena na ukrasnom kamenom zidu oko medvjeđe nastambe u zoološkom vrtu. Zašto ne? Trebao mu je samo jedanput, da stavi dokument u sef. Ako umre, izvadit će ga netko drugi.

Dussander je na to s oklijevanjem kimnuo, ali nakon što je kratko razmislio, predložio je nešto drugo. Kad se dovoljno oporavi da ode kući, zajedno će nazvati sve banke u Santa Donatu. Todd će reći da zove u djedovo ime. Jadni je djed u posljednje dvije godine postao senilan i izgubio je ključ svoga sefa. Što je još gore, ne sjeća se ni u kojoj je banci. Mogu li samo pogledati imaju li u evidenciji Arthura Denkera? I kad mu u svim bankama daju negativan odgovor...

Todd je već odmahivao glavom. Kao prvo, takva bi priča gotovo sigurno izazvala sumnjičavost. Očigledno je namještena. Vjerojatno bi posumnjali na prijevaru i odmah pozvali policiju. A čak i da svi povjeruju, od toga ne bi bilo nikakve koristi. Kad ni u jednoj od stotinjak banaka u Santa Donatu ne bi bilo sefa na ime Denker, to ne znači da Dussander nije uzeo sef u San Diegu, L. A.-u ili nekom drugom gradu.

Dussander je na kraju odustao.

- Znaš sve odgovore, mali. Sve osim jednoga. Što dobivam ako sad lažem? Izmislio sam tu priču da bih se zaštitio od tebe - to je motiv. Sad pokušavam razotkriti laž. Kakva mi je korist od toga?

Dussander se s naporom pridigao na lakat.

- I kad smo već kod toga, čemu bi mi sada uopće služio takav dokument? Mogao bih te uništiti iz bolničkog kreveta da želim. Mogao bih se izlanuti prvom liječniku koji naiđe, ionako su svi Zidovi, znali bi tko sam, odnosno tko sam bio. Ali, zašto bih to učinio? Dobar si učenik... pred tobom je lijepa budućnost... osim ako ne postaneš odveć nemaran s tim tvojim pijancima.

Toddovo se lice okamenilo.

- Nikad vam nisam rekao...

- Znam. Nikad nisi čuo za njih, nikad nisi dotaknuo ni vlas na njihovoj ušljivoj glavi, dobro, u redu. Neću više govoriti o tome. Ali, reci mi, mali: zašto bih lagao o ovome? Kažeš da smo kvit. Ali, možemo biti kvit jedino ako vjerujemo jedan drugome.

Sada, dok je sjedio iza mrtvog stabla na padini koja se spuštala prema autocesti i gledao kako anonimna svjetla automobila nestaju beskrajno kao spori svjetleći meci, znao je čega se boji.

Dussander koji govori o povjerenju. To ga je uplašilo.

Pomisao da Dussander u svom srcu možda održava mali ali živahan plamičak mržnje - i to ga je plašilo.

Mržnje prema Toddu Bowdenu koji je mlad, nenaboran, pravilnih crta lica; Toddu Bowdenu koji je dobar učenik i pred kojim je svijetla budućnost.

Ali, najviše ga je plašilo to što ga Dussander nikada nije oslovljavao po imenu.

Todd. Je li to tako teško, makar i starom Švabi koji uglavnom ima umjetne zube? Todd. Jedan slog. Lako se izgovara. Primakneš jezik gornjem nepcu, malo spustiš zube, ponovno podigneš jezik i gotovo. Ali, Dussander ga je unatoč tome uvijek zvao "mali". Jedino tako. Prijezirno. Anonimno. Da, to je to, anonimno. Anonimno poput serijskog broja u koncentracijskom logoru.

Možda mu Dussander govori istinu. Ne, ne samo možda - vjerojatno. Ali, postoje ti strahovi... a najgori je bio zbog Dussanderovog odbijanja da ga oslovi po imenu.

U korijenu svega bila je njegova nesposobnost da donese konačnu odluku. U korijenu je bila žalosna istina: ni nakon četiri godine druženja s Dussanderom, on i dalje nije znao što stari zapravo misli. Možda ipak nije tako darovit učenik kako svi kažu.

Automobili, automobili, automobili. Svrbjeli su ga prsti da se maši puške. Koliko bi ih uspio srediti? Tri? Šest? Okruglo deset? I koliko još ima kilometara do Babilona?

Nemirno se gnijezdio.

Vjerojatno će tek Dussanderova smrt otkriti pravu istinu. U sljedećih pet godina. Možda i prije. Tri do pet... zvuči kao zatvorska kazna. Todde Bowden, sud te osuđuje na tri do pet godina zbog druženja s poznatim ratnim zločincem. Tri do pet godina noćnih mora i hladnog znoja.

Prije ili poslije Dussander će jednostavno umrijeti. Onda će početi čekanje. Čvor u želucu svaki put kad zazvoni telefon ili netko dođe na vrata.

Nije bio siguran da će to moći podnijeti.

Prsti su ga svrbjeli od želje da se maši puške pa ih je Todd stisnuo u šake i zabio obje šake među noge. Bol mu je progutala trbuh i neko je vrijeme ležao skvrčen na tlu, usnica zategnutih u bezglasnom kriku. Bol je bila strašna, ali je zbrisala beskrajni niz misli.

Barem na neko vrijeme.

20.

Za Morrisa Heisela, taje nedjelja bila dan čuda.

Atlanta Bravesi, njegov omiljeni bejzbolski tim, svladao je ohole Cincinnati Redse sa 7:1 i 8:0. Lydia, koja se uvijek hvalisala svojim oprezom i čija je omiljena uzrečica bila "bolje spriječiti nego liječiti" okliznula se na vlažnom kuhinjskom podu kod svoje prijateljice Jane i ozlijedila je kuk. Ležala je kod kuće. Ništa ozbiljno, i hvala Bogu (kakvom Bogu?) za to, ali to je značilo da ga neće moći posjetiti najmanje dva dana, a možda i četiri.

Četiri dana bez Lydije! Četiri dana neće morati slušati o tome kako ga je upozorila da su ljestve klimave i kako se osim toga previsoko popeo. Četiri dana neće morati slušati kako mu je uvijek govorila da će im Roganovo štene izazvati neprilike kad uvijek tako trči za Lover Boyom. Četiri dana ga neće pitati nije li mu sad drago što ga je toliko gnjavila da uplati osiguranje, jer da nije, sad bi ostali bez prebijene pare. Četiri mu dana neće objašnjavati da mnogi ljudi žive savršeno normalno - no, gotovo normalno - iako su uzeti ispod struka; u svim muzejima i galerijama u gradu postoje rampe za invalidska kolica, postoje čak i posebni autobusi. Kad bi sve to izgovorila, Lydia bi se hrabro nasmiješila i onda briznula u plač.

Morris je opušteno zadrijemao.

Kad se probudio, bilo je pola šest poslijepodne. Njegov susjed je spavao. Još uvijek se nije mogao sjetiti odakle zna Denkera, ali je bio uvjeren da ga je nekad negdje vidio. Nekoliko ga je puta htio pitati da mu priča o sebi, ali nešto ga je uvijek spriječilo. To isto nešto sprečavalo ga je da s Denkerom razgovara o ičemu osim banalnosti - vremenu, posljednjem potresu, sljedećem potresu i o tome kako u Guldeu piše da će se Myron Floren još jedanput pojaviti kao posebni gost u Welkovoj emisiji.

Morris je sebi govorio da se suzdržava zato što se tako može igrati, a kad si u gipsu od ramena do bokova, takve su igre vrlo korisne. Kad se igraš, ne razmišljaš toliko o tome kako ćeš podnijeti to što ćeš do kraja života morati pišati u kateter.

Kad bi izravno upitao Denkera, igra bi najvjerojatnije doživjela brz i nezadovoljavajući kraj. Suzili bi svoju prošlost na nešto svakodnevno - vožnju vlakom ili brodom, možda čak i logor. Denker je mogao biti u Patinu; bilo je tamo mnogo njemačkih Zidova.

S druge strane, sestra mu je rekla da će Denker za tjedan-dva vjerojatno kući. Ako se dotad ne uspije sjetiti, Morris će priznati da je izgubio i pitati ga izravno: Čujte, imam dojam da sam vas već negdje sreo...

Ali, morao si je priznati da tu ima još nečega. Postojalo je nešto u njegovim osjećajima, nešto neugodno što ga je podsjetilo na onu pripovijetku, "Majmunsku šapu", u kojoj se sve želje ostvare kroz zlu kob. Stari par koji dobije šapu poželi stotinu dolara i dobije ih kao dar iz sućuti kad im sin jedinac pogine u nesreći na poslu. Onda majka poželi da se sin vrati. Ubrzo čuju teške korake na prilazu kući, pa lupanje po vratima. Majka, luda od radosti, potrči niza stube da otvori vrata svome sinu. Otac, lud na posve drugi način, u mraku nađe šapu i poželi da sin opet bude mrtav. Majka otvori vrata i pred njima ne nade ništa osim daška noćnog vjetra.

Na neki se način Morrisu činilo da možda zna odakle poznaje Denkera, ali da je to znanje kao sin u pripovijetki o dvoje staraca -podignut iz groba, ali ne onakav kakvog ga se majka sjećala; umjesto toga, vratio se sav iznakažen od pada u zahuktali stroj. Činilo mu se da je ono što zna o Denkeru nešto podsvjesno što kuca na vrata između tog dijela njegova uma i racionalnog dijela... a da nešto u njemu očajnički traži majmunsku šapu, odnosno njezin psihički ekvivalent; talisman koji će zauvijek odagnati spoznaju.

Pogledao je Denkera i namrštio se.

Denker, Denker. Odakle te znam, Denkeru? Iz Patina? Je li to razlog što ne želim znati? Ali, dva čovjeka koja su preživjela isti užas ne moraju strahovati jedan od drugog. Osim, naravno, ako...

Mrštio se. Odjedanput je osjetio da je vrlo blizu, ali onda je počeo osjećati trnce u nogama i to mu je odvratilo pozornost, omelo ga je. Trnci su bili točno onakvi kao kad ti ruka ili noga utrne pa joj se počne vraćati normalna cirkulacija. Da nije bilo prokletog gipsa, mogao bi se pridići i trljati stopala dok trnci ne prođu. Mogao bi...

Morris je razrogačio oči.

Dugo je ležao posve mirno. Zaboravio je na Lydiju, na Denkera, na Patin, na sve osim trnaca u nogama. Da, u obje noge, ali jače u desnoj. Kad to osjetiš, kažeš zaspala mi je noga.

Ali, dakako, zapravo hoćeš reći: noga mi se probudila.

Morris je tapkao po noćnom ormariću tražeći gumb da dozove sestru. Kad ga je našao, pritiskao ga je i pritiskao sve dok nije došla.

Sestra ga nije ozbiljno shvatila - i prije je imala pacijente optimiste. Liječnik mu nije bio tu, a nije ga htjela zvati kod kuće. Dr. Kemmelman je bio poznat po naprasitosti... osobito kad ga se naziva kući. Ali, Morris joj nije dopustio da to samo tako odbaci. Bio je blage naravi, ali sad je bio spreman prirediti i više nego neugodnost; ako zatreba, napravit će skandal. Bravesi su dobili utakmicu. Lydija je ozlijedila kuk. Ali, dobre stvari dolaze tri po tri, to svatko zna.

Sestra se napokon vratila s mladim internistom po imenu dr. Timpnell koji je izgledao kao da ga je netko ošišao kosilicom za travu s tupim oštricama. Iz džepa bijelih hlača izvadio je džepni nož, izvukao produžetak za otvaranje boca i povukao ga od prstiju Morrisove desne noge do pete. Stopalo se nije savilo, ali su se prsti trznuli - to je bilo očigledno, nije se moglo zanemariti. Morrisu su potekle suze.

Timpnell je sjeo kraj njega na krevet ošamućena izraza lica i potapšao ga po ruci.

- To se katkad dogodi - rekao je (vjerojatno na temelju svoga velikog iskustva u prošlih najviše šest mjeseci).

- Nijedan liječnik to ne može predvidjeti, ali događa se. Kao što se očigledno dogodilo vama.

Morris je kimnuo kroz suze.

- Očigledno niste posve uzeti.

- I dalje ga je tapšao po ruci.

- Ali, ne bih se htio upuštati u nagađanje hoćete li se oporaviti samo malo, djelomice ili potpuno. Sumnjam da će to učiniti i dr. Kemmelman. Mislim da ćete morati dugo ići na fizioterapiju, i neće sva biti ugodna. Ali, svakako ugodnija nego... znate i sami.

- Da - rekao je Morris kroz suze.

- Znam. Hvala Bogu.

- Sjetio se da je rekao Lydiji kako nema Boga pa mu je krv navrla u lice.

- Pobrinut ću se da obavijestim dr. Kemmelmana - rekao je Timpnell, potapšao ga još jedanput po ruci i ustao.

- Možete li nazvati moju ženu? - zamolio je Morris. Jer, koliko je god vječito cmizdrila i lomila ruke, osjećao je nešto za nju. Možda je to nešto čak bila ljubav, osjećaj koji kao da nije imao nikakve veze s tim što nekome katkad poželiš zavrnuti vratom.

- Da, pobrinut ću se za to. Sestro, možete li vi...?

- Svakako, doktore - rekla je setra a Timpnell je jedva suspregnuo osmijeh.

- Hvala vam - rekao je Morris brišući oči papirnatim rupčićem koji je uzeo iz kutije na noćnom ormariću.

- Mnogo vam hvala.

Timpnell je izišao. Dok su razgovarali, probudili su gospodina Denkera. Morris se htio ispričati zbog pometnje, ili možda zbog suza, ali onda je zaključio da isprika nije potrebna.

- Koliko vidim, treba vam čestitati - rekao je gospodin Denker.

- Vidjet ćemo - odgovorio je Morris, ali je, kao i Timpnell, jedva susprezao osmijeh.

- Vidjet ćemo.

- Sve uvijek nekako dođe na svoje mjesto - neodređeno je rekao Denker, a onda je daljinskim upravljačem uključio televizor. Bilo je petnaest do šest i gledali su svršetak emisije Hee- Haw. Zatim su slijedile vijesti. Nezaposlenost je rasla. Inflacija nije tako strašna. Taoci su još uvijek taoci. Novo Gallupovo istraživanje pokazuje da bi, kad bi se izbori održali u tom trenutku, čak četiri republikanska kandidata mogla potući Jimmyja Čartera. Došlo je do medurasnih sukoba nakon ubojstva crnog djeteta u Atlanti (proći će još šest mjeseci dok se u okrutnim ubojstvima u Atlanti ne počne prepoznavati sustavnost) - "Noć nasilja", tako ju je nazvao spiker. A bliže kući, neidentificirani muškarac nađen je u voćnjaku blizu Autoceste 46, izboden nožem i izudaran tupim predmetom.

Lydia je nazvala nekoliko minuta prije pola sedam. Nazvao ju je dr. Kemmelman i na temelju izvješća mladog internista, izrazio umjereni optimizam. Lydija je bila umjereno radosna. Zaklela se da će sutra doći makar je to i ubilo. Morris joj je rekao da je voli. Večeras je sve volio - Lydiju, dr. Timpnella s onom groznom frizurom, gospodina Denkera, čak i mladu djevojku koja je donijela pladnjeve s večerom kad je Morris spustio slušalicu.

Za večeru su dobili hamburgere, pire krumpir, mrkvu i grašak i zdjelicu sladoleda za desert. Poslužila ih je mlada pomoćnica po imenu Felice, sramežljiva plavokosa dvadesetogodišnjakinja. I ona je imala razloga za slavlje - njezin dečko je dobio mjesto kompjutorskog programera u IBM-u i službeno ju je zaprosio.

Gospodin Denker, koji je zračio izvjesnim uglađenim šarmom na koji su reagirale sve mlade žene, izrazio je veliko zadovoljstvo.

- Ah, kako lijepo. Morate sjesti i ispričati nam sve o tome. Sve. Nemojte ništa ispustiti.

Felice je porumenjela i rekla da to ne može.

- Još moramo poslužiti ostatak odjela B i cijeli odjel C. A pogledajte, već je pola sedam!

- Onda sutra navečer. Inzistiramo - zar ne, gospodine Heisel?

- Svakako, svakako - promrmljao je Morris, ali misli su mu bile milijunima kilometara daleko.

(moraš sjesti i ispričati nam sve o tome)

Riječi izgovorene identičnim šaljivim tonom. Već ih je čuo; u to nema nikakve sumnje. Ali, je li ih izgovorio upravo Denker? Je li?

(sve)

Glas čovjeka iz grada. Kultiviranog čovjeka. Ali, u glasu je bila prijetnja. Čelična ruka u baršunastoj rukavici. Da. (sve. nemojte ništa ispustiti.) (?Patin?)

Morris Heisel gledao je jelo pred sobom. Gospodin Denker se već bacio na svoje. Susret s Felice ostavio ga je u izvrsnom raspoloženju -kao nakon što ga je posjetio onaj plavokosi dječak.

- Draga djevojka - rekao je Denker žvačući mrkvu i grašak.

- Oh, da...

(morate sjesti) mislite, Felice. Ona je (i ispričati nam sve o tome)

- vrlo draga.

(sve. nemojte ništa ispustiti)

Pogledao je u svoj tanjur i iznenada se sjetio kako je bilo nakon nekog vremena u logoru. Isprva bi ubio za zalogaj mesa, makar bio crvljiv i zelen. Ali, nakon nekog vremena, taje glad nestala i želudac ti je ležao u tijelu poput malog sivog kamena. Osjećao si da nikad više nećeš biti gladan.

Dok ti netko ne bi pokazao hranu.

(Ispričajte nam sve, prijatelju. Nemojte ništa propustiti. Morate sjesti i SVE nam ispričati.)

Glavno jelo na Morrisovom bolničkom pladnju bio je hamburger. Zašto ga je iznenada podsjetio na janjetinu? Ne ovčetinu, ne svinjetinu - ovčetina je često bila končasta, svinjetina tvrda, pa čovjeka kojemu su zubi istrulili ne bi osobito primamila ni ovčetina ni svinjetina. Ne, on je sad mislio na mirisni janjeći paprikaš, s mnogo umaka i povrća. Mekanog, slasnog povrća. Zašto sad razmišlja o janjećem paprikašu? Zašto, osim ako...

Vrata su se naglo otvorila. Došla je Lydia nasmiješena od uha do uha. Pri hodu se oslanjala na aluminijsku štaku.

- Morris! - zacvrkutala je. Za njom je, s istim izrazom sreće na licu, hodala susjeda Emma Rogan.

Gospodin Denker se iznenađeno trgnuo i ispustio vilicu. Izgovorio je psovku ispod glasa i podigao je s poda.

- To je tako KRASNO! - Lydia samo što nije blejala od zadovoljstva.

- Nazvala sam Emmu i pitala je možemo li doći večeras umjesto sutra navečer, već sam dobila štaku i rekla sam "Em, ako te muke ne mogu podnijeti zbog Morrisa", tako sam joj rekla, "kakva sam mu onda ja žena?" Upravo sam joj tako rekla, zar ne, Emma?

Emma Rogan je, sjetivši se da je njezin mali škotski ovčar barem djelomice kriv za sve, brzo kimala glavom.

- I tako sam nazvala bolnicu - rekla je Lydia, svukla ogrtač i pripremila se za dugi posjet - a oni su mi rekli da je vrijeme posjeta prošlo ali da će u mojem slučaju napraviti iznimku, samo što ne možemo dugo ostati jer bismo mogle smetati gospodinu Denkeru. Nadam se da vam ne smetamo, gospodine Denker?

- Ne, draga gospodo - rekao je Denker rezignirano.

- Sjedni, Emma, uzmi stolicu gospodina Denkera, njemu sad ne treba. Daj, Morris, prestani jesti sladoled, sav si se umackao kao dijete.

Nema veze, bit ćeš ti na nogama dok trepneš okom. Ja ću te nahraniti. Gu-gu, ga-ga. Otvori usta, zini jako, želuce dragi, dolazi slatko! Ne, ni riječi, mamica uvijek zna najbolje. Pogledaj ga samo, Emma, ispala mu je gotovo sva kosa, a i ne čudim se, kad je mislio da više nikad neće hodati. To je Božja milost. Rekla sam muda su te ljestve klimave. Rekla sam: "Morris", tako sam rekla, "silazi s tih ljestava dok..."

Davala mu je sladoled i brbljala sljedećih sat i pol, i kada je otišla, napadno šepajući dok ju je Emma podupirala, Morris Heisel više nije mislio na janjeći paprikaš i glasove koji odjekuju kroz desetljeća. Bio je iscrpljen. Bilo bi premalo reći da je to bio naporan dan. Morris je duboko zaspao.

Probudio se negdje između tri i četiri ujutro s vriskom u grlu, stisnutih zubi.

Sada je znao. Znao je točno gdje i točno kada je upoznao čovjeka iz susjednog kreveta. Samo što se tada nije zvao Denker. O ne, nipošto.

Probudio se iz najgore noćne more u životu. Njemu i Lydiji netko je dao majmunsku šapu i oni su poželjeli novac. Onda je mladić iz Western Uniona u odori Hitlerjugenda došao u njihovu sobu. Dao je Morrisu brzojav u kojem je pisalo: SA ŽALJENJEM VAM JAVLJAMO DA SU VAM OBJE KĆERI MRTVE STOP KONCENTRACIJSKI LOGOR PATIN STOP DUBOKO ŽALIMO ZBOG TOG KONAČNOG RJEŠENJA STOP SLIJEDI PISMO ZAPOVJEDNIKA STOP REĆI ĆE VAM SVE O TOME I NIŠTA NEĆE ISPUSTITI STOP SUTRA ĆETE OD NAS PRIMITI 100 REICHSMARAKA NA VAŠ RAČUN U BANCI STOP ADOLF HITLER KANCELAR.

Lydia je jauknula i premda nikad nije ni vidjela Morrisove kćeri, dignula je majmunsku šapu u zrak i poželjela da ožive. Soba se zamračila. Odjedanput su se izvana čuli teški, teturavi koraci.

Morris se bacio na sve četiri u mraku koji je iznenada zaudarao na dim, plin i smrt. Tražio je šapu. Preostala im je još samo jedna želja. Ako nađe šapu, može poželjeti da ta grozna mora nestane. Prištedjet će si prizor svojih kćeri, mršavih poput strašila, s očima poput dubokih rana, s brojevima utisnutim na ruke.

Udarci po vratima, prava baraža udaraca.

U snuje sve frenetičnije tražio šapu ali je nikako nije mogao naći. Činilo se da to traje godinama. A onda su se iza njega naglo otvorila vrata. Neću gledati. Zatvorit ću oči. Iskopat ću si ih ako budem morao, ali neću gledati.

Ali je ipak pogledao. Morao je. U snu je to bilo kao da su ga goleme ruke uhvatile za glavu i okrenule je.

Ali, na pragu nisu stajale njegove kćeri, nego Denker. Mnogo mladi Denker, Denkeru SS uniformi, naherene kape s munjama. Gumbi su hladno sjali, čizme bile ulaštene poput zrcala.

U rukama je držao golem lonac janjećeg paprikaša koji je polako krčkao.

Denker u snu nasmiješio se svojim mračnim, uglađenim osmijehom i rekao: Morate sjesti i ispričati nam sve o tome - kao prijatelj prijatelju, nije li tako? Ćuli smo da netko skriva zlato. Da netko gomila duhan. Da Schneibel prije dva dana nije stradao od trovanja hranom nego od usitnjenog stakla u jelu. Ne vrijeđajte našu inteligenciju, ne hinite da ništa ne znate. Znate vi SVE. Zato nam sve recite. Nemojte ništa ispustiti.

I on bi im u mraku, udišući opojni miris janjećeg paprikaša, sve rekao. Njegov želudac, koji je dotad bio mali sivi kamen, sad se pretvorio u divljeg tigra. Riječi su mu se same slijevale kroz usta. Poput luđaka je iz sebe izbacivao pomiješane istine i laži.

Brodin je ljepljivom trakom pričvrstio majčin vjenčani prsten ispod testisa!

("morate sjesti")

Laslo i Herman Dorsky razgovarali su o mogućnosti da napadnu stražarski toranj broj tri!

("i reći nam sve o tome")

Muž Rachel Tannenbaum ima duhan, dao gaja stražaru koji dolazi poslije Zeickerta, onom kojeg zovu Slinožderom jer vječito kopa nos i onda gura prste u usta. Tannenbaum mu je dao malo duhana da njegovoj ženi ne oduzme biserne naušnice!

("ma dajte, to uopće nema smisla, pobrkali ste dvije zasebne priče, ali nema veze, nema veze, draže nam je da pomiješate dvije nego da jednu posve izostavite, ne smijete NIŠTA izostaviti")

Jedan čovjek izvikuje ime svoga mrtvog sina da bi dobio dvostruku porciju!

("recite nam kako se zove")

Ne znam ali vam ga mogu pokazati molim vas da mogu vam ga pokazati hoću hoću hoću

("recite nam sve što znate") hoću hoću hoću hoću hoću

Sve dok se nije probio do svijesti s nečujnim krikom koji mu je palio grlo.

Nekontrolirano drhteći, pogledao je usnulog čovjeka u susjednom krevetu. Osobito su mu pogled privlačila naborana, upala usta. Stari tigar bez zubi. Stari, opaki slon kojem je jedna kljova ispala a druga se klima. Senilno čudovište.

- O moj Bože - prošaptao je Morris Heisel. Glas mu je bio visok i slabašan, samo ga je on mogao čuti. Suze su mu se slijevale niz obraze prema ušima.

- O dragi Bože, čovjek koji mi je ubio ženu i kćeri spava u istoj sobi, moj Bože, o dragi Bože, on je sad sa mnom u ovoj sobi.

Suze su tekle sve brže - vruće suze bijesa i užasa koje su mu palile kožu.

Drhtao je i čekao jutro, a jutro nije dolazilo cijelu vječnost.

21.

Sljedećeg dana, u ponedjeljak, Todd je ustao u šest i bezvoljno brljao po tanjuru kajgane koju si je sam pripravio kad je sišao njegov otac još odjeven u kupaći ogrtač s monogramom i papuče.

- Mmhm - rekao je Toddu prolazeći kraj njega prema hladnjaku da uzme narančin sok.

Todd je promrmljao odgovor ne dižući pogled s knjige koju je čitao, krimića o 87. policijskoj postaji. Imao je sreće - dobio je posao u tvrtki za uređivanje vrtova iz Sausalita. To bi bilo predaleko da svaki dan putuje, čak i da mu je jedno od roditelja htjelo posuditi auto na cijelo ljeto (a nije), ali njegov je otac radio na gradilištu nedaleko od tvrtke pa je ujutro ostavljao Todda na autobusnoj stanici, a poslijepodne dolazio po njega na isto mjesto. Todd nije bio oduševljen tim rješenjem; nije se volio voziti s ocem s posla poslijepodne, a mrzio je odlaziti s njim ujutro. Ujutro se osjećao najogoljenijim jer je zid između onoga što je bio i onoga kakvim se činio bio najtanji. Bilo je teže nakon noćnih mora, ali čak i ako nije sanjao, bilo je loše. Jednog se jutra prepao shvativši da je ozbiljno razmišljao o tome da ispruži ruku preko očeve aktovke, zgrabi upravljač porschea i uputi ih u dvije ekspres trake, izazivajući kaos razaranja medu jutarnjim putnicima.

- Hoćeš još jedno jaje, Todd- O?

- Ne, hvala, tata.

- Dick Bowden je volio jaja na oko. Kako itko može jesti takvo što ujutro? Dvije minute na kućnom roštilju, pa brzo preokreneš. Ono što dobiješ na kraju izgleda poput divovskog mrtvog oka s bijelom mrenom, oka koje će narančasto prokrvariti kad ga bocneš vilicom.

Odgurnuo je svoju kajganu. Jedva da ju je i dotaknuo.

Čuli su kako su jutarnje novine pale pred ulazna vrata.

Njegov otac je završio s kuhanjem, isključio roštilj i došao za stol.

- Jutros nisi gladan, Todd- O?

Nazoveš li me tako još jedanput, zabit ću ti nož ravno u tvoj jebeni nos... tata- O.

- Nemam baš teka.

Dick se s ljubavlju nasmiješio sinu; na desnom je uhu još imao malo pjene za brijanje.

- Nagađam da je to zbog Betty Trask.

- Da, možda imaš pravo.

- Blijedo se nasmiješio, a osmijeh je nestao istog trenutka kad je otac otišao po novine. Bi li te razbudilo kad bih ti rekao kakva je ona pička, tata- O? Kako bi bilo da ti kažem: "Uzgred, jesi li znao da je kći tvojeg prijatelja Raya Traska jedna od najvećih drolja u Santa Donatu? Poljubila bi vlastitu picu kad bi se mogla dovoljno sagnuti, tata- O. Tako je zaljubljena u nju. Obična mala smrdljiva drolja. Dvije crte kokaina i tvoja je cijelu noć. A ako slučajno nemaš kokaina, svejedno je tvoja cijelu noć. Kad ne bi našla muškarca, poševila bi se spsom." Misliš li da bi te to razbudilo, tata- O? Da bi ti tako brže počeo radni dan?

Grubo je odgurnuo te misli, ali znao je da ih ne može trajno odbaciti.

Otac se vratio s novinama. Todd je bacio pogled na naslovnu stranicu: SUĐENJE ŠPIJUNIMA SVE BLIŽE, DOZNAJEMO OD IZVORA U MINISTARSTVU VANJSKIH POSLOVA.

Dick je sjeo.

- Betty je zgodna djevojka - rekao je.

- Podsjeća me na tvoju majku kad sam je tek upoznao.

- Da?

- Lijepa... mlada... svježa. - Dicku Bowdenu se zamutio pogled, a onda se razbistrio i gotovo sa strahom pogledao sina.

- Ne mislim reći da tvoja majka nije još uvijek zgodna žena. Ali, u toj dobi djevojke imaju neki... rekao bih, sjaj. Imaju ga neko vrijeme, a onda nestane.

- Slegnuo je ramenima i otvorio novine. - C'est la vie.

Ona ti je kuja koja se tjera. Možda se od toga sjaji.

- Dobro postupaš s njom, zar ne, Todd- O? - Otac je uobičajeno brzo listao novine dok ne dođe do sportskih stranica.

- Nisi drzak?

- Sve je u redu, tata.

(ako ubrzo ne prestane ja ću... ja ću... učiniti... nešto. Vrisnut ću. Bacit ću mu kavu u lice. Nešto.)

- Ray mi si i da si ti sj aj an dečko - rekao je Dick odsutno. Napokon je našao sportske stranice. Udubio se. Za stolom je zavladala blažena tišina.

Betty Trask se bacila na njega već prve večeri kad su izišli zajedno. Odvezao ju je poslije kina u mjesnu "ulicu ljubavnika" jer je znao da se to očekuje; mogu pola sata razmjenjivati pljuvačku pa će sljedećeg dana svako svojim prijateljima moći ispričati očekivanu priču. Ona će kolutati očima i pričati kako se branila od njega - dečki su tako naporni, a ona se nikad ne ševi na prvom sudaru, nije takva cura. Njezine će se prijateljice složiti a onda će sve odjuriti u ženski zahod i raditi ono što već tamo rade - šminkati se, stavljati čiste tampone, tako nešto.

A što se njega tiče... dečki moraju pokušavati. Moraš joj barem dotaknuti grudi i pokušati još više. Jer je u pitanju reputacija. Toddu nije bilo nimalo stalo da slovi za pastuha; važno mu je bilo samo da ga smatraju normalnim. A ako barem ne pokušaš, počnu govorkanja. Ljudi se počnu pitati je li s tobom sve u redu.

I tako ih je vodio na Jane's Hill, dodirivao im grudi i pokušavao još malo više ako bi dopustile. I to je bilo to. Djevojka bi ga zaustavila, on bi je malo pokušavao nagovoriti, a onda bi je odvezao kući. Nije se morao brinuti što će ona ispričati sljedećeg dana u ženskom zahodu. Nije bilo straha da će itko reći kako Todd Bowden nije normalan. Osim...

Osim što Betty Trask jest cura koja se ševi na prvom sudaru. Na svakom sudaru. I između sudara.

Prvi put su izišli oko mjesec dana prije nego što je prokleti nacist doživio infarkt, i Toddu se činilo da je za djevca bio prilično dobar... možda zbog istog razloga zbog kojeg mladi bacač u bejzbolu bude uspješan kad ga bez pripreme ubace u najvažniju utakmicu te sezone. Nemaš se vremena uzrujavati i uplašiti.

Todd je prije uvijek mogao osjetiti kad bi djevojka odlučila da će mu na sljedećem sudaru dopustiti da je "zavede". Znao je da je privlačan i zbog izgleda i zbog uspjeha. Bio je od onih dečki koje njihove odvratne majke smatraju "dobrom lovinom". I kad bi osjetio da se približava tjelesna kapitulacija, počeo bi izlaziti s nekom novom curom. I što god to govorilo o njemu, Todd je sebi priznao da bi, kad bi sreo doista frigidnu djevojku, nastavio izlaziti s njom još godinama. Možda bi se i oženio s njom.

Ali, prvi put s Betty prošao je prilično dobro - ona nije bila djevica. Morala mu je pomoći da ga stavi u nju, ali ponašala se kao da je to prirodno. I usred poslaje zagugutala: "Obožavam se ševiti!" Rekla je to istim tonom kojim bi neka druga djevojka rekla da obožava sladoled od jagoda.

Sudari poslije toga, a bilo ih je pet, ili pet i pol ako ubroji onaj sinoć - nisu prošli tako dobro. Zapravo, pogoršavali su se geometrijskom progresijom... premda ni sad nije vjerovao da je Betty toga bila svjesna (barem ne do sinoć). Naprotiv. Betty je mislila da je našla pastuha iz snova.

U tim zgodama Todd nije osjećao ništa od onoga što se očekivalo. Ljubljenje u usta bilo je kao da ljubiš toplu ali još sirovu jetru. Kad bi mu gurnula jezik u usta, samo se pitao kakve mu sve bakterije prenosi, a katkad mu se činilo da osjeća miris njezinih plombi - neugodan metalni miris poput kroma. Njezine grudi su bile mesne vrećice. Ništa više.

Todd je bio s njom još dva puta prije Dussanderova infarkta. Svaki put je imao sve više problema s erekcijom. U oba slučaja je na kraju uspio s pomoću maštarije. Bila je gola pred svim svojim prijateljicama. Plakala je. Todd ju je prisiljavao da hoda između njih dok on viče: Pokaži im sise! Neka vide tvoju pičku, ti glupa droljo! Raširi guzove! Da, tako, sagni se i RAŠIRI ih!

Bettyno zadovoljstvo nije bilo nimalo neobično. On je bio vrlo dobar ljubavnik ne unatoč svojim problemima nego upravo zbog njih. Erekcija je bila samo prvi korak. Onda si još morao svršiti. Kad su četvrti put bili zajedno - tri dana nakon Dussanderova infarkta - zabijao se u nju više od deset minuta. Betty Trask je mislila da se našla u raju; svršila je triput i spremala se i četvrti kad se Todd sjetio stare maštarije... one koja mu je zapravo bila prva maštarija. Djevojka zavezana i bespomoćna na stolu. Golemi umjetni penis. Gumena žarulja. Samo što je sad, kad je očajnički, suludo želio svršiti da taj užas konačno završi, lice djevojke na stolu bilo je Bettyno lice. To mu je donijelo slabašne trzaje bez radosti koji su, barem formalno, bili orgazam. Trenutak poslije Betty mu je šaptala na uho dahom koji je mirisao na žvakaće gume Juicy Fruit: "S tobom bih se bilo kad poševila. Samo me nazovi."

Todd je zamalo naglas zastenjao.

Bit njegove dileme bila je u ovome: hoće li štetiti njegovoj reputaciji ako prekine s djevojkom koja tako očigledno želi spavati s njim? Neće li se ljudi pitati zašto? Dijelom je mislio da neće. Sjetio se kako je u drugom razredu išao hodnikom iza dva učenika četvrtog razreda i slušao kako jedan drugome priča da je prekinuo s curom. Drugi ga je pitao zašto. "Izjebao sam je", rekao je prvi pa su se obojica blesavo smijala.

Ako me netko upita zašto sam prekinuo s njom, reći ću da sam je izjebao. Ali, što ako ona kaže da smo to radili samo pet puta? Je li to dovoljno? Što?... Koliko puta?... Tko će nešto reći?... Što će reći?

Misli su mu tako jurile poput gladnog štakora u labirintu bez izlaza. Bio je donekle svjestan da mali problem pretvara u veliki i da upravo njegova nesposobnost da ga riješi pokazuje u kakvom je stanju. Ali, ta mu spoznaja nije donijela novu snagu da promijeni svoje ponašanje, pa je potonuo u mračnu depresiju.

Fakultet. Fakultet je pravi odgovor. Fakultet će mu biti izlika da prekine s Betty i to nikome neće biti čudno. Ali, do rujna je još tako dugo.

Peti put mu je trebalo gotovo dvadeset minuta da otvrdne, ali je Betty objavila da je to bilo vrijedno čekati. A onda, sinoć, uopće nije mogao.

- Što je tebi? - rekla je prkosno. Nakon dvadeset minuta natezanja njegovog mekanog penisa izgubila je strpljenje.

- Da nisi jedan od onih biseksualaca?

Zamalo ju je zadavio na licu mjesta. A da je imao svoju pušku...

- Pa neka me vrag odnese! Čestitam, sine!

- Ha? - Izronio je iz crnila.

- Izabran si u All Stars gimnazija južne Kalifornije! - Otac se cerekao od ponosa i zadovoljstva.

- Ma nemoj! - Na trenutak uopće nije znao o čemu otac govori; borio se da shvati značenje izgovorenih riječi.

- Ah, da, trener Haller mi je nešto rekao o tome pred kraj godine. Rekao je da će kandidirati mene i Billyja DeLyonsa. Nisam očekivao da će od toga išta biti.

- Ti kao da nisi osobito uzbuđen zbog toga?

- Još se pokušavam (jebe mi se živo)

...naviknuti na tu pomisao.

- Uz golem napor uspio se nasmiješiti.

- Mogu li vidjeti članak?

Otac mu je pružio novine preko stola i ustao.

- Idem probuditi Monicu. Mora to vidjeti prije nego što odemo.

O Bože, ne -jutros ih ne mogu oboje podnijeti.

- Nemoj, tata, pa znaš da više neće moći zaspati ako je probudiš. Ostavit ćemo joj novine na stolu.

- Imaš pravo, mogli bismo i tako. Baš si obziran, Todde.

- Pljesnuo je Todda po leđima, a Todd je čvrsto stisnuo oči. Istodobno je slegnuo ramenima u stilu "ma, daj", zbog čega se otac nasmijao. Todd je otvorio oči i ponovno pogledao novine.

4 MLADIĆA IZABRANA U ALL STARS JUŽNE KALIFORNIJE, glasio je naslov. Ispod toga su bile njihove slike u odorama - dvojica iz Gimnazije Fairview, onaj crnčuga iz Mountforda i Todd koji se smiješi svijetu ispod šilta bejzbolske kape. Pročitao je članak i doznao da je Billy DeLyons izabran u rezervnu ekipu. Eto, barem se nečemu mogao radovati. DeLyons može tvrditi da je metodist koliko god hoće, ali Todda ne može zavarati. On točno zna što je Billy DeLyons. Možda bi ga trebao upoznati s Betty Trask, i ona je ćifutka. Dugo je razmišljao o tome i sinoć je postao posve siguran. Traskovi se izdaju za bijelce. Ali, dovoljno ti je da pogledaš onaj njezin nos i maslinastu put - otac joj je bio još gori - da ti bude sve jasno. Vjerojatno mu se zato nije htio dići. Stvar je jednostavna: njegov pimpek je to shvatio prije njegovog mozga. Zar misle da su nekoga zavarali zato što su izabrali prezime Trask?

- Još ti jednom čestitam, sine.

Podigao je pogled i vidio očevu pruženu ruku a onda očevo blesavo nacereno lice.

Tvoj kompa Trask je Židov! Čuo je sebe kako to ocu viče u lice. Zato sam sinoć bio impotentan s njegovom droljastom kćeri. Zato! A odmah zatim javio se onaj hladni glas koji bi katkad čuo u ovakvim trenucima negdje iz dubine svoga bića, glas koji bi prekinuo plimu iracionalnosti, kao da

(DA SI SE ODMAH SVLADAO)

dolazi iza čeličnih vrata.

Prihvatio je očevu ruku i protresao je. Nasmiješio se.

- Uh... hvala, tata.

Ostavili su novine otvorene na tu stranicu i uz njih poruku koju je Dick inzistirao da Todd napiše: tvoj All- Star sin Todd.

22.

Ed French, poznat i kao "Naškubljeni" French, Tenisica French i Gumeni French bio je u malom, dražesnom gradiću na obali, San Remu, na savjetovanju pedagoga. Bio je to potpuni gubitak vremena - pedagozi su se jedino uspijevali složiti da se ni u čemu ne slažu - a referati, seminari i rasprave dosadili su mu već prvog dana. Sredinom drugog dana otkrio je da mu je dosadio i San Remo i da je od epiteta mali, dražestan i na obali vjerojatno ključni mali. Ma koliko je bilo lijepih vidikovaca i sekvoja, u San Remu nije bilo ni kina ni kuglane, a Ed nije htio otići u jedini bar - imao je neasfaltirano parkiralište prepuno kamioneta, a na većini kamioneta bile su naljepnice s Reaganovim imenom. Nije se bojao da će ga uzeti na pik, ali nije ni želio provesti večer među muškarcima s kaubojskim šeširima koji slušaju Lorettu Lynn na džuboksu.

I tako je došao i treći dan savjetovanja koje je trajalo nevjerojatna četiri dana a on je bio u sobi 217 Hollidav Inna; žena i kćer su mu bile kod kuće, televizor nije radio a u kupaonici se osjećao neugodan zadah. Postojao je bazen, ali je ovoga ljeta njegov ekcem bio tako izražen da se ni mrtav ne bi pokazao u kupaćim gaćama. Potkoljenice su mu izgledale kao da je gubavac. Do sljedeće radionice morao je pričekati još čitav sat (Kako pomoći djeci s govornim teškoćama - zapravo su mislili na djecu koja mucaju ili imaju vučje ždrijelo ali to nisu htjeli otvoreno reći, o ne, jer netko bi im mogao smanjiti plaće), objedovao je u jedinom restoranu u mjestu, nije mu se spavalo a na jedinom programu koji je mogao gledati na televiziji bila je repriza serije "Oženih se vješticom".

I tako je sjeo i počeo besciljno prelistavati telefonski imenik, gotovo nesvjestan toga što čini, pitajući se poznaje li ikoga tko je dovoljno zaljubljen u mala, dražesna mjesta na obali da živi u San Remu. Vjerojatno to rade svi ljudi kojima je dosadno u Holiday Innu - traže zaboravljenog prijatelja ili rođaka kojeg bi mogli nazvati. Ili to ili "Oženih se vješticom" ili Biblija u ladici. A ako nekoga i nađeš, što možeš reći? "Frank! Pa kako si mi? I uzgred, na što si pao - na to što je mjesto malo, dražesno ili na obali?" Kako da ne. Dajte tom čovjeku cigaru i zapalite ga.

Ali, dok je ležao na krevetu i listao tanki telefonski imenik, sinulo mu je da ipak nekoga poznaje u San Remu. Koga? Prodavača knjiga? Sondrinu nećakinju ili nećaka, kojih ima cijeli bataljun? Rođaka nekog učenika? To mu je zazvučalo najbliže, ali se nije mogao točno sjetiti.

I dalje je listao i pritom primijetio da je ipak pospan. Zamalo je zadrijemao kad se sjetio i naglo uspravio.

Lord Peter!

Prikazivali su reprize onih priča o Wimseyju na PBS-u posljednjih tjedana - "Oblaci svjedoka", "Reklama za ubojstvo", "Devet krojača". On i Sondra redovito su ih gledali. Wimseyja je glumio neki lan Carmichael i Sondra je bila luda za njim. Tako luda da je Ed, kojem on uopće nije izgledao kao lord Peter, postao razdražljiv.

- Sondra, on ima pogrešan oblik lica, a i nosi zubalo, za Boga miloga!

- Ma, daj - odgovorila je Sondra s kauča na kojem se sklupčala.

- Ljubomoran si. Tako je zgodan.

- Tata je ljubomoran, tata je ljubomoran - pjevušila je mala Norma skačući po dnevoj sobi u svojoj pidžami s patki čama.

- Ti si trebala biti u krevetu još prije pola sata - rekao je Ed, gledajući ljubomorno svoju kćer.

- A ako te i dalje budem gledao ovdje, vjerojatno ću se sjetiti da nisi tamo.

Mala Norma se na trenutak posramila. Ed se okrenuo Sondri.

- Sjećam se kako su prije tri-četiri godine jedan učenik, Todd Bowden, i njegov djed došli na sastanak. E, taj je izgledao kao Wimsey. Vrlo star Wimsey, ali imao je pravi oblik lica i...

- Wim-zee, Wim-zee, Dim-si, Džim-zi - pjevušila je mala Norma.

- Wim-zee, Bim-zee, dudl-udl-uuuu!

- Tiho, oboje - rekla je Sondra.

- Meni je on prekrasan.

- Naporne li žene!

Ali, nije li djed Todda Bowdena živio u San Remu? Jest. Todd je bio jedan od najbistrijih dječaka u prvom razredu te godine. A onda je iznenada popustio u svim predmetima. Došao je stari, ispričao dobro poznatu priču o bračnim teškoćama, nagovorio Eda da se neko vrijeme ne upleće i pusti da se stvari same srede. Ed nije vjerovao da je takav pristup uspješan - ako tinejdžeru kažeš da se ubije od posla ili propadne, obično propadne. Ali, starac je bio nevjerojatno uvjerljiv (možda ga je zato toliko podsjećao na Wimseyja) pa je Ed pristao pričekati do sljedećih izvješća o padu. I mali se bome izvukao. Starac je sigurno dobro protresao cijelu obitelj. Doimao se kao čovjek koji ne samo što to može učiniti nego pritom i uživa. A onda je, prije samo dva dana, Ed vidio Toddovu sliku u novinama - ušao je u bejzbolsku All Stars momčad, što nije mala stvar ako se sjetiš da za nju svakog proljeća nominiraju oko petsto učenika. Možda se ne bi ni sjetio djedova imena da nije vidio tu fotografiju.

Sad je odlučno otvorio telefonski imenik, pratio prstom imena na stranici i našao ga. VICTOR BOWDEN, Ridge Lane 403. Okrenuo je broj i čekao dok je telefon zvonio - prilično dugo. Već je htio spustiti slušalicu kad se stari javio: - Halo?

- Halo, gospodine Bowden, ovdje Ed French iz Gimnazije Santa Donato.

- Da? - Osjećala se uljudnost ali ništa više. Ni trag prepoznavanju. Pa dobro, starac je četiri godine stariji (kao i svi mi) i vjerojatno počinje zaboravljati.

- Sjećate me se?

- Zar bih trebao? - Bowdenov je glas bio oprezan i Ed se nasmiješio. Zaboravlja ali ne želi da to drugi zamijete. Takav je bio i njegov stari kad je počeo gubiti sluh.

- Bio sam pedagog u školi vašeg unuka Todda. Zovem da vam čestitam. Stvarno se dobro pokazao u gimnaziji, zar ne? A sad je još u All Stars momčadi!

- Todd? - rekao je stari i odmah se razvedrio.

- Da, dobar je on dečko. Drugi u generaciji! A djevojka koja je imala najviši prosjek slušala je ekonomski smjer.

- Starije prezirno frknuo.

- Sin me nazvao i ponudio da me poveze na matursku svečanost, ali sad sam u invalidskim kolicima. U siječnju sam slomio kuk. Nisam htio ići u kolicima. Ali, naravno, imam fotografiju sa svečanosti na zidu u hodniku! Njegovi su roditelji vrlo ponosni na njega, a i ja.

- Da, izgleda da smo ga nas dvojica uspjeli izvući - rekao je Ed. Smiješio se dok je to govorio, ali pomalo zbunjeno - Toddov djed mu nekako nije zvučao isto. Ali, naravno, prošlo je dosta vremena.

- Izvukli? Kako mislite, izvukli?

- Pa znate, onaj naš mali razgovor. Kad je Todd imao teškoća. U prvom razredu.

- Ne razumijem - rekao je starac polako.

- Nikad se ne bih usudio zauzeti Richardovo mjesto. Uvalio bih se u neprilike... ho-ho, i ne znate kakve. Mislim da ste se zabunili, mladiću.

- Ali...

- Pogriješili ste. Zamijenili ste me s djedom nekog drugog učenika, vjerojatno.

Ed je bio umjereno zgranut. Bila je to jedna od rijetkih prilika u njegovu životu kad nije znao što bi rekao. Ako je i došlo do zabune, sasvim se sigurno nije zabunio on!

- No - rekao je Bowden neodređeno - u svakom slučaju, lijepo je od vas što ste me nazvali, gospodine...

Ed je uspio progovoriti.

- Tu sam, u gradu, gospodine Bowden. Na savjetovanju. Pedagoga. Savjetovanje završava sutra oko deset ujutro, kad pročitaju zadnji referat. Bih li smio navratiti k vama u...

-ponovno je pogledao u imenik - ... u Ridge Lane na nekoliko minuta?

- Zbog čega?

- Pa, valjda zbog radoznalosti. Sve je to sada prošlost, ali prije četiri godine Todd je imao veliki problem s ocjenama. Bile su tako loše da sam morao napisati pismo njegovima i zatražiti sastanak. No pojavio se njegov djed, vrlo uljudan čovjek po imenu Victor Bowden.

- Ali, već sam vam rekao...

- Da, znam. Unatoč tome, razgovarao sam s nekim tko je tvrdio da je Toddov djed. Nije to više tako važno, ali htio bih se uvjeriti. Uzeo bih vam samo nekoliko minuta. Samo toliko i mogu jer me žena očekuje na večeri.

- Vremena imam u izobilju - rekao je Bowden pomalo skrušeno.

- Kod kuće sam cijeli dan. Slobodno navratite.

Ed mu se zahvalio, pozdravio ga i spustio slušalicu. Sjedio je na rubu kreveta i zamišljeno zurio u telefon. Nakon nekog vremena ustao je i uzeo kutiju cigareta iz džepa sakoa koji je ovjesio na naslon stolca. Morao bi krenuti; počet će radionica, a ako ga ne bude, to će se primijetiti. Zapalio je cigaretu hotelskim šibicama, bacio je u hotelsku pepeljaru. Otišao je do hotelskog prozora i slijepo se zagledao u hotelsko dvorište.

Nije to više važno, rekao je Bowdenu, ali njemu je bilo važno. Nije bio naviknut da ga neki od učenika prevesla pa ga je ta novost uzrujala. Još bi se moglo pokazati da je riječ samo o senilnosti, ali Victor Bowden mu nije zvučao kao netko tko slini u bradu. A osim toga, zvučao je drukčije.

Je li ga Todd Bowden preveslao?

Zaključio je da je to moguće. Barem teoretski. Osobito bistar dječak kao Todd. Taj je svakoga mogao preveslati, a ne samo Eda Frencha. Mogao je krivotvoriti majčin ili očev potpis na izvješćima koja im je slao tijekom tog lošeg razdoblja. Mnogi su učenici postali krivotvoritelji u takvim okolnostima. Mogao je upotrijebiti brisač za tintu i promijeniti ocjene da ih pokaže roditeljima, a onda ih opet ispraviti kad je vraćao izvješće u školu da nastavnici ništa ne primijete. Dvostruka primjena brisača bila bi uočljiva nekome tko je pozorno gledao, ali razrednici su prosječno imali po šezdeset učenika. Bili su zadovoljni kad bi ih uspjeli sve prozvati prije prvog zvona, a kamoli da bi uspjeli provjeriti je li tko što petljao oko izvješća.

Sto se tiče Toddovog ukupnog prosjeka, bio bi niži samo za oko tri posto - loše ocjene u dva od dvanaest razdoblja ocjenjivanja. Ostale su mu ocjene bile dovoljno dobre da pokriju razliku. A koliko roditelja navraća u školu i razgleda arhiv? Osobito roditelji dobrog učenika kao što je Todd?

Na Edovu inače glatkom čelu pojavile su se bore.

Sad to više nije važno. To je čista istina. Todd je poslije bio uzoran učenik. Nikako nije mogao krivotvoriti prosjek od 94 posto. U onom članku je pisalo da odlazi studirati na Berkeley i njegovi su roditelji zacijelo silno ponosni. Imaju i zašto biti. Edu se sve više i više činilo da američki život ima svoju crnu stranu - oportunizam, lako dostupna droga, lako dostupan seks, iz godine u godinu sve maglovitije moralne vrednote. Pa kad ti je dijete uspješno, roditelji imaju zašto biti ponosni.

Sad to više nije važno... ali tko je, dovraga, onda bio onaj njegov djed?

To ga je stalno bockalo. Tko? Je li Todd Bowden otišao u mjesni ogranak Udruge glumaca i ovjesio oglas? MLADIĆ S PROBLEMIMA U ŠKOLI TRAŽI STARIJEG ČOVJEKA, 70-90 G, ZA NASTUP PRED PEDAGOGOM U ULOZI DJEDA, PLAĆA PREMA SINDIKALNOJ NORMI? Ne. Ne bi išlo. I kakav bi to odrasli luđak pristao sudjelovati u tome, i zašto?

Ed French poznat i kao Naškubljeni i kao Gumeni Ed na to nije znao odgovor. A budući da zapravo i nije bilo važno, zgnječio je opušak u pepeljari i otišao na radionicu. Ali, nije se mogao usredotočiti.

Sljedećeg se dana odvezao u Ridge Lane i dugo razgovarao s Victorom Bowdenom. Razgovarali su o grožđu; razgovarali su o maloprodaji voća i povrća i o tome kako velike trgovine uništavaju male; razgovarali su o situaciji s taocima u Iranu (tog su ljeta svi razgovarali o taocima u Iranu); razgovarali su o političkoj klimi u južnoj Kaliforniji. Gospodin Bowden je ponudio Edu čašu vina, a Ed je rado prihvatio. Osjećao je da mu treba čaša vina iako je bilo tek 10.40 ujutro. Victor Bowden ličio je na Petera Wimseyja otprilike onoliko koliko strojnica nalikuje na jagodu. U govoru Victora Bowdena nije bilo ni tračka onog stranog naglaska kojeg se Ed sjećao, a bio je i prilično debeo. Čovjek koji je tvrdio da je Toddov djed bio je mršav kao trska.

Prije nego što je otišao, Ed mu je rekao: - Molim vas, nemojte ovo spominjati gospodinu ili gospođi Bowden. Možda za cijelu stvar postoji objašnjenje, a ako i ne postoji, sve je to prošlost.

- Katkad - rekao je Bowden podižući čašu s vinom prema suncu i diveći se njegovoj raskošnoj boji - prošlost ne miruje. Zašto bi ljudi inače proučavali povijest?

Ed se nelagodno nasmiješio i nije ništa rekao.

- Ali, ne brinite se. Nikad se ne petljam u Richardova posla. A Todd je dobar dečko. Drugi u generaciji... mora biti dobar. Imam li pravo?

- Apsolutno - rekao je Ed French gorljivo i onda zamolio još jednu čašu vina.

23.

Dussander je spavao nemirno. Mučili su ga ružni snovi.

Rušili su ogradu. Bilo ih je na tisuće, možda i na milijune. Dotrčavali su iz prašume i bacali se na bodljikavu žicu i ona se sad opasno počela naginjati. Neke su žice popustile i sad su opasno skakutale po nabijenoj zemlji iskreći se. A njima još nije bilo kraja. Ftihrer je doista lud kao što je Rommel tvrdio ako sad misli - ako je ikada mislio - da za taj problem postoji konačno rješenje. Bilo ih je na milijarde; ispunjavali su cijeli svemir; i svi su progonili njega.

- Stari. Probudi se, stari. Dussanderu. Probudi se, stari, probudi se.

Na njemačkom; znači, to je još dio sna. Zato je taj glas zvučao tako zastrašujuće. Ako se probudi, pobjeći će mu. I tako je zaplivao prema površini...

Čovjek je sjedio kraj njegovog kreveta na stolcu okrenutom naopako - stvarni čovjek.

- Probudi se, stari - govorio je taj posjetitelj. Bio je mlad - nije mu bilo više od trideset. Iza jednostavnih naočala sa žicanim okvirima gledale su tamne, ozbiljne oči. Smeđa je kosa bila prilično duga, do ovratnika i Dussander je u trenutku zbunjenosti pomislio da se to mali prerušio. Ali, to nije bio mali odjeven u staromodno plavo odijelo predebelo za kalifornijsku klimu. Na suvratku je nosio mali srebrni broš. Srebro, kovina koja se koristi za ubijanje vampira i vukodlaka. Broš je imao oblik Davidove zvijezde.

- Meni govorite? - upitao je Dussander na njemačkom.

- Nego kome? Vaš susjed više nije tu.

- Heisel? Da. Jučer je pušten kući.

- Jeste li sad budni?

- Naravno. Ali, očigledno ste me s nekim pobrkali. Zovem se Arthur Denker. Možda ste došli u pogrešnu sobu.

- Ja se zovem Weiskopf. A vi ste Kurt Dussander. Dussander je poželio oblizati usnice ali nije. Možda je sve to ipak još san - nova faza, ništa više. Daj mi pijanca i mesarski nož, gospodine s Davidovom zvijezdom, i otjerat ću te kao dim.

- Ne poznajem vam ja nikakvog Dussandera - rekao je mladiću.

- Ne razumijem što želite. Da pozovem sestru?

- Razumijete vi, razumijete - rekao je Weiskopf. Malo se premjestio na stolcu i maknuo uvojak kose s čela. Prozaičnost te kretnje srušila je i posljednju Dussanderovu nadu.

- Heisel - rekao je Weiskopf i prstom pokazao prazan krevet.

- Heisel, Dussander, Weiskopf... ta mi imena ništa ne znače.

- Heisel je pao s ljestava dok je zabijao oluk na kući - rekao je Weiskopf.

- Slomio je kralježnicu. Moža više nikad neće moći hodati. Žalosno. Ali, to nije jedina tragedija u njegovom životu. Bio je logoraš u Patinu, gdje je izgubio ženu i kćeri. U Patinu, kojim ste vi zapovijedali.

- Poludjeli ste - rekao je Dussander.

- Zovem se Arthur Denker. Došao sam ovamo kad mi je umrla žena. Prije toga sam bio...

- Poštedite me svoje priče - rekao je Weiskopf podignuvši ruku.

- Nije zaboravio vaše lice. Ovo lice.

Weiskopf mu je pred lice tutnuo fotografiju brzinom kojom mađioničar izvodi trik. Bila je to jedna od one dvije koje mu je pokazao dječak. Mladi Dussander s naherenom SS kapom i palicom pod rukom.

Dussander je sad govorio sporo, na engleskom, pomnjivo izgovarajući riječi.

- Za vrijeme rata radio sam kao strojobravar. Nadgledao sam proizvodnju klipova za tenkove i kamione. Poslije sam radio na tenkovima Tiger. Tijekom Bitke za Berlin mobilizirana je moja pričuvna jedinica i borio sam se časno, iako kratko. Poslije rata sam radio u Essenskoj tvornici motora sve dok...

- ... sve dok niste bili primorani pobjeći u Južnu Ameriku. Sa zlatom od rastopljenih židovskih zubi i srebrom od rastopljenog židovskog nakita i tajnim računom u Švicarskoj. Gospodin Heisel je bio vrlo sretan kad je otišao kući. Naravno, proživio je nekoliko teških trenutaka kad se probudio u mraku i shvatio s kirnje u sobi. Ali, sad mu je mnogo bolje. Smatra da mu je Bog podario veliku milost da slomi kralježnicu kako bi odigrao presudnu ulogu u hvatanju jednog od najvećih koljača u povijesti.

Dussander je govorio sporo, pomnjivo izgovarajući svaki slog.

- Za vrijeme rata bio sam strojobravar...

- Ma dajte, prestanite. Vaši papiri neće podnijeti podrobniji pregled. Znamo to i vi i ja. Otkriveni ste.

- Posao mi je bio nadgledanje...

- Trupala! Na ovaj ili onaj način, bit ćete u Tel Avivu prije Božića. Ovaj put vlasti surađuju s nama, Dussandere. Amerikanci nam žele ugoditi, a vi ste jedna od stvari zbog koje će nam biti ugodno.

- ...proizvodnje klipova za tenkove i kamione. Poslije sam radio na tenkovima Tiger.

- Zašto ste dosadni? Zašto odugovlačite?

- Moja pričuvna jedinica je mobilizirana...

- Vrlo dobro. Doći ću opet. Ubrzo.

Weiskopf je ustao. Izišao je iz sobe. Njegova je sjena na trenutak skakutala po zidu a onda je i nje nestalo. Dussander je sklopio oči. Pitao se govori li Weiskopf istinu o suradnji Amerikanaca. Prije tri godine, tijekom naftne krize, povjerovao bi. Ali glupi militantni Iranci ojačali su američku podršku Izraelu. Moguće je. Osim toga, zar je to važno? Na ovaj ili onaj način, zakonito ili nezakonito, Weiskopf i njegovi kolege će ga se dočepati. Nepopustljivi su kad je riječ o nacistima, a potpuni luđaci kad je riječ o logorima.

Sav se tresao. Ali, znao je što sad mora učiniti.

24.

Arhiv Gimnazije Santa Donato bio je u starom skladištu u sjevernom dijelu grada. Nije bio daleko od napuštenog kolodvora. Unutra je bilo mračno, čula se jeka, mirisalo je na vosak i sredstva za laštenje i čišćenje - tu je bilo i skladište za održavanje.

Ed French je stigao oko četiri poslijepodne. Poveo je Normu. Čistač im je otvorio vrata, rekao Edu da je ono što traži na četvrtom katu i poveo ih do sablasne skladišne zgrade koja je malu Normu tako prepala da je za promjenu šutjela.

Ali, došla je k sebi na četvrtom katu pa je skakutala između polica natrpanih kutijama i fasciklima dok je Ed tražio i na kraju našao izvješća iz 1975. godine. Izvukao je drugu kutiju i počeo listati pod B. BORK. BOSTWICK. BOSWELL. BOWDEN, TODD. Izvukao je izvješće, nestrpljivo zatresao glavom u polumraku i ondio ga pod jedan od visokih, prašnjavih prozora.

- Nemoj tu trčati, zlato - viknuo je preko ramena.

- Zašto, tata?

- Zato što će te dograbiti Baba Roga - odgovorio je i podigao Toddovo izvješće prema svjetlosti.

Odmah je vidio da je to izvješće koje je već četiri godine stajalo u arhivu bilo pomnjivo, gotovo profesionalno dotjerano.

- Isuse Kriste - promrmljao je Ed French.

- Baba Roga, Baba Roga, Baba Roga - pjevušila je Norma veselo i skakutala između polica.

25.

Dussander je oprezno hodao niz bolnički hodnik. Bio je malo nesiguran na nogama. Preko bolničke pidžame odjenuo je modri kućni ogrtač. Bila je već noć, prošlo je osam sati i došle su sestre iz noćne smjene. Sljedećih pola sata vladat će zbrka - primijetio je da je uvijek zbrka kad se mijenjaju smjene. Bilo je to vrijeme za razmjenu bilježaka, tračeve, kavu u sobi za sestre koja je bila odmah iza ugla od fontanice s vodom u hodniku.

Ono što je on želio bilo je točno preko puta fontanice.

Nitko ga nije zamijetio u širokom hodniku, koji ga je u ovo doba dana podsjećao na dugu, jekom ispunjenu željezničku stanicu nekoliko minuta prije polaska putničkog vlaka. Bolesnici su polako hodali gore-dolje, neki ogrnuti ogrtačima kao on, drugi pridržavajući polovice leda pidžame. Nepovezana glazba dopirala je iz pet-šest različitih tranzistora u pet-šest soba. Posjetitelji su dolazili i odlazili. U jednoj se sobi neki čovjek smijao, a u sobi prekoputa netko je plakao. Prošao je neki liječnik nosa zabijenog u broširani roman.

Dussander je otišao do fontanice, napio se vode, obrisao usta savijenom rukom i pogledao zatvorena vrata preko puta. Ta su vrata uvijek bila zatvorena... barem teoretski. U praksi je primijetio da su katkad otključana i kad nikoga nema unutra. Najčešće tijekom kaotičnih pola sata kad se mijenjaju smjene i kad se sestre okupe u sobi iza ugla. Dussander je sve to primijetio izvježbanim okom čovjeka koji već dugo, dugo bježi. Volio bi da je ta vrata mogao promatrati još barem tjedan dana, tražeći opasne promjene u shemi - imat će samo tu jednu priliku. Ali, nema još tjedan dana. Njegov status kućnog vukodlaka možda se neće razglasiti još dva-tri dana, ali može se to dogoditi i sutra. Nije se usudio čekati. Kada se dozna, pazit će na njega 24 sata na dan.

Popio je još malo vode, opet obrisao usta i osvrnuo se na obje strane. Onda je ležerno, ne skrivajući se, prešao preko hodnika, pritisnuo kvaku i ušao u spremište lijekova. da je žena koja ga je vodila već bila na radnom mjestu, on bi bio samo kratkovidni gospodin Denker. Oprostite, oprostite, draga gospodo, mislio sam da je ovo zahod. Baš glupo od mene.

Ali, nikoga nije bilo.

Pogledao je gornju policu slijeva. Same kapi za oči i uši. Druga polica: laksativi, čepići. Na trećoj je polici ugledao Seconal i veronal. Gurnuo je bočicu seconala u džep. Onda se vratio do vrata i izišao osvrćući se; zbunjeno se smiješio - ovo, bome, nije zahod, je li? Eno ga, odmah do fontanice. Baš sam glup!

Prišao je vratima muškog zahoda, ušao i oprao ruke. Onda se vratio niz hodnik do dvokrevetne sobe koja je, sad kad je otišao dični gospodin Heisel, zapravo postala jednokrevetna. Na stoliću između kreveta bila je čaša i plastični vrč vode. Šteta što nema bourbona; baš šteta. Ali, pilule će ga odnijeti jednako glatko neovisno o tome s čim ih popio.

- Morris Heisel, salud - rekao je uz slabašan smješak i nalio si čašu vode. Nakon što je toliko godina bježao od svake sjene, viđao lica koja su mu se činila poznata u parkovima, restoranima i autobusnim stanicama, na kraju ga je prepoznao čovjek kojeg on nikada ne bi prepoznao. Gotovo je smiješno. Jedva da je i pogledao Heisela. Heisela i njegovu slomljenu kralježnicu koju mu je poslao Bog. Kad bolje razmisli, nije to gotovo smiješno - to je jako smiješno.

Stavio je tri pilule u usta i progutao ih s vodom; onda je uzeo još tri pa još tri. U sobi preko puta vidio je dva starca pognuta nad noćnim ormarićem kako igraju šah. Jedan je imao kilu. A drugi? Žučne kamence? Bubrežne kamence? Tumor? Prostata? Grozote starosti. Ima ih bezbroj.

Ponovno je napunio čašu, ali nije odmah nastavio uzimati pilule. Uzme li ih previše, može postići suprotni učinak. Mogao bi povratiti, a ostalo bi mu ispumpali iz želuca i sačuvali ga za ona poniženja koja Amerikanci i Izraelci već uspiju smisliti. Nije se namjeravao glupo ubiti, kao kakva cmizdrava Hausfrau. Kad osjeti ošamućenost, uzet će još nekoliko. To će biti dovoljno.

Do njega je dopro drhtavi glas jednog od šahista.

- Šah! Što kažeš na to?

- Ne brini se - odgovorio je starac koji je imao kilu.

- Izvući ću dupe.

Izvući dupe, pomislio je Dussander pospano. Zgodan izraz, ali Amerikanci imaju dara za izražavanje. Ne dam za to ni limeno govno, otkvači ili odjebi, zabij ga tamo gdje sunce ne sja, novac govori. Prekrasni izrazi.

Mislili su da su ga se dočepali, ali će im on pred nosom izvući dupe.

Zatekao se u želji da - nevjerojatno - malome ostavi poruku. Da mu poruči da se dobro čuva. Da posluša starca koji se na kraju ipak preračunao. Želio je reći dječaku da je na kraju on, Dussander, počeo poštovati njega iako mu se nikad ne može sviđati i da je razgovarati s njim bilo bolje nego slušati vlastite misli. Ali, svaka poruka, ma kako nevina, mogla bi na dječaka baciti sumnju, a Dussander to nije želio. No, provest će gadnih mjesec-dva čekajući da se pojavi neki državni službenik i počne ga ispitivati o stanovitom dokumentu pronađenom u sefu koji je unajmio Kurt Dussander odnosno Arthur Denker... ali, nakon nekog vremena, dječak će shvatiti da mu je govorio istinu. Nema potrebe da dječak trpi zbog ovoga, samo ako ne izgubi glavu.

Dussander je pružio ruku koja kao da je bila duga nekoliko kilometara, uzeo čašu i popio još tri pilule. Vratio je čašu na ormarić, sklopio oči i još se bolje namjestio na mekanom jastuku. Nikad mu se nije tako spavalo, a san će biti vrlo dug. Odmorit će se.

Osim ako ne bude snova.

Ta ga je pomisao šokirala. Snova? O, Bože, ne. Ne onih snova. Ne vječno, bez ikakve mogućnosti buđenja. Ne...

Zahvaćen užasom, pokušao se razbuditi. Činilo mu se da se neke ruke željno pružaju da ga dograbe, tanke ruke s gladnim prstima.

(!NE!)

Misli su mu se razbile u sve strmijoj spirali mraka pa je skliznuo niz tu spiralu kao niz podmazani tobogan, dolje, dolje, k neizvjesnim snovima.

Otkrili su da je predozirao u 1:35, a petnaest minuta poslije utvrđena je smrt. Sestra na dužnosti bila je mlada i osjetljiva na ironični šarm gospodina Denkera. Briznula je u plač. Bila je katolikinja i nije mogla shvatiti zašto bi se tako drag starac, koji se dobro oporavljao, odlučio za takvo što i sam sebe osudio na pakao.

26.

Subotom ujutro kod Bowdenovih nitko nije ustajao prije devet. Jutros su u pola deset Todd i njegov otac čitali za stolom, a Monica, koja se sporo budila, bez riječi im je, još napola u snu, donijela kajganu, sok i kavu.

Todd je čitao znanstvenofantastični roman a Dick Arhitekturu kad su novine lupile o vrata.

- Hoćeš da ih ja donesem, tata?

- Ja ću.

Dick ih je donio, počeo piti kavu i onda se zagrcnuo kad je vidio naslovnu stranicu.

- Dick, što ti je? - upitala je Monica i požurila prema njemu. Dick je iskašljao kavu koja je otišla krivim kanalom i dok ga je.

Todd s blagim čuđenjem gledao preko knjige, Monica ga je počela udarati po leđima. Kod trećeg udarca pogled joj je pao na naslovnu stranicu novina pa se zaustavila u pola pokreta, kao da se igra igre kipova. Oči su joj se raširile tako jako da se činilo kao da će joj ispasti na stol.

- Isuse Kriste Bože! - napokon je izustio Dick.

- Nije li to... ne mogu vjerovati...- počela je Monica, a onda je stala. Zagledala se u Todda.

- O, dušo...

I otac ga je gledao.

Sad već uznemiren, Todd je ustao i zaobišao stol.

- Što se dogodilo?

- Gospodin Denker - rekao je Dick. Dalje nije mogao.

Todd je pročitao naslov i odmah mu je sve bilo jasno. Debelim je slovima pisalo: ODBJEGLI NACIST SE UBIO U BOLNICI SANTA DONATO. Ispod su, jedna uz drugu, bile dvije fotografije. Todd je obje već vidio. Na jednoj je bio Arthur Denker, šest godina mlađi i živahniji. Todd je znao daju je snimio ulični fotografi da ju je stari kupio samo da ne bi završila u pogrešnim rukama. Na drugoj je bio SS oficir po imenu Kurt Dussander s palicom obješenjački (neki bi rekli "arogantno") naherenom pod rukom, naherene kape na glavi.

Ako su našli fotografiju koju je snimio ulični fotograf, znači da su bili u njegovoj kući.

Todd je brzo pregledao članak dok mu je u glavi zujalo. Nisu spominjali pijance. Ali, pronaći će tijela i kad ih pronađu, priča će se pronijeti cijelim svijetom. ZAPOVJEDNIK PATINA NIKAD NIJE PROMIJENIO SKLONOSTI, UŽAS U NAČISTOVOM PODRUMU, NIKAD NIJE PRESTAO UBIJATI.

Todd Bowden se zaljuljao.

Izdaleka je čuo kako odjekuje majčin glas: - Uhvati ga, brzo! Past će u nesvijest. Ta riječ

(nesvijestnesvijestnesvijesi)

neprestano se ponavljala. Nejasno je osjetio kako ga hvataju očeve ruke a onda Todd neko vrijeme nije ništa osjećao i ništa čuo.

27.

Ed French je jeo francusko pecivo kad je razmotao novine. Zakašljao se, činilo se kao da se guši, a onda je prožvakano pecivo popljuvao po stolu.

- Eddie! - povikala je Sondra French pomalo uplašeno.

- Što ti je?

- Tata se guši, tata se guši - objavila je mala Norma pomalo živčano, a onda je vedro zajedno s majkom počela oca udarati po leđima. Ed je udarce jedva i osjetio. Još je zurio u novine.

- Što ti je, Eddie? - ponovno je upitala Sondra.

- On! On! - vikao je Ed, udarajući tako jako prstom u novine da je poderao nekoliko stranica.

- Taj čovjek! Lord Peter!

- O čemu to zaboga go...

- To je djed Todda Bowdena!

- Što? Taj ratni zločinac? Eddie, to je ludost!i

- Ali, on je - gotovo je jauknuo Ed.

- Isuse Kriste, to je oni Sondra French je dugo nepomično gledala fotografiju.

- Nimalo ne liči na Petera Wimseyja - objavila je na kraju.

28.

Todd je, blijed kao papir, sjedio na kauču između majke i oca.

Njima sučelice sjedio je prosijedi, uljudni policijski detektiv po imenu Richler. Toddov se otac ponudio da pozove policiju, ali Todd je to učinio sam. Glas mu je pucketao kroz žice kao kad mu je bilo četrnaest godina.

Završio je svoju recitaciju. Nije dugo trajalo. Glas mu je bio tako bezbojan i mehaničan da se Monica ozbiljno uplašila. Gotovo mu je osamnaest, to je točno, ali na mnogo je načina još dijete. Ovo će ostaviti neizbrisiv ožiljak.

- Čitao sam mu... Što ja znam. Toma Jonesa, Vodenicu na Flossi. Ta je bila dosadna. Činilo mi se da nikad nećemo završiti. Nekoliko Hawthorneovih pripovjedaka - sjećam se da mu se osobito sviđalo "Veliko kameno lice" i "Mladi Goodman Brown". Počeli smo Pickwickovce, ali njemu se nisu svidjeli. Rekao je da je Dickens smiješan samo kad pokušava biti ozbiljan i da su Pickwickovci samo lakoumni. Najbolje nam je išlo s Tomom Jonesom. On nam se obojici sviđao.

- I to je bilo prije četiri godine - rekao je Richler.

- Da. I dalje sam navraćao kad sam imao vremena, ali u višim razredima su nas vozili na drugu stranu grada... i s dečkima sam igrao nogomet... morao sam više učiti... znate već... nagomilalo se.

- Imao si manje vremena.

- Da, manje vremena. Morao sam više učiti... zbog prosjeka za fakultet.

- Ali, Todd je vrlo darovit učenik - rekla je Monica gotovo automatski.

- Maturirao je drugi u generaciji. Bili smo tako ponosni.

- Mogu zamisliti - rekao je Richler i toplo se nasmiješio.

- Imam dva sina u Fairviewu. Bit će dobro ako se upišu na fakultet sa sportskim stipendijama.

- Opet se okrenuo Toddu.

- I više mu nisi čitao?

- Ne. Tu i tamo bih mu pročitao novine. Došao bih k njemu i on bi me zamolio da mu pročitam naslove. Zanimao ga je Watergate dok se to događalo. I uvijek su ga zanimale dionice, šizio je zbog veličine slova na toj stranici - oprosti, mama.

Potapšala ga je po ruci.

- Ne znam zašto su ga zanimale dionice, ali su ga zanimale.

- Imao je nešto dionica - rekao je Richler.

- Tako je spajao kraj s krajem. A zamislite lude slučajnosti - čovjek koji je ulagao novac za njega osuđen je četrdesetih godina zbog ubojstva. Dussander je imao pet različitih kompleta papira u kući. Bio je i te kako prepreden.

- Pretpostavljam da je te dionice čuvao u nekom sefu - rekao je Todd.

- Molim? - Richler je podigao obrve.

- Dionice - rekao je Todd. Njegov otac, koji se također doimao zbunjeno, sad je kimnuo Richleru.

- Dionice je držao u zaključanoj kutiji pod krevetom - rekao je Richler - zajedno s fotografijom iz vremena kad je već postao Denker. Je li imao sef, sinko? Je li ti to kad spominjao?

Todd se zamislio pa je odmahnuo glavom.

- Samo sam mislio da se dionice čuvaju u sefu. Ne znam. Sve me je... sve me je ovo... znate... razvalilo.

- Ošamućeno je odmahnuo glavom. Bio je posve vjerodostojan. Doista jest bio ošamućen. Ipak, malo pomalo osjetio je kako se budi njegov nagon za samoodržanjem. Bio je sve budniji, a počeo je osjećati i samopouzdanje. da je Dussander stvarno uzeo sef za svoj dokument, ne bi li u njega stavio i dionice i tu fotografiju?

- Na ovome surađujemo s Izraelcima - rekao je Richler.

- Neslužbeno, dakako. Bio bih vam zahvalan da o tome ne govorite ako odlučite razgovarati s novinarima. Oni su pravi profesionalci. Jedan od njih, Weiskopf, volio bi sutra razgovarati s tobom, Todde, ako ti i tvoji nemate ništa protiv.

- Pa, može - rekao je Todd, ali je osjetio malo atavističkog straha pri pomislio da će ga njušiti isti psi koji su progonili Dussandera posljednju trećinu života. Dussander je prema njima osjećao zdravo poštovanje i Todd je znao da to mora imati na umu.

- Gospodine i gospodo Bowden, imate li vi što protiv da Todd razgovara s gospodinom Weiskopfom?

- Ne ako Todd nema - rekao je Dick Bowden.

- Ali, volio bih i ja biti nazočan. Čitao sam o tim tipovima iz Mossada...

- Weiskopf nije iz Mossada. On je ono što Izraelci zovu specijalnim operativcem. Zapravo podučava jidiš - zamislite - i englesku književnost. A i napisao je dva romana.

- Richler se nasmiješio.

Dick je podigao ruku i odmahnuo.

- Što god bio, neću mu dopustiti da gnjavi Todda. Sudeći po onome što sam čitao, oni katkad znaju biti odveć profesionalni. Možda je taj u redu. Ali, želim da vi i Weiskopf upamtite da je Todd pokušavao pomoći starcu. Stari se izdavao za nešto što nije, ali Todd to nije znao.

- U redu je, tata - rekao je Todd s usiljenim osmijehom.

- Samo vas molim da nam pomognete što više možete - rekao je Richler.

- Razumijem vašu zabrinutost, gospodine Bowden. Vidjet ćete, Weiskopf je vrlo ugodan, opušten čovjek. Završio sam sa svojim pitanjima, ali reći ću vam što najviše zanima Izraelce. Todd je bio s Dussanderom kad je doživio infarkt zbog kojeg je završio u bolnici...

- Zamolio me da dođem i pročitam mu pismo - rekao je Todd.

- Znamo.

- Richler se nagnuo naprijed spustivši laktove na koljena, a kravata mu je visila prema podu.

- Izraelce zanima to pismo. Dussander je bio velika riba, ali nije bio posljednja riba u jezeru - ili barem tako kaže Sam Weiskopf, a ja mu vjerujem. Misle da je Dussander znao i za još nekoliko riba. Većina onih koji su još živi vjerojatno su u Južnoj Americi, ali mogu biti i u desetak drugih zemalja, uključujući Sjedinjene Države. Znate li da su čovjeka koji je bio Unterkom-mandant u Buchenwaldu uhitili u predvorju hotela u Tel Avivu?

- Stvarno!? - rekla je Monica razrogačivši oči.

- Stvarno - kimnuo je Richler.

- Prije dvije godine. Stvar je u tome što Izraelci misle da je to pismo koje je Dussander htio da mu Todd pročita možda bilo od jedne od tih drugih riba. Možda imaju pravo a možda i nemaju. U svakom slučaju, htjeli bi znati.

Todd, koji se bio vratio u Dussanderovu kuću i spalio pismo, rekao je: - Pomogao bih vam, poručnice Richter, ili tom Weiskopfu, ali pismo je bilo na njemačkom. Bilo ga je jako teško pročitati. Baš sam se osjećao blesavo. Gospodin Denker... Dussander je bio strašno uzbuđen i tražio je da mu slovkam riječi koje nije razumio zbog mojeg, znate već, izgovora. Ali, mislim da me svejedno mogao pratiti. Sjećam se da se jednom nasmijao i rekao: "Da, da, tako bih i ja učinio." Onda je rekao nešto na njemačkom. To je bilo dvije-tri minute prije infarkta. Nešto o Dummkopfu. Mislim da to na njemačkom znači "glupan".

Gledao je Richlera nesigurno, u sebi zadovoljan svojim lažima.

Richler je kimao.

- Da, jasno nam je da je pismo bilo na njemačkom. Liječnik koji ga je primio čuo je od vas tu priču i potvrdio je. Ali, samo pismo, Todde... sjećaš li se što je bilo s njim?

Evo ga, pomislio je Todd. Ono najteže.

- Mislim da je još bilo na stolu kad je došla hitna pomoć. Kad smo svi otišli. Ne bih se mogao zakleti na sudu, ali...

- Mislim da je na stolu bilo nekakvo pismo - rekao je Dick.

- Uzeo sam ga i pogledao. Tanak papir za zračnu poštu, čini mi se, ali nisam primijetio da je na njemačkom.

- Onda bi i sad trebalo biti tamo - rekao je Richler.

- To nam nikako nije jasno.

- Zar nije? - upitao je Dick.

- Mislim, nije bilo? - Nije bilo i nije.

- Možda je netko provalio - nabacila je Monica.

- Nije bilo potrebe da provaljuje - rekao je Richler.

- U onoj zbrci dok su ga iznosili, nitko nije zaključao kuću. Samom Dussanderu nikad nije palo na um da nekoga zamoli da je zaključa. Ključ mu je još bio u džepu hlača kad je umro. Kuća mu je bila otključana od trenutka kad su ga bolničari izvezli dok je mi jutros u 2.30 nismo zapečatili.

- Eto vidite - rekao je Dick.

- Ne - rekao je Todd.

- Shvaćam što muči poručnika Richlera.

- O, da, vrlo je dobro shvaćao. Morao si biti slijep da ti to promakne.

-

Zašto bi lopov ukrao samo pismo i ništa drugo? Osobito ako je napisano na njemačkom? To nema smisla. Kod gospodina Denkera nije se imalo bogzna što ukrasti, ali ako je netko provalio, našao bi nešto korisnije od pisma.

- Upravo tako - rekao je Richler.

- Nije loše.

- Todd je kao mali želio biti detektiv - rekla je Monica i raskuštrala Toddovu kosu. Otkako je narastao, činilo se da to ne voli, ali sad kao da mu nije zasmetalo. Bože,-kako joj je žao što je tako blijed.

- No sad ga više zanima povijest.

- Povijest je dobro područje - rekao je Richler.

- Mogao bi biti povijesni istraživač.. Jesi li čitao Josephine Tey?

- Nisam.

- Nije važno. Volio bih da moji sinovi imaju neku ambiciju veću nego da Angelsi ove godine osvoje kup.

Todd se usiljeno nasmiješio i nije ništa rekao.

Richler se opet uozbiljio.

- No, reći ću ti našu teoriju. Mislimo da je netko, vjerojatno upravo ovdje, u Santa Donatu, znao tko je zapravo Dussander.

- Stvarno? - rekao je Dick.

- O, da. Netko je znao istinu. Možda drugi bivši nacist. Znam da to zvuči kao nešto iz Roberta Ludluma, ali tko bi ikad pogodio da u ovakvom malom predgrađu živi i jedan nacist bjegunac? Pa mislimo da je, kad je Dussander završio u bolnici, taj gospodin X dotrčao u kuću i uzeo inkriminirajuće pismo. I da je od njega sad ostao samo pepeo koji se raspada u kanalizaciji.

- Ni to baš nema smisla - rekao je Todd.

- Zašto ne, Todde?

- Pa, ako je gospodin Denk... ako je Dussander tu imao starog prijatelja iz logora, ili samo nekog bivšeg nacista, zašto bi zvao mene da mu dođem pročitati pismo? Mislim, da ste ga čuli kako me ispravljao i sve to... stari nacist bi barem znao njemački.

- Dobro si to zapazio. Samo, možda je taj prijatelj u invalidskim kolicima ili je slijep. Što se nas tiče, mogao bi to biti i sam Bormann, ali se ne usuđuje izići i pokazati lice.

- Slijepci i ljudi u invalidskim kolicima nisu baš vješti kad treba otrčati i uzeti neko pismo - rekao je Todd.

Richler se opet doimao zadivljeno.

- Točno. Ali, slijep čovjek može ukrasti pismo ako ga i ne može pročitati. Ili platiti nekome da to učini.

Todd je razmislio o tome i kimnuo - ali je istodobno slegnuo ramenima da pokaže kako mu se to čini nevjerojatno. Richler je otišao mnogo dalje od Roberta Ludluma i ušao na teritorij Saxa Rohmera. Ali, je li to vjerojatno ili nije zapravo uopće nije važno, zar ne? Ne, važno je samo to da Richler i dalje njuška... i da njuška i onaj ćifut Weiskopf. Pismo, prokleto pismo! Da barem nije morao tako na brzinu nešto izmisliti! Iznenada je počeo misliti na svoju pušku, spremljenu u kutiju i položenu na policu u mračnoj, prohladnoj garaži. Brzo se otrgnuo tim mislima. Dlanovi su mu se oznojili.

- Znaš li je li Dussander imao prijatelje? - pitao je Richler.

- Prijatelje? Ne. Imao je spremačicu, ali se odselila i on nije zaposlio drugu. Ljeti mu je neki klinac kosio travu, ali mislim da ove godine ni njega nije zvao. Trava je prilično zarasla, zar ne?

- Da. Kucali smo na mnoga vrata, ali izgleda da nije nikoga uzeo. Je li ga tko nazivao?

- Kako da ne - rekao je Todd olako - eto zrake svjetlosti, eto mogućeg izlaza koji je razmjerno siguran. Dussanderov je telefon zazvonio možda pet-šest puta za sve vrijeme što ga je poznavao -uglavnom trgovci i anketari koji su postavljali pitanja o raznim proizvodima, a ostalo pogrešni brojevi. Imao je telefon samo za slučaj da mu pozli... kao što mu je na kraju i pozlilo, dabogda trunuo u paklu.

- Zvali bi ga jedanput ili dvaput tjedno.

- Je li tad govorio njemački? - brzo je upitao Richler. Činilo se da je uzbuđen.

- Ne - rekao je Todd, iznenada oprezno. Nije mu se svidjelo Richlerovo uzbuđenje - u njemu je bilo nečega, nečega opasnog. Bio je siguran u to i odjedanput se morao napinjati iz petnih žila da se ne počne preznojavati.

- Nije dugo razgovarao. Sjećam se da je nekoliko puta rekao: "Tu je dječak koji mi čita. Nazvat ću te poslije."

- Kladim se da je to to! - rekao je Richler i udario se po koljenu.

- Kladim se u dvotjednu plaću da je to bio taj čovjek! - Naglo je zatvorio svoj blok (koliko je Todd vidio, samo je šarao po njemu) i ustao.

- Želim vam se zahvaliti na vremenu koje ste mi posvetili. Osobito tebi, Todde. Znam da ti je ovo bio veliki šok, ali ubrzo će sve biti gotovo. Danas ćemo preokrenuti kuću naglavce, od podruma do potkrovlja i natrag. Dovodimo sve specijalne ekipe. Možda još uđemo u trag Dussanderovom prijatelju s telefona.

- Nadam se - rekao je Todd.

Richler se rukovao sa svima i otišao. Dick je pitao Todda želi li do objeda igrati badminton. Todd je odgovorio da mu nije ni do badmintona ni do objeda i otišao je na kat zguren i spuštene glave. Njegovi su se roditelji suosjećajno pogledali. Todd je legao u krevet, zagledao se u strop i mislio o svojoj puški. Mogao ju je vrlo jasno zamisliti. Zamišljao je kako zabija metalnu cijev ravno u židovsku picu Betty Trask - to je bilo upravo ono što joj treba, kurac koji nikad ne omekša. Kako ti se sviđa, Betty? čuo je sebe kako je pita. Samo mi reci kad ti bude dosta. Zamislio je kako ona vrišti. Na kraju mu se na licu pojavio grozan, ravnodušan osmijeh. Da, samo mi reci, ti gaduro... vrijedi? Vrijedi? Vrijedi?

I, što mislite? - upitao je Weiskopf Richlera kad je Richler došao po njega u zalogajnicu tri ugla od Bowdenovih.

- Ha, mislim da je mali na neki način bio upleten - odgovorio je Richler.

- Nekako, na neki način, donekle. Ali, da samo vidite kako je hladnokrvan! Da mu u usta nalijete vode, mislim da bi ispljunuo kockice leda. Uspio sam ga zaribati nekoliko puta, ali ništa što bih mogao upotrijebiti na sudu. A da sam išao dalje, neki bi ga snalažljivi odvjetnik za godinu-dvije izvukao tvrdeći da sam mu namjestio čak i ako nešto uspijemo naći. Ipak je on još malodobnik. To jest, barem formalno. Na neki način mislim da je zapravo prestao biti malodobnik kad je imao osam godina ili tako nešto. Ima u njemu nešto jezivo.

- Richler je gurnuo cigaretu u usta i nasmijao se. Smijeh je zvučao drhtavo.

- Stvarno jezivo.

- Gdje se zaribao?

- Kod telefonskih poziva. To je glavno. Kad sam mu podmetnuo tu zamisao, oči su mu zablistale kao cekini.

- Richler je skrenuo nenapadni Chevrolet Nova na prilaz autocesti. Dvjestotinjak metara od njih bila je padina s mrtvim stablom odakle je Todd pucao na prazno u prolazeće automobile jednog ne tako davnog jutra.

- Mislio si je: "Taj murjakje lud ako misli da je Dussander imao prijatelja nacista tu u gradu, ali ako već tako misli, utoliko bolje." Pa mi kaže, da, Dussandera su nazivali jedanput ili dvaput tjedno. Vrlo tajnovito. "Ne mogu sad razgovarati, Z-5, nazovi me poslije", tako nešto. Ali, Dussander dobiva poseban popust za "tihi telefon" već sedam godina. Gotovo nikakvih poziva, osobito ne međugradskih. Nitko njega nije zvao jedanput ili dvaput na tjedan.

- Što još?

- Odmah je rekao da je ukradeno samo pismo i ništa drugo. Znao je da nedostaje samo ono jer se upravo on i vratio po njega.

Richler je zgnječio opušak u pepeljari.

- Mi mislimo da je pismo bilo samo izlika. Mislimo da je Dussander doživio infarkt dok je zakapao ono tijelo... najnovije tijelo. Na njegovim cipelama i manšetama hlača bilo je svježe zemlje, pa se to poklapa. To znači da je nazvao malog nakon infarkta, a ne prije. Dovukao se gore i nazvao malog. Mali izgubi glavu - onoliko koliko on ikada gubi glavu - i izmisli priču o pismu. Nije baš dobra, ali nije ni tako loša... s obzirom na okolnosti. Ode i sredi Dussanderov problem. Mali je sad u panici. Dolazi hitna, dolazi mu otac pa mu treba nekakvo pismo. Ode gore i razvali onu kutiju...

- To ste uspjeli potvrditi? - upitao je Weiskopf i zapalio vlastitu cigaretu, Player bez filtera koji je Richleru zaudarao na konjski izmet. Nije ni čudo da je Britanski imperij propao, pomislio je, ako su pušili ovakve cigarete.

- Da, i te kako - rekao je Richler.

- Otisci prstiju podudaraju se s onima iz škole. Ali, njegovi su otisci na gotovo svemu u toj prokletoj kući.

- Ali ipak, ako ga suočite sa svim tim, možda ga uspijete protresti.

- Ah, čujte, niste upoznali tog malog. Kad vam kažem da je hladnokrvan. Rekao bi da ga je Dussander nekoliko puta zamolio da mu donese tu kutiju da nešto uzme iz nje ili stavi u nju.

- I na lopati su njegovi otisci prstiju.

- Rekao bi da mu je trebala kad je sadio grm ruža u vrtu.

- Richler je posegnuo za svojim cigaretama, ali kutija je bila prazna. Weiskopf mu je ponudio svoje. Richler je povukao dim i zakašljao se.

- Okus im je jednako grozan kao i miris - rekao je kroz kašalj.

- Kao i oni hamburgeri koje smo jučer jeli za ručak - rekao je Weiskopf i nasmiješio se.

- Oni Mac- Burgeri.

- Big Macovi - rekao je Richler i nasmijao se.

- No, dobro. Razmjena kulture nije u svemu uspješna.

- Osmijeha je nestalo.

- Izgleda tako nedužno, znate.

- Da.

- Nije to malodobni delinkvent iz Vasca s kosom do guzice i lancima na motorističkim čizmama.

- Ne.

- Weiskopf je pogledao promet oko njih i bilo mu je silno drago što ne mora on voziti.

- On je samo dječak. Bijeli dječak iz dobre obitelji. I teško mi je povjerovati da...

- Mislio sam da vaši znaju rukovati puškom i bacati granate kad navrše osamnaestu. U Izraelu.

- Da. Ali, njemu je bilo četrnaest kad je ovo počelo. Zašto bi se četrnaestogodišnjak spetljao s čovjekom poput Dussandera? Pokušavam to shvatiti ali ne mogu.

- Ja bih bio zadovoljan i kad bih samo znao kako - rekao je Richler i bacio cigaretu kroz prozor. Od nje ga je zaboljela glava.

- Možda je, ako se sve to doista dogodilo, u pitanju bila samo slučajnost. Sreća. Stjecaj sretnih okolnosti - ili nesretnih, u ovom slučaju.

- Ne znam kako to mislite - rekao je Richler turobno.

- Znam samo da je taj mali doista jeziv, da te prođu srsi.

- Hoću reći samo ovo. Svaki bi drugi dječak jedva dočekao da ispriča roditeljima ili policiji. Rekao bi: "Prepoznao sam čovjeka kojeg traži policija. Stanuje tu i tu. Da, siguran sam." I onda bi stvar prepustio vlastima. Ili mislite da griješim?

- Ne, slažem se. Dječak bi nekoliko dana bio u središtu pozornosti. Većini klinaca bi se to sviđalo. Fotografija u novinama, intervju za večernje vijesti, vjerojatno nagrada u školi.

- Richler se nasmijao.

- Vjerojatno bi ga čak snimili za emisiju Stvarni ljudi.

- Što vam je to?

- Nema veze - rekao je Richler. Morao je govoriti glasnije jer su se našli između dva kamiona s prikolicom. Weiskopf se napeto osvrtao.

- Bolje da ne znate. Ali, imate pravo što se tiče većine dječaka. Većine.

- Ali ne kad je u pitanju ovaj dječak - rekao je Weiskopf.

- Ovaj dječak, vjerojatno čistom srećom, provali Dussandera. Ali, umjesto da ode na policiju ili sve ispriča roditeljima, on ode Dussanderu. Zašto? Kažete da vas nije briga, ali mislim da vas ipak zanima. Mislim da vas to progoni kao i mene.

- Zbog ucjene nije - rekao je Richler.

- To je sigurno. Taj mali ima sve što dječak može poželjeti. U garaži čak imaju vozilo za pijesak, da i ne spominjem pušku za slonove na zidu. A i da je htio ucjenjivati Dussandera iz čiste zabave, Dussander mu nije imao što dati. Osim dionica nije imao ništa vrijedno.

- Jeste li sigurni da mali ne zna da ste našli tijela?

- Siguran sam. Možda se vratim poslijepodne i kažem mu. To nam je zasad najjača karta.

- Richler je blago udario upravljač.

- Da se ovo dogodilo samo dan prije, mislim da bih tražio nalog za pretres.

- Odjeća koju je nosio one večeri?

- Aha. Da smo našli uzorke zemlje koji se podudaraju sa zemljom u Dussanderovom podrumu, mislim da bismo ga možda uspjeli slomiti. Ali, mogao bih se kladiti da je ta odjeća oprana najmanje šest puta.

- A oni drugi mrtvi pijanci? Oni koje nalazite po cijelom gradu?

- Na njima radi Dan Bozeman. Mislim da to nije povezano. Dussander jednostavno nije bio dovoljno jak... a osim toga, već je imao tako dobro razrađenu tehniku. Obeća im piće i jelo, povede ih kući autobusom - gradskim autobusom! - i ubije ih u vlastitoj kuhinji.

Weiskopf je tiho rekao: - Nisam mislio na Dussandera.

- Kako to mi...- počeo je Richler, a onda je naglo zatvorio usta. Na trenutak je u nevjerici šutio, a onda je tiho rekao: - Ma dajte. Dajte. Nemojte...

- Kao zastupnik svoje države, zainteresiran sam za Bowdena samo zbog onoga što zna - ako išta zna - o Dussanderovim vezama s nacističkim podzemljem. Ali, kao čovjeka me sve više zanima sam dječak. Zanima me što ga motivira. Zanima me zašto. I što se više trudim odgovoriti na ta pitanja, sve više se pitam što još.

- Ali...

- Što mislite, je li moguće da su upravo grozote u kojima je Dussander sudjelovao bile temelj njihove uzajamne privlačnosti? Kažem sebi da je to odvratna pomisao. Od onoga što se događalo u logorima čovjeku se još i danas okrene želudac. I sam to osjećam iako je od mojih u logoru bio jedino djed, a on je umro kad su mi bile tri godine. Ali, možda postoji nešto u onome što su Nijemci radili što nas sve uzbuđuje i donosi užitak - nešto što otvara katakombe mašte. Možda je razlog dijela našeg zgražanja i užasa upravo podsvjesna spoznaja da bismo u pravim - ili krivim - okolnostima i sami bili kadri graditi takva mjesta i raditi u njima. Stjecaj crnih okolnosti. Možda znamo da bi oni koji žive u katakombama u pravim okolnostima rado izgmizali van. I što mislite, kako bi izgledali? Kao sumanuti Fiihreri s brkovima koji bi vikali "Heil!"? Kao crveni vragovi ili demoni ili zmajevi koji lete svojim smrdljivim gmazovskim krilima?

- Ne znam - rekao je Richler.

- Mislim da bi većina izgledala poput običnih računovođa - rekao je Weiskopf.

- Sitnih ljudi s grafikonima i tabelama i elektronskim kalkulatorima, spremnih maksimizirati stopu ubijanja tako da sljedeći put uspijemo ubiti dvadeset ili trideset a ne samo sedam ili osam ili dvanaest milijuna. A neki od njih možda bi izgledali kao Todd Bowden.

- Pa vi ste gotovo jednako jezivi kao on - rekao je Richler. Weiskopf je kimnuo.

- Tema je jeziva. Kad ste našli ona trupla ljudi i životinja u Dussanderovom podrumu... to je bilo jezivo, nu! Je li vam ikad palo na pamet da je taj dječak možda krenuo od običnog zanimanja za logore? Zanimanja ništa bitno drukčijeg od zanimanja dječaka koji skupljaju kovanice ili marke ili vole čitati o otpadnicima na Divljem zapadu? I da je otišao Dussanderu kako bi dobio podatke iz prvih usta?

- Prve ruke - promrmljao je Richler gotovo nečujno dok je kraj njih jurio još jedan kamion s prikolicom. BUDWEISER, pisalo je na njemu golemim slovima. Kako neobična zemlja, pomislio je Weiskopf i pripalio još jednu cigaretu. Ne shvaćaju kako mi možemo živjeti okruženi napola ludim Arapima, ali da moram ovdje provesti dvije godine, dobio bih slom živaca.

- Možda. I možda nije moguće stajati i promatrati ubojstvo za ubojstvom a da te ne dotaknu.

29.

Niski muškarac koji je ušao u detektivsku sobu nosio je svoj smrad za sobom poput šlepa. Zaudarao je na trule banane, jeftin losion poslije brijanja, žoharska govna i unutrašnjost kamiona za otpad na kraju radnog dana. Na sebi je imao izlizane hlače s uzorkom riblje kosti, poderanu košulju iz neke državne bolnice i izlizanu plavu jaknu na kojoj je velik dio patentnog zatvarača visio poput pigmejskih zubi. Gornji dijelovi cipela bili su zalijepljeni za potplate ljepilom u boji. Na glavi je imao šešir prepun uši. Izgledao je kao smrt na dopustu.

- Uh, gospode Bože, idi van! -po vikao je dežurni narednik.

- Nisi uhićen, Hap! Časna riječ! Kunem ti se majkom! Izlazi! Želim disati.

- Želim razgovarati s poručnikom Bozemanom.

- Umro je, Hap. Jučer. Ne možemo doći k sebi zbog toga. Zato idi i ostavi nas da u miru plačemo.

- Želim razgovarati s poručnikom Bozemanom! - rekao je Hap glasnije. Njegov se dah osjećao do pola sobe: mješavina pizze, bombona od metvice i slatkog crnog vina.

- Otišao je poslom u Tajland, Hap. Daj, idi. Otiđi nekamo i progutaj žarulju.

- Želim razgovarati s poručnikom Bozemanom i ne mislim otići dok to ne učinim!.

Dežurni narednik je pobjegao iz sobe. Vratio se pet minuta poslije s Bozemanom, mršavim i pomalo zgrbljenim pedesetogodišnjakom.

- Odvedi ga u svoj ured, Dan, može? - molio je narednik.

- Je li to u redu?

- Hajde, Hap - rekao je Bozeman i trenutak poslije našli su se u pregratku koji je bio Bozemanov ured. Bozeman je mudro otvorio prozor i uključio ventilator prije nego što je sjeo.

- Kako ti mogu pomoći, Hap?

- Još radite na onim ubojstvima, poručnice?

- Beskućnika? Da, moglo bi se reći.

- E pa, ja znam tko ih je pokokao.

- Ma nemoj, Hap? -rekao je Bozeman. Pripaljivao je lulu. Rijetko ju je pušio, ali ni ventilator ni otvoreni prozor nisu uspjeli ublažiti Hapov smrad. Još malo pa će se početi guliti boja sa zidova, pomislio je Bozeman. Uzdahnuo je.

- Sjećate se da sam vam rekao da je Sonny pričao s nekim tipom dan prije nego što smo ga našli izbodenog u onoj cijevi? Sjećate se toga, poručnice Bozeman?

- Sjećam se.

- Nekoliko klošara koji su se motali oko Vojske spasa i Gradske kuhinje gdje su dobivali juhu ispričali su sličnu priču o dvojici ubijenih beskućnika. Charles "Sonny" Brackett i Peter "Poley" Smith. Vidjeli su nekog tipa, mladog tipa, kako razgovara sa Sonnyjem i Poleyjem. Nitko nije pouzdano znao je li Sonny otišao s njim, ali Hap i još dvojica tvrdili su da Poley Smith jest. Činilo im se da je "tip" malodoban i da bi im dao za vino ako mu kupe nešto jače. Još je nekoliko pijanaca tvrdilo da su vidjeli takvog "tipa". Opis je bio izvrstan i sigurno bi bio prihvaćen na sudu s obzirom na to da dolazi iz tako pouzdanog izvora. Mlad, plavokos, bijelac. Samo još da ga uhite.

- E pa, sinoć sam bio u parku - rekao je Hap - i slučajno sam imao neke stare novine...

- U ovom je gradu zabranjeno spavati po parkovima, Hap.

- Samo sam skupljao novine - rekao je Hap pravednički.

- Pravi je užas kako ih ljudi bacaju na sve strane. Čistio sam javnu površinu, poručnice. Javnu površinu! Neke su novine bile stare i tjedan dana.

- Da, Hap - rekao je Bozeman. Nejasno se sjećao da je bio vrlo gladan i da se veselio objedu. Sad mu se činilo da je to bilo jako davno.

- I kad sam se probudio, vjetar mi je donio u lice jedne novine i gledao sam ravno u tog tipa. Mogu vam reći da sam odmah skočio. Evo. To vam je taj. Ovaj desno.

Hap je izvukao zgužvane, požutjele, zamrljane novine ispod jakne i razmotao ih. Bozeman se nagnuo naprijed, sad već blago zainteresiran. Hap mu je stavio novine na stol pa je mogao pročitati naslov: 4 MLADIĆA IZABRANA ZA ALL STARS JUŽNE KALIFORNIJE. Ispod naslova su bile četiri fotografije.

- Koji, Hap?

Hap je stavio prljavi prst na sliku sasvim desno.

- Ovaj. Piše da se zove Todd Bowden.

Bozeman je podigao pogled s fotografije i pogledao Hapa, pitajući se koliko je njegovih moždanih stanica još u radnom stanju nakon dvadeset godina pirjanja mješavinom crnog vina i povremene čašice rakije.

- Kako možeš biti siguran, Hap? Na slici ima bejzbolsku kapu. Ne vidim ima li plavu kosu ili ne.

- Osmijeh - rekao je Hap.

- Isti osmijeh. Upravo se tako cerio Poleyju kad su otišli zajedno, kao, "nije li život sjajan?". Nikad neću zaboraviti taj osmijeh. To je on. On je taj.

Bozeman je jedva i čuo posljednje riječi. Razmišljao je. Todd Bowden. Ime mu je nekako bilo poznato. Nešto ga je u vezi s njim mučilo još više nego pomisao da bi junak mjesne gimnazije mogao ubijati pijance. Činilo mu se da je to ime čuo upravo jutros, u nekom razgovoru. Namrštio se, pokušavajući se sjetiti gdje.

Hap je otišao, a Dan Bozeman se još pokušavao sjetiti kad su došli Richler i Weiskopf... i upravo mu je na zvuk njihovih glasova dok su si točili kavu u detektivskoj sobi napokon upalilo.

- Gospode Bože - rekao je poručnik Bozeman i brzo ustao.

30.

Roditelji su ponudili da će otkazati poslijepodnevne planove - Monica odlazak u supermarket a Dick golf s nekim poslovni partnerima - i ostati s njim, ali Todd im je rekao da bi najradije bio sam. Namjeravao je očistiti pušku i malo razmisliti o svemu. Pokušati razbistriti stvari.

- Todde - rekao je Dick i onda otkrio da ne zna što bi rekao. Da je na njegovu mjestu bio njegov otac, vjerojatno bi se sad pomolio. Ali, Bowdenovi više nisu bili od tih stvari.

- Ponekad se takvo što dogodi -rekao je slabašno jer ga je Todd još gledao.

- Ne muči se zbog toga.

- Bit će sve u redu, tata.

Kad su otišli, uzeo je nekoliko krpa i bocu ulja za čišćenje puške i odnio ih na klupu pokraj ružičnjaka. Vratio se u garažu po pušku. Odnio ju je na klupu i rasklopio dok mu je slatki prašnjavi miris cvijeća ispunjavao nosnice. Pjevušio je dok je čistio pušku, povremeno zviždučući. Onda ju je opet sklopio. Sve je to mogao obaviti i u mraku. Misli su mu lutale. Kad se nakon nekoliko minuta pribrao, vidio je da je napunio pušku. Pucanje u metu nije ga osobito privlačilo, ne danas, ali ipak ju je napunio. Rekao je sebi da ne zna zašto.

Naravno da znaš, Todde dragi. Vrijeme je, da tako kažem, došlo.

U tom je trenutku na prilaz skrenuo žuti saab. Čovjek koji je izišao iz njega činio mu se odnekud poznat, ali tek kad je zalupio vrata i krenuo prema njemu, Todd je ugledao tenisice - niske, svijetloplave. Ovo je očito bio dan za prošlost. Jer prema njemu je hodao nitko drugi do Gumeni Ed, Ed French.

- Zdravo, Todde. Nismo se dugo vidjeli.

Todd je naslonio pušku na klupu i široko se nasmiješio.

- Dobar dan, gospodine French. Otkud vi?

- Jesu li tvoji kod kuće?

- Uh, nisu. Trebali ste ih?

- Ne - rekao je Ed French nakon duge, zamišljene stanke.

- Ne, zapravo ne. Možda bi bilo bolje da porazgovaramo samo ti i ja. Barem za početak. Možda ćeš mi moći dati neko dobro objašnjenje za sve ovo, iako iskreno sumnjam u to.

Posegnuo je u džep i izvadio isječak iz novina. Todd je znao što je na njemu i prije nego što mu ga je Ed French pružio; po drugi put tog dana gledao je dvije Dussanderove fotografije. Ona koju je snimio ulični fotograf bila je zaokružena crnom tintom. Bilo je jasno što to znači: French je prepoznao njegovog "djeda". I sad je to htio reći cijelom svijetu. Htio je biti babica dobrih vijesti. Dobri stari Gumeni Ed koji oponaša govor učenika i nosi jebene tenisice.

Policija će biti veoma zainteresirana - ali, naravno, to je već ionako bila. To je sad znao. Počeo je tonuti otprilike pola sata nakon što je Richler otišao. Kao da je dotad bio u balonu napunjenom vrućim plinom. Onda ga je pogodila hladna strijela i sad je uporno tonuo.

Najgore je bilo ono s telefonskim pozivima. Jebeni Richler mu je to podmetnuo glatko kao proljev. Kako da ne, rekao je, žureći da upadne u klopku. Zvali su ga jedanput ili dvaput tjedno. Neka lijepo traže senilne bivše naciste po cijeloj južnoj Kaliforniji. Super. Samo što im je telefonski račun možda ispričao drugu priču. Todd nije bio siguran može li pošta znati koliko čovjek koristi telefon za mjesne pozive... ali bilo je nečega u Richlerovom pogledu.

A onda još pismo. Nehotice je rekao Richleru da nije bilo provalnika i Richler je vjerojatno shvatio da je Todd to mogao znati samo ako se sam vratio u kuću... kao što se i jest vratio, ne samo jedanput nego tri puta, prvi put po pismo i još dvaput ne bi li vidio ima li čega opasnog. Nije bilo ničega: nestala je čak i gestapovska uniforma; Dussander ju je očigledno bacio.

I tijela. Richler nije ništa rekao o tijelima.

Isprva je Todd mislio da je to dobro. Neka još malo love dok on ne raščisti stvari u svojoj glavi - i osobito u svojoj priči. Nema straha zbog zemlje kojom je umrljao odjeću: nju je oprao još iste večeri. Sam ju je ubacio u perilicu, savršeno svjestan da bi Dussander mogao umrijeti i da će se onda sve otkriti. Nikad dovoljno opreza, mali, kako bi rekao sam Dussander.

A onda je malo-pomalo shvatio da to nije dobro. Bilo je toplo, a kad je toplo, podrum uvijek jače smrdi; kad je posljednji put bio kod Dussandera, jako se osjećao. Policiju je taj zadah morao zainteresirati, sigurno bi potražili odakle dolazi. Zašto mu Richler onda ništa nije rekao o tome? Je li tu informaciju čuvao za poslije? Da ga zaskoči? A ako ga želi zaskočiti, znači da sumnja.

Todd je podigao pogled s novinskog isječka i vidio da se Gumeni Ed napola okrenuo od njega. Gledao je ulicu iako se tamo nije bogzna što događalo. Richler sumnja, ali neće stići mnogo dalje od sumnje.

Osim ako neki konkretan dokaz ne poveže Todda sa starcem.

Upravo onakav dokaz kakav bi im mogao pružiti Gumeni Ed French.

Smiješan čovjek u smiješnim tenisicama. Tako smiješan čovjek i ne zaslužuje život. Todd je dotaknuo cijev svoje puške.

Da, Gumeni Ed je karika koja im nedostaje. Nikad neće moći dokazati da je Todd bio sudionik jednog od Dussanderovih ubojstava. Ali, ako Gumeni Ed bude svjedočio, moći će dokazati urotu. I bi li tu bio kraj? Ne bi. Onda bi uzeli njegovu maturalnu sliku i počeli je pokazivati klošarima dolje kod Vojske spasa. Cisto nagađanje, ali Richler bi to morao učiniti. Ako mu ne možemo prikačiti jednu hrpu pijanaca, možda mu možemo prikačiti drugu.

A onda? Onda sud.

Otac bi mu uzeo nekoliko vrhunskih odvjetnika. Naravno. I odvjetnici bi ga na kraju izvukli. Naravno. Same indicije. Na porotu bi ostavio odveć dobar dojam. Ali, njegov bi život tad već ionako bio uništen. Sve bi se razvlačilo po novinama, iskopavalo i iznosilo na svjetlo kao poluraspadnuta trupla iz Dussanderovog podruma.

- Čovjek na toj fotografiji je čovjek koji je došao k meni kad si u prvom razredu imao problema - rekao mu je Ed French iznenada.

- Predstavio se kao tvoj djed. Sad ispada da je bio ratni zločinac.

- Da - rekao je Todd. Lice mu je postalo nekako neobično blijedo. Bilo je to lice lutke iz izloga. Iz njega je nestao svaki trag zdravlja, života i radosti. Ono što je ostalo bilo je zastrašujuće prazno.

- Kako se to dogodilo? - pitao je Ed i možda je htio da njegovo pitanje bude strašna optužba, ali zazvučalo je žalobno, izgubljeno i nekako prevareno.

- Kako se to dogodilo, Todde?

- Pa, tako, jedno je išlo za drugim - rekao je Todd i uzeo pušku.

- Eto, tako. Jedno... za drugim.

- Palcem je pomaknuo otponac i uperio pušku u Gumenog Eda.

- Ma kako glupo zvučalo, tako se dogodilo. Jednostavno tako.

- Todde - rekao je Ed razrogačivši oči. Zakoračio je natraške.

- Todde, pa nećeš valjda... molim te, Todde. Porazgovarajmo. Možemo porazg...

- Razgovarajte ti i onaj jebeni Švabo u paklu - rekao je Todd i povukao okidač.

Zvuk pucnja zakotrljao se kroz vruću tišinu poslijepodneva bez vjetra. Ed French je ležao naslonjen na svoj saab. Pružio je ruku i otkinuo brisač. Glupo ga je gledao dok se krv širila po njegovoj dolčeviti. Onda ga je ispustio i pogledao Todda.

- Norma - šapnuo je.

- Može - rekao je Todd.

- Što god želiš, stari.

- Ponovno je pucao i polovica Edove glave nestala je u mlazu krvi i kosti.

Ed se pijano okrenuo i počeo primicati vratima automobila ponavljajući ime svoje kćeri sve slabijim glasom. Todd je pucao još jedanput ciljajući u dno kralježnice i Ed je pao. Noge su mu nekoliko puta lupnule po tlu, a onda se umirio.

Bome se dugo držao s obzirom da je pedagog, pomislio je Todd i kratko se nasmijao. U istom trenutku u mozak mu se zabila bol oštra poput noža. Sklopio je oči.

Kad ih je ponovno otvorio, osjećao se bolje nego što se osjećao već mjesecima. Možda i godinama. Sve je bilo u redu. Sve kako treba. S lica mu je nestala bezizražajnost, a zamijenila ju je neka vrsta divlje ljepote.

Vratio se u garažu i skupio sve svoje metke. Više od četiristo. Stavio ih je u staru naprtnjaču, a nju na rame. Kad se vratio na sunce, uzbuđeno se smiješio a oči su mu plesale - smiješio se onako kako se dječaci smiješe na svoj rođendan, na Božić, na Dan nezavisnosti. Bio je to osmijeh koji je govorio o vatrometu, kućicama na stablu, tajnim znakovima i tajnim sastajalištima, o pobjedonosnom svršetku utakmice kad igrače u grad donesu na rukama. Osmijeh ekstaze na licu plavokosih mladića koji odlaze u rat s četvrtastim kacigama na glavi.

- Ja sam gospodar svijeta - uzviknuo je glasno prema visokom modrom nebu i na trenutak podigao pušku objema rukama iznad glave. Onda ju je prebacio u desnu ruku i krenuo prema onom mjestu iznad autoceste gdje je bila padina i gdje će se moći zakloniti iza mrtvog stabla.

Skinuli su ga tek poslije pet sati, kad je već gotovo pao mrak.

JESEN IZGUBLJENE NEVINOSTI

Za Georgea McLeoda

TRUPLO

1.

Najvažnije stvari je najteže reći. To su stvari kojih se sramimo jer ih riječi umanjuju - kad ih izgovorimo, stvari koje su se činile neograničenima dok su bile u našoj glavi, stisnu se na običnu, životnu veličinu. Ali, ima tu još nešto, zar ne? Najvažnije stvari su preblizu mjestu gdje je zakopano naše tajno srce, kao putokazi prema blagu koje bi neprijatelji rado ukrali. I dogodi se da s naporom otkrijemo neku tajnu a da nas ljudi čudno gledaju, ne shvaćajući što smo uopće rekli ni zašto smo mislili da je tako važno da smo bili na rubu suza dok smo govorili. Mislim da je to najgore. Kad tajna ostane zaključana ne zato što nije ispričana nego zato što je nitko nije razumio.

Prvi sam put vidio mrtvo ljudsko biće u svojoj trinaestoj godini. Dogodilo se to 1960. godine, davno... premda se meni ponekad i ne čini tako davno. Osobito ne onih noći kad se probudim iz sna u kojem tuča pada u njegove otvorene oči.

2.

Imali smo kućicu na velikom brijestu iznad praznog zemljišta u Castle Rocku. Danas je na tom mjestu poduzeće za selidbe, a brijesta više nema. Napredak. Bio je to svojevrstan klub, iako nije imao ime. Bilo je pet, možda šest stalnih članova i još nekoliko klinaca koji su samo navraćali. Pustili bismo ih gore kad bismo se kartali pa bi nam trebala svježa krv. Obično smo igrali blackjack, a ograničenje je bilo pet centi. Ali, mogao si udvostručiti novac na blackjacku i pokeru s pet zatvorenih karata... utrostručiti sa šest zatvorenih karata, iako je jedino Teddy bio dovoljno lud da to igra.

Kućica je bila sagrađena od dasaka koje smo ukrali s otpada iza građevinskog poduzeća Makey u Ulici Carbine - bile su iskrzane i pune rupa koje smo zatvarali toaletnim papirom ili papirnatim ubrusima. Krov je bio od valovitog lima koji smo isto uzeli s otpada, sve se vrijeme osvrćući dok smo ga odnosili jer je čuvarov pas navodno čudovište koje ždere djecu. Istog smo dana našli i mrežasta vrata - dobro su nas štitila od muha, ali su bila jako hrđava - jako, jako hrđava - u koje god doba dana si pogledao kroz njih, činilo se da sunce zalazi.

Osim za kartanje, klub je bio zgodan za pušenje i gledanje časopisa s curama. Imali smo pet-šest ulubljenih pepeljara na čijem je dnu pisalo CAMELS, mnogo duplerica pričvršćenih na daščane zidove, dvadeset ili trideset izlizanih špilova karata (Teddy ih je dobivao od strica koji je imao papirnicu - kad ga je stric jednom pitao što igramo, Teddy mu je rekao da imamo turnire u remiju i stric nije imao ništa protiv toga), plastične čipove za poker i hrpu prastarih krimića Master Detective koje smo mogli prelistavati kad nismo imali što drugo raditi. Osim toga, napravili smo tajni pretinac 35x30 cm ispod poda kako bismo sve to mogli sakriti u onim rijetkim prilikama kad bi netko od naših roditelja odlučio pokazati kako sa sinom ima pravi prijateljski odnos. Kad je kišilo, u kućici je bilo kao u jamajkanskom čeličnom bubnju... ali tog ljeta nije bilo kiše.

Bilo je to najsuše i najvruće ljeto od 1907. godine, ili je tako barem pisalo u novinama, a u taj petak prije Dana rada i početka nove školske godine čak je i žutika na livadama i u jarcima uz seoske ceste izgledala isušeno i jadno. Te godine nikome ništa nije uspjelo u vrtu i konzervansi u mjesnoj trgovini još su skupljali prašinu. Tog se ljeta nije imalo što spremati za zimnicu, osim možda vina od maslačka.

Teddy, Chris i ja bili smo tog petka ujutro u našem klubu, jadali se jedan drugome što je školska godina tako blizu, igrali karte i pričali uvijek iste viceve o trgovačkim putnicima i Francuzima. Kako znaš da ti je Francuz bio u vrtu? Tako što su ti kante za smeće prazne, a pas je trudan. Teddy bi se pretvarao da je uvrijeđen, ali on bi prvi ispričao novi vic čim bi ga čuo, samo što bi Francuza pretvorio u Poljaka.

Brijest je davao dobar hlad, ali već smo svukli majice da ih ne bismo previše zamrljali znojem. Igrali smo skat po tri centa, najdosadniju igru koju je itko ikad izmislio, ali bilo je odveć vruće da bismo mislili na nešto zahtjevnije. Do sredine kolovoza imali smo dosta dobru ekipu za nogomet, ali onda se većina jednostavno izgubila. Tko bi igrao na toj vrućini.

Ja sam skupljao pikove. Počeo sam s trinaest, dobio još osmicu i tako imao dvadeset jedan, a poslije toga ništa. Chris je pokucao. Povukao sam posljednju kartu. Bila je beskorisna.

- Dvadeset devet - rekao je Chris i položio karo.

- Dvadeset dva - rekao je Teddy s gađenjem.

- Nosite se - rekao sam ja i bacio karte na stol licem prema dolje.

- Gordie je ispao, stari Gordie je upravo nadrljao i izletio kroz vrata - rugao mi se Teddy Duchamp i onda se nasmijao na onaj svoj karakteristični način - I-i-i-i-i, kao kad izvlačiš hrđavi čavao iz trule daske. Bio je čudan, svi smo to znali. Kao i mi ostali, imao je gotovo trinaest godina, ali je zbog naočala i slušnog aparata koje je nosio katkad izgledao kao starac. Klinci su ga na ulici uvijek žicali cigarete, ali izbočina na njegovoj košulji bila je zapravo od baterije slušnog aparata.

Unatoč naočalama i gumbu boje mesa koji mu je uvijek bio u uhu, Teddy nije dobro vidio i često nije razumio što mu se govori. U bejzbolu je uvijek morao držati položaj daleko od središta zbivanja, a i tad smo se nadali da nitko neće uspjeti baciti loptu tako daleko jer bi Teddy odlučno potrčao za njom bez obzira na to vidi li je ili ne. Cesto bi ga lopta pogodila u glavu, a jednom se onesvijestio kad se zaletio u ogradu. Ležao je na tlu izvrnutih očiju gotovo pet minuta i strašno me prepao. Onda je došao k sebi i ushodao se onako zakrvavljena nosa i s velikom ljubičastom čvorugom na čelu, tvrdeći da je bio faul.

Vid mu je bio prirodno loš, ali u onome što mu se dogodilo s ušima nije bilo ničega prirodnog. U to doba kad je posljednji krik mode bio ošišati se tako kratko da ti uši strše poput držaka na vrču, Teddy je imao prvu beatlesicu u Castle Rocku, četiri godine prije nego što je itko u Americi uopće čuo za Beatlese. Nije htio da mu se vide uši jer su izgledale kao dva grumena toplog voska.

Jednog dana kad mu je bilo osam godina, Teddyjev otac je pobjesnio na njega zato što je razbio tanjur. Majka mu je radila u tvornici cipela u South Parisu kad se to dogodilo, a kad je došla kući, sve se već bilo dogodilo.

Teddyjev tata je odvukao Teddyja do štednjaka na drva u kuhinji i pritisnuo mu glavu postrance na vruću ploču. Držao ju je tako oko deset sekunda. Onda mu je podigao glavu i isto učinio s drugom stranom. Onda je zvao hitnu pomoć i rekao im da dođu po njegovog sina. Onda je spustio slušalicu, otišao po pušku, sjeo i gledao televiziju s puškom na krilu. Kad je susjeda, gospođa Burroughs, došla pitati je li sve u redu jer je čula kako Teddy vrišti, Teddyjev tata je uperio pušku u nju. Gospoda Burroughs izletjela je iz njihove kuće brzinom svjetlosti, zaključala se u svoju i nazvala policiju. Kad je došla hitna, gospodin Duchamp je pustio bolničare u kuću i otišao čuvati stražu na trijemu dok su ga iznosili.

Teddyjev otac je objasnio bolničarima da iako prokleti glavonje tvrde da je sve čisto, posvuda ima prokletih švapskih snajperista. Jedan od bolničara upitao ga je misli li da će izdržati, a Teddyjev tata se napeto nasmiješio i rekao da će izdržati sve dok pakao ne postane prodavaonica hladnjaka bude li potrebno. Bolničar ga je vojnički pozdravio a Teddyjev tata mu je uzvratio. Nekoliko minuta nakon što je hitna otišla, došla je policija i smjenila Normana Duchampa sa straže.

Već je više od godinu dana radio čudne stvari - strijeljao mačke i podmetao vatru u poštanske sandučiće - a nakon što je vlastitom sinu učinio tu strahotu, na brzinu su ga poslali u Togus, u neku vrstu veteranske bolnice. Tamo odeš ako si "nepodoban" za vojnu službu. Teddyjev tata je sudjelovao u iskrcavanju u Normandiji i Teddy je bio ponosan na njega unatoč tome što mu je učinio. Svaki ga je tjedan posjećivao s majkom.

Bio je najgluplji klinac s kojim smo se družili, a bio je i lud. Upuštao bi se u najluđe rizike i nekako se izvukao. Najdraže mu je bilo ono što je zvao Izbjegavanjem kamiona. Trčao bi ispred kamiona na Autocesti 196 i katkad bi ga promašili za samo nekoliko centimetara. Samo Bog zna koliko je srčanih kapi tako izazvao, a smijao bi se dok bi mu zračna struja od prolazećeg kamiona puhala kroz odjeću. Užasno nas je plašio jer je tako slabo vidio. I uz naočale sa staklima debelim poput boce coca cole, činilo nam se da je samo pitanje vremena kad će ga jedan od tih kamiona udariti. Morao si paziti na što ga izazivaš jer bi Teddy bio spreman prihvatiti svaki izazov.

- Gordie je ispao, i-i-i-i-i!

- Sranje - rekao sam i počeo listati krimić dok oni ne završe. Našao sam priču "Izudarao je lijepu studenticu u dizalu" i udubio se u nju.

Teddy je podigao svoje karte, pogledao ih i rekao: - Zovem.

- Ti četvorooko govno! - povikao je Chris.

- Govna imaju tisuću očiju - rekao je Teddy tako ozbiljno da smo i Chris i ja prasnuli u smijeh. Teddy nas je promatrao blago se mršteći, kao da se pita čemu se smijemo. To je bila još jedna njegova osobina -uvijek bi izvalio nešto otkačeno kao "govna imaju tisuću očiju" i nikad nisi bio siguran je li htio da to bude smiješno ili je samo slučajno tako ispalo. Uvijek bi tako malo začuđeno gledao one koji se smiju, kao da misli: "O Bože, što im je ovaj put?"

Teddy je imao trideset u boji - dečka, kraljicu i kralja tref. Chris je imao samo šesnaest pa je pao.

Teddy je nespretno miješao karte a ja sam baš došao do najsočnijeg dijela priče, kad je poludjeli mornar iz New Orleansa skakao po studentici s Bryn Mawra jer nije podnosio zatvorene prostore kad smo čuli kako se netko brzo penje uz ljestve prikucane za brijest. Nečija je ruka počela kucati o dno vrata.

- Tko je tamo? - povikao je Chris.

- Vern! - Zvučao je uzbuđeno i bez daha.

Otišao sam do vrata i otvorio ih. Vrata su se podigla i Vern Tessio, jedan od redovitih članova, ušao je u kućicu. Bio je sav obliven znojem, a njegova kosa, koja je inače uvijek bila savršeno zalizana u stilu njegovog rock'n'roll idola Bobbyja Rydella, visjela je u slijepljenim pramenovima.

- Uh, čovječe - protisnuo je.

- Čekajte samo dok čujete novost.

- Kakvu novost? - upitao sam.

- Čekaj da dođem do daha. Trčao sam cijelim putem od kuće.

- Trčao sam cijelim putem kući - zavijao je Teddy oponašajući Little Anthonyja - da ti kažem da mi je žaoooo...

- Jebo te ja - rekao je Vern.

- Idi pišaj pa se stišaj - odgovorio mu je Teddy dosjetljivo.

- Trčao si cijelim putem od tvoje kuće? - rekao je Chris s nevjericom.

- Pa ti si lud! - Vernova kuća bila je tri kilometra dalje, u Ulici Grand.

- Vani je najmanje trideset stupnjeva.

- Imao sam dobar razlog - rekao je Vern.

- Kriste Bože. Nećete vjerovati kad vam kažem. Ozbiljno.

- Lupio se po oznojenom čelu da nam pokaže koliko je ozbiljan.

- Daj, reci što je - rekao je Chris.

- Možete li noćas spavati vani? - Vern nas je gledao ozbiljno i uzbuđeno. Oči su mu izgledale kao grožđice utisnute u tamne krugove znoja.

- Mislim, možete li svojima reći da ćemo postaviti šator iza moje kuće?

- Pa, moglo bi - rekao je Chris, podigao nove karte i pogledao ih.

- Ali, stari mi je u lošoj fazi. Pije.

- Moraš ga nekako nagovoriti - rekao je Vern.

- Ozbiljno ti kažem. Ovo je nevjerojatno. A ti, Gordie?

- Vjerojatno.

Moji su mi obično dopuštali takve stvari. Zapravo, cijelog sam tog ljeta bio Nevidljivi dječak. U travnju je moj stariji brat Dennis poginuo u prometnoj nesreći. To se dogodilo u vojarni Fort Benning u Georgiji, gdje je bio na obuci. On i još jedan momak vozili su se u bazu kad se u njih sa strane zabio vojni kamion. Dennis je na mjestu poginuo, a onaj drugi momak je još bio u komi. Dennis bi tog tjedna bio napunio dvadeset godina. Već sam mu izabrao rođendansku čestitku.

Plakao sam kad sam to čuo, plakao sam još više na sprovodu i nisam mogao zamisliti da Dennisa više nema, da nekoga tko me znao udariti po glavi ili me plašiti plastičnim paukom dok se ne bih rasplakao ili me poljubio kad bih pao i razbio koljena i šapnuo mi: "Hajde, nemoj više plakati, cmizdravče" - da nekoga tko me dodirivao više nema. Boljelo me i plašilo što je poginuo... ali moje roditelje kao da je ubilo. Meni je Dennis bio tek nešto više od znanca. Bio je osam godina stariji od mene, imao je vlastito društvo. Niz godina smo jeli za istim stolom, katkad je bio moj prijatelj a katkad moj mučitelj, ali uglavnom je bio... neki dečko. Kad je poginuo, već godinu dana nije živio kod kuće. Samo je nekoliko puta došao na dopust. Nismo bili ni slični. Dugo mi je trebalo poslije tog ljeta da shvatim kako sam najviše plakao zbog mame i tate. Što ni njima ni meni nije ni najmanje koristilo.

- O čemu ti to toliko baljezgaš, Vern- O? - upitao je Teddy.

- Zovem - rekao je Chris.

- Što! - povikao je Teddy i odmah zaboravio na Verna.

- Lažeš! Nemaš hand! Nisam ti dao hand!

Chris je samo frknuo.

- Vuci kartu, govnaru. Teddy je uzeo kartu s kupa. Chris je s police iza sebe uzeo Winston. Ja sam posegnuo za svojim krimićem.

Vern Tessio je rekao: - Biste li htjeli vidjeti mrtvog čovjeka? Svi smo stali.

3.

Dakako, svi smo čuli vijest na radiju. Imali smo stari Philco koji smo također dovukli s otpada i stalno smo ga slušali. Slušali smo lewistonsku postaju WLAM na kojoj su uvijek puštali nove hitove i klasike kao što su "What in the World's Come Over You" Jacka Scotta, "This Time" Troya Shondella, Elvisov "King Creole" i "Only the Lonely" Roya Orbisona. Kad bi puštali vijesti, obično nismo slušali. Vijesti su obično bile gluposti o Kennedyju i Nixonu, Quemoyu i Matsuu, o razlici u nuklearnom naoružanju i o tome kako je Castro zapravo pravi gad. Ali, svi smo slušali vijest o Rayu Broweru jer je bio naših godina.

Bio je iz Chamberlainea, gradića šezdesetak kilometara od Castle Rocka. Tri dana prije nego što je Vern pretrčao tri kilometra do kućice na stablu, Ray Brower je otišao brati kupine. Kad je pala noć a on se nije vratio, Browerovi su zvali šefa policije i počela je potraga -najprije samo oko kuće, a onda sve šire, do gradića Bottona, Durhama i Pownala. Svi su se uključili - policajci, lovočuvari, dobrovoljci. Ali, dječaka ni nakon tri dana nisu našli. Po tonu vijesti osjećalo se da ga neće naći živog; potraga će se s vremenom jednostavno razvodniti i prestati. Možda ga je zatrpao šljunak ili se utopio u potoku pa će neki lovac deset godina poslije naći njegov kostur. Već su pretraživali jezerca u Chamberlaineu i rezervoar u Mottonu.

Danas se u jugozapadnom Maineu takvo što ne može dogoditi; gotovo cijelo područje je urbanizirano i predgrađa Portlanda i Lewistona pružaju se sve dalje, kao ticala goleme hobotnice. Šume još postoje i sve su gušće kako se približavaš Bijelim planinama, ali ako danas ne izgubiš glavu i nastaviš hodati ravno kakvih osam kilometara, sigurno ćeš naići na neku autocestu. Ali, 1960. godine je cijelo područje između Chamberlainea i Castle Rocka još bilo nerazvijeno i bilo je mjesta gdje nitko nije čak ni sjekao drva od Drugoga svjetskog rata. Tada je još bilo moguće krenuti u šumu, izgubiti se i tamo umrijeti.

4.

Vern Tessio je tog jutra kopao ispod trijema svoje kuće.

Svi smo odmah znali što to znači, ali možda bih vama ipak trebao objasniti. Teddy Duchamp nije bio osobito bistar, ali ni Vern Tessio nije imao izgleda da dospije u neki radijski kviz. No njegov brat Billy bio je, kako ćete vidjeti, još gluplji. Ali, najprije vam moram reći zašto je Vern kopao ispod trijema.

Četiri godine prije, kad je imao osam godina, Vern je zakopao litrenu limenku punu kovanica ispod trijema. Mračni prostor pod trijemom on je nazivao svojom "spiljom". Igrao se gusara, a taje limenka bila zakopano blago, ali ako ste se igrali s Vernom, niste to smjeli zvati zakopanim blagom nego plijenom. I tako je zakopao limenku, zatrpao je i prekrio suhim lišćem koje je tijekom godina završilo pod trijemom. Nacrtao je zemljovid koji je spremio u svoju sobu. Sljedećih mjesec dana na to nije ni pomislio. A onda, kad mu je nedostajao novac za kino ili tako nešto, sjetio se kovanica i otišao po svoj zemljovid. Ali, njegova je mama u međuvremenu dva-tri puta pospremala njegovu sobu i pokupila je sve stare školske zadaće, papiriće od bombona i stripove. Jednog ih je jutra upotrijebila za potpaljivanje peći i tako je Vernov zemljovid doslovce nestao u dimu. Barem je tako on zaključio.

Pokušao je po sjećanju naći mjesto gdje je zakopao novac i tamo je kopao. Ništa. Pa lijevo i desno od tog mjesta. Opet ništa. Za taj dan je odustao, ali je sve otad povremeno pokušavao. Cijele četiri godine. Četiri godine. Zamislite! Čovjek nije znao bi li se smijao ili plakao.

To mu je postala svojevrsna opsesija. Trijem Tessiovih pružao se cijelom dužinom kuće - bio je dug oko 12 metara i širok oko dva. Cijelu je tu površinu prekopao dva, možda i tri puta i nije našao svoju kutiju. S vremenom mu je količina zakopanih novčića počela rasti u glavi. Kad se to tek dogodilo, rekao je Chrisu i meni da je u kutiji imao možda tri dolara. Godinu poslije to je poraslo na pet dolara, a u posljednje vrijeme bilo ih je već desetak, ovisno o tome koliko mu je novca trenutačno trebalo.

Od vremena do vremena pokušali bismo mu reći ono što nam se činilo savršeno jasno - da je Billy znao za novac i sam ga iskopao. Vern nam nije htio vjerovati iako je mrzio Billyja kao što Arapi mrze Zidove i vjerojatno bi s osmijehom na licu brata bio osudio na smrtnu kaznu zbog krađe da je imao priliku. Nije ga htio ni izravno pitati. Vjerojatno se bojao da će mu Billy reći: Naravno da sam ih uzeo, glupane. U toj je kutiji bilo dvadeset dolara i ja sam ih potrošio do posljednjeg centa. Umjesto toga, Vern je kopao pod trijemom i tražio kovanice kad god bi ga uhvatila inspiracija (i kad god Billy nije bio kod kuće). Uvijek bi ispuzao ispod trijema blatnjavih traperica, slijepljene kose i praznih ruku. Znali smo ga zbog toga gadno zezati, a nadimak mu je bio Novčić. Novčić Tessio. Mislim da je tako brzo dotrčao u klub ne samo da bi nam rekao novost nego i da bi nam dokazao da je od njegovog kopanja na kraju ipak bilo neke koristi.

Tog je jutra ustao prije svih, doručkovao, malo nabacivao loptu u koš pričvršćen iznad garaže. Nije se imao s kim igrati, bilo mu je dosadno, pa je odlučio ponovno malo kopati. Bio je ispod trijema kad su se gore zalupila mrežasta vrata. Zaledio se i nije ni pisnuo. Ako je njegov tata, izaći će; ako je Billy, pričekat će da Billy i njegov prijatelj Charlie Hogan, malodobni delinkvent, ne odu.

Na trijemu je čuo dva para koraka, a onda je Charlie Hogan progovorio drhtavim, cmizdravim glasom: - Isuse Kriste, Billy, što ćemo?

Vern nam je rekao da je naćulio uši istog trena kad je čuo da Charlie Hogan, jedan od najopakijih frajera u gradu, tako govori. Charlie se, na kraju krajeva, družio s Aceom Merrillom i Eyeballom Chambersom, a ako se družiš s takvima, moraš biti opak.

- Ništa - rekao je Billy.

- Eto što. Ništa.

- Ali, moramo učiniti nešto - rekao je Charlie, a onda su sjeli na trijem nedaleko od mjesta gdje se skrivao Vern.

- Zar ga nisi vidio?

Vern je riskirao i još im se malo primakao, gotovo puzajući. Pomislio je da su se Billy i Charlie jako napili i nekoga pregazili. Pazio je da pod njim ne pucketa lišće. Da su njih dvojica otkrila da je on ispod trijema i da ih je čuo, ono što bi ostalo od njega stalo bi u konzervu pseće hrane.

- Nema to veze s nama - rekao je Billy Tessio.

- Mali je mrtav, pa je i njemu svejedno. Koga je briga ako ga nikad ne nadu? Mene nije.

- To je onaj mali o kojem su govorili na radiju - rekao je Charlie.

- Sto posto. Brocker, Bower, Flowers, tako nešto. Sigurno ga je udario vlak.

- Aha - rekao je Billy. Čulo se paljenje šibice. Vern je vidio kad je pala na šljunak i onda osjetio miris dima cigarete.

- Bome da. A ti si se izbljuvao.

Tišina, ali Vern je osjetio emocionalne valove srama kako zrače iz Charlieja Hogana.

- Pa, barem ga cure nisu vidjele - rekao je Billy nakon nekog vremena.

- Sva sreća.

- Čulo se kako je udario Charlieja po leđima da ga ohrabri.

- Kad bi one počele blebetati, do sutra bi svi znali. Ali, brzo smo zbrisali. Misliš da su shvatile da nešto nije u redu?

- Ne - rekao je Charlie.

- Marie ionako ne voli ići tamo kraj groblja, na Back Harlow Road. Boji se duhova.

- A onda opet onim cmizdravim glasom: - Isuse, da barem sinoć nismo popalili taj auto! Da smo barem samo otišli u kino kako smo mislili!

Charlie i Billy su hodali s dvije bezveznjače, Marie Daughtery i Beverly Thomas; takve nakaze nikad niste vidjeli izvan cirkusa -prištevi, brkovi... užas. Katkad bi njih četvoro - ili šestoro ili osmoro ako su išli i Fuzzy Brackowicz ili Ace Merrill s curama - popalili auto s parkirališta u Lewistonu i vozali se naokolo s bocom irskog vina i gajbom đumbirovog piva. Parkirali bi negdje u Castle Viewu, Harlowu ili Shilohu, pili i hvatali se. Onda bi auto ostavili negdje blizu kuće. Jeftini majmunski užici, tako je Chris to zvao. Nikad ih nisu ulovili, ali Vern se vječito nadao. Silno mu se sviđala ideja da posjećuje Billyja nedjeljom u popravnom domu.

- Kad bismo rekli policiji, pitali bi nas kako smo dospjeli u Harlow - rekao je Billy.

- Ni ti ni ja nemamo auto. Bolje nam je da šutimo. Tako nam ništa ne mogu.

- Mogli bismo ih nazvati anonimno - rekao je Charlie.

- Uđu oni u trag takvim pozivima - rekao je Billy zloslutno.

- Vidio sam na Patroli. I na Dragnetu.

- Da, imaš pravo - rekao je Charlie snuždeno.

- Uh, da je barem Ace bio s nama. Onda bismo mogli reći da smo bili u njegovom autu.

- Ali nije bio.

- Ne.

- Charlie je uzdahnuo.

- Valjda imaš pravo.

- Opušak cigarete pao je na prilaz kući.

- Baš smo morali otići uz prugu i tamo pišati! Zar nismo mogli otići na drugu stranu? I ispovraćao sam se po novim tenisicama.

- Počeo je govoriti malo tiše.

- Prokleti malac je bio odmah tamo. Jesi li ga vidio, Billy?

- Vidio sam ga - rekao je Billy. I drugi se opušak pridružio prvom na prilazu.

- Idemo vidjeti je li Ace ustao. Popio bih nešto.

- Hoćemo mu reći?

- Charlie, nećemo reći nikome. Nikada. Jasno?

- Jasno - rekao je Charlie.

- Isuse Kriste. Da barem nismo popalili onaj blesavi dodge.

- Ma daj, šuti. Idemo.

Niza stube su se spustila dva para nogu u zategnutim, izblijedjelim trapericama i crnim čizmama. Vern se ukočio ("Jaja su mi se toliko digla da sam mislio da će mi se uvući", rekao nam je), siguran da će njegov brat osjetiti da je pod trijemom i ubiti ga - on i Charlie Hogan istrest će mu ono malo mozga što mu je Bog dao na uši i onda ga zgaziti onim svojim čizmama. Ali, produžili su i kad je Vern bio siguran da su stvarno otišli, ispuzao je ispod trijema i dotrčao k nama.

5.

- Baš si imao sreće - rekao sam.

- Stvarno bi te bili ubili. Teddy je rekao: - Znam gdje je Back Harlow Road. Završava kod rijeke. Znali smo tamo pecati.

Chris je kimnuo.

- Nekada je tamo bio most, ali poplavljen je. Davno. Sad su ostale samo još tračnice.

- Zar je taj dečko stvarno mogao iz Chamberlainea stići čak do Harlowa? - upitao je Chris.

- Pa to je trideset-četrdeset kilometara.

- Mislim da je. Vjerojatno se našao na pruzi i slijedio tračnice. Možda je mislio da se tako neće izgubiti, ili da će zaustaviti vlak ako bude trebalo. Ali, sad tuda prolaze samo teretni vlakovi, a ni njih nema mnogo. Morao bi se odvesti čak u Castle Rock da se iskrca. Kad je pao mrak, valjda je ipak naišao vlak... i fljas!

Chris je pljesnuo desnom šakom o lijevi dlan. Teddy, veteran bliskih susreta s kamionima na autocesti, izgledao je kao da mu je drago. Meni je bilo malo mučno pri pomisli na klinca tako daleko od kuće, na smrt uplašenog, kako uporno slijedi prugu, vjerojatno hodajući po pragovima zbog noćnih zvukova s granja i iz grmlja... možda čak i iz propusta ispod pruge. I onda, eto vlaka. Možda ga je veliko prednje svjetlo hipnotiziralo dok nije bilo prekasno. Ili je možda ležao na tračnicama, onesviješten od gladi. Bilo kako bilo, Chris je dobro rekao: fljas! Malac je bio mrtav.

- I, hoćete da ga idemo vidjeti? - pitao je Vern. Od uzbuđenja se premještao s noge na nogu kao da mu je sila na zahod.

Svi smo se zagledali u njega i nekoliko sekundi nitko ništa nije rekao. Onda je Chris bacio karte i rekao: - Da! I hajde da se kladimo da će nas slikati za novine!

- Hm? - zinuo je Vern.

- Misliš? - rekao je Teddy i iscerio se kao da se sprema trčati pred kamionom.

- Slušajte - rekao je Chris i nagnuo se preko kartaškog stola.

- Mi ga možemo otkriti i prijaviti policiji! Bit ćemo u svim vijestima!

- Ne znam - rekao je Vern, očigledno iznenađen.

- Billy će znati kako sam doznao. Prebit će me na mrtvo ime.

- Neće - rekao sam - jer ćemo mi naći truplo, a ne Billy i Charlie Hogan u ukradenom automobilu. Onda se više neće morati brinuti zbog toga. Vjerojatno ćeš dobiti medalju, Novčiću.

- Misliš? - Vern se iscerio i pokazao svoje trule zube. Izgledao je pomalo ošamućeno, kao da je pomisao da bi Billy mogao biti zadovoljan nečim što on učini doživio kao udarac u bradu.

- Stvarno misliš?

I Teddy se cerekao. Onda se namrštio i rekao: - Ajoj!

- Što? - upitao je Vern. Opet se meškoljio, kao da se uplašio da se Teddy sjetio neke važne zapreke.

- Naši roditelji - rekao je Teddy.

- Ako sutra nađemo tog malca u South Harlowu, znat će da nismo spavali kod Verna.

- Da - rekao je Chris.

- Znat će da smo ga išli tražiti.

- Neće - rekao sam ja. Osjećao sam se čudno - i uzbuđeno i uplašeno jer sam znao da to možemo učiniti i izvući se. Od te mješavine osjećaja bilo mi je vruće i zaboljela me glava. Uzeo sam karte da bih nešto radio rukama i počeo ih miješati kao profesionalac. To i pravila pokera bile su jedine stvari koje me je naučio moj stariji brat. Ostali su mi zavidjeli što sam ih znao tako miješati i svi su tražili da ih naučim... svi osim Chrisa. Chris je valjda jedini shvaćao da bi to bilo kao da im dajem dio Dennisa, a nisam ga imao dovoljno da bih ga dijelio s drugima.

Rekao sam: - Reći ćemo im jednostavno da nam je dosadilo logorovati kod Verna jer smo to već toliko puta radili, pa smo odlučili otići uz prugu i logorovati u šumi. Kladim se da nas neće istući jer će svi biti tako uzbuđeni zbog onoga što smo našli.

- Mene će tata svejedno izmlatiti - rekao je Chris.

- Gađanje ovih dana.

- Snuždeno je odmahnuo glavom.

- Ali, k vragu, to vrijedi batina.

- Dobro - rekao je Teddy i ustao. Još se cerekao kao lud i samo što nije prasnuo u onaj svoj kreštavi smijeh.

- Nađimo se kod Verna poslije ručka. Što ćemo im reći za večeru?

Chris je rekao: - Ti, ja i Gordie možemo reći da ćemo jesti kod Verna.

- A ja ću reći mami da ću jesti kod Chrisa - rekao je Vern.

To će upaliti ako nešto ne iskrsne i ako se roditelji slučajno ne sretnu. Ni Vernovi ni Chrisovi nisu imali telefon. U ono su doba još mnogi telefon smatrali luksuzom, osobito siromašniji. A nitko od nas nije baš bio plemić.

Moj tata je bio u mirovini. Vernov je radio u tvornici i još je vozio DeSoto iz 1952. Teddyjeva mama je imala kuću u Ulici Danberry i uzimala je podstanara kad god bi nekoga našla. Tog ljeta nije bilo nikoga; znak IZNAJMLJUJEM NAMJEŠTENU SOBU stajao je u prozoru još od lipnja. A Chrisov tata je manje-više uvijek bio u "gadnoj fazi"; bio je pijanac koji je tu i tamo dobivao socijalnu pomoć - češće tamo nego tu - i većinu je vremena provodio u krčmi Sukey 's s Juniorom Merrillom, Aceovim starim, i još nekolicinom mjesnih pijanaca.

Chris nije mnogo govorio o ocu, ali svi smo znali da ga mrzi iz dna duše. Svakih par tjedana Chris bi se pojavio s masnicama i ožiljcima na obrazima i vratu ili bi na oku imao šljivu duginih boja, a jednom je došao u školu i s nespretno zamotanim zavojem oko glave. Bilo je dana kad uopće ne bi došao u školu. Njegova mama bi javila da je bolestan jer je bio u takvom stanju da nije mogao doći. Chris je bio pametan, stvarno pametan, ali mnogo je markirao i gospodin Halliburton, dežurni za markirante, redovito bi obilazio Chrisovu kuću u starom crnom chevroletu. Ako bi našao Chrisa da markira, odvukao bi ga u školu i onda bi tjedan dana bio u kazni. Ali, ako bi Bertie (kako smo ga uvijek zvali, naravno, iza leda) otkrio da je Chris kod kuće zato što ga je stari izmlatio, samo bi otišao i nikome ništa ne bi rekao. Meni je palo na pamet da se upitam o tome tek poslije dvadeset godina.

Prethodne godine je Chris bio izbačen iz škole na dva tjedna. Nestao je novac za mlijeko kad je Chris bio redar i trebao ga skupiti i budući da je bio Chambers od onih niš' koristi Chambersovih, dobio je nogu iako se uvijek kleo da nije ni taknuo taj novac. Taj put ga je gospodin Chambers tako sredio da je završio u bolnici. Kad je čuo da je Chris izbačen, razbio mu je nos i slomio ručni zglob. Da, Chris je bio iz loše obitelji i svi su očekivali da ni od njega ništa neće biti... pa i sam Chris. Njegova braća su već u potpunosti ispunila ta očekivanja. Dave, najstariji, pobjegao je od kuće kad je imao sedamnaest godina, otišao u Mornaricu i završio u zatvoru u Portsmouthu zbog silovanja i tvornog napada. Sljedeći, Richard (desno oko mu je bilo čudno, stalno se pomicalo, i zato su ga svi zvali Eyeball) prestao je dolaziti u školu u drugom srednje i potezao se naokolo s Charliejem, Billyjem i cijelim njihovim delinkventskim društvom.

- Mislim da će upaliti - rekao sam Chrisu.

- A što ćemo s Johnom i Martyjem? - John i Marty DeSpain bili su preostala dva člana naše družine.

- Još ih nema - rekao je Chris.

- Vraćaju se tek u ponedjeljak.

- Ah. Šteta.

- Onda, jesmo li se dogovorili? - upitao je Vern i dalje se meškoljeći. Nije htio da ni na trenutak skrenemo s teme.

- Mislim da jesmo - rekao je Chris.

- Hoćemo li još malo igrati skat?

Nitko nije bio zainteresiran. Svi smo bili odveć uzbuđeni. Sišli smo iz kućice, preskočili ogradu i malo nabacivali bejzbol, ali ni to nam nije bilo zabavno. Nismo mogli misliti ni na što drugo osim na malog Bowera kojeg je udario vlak, na to kako ćemo ga vidjeti, odnosno ono što je ostalo od njega. Oko deset smo svi otišli kući kako bismo se dogovorili s roditeljima.

6.

Ja sam stigao kući oko petnaest do jedanaest, nakon što sam svratio u drogeriju i malo razgledao broširane knjige. To sam radio svakih nekoliko dana kako bih vidio imaju li novog Johna D. MacDonaldsa. Imao sam četvrt dolara pa bih ga kupio da su ga imali. Ali, imali su samo stare, a njih sam sve pročitao po deset puta.

Kad sam došao kući, automobila nije bilo. Tad sam se sjetio da je moja mama s onim svojim dosadnim prijateljicama otišla u Boston na neki koncert. Jako je voljela koncerte. A zašto i ne bi? Njezin jedini sin je poginuo i morala se nečim zabaviti da ne misli na to. To vam možda zvuči ogorčeno. Ali, da ste bili na mojem mjestu, razumjeli biste.

Tata je bio iza kuće i oprezno prskao svoj uništeni vrt. Da niste već po njegovu licu vidjeli da je to izgubljen slučaj, primijetili biste čim biste pogledali vrt. Zemlja je bila prašnjava i siva. Sve u njoj bilo je mrtvo osim kukuruza, na kojem nikad nije narastao ni jedan jedini zdrav klip. Tata je rekao da nikad nije znao zalijevati vrt; ili će se za njega pobrinuti majka priroda, ili ništa. Jedan bi red prejako zalio i potopio biljke; istodobno bi drugi red umirao od žeđi. Nikad nije znao naći zlatnu sredinu. Ali, nije često govorio o tome. U travnju je ostao bez sina, a u kolovozu bez vrta, pa ako o tome nije želio govoriti, to je bilo njegovo pravo. Smetalo mi je samo što više nije htio razgovarati ni o čemu drugom. Tu je ipak malo pretjerao s demokracijom.

- Zdravo, tata - rekao sam i stao kraj njega. Ponudio sam mu pepermint koji sam kupio u drogeriji.

- Hoćeš?

- Zdravo, Gordone. Ne, hvala.

- I dalje je zalijevao beznadnu sivu zemlju.

- Mogu večeras spavati u šatoru kod Verna Tessija s dečkima?

- Kojim dečkima?

- Vernom, Teddyjem Duchampom i možda Chrisom. Očekivao sam da će se odmah okomiti na Chrisa - da je on loše društvo, trula jabuka na dnu košare, lopov i da će završiti u popravnom domu.

Ali, on je samo uzdahnuo i rekao: - Pa dobro, možeš.

- Super! Hvala!

Okrenuo sam se da odem u kuću i vidim što ima na telki kad me zaustavio riječima: - Oni su jedini dečki s kojima se voliš družiti, je li, Gordone?

Pogledao sam ga spreman za svađu, ali u njemu tog jutra nije bilo ničega svadljivog. Možda bi bilo bolje da jest. Ramena su mu bila spuštena. Lice, okrenuto prema mrtvom vrtu a ne prema meni, bilo je ispijeno. Oči su mu se neprirodno sjajile, možda od suza.

- Ma, tata, nisu oni loši...

- Naravno da nisu. Lopov i dva glupana. Lijepo društvo za mog sina.

- Vern Tessio nije glupan - rekao sam. Teddyja je bilo teže obraniti.

- Ima dvanaest godina a još ide u peti razred - rekao je tata.

- A onaj put kad je spavao kod tebe, u nedjelju ujutro su došle novine i njemu je trebalo sat i pol da pročita strip.

To me razljutilo jer sam smatrao da nije pravedan. Sudio je o Vernu na isti način kao o svim mojim prijateljima - na temelju toga što ih je nekoliko puta vidio u prolazu. Nije imao pravo. A kad bi Chrisa nazvao lopovom, zacrvenjelo bi mi se pred očima jer o Chrisu nije znao ništa. Htio sam mu to reći, ali ako ga naljutim, neće me pustiti. Osim toga, ionako nije bio ozbiljno ljut, ne onako kako bi se katkad naljutio za večerom. Tad bi tako glasno i dugo trabunjao da se nikome ne bijelo. Sad je izgledao samo tužno, umorno i istrošeno. Imao je šezdeset tri godine, dovoljno da mi bude djed.

Mama je imala pedeset pet - nije ni ona bila tako mlada. Kad su se vjenčali, odmah su htjeli dijete i mama je zanijela ali je pobacila. Pobacila je još dva puta i liječnik joj je rekao da nikad neće roditi. To sam slušao - do u pojedinosti - svaki put kad bi mi jedno od njih čitalo bukvicu. Htjeli su da mislim kako sam nešto posebno i smatrali da ne cijenim dovoljno činjenicu što sam stvoren kad je moja mama imala četrdeset dvije godine i već postala sijeda. Ne cijenim svoju veliku sreću i ne cijenim strašne boli i žrtve koje je ona podnijela zbog mene.

Pet godina nakon što su liječnici rekli da neće imati djece, mama je dobila Dennisa. Nosila ga je osam mjeseci a onda je samo izletio -cijele četiri kile; tata je znao reći da bi, da ga je nosila punih devet mjeseci, vjerojatno imao sedam kila. Liječnik je rekao da nas priroda katkad zavara, ali da će on biti jedinac. Neka zahvale Bogu i budu zadovoljni. Deset godina poslije došao sam ja. Ne samo što me nosila punih devet mjeseci nego me liječnik morao iščupati iz nje. Jeste li ikad čuli za tako sjebanu obitelj? Došao sam na svijet kao dijete dvoje pacijenata s gerijatrije, a moj jedini brat je igrao bejzbol s velikim dečkima dok sam još bio u pelenama.

Sto se tiče moje mame i tate, jedan Božji dar bio im je posve dovoljan. Ne mogu reći da su loše postupali sa mnom i nisu me nikad tukli. Ali, jako sam ih iznenadio, a kad si u četrdesetim godinama, izgleda da si mnogo manje sklon iznenađenjima nego kad si u dvadesetim. Nakon mog rođenja mama je otišla na onu operaciju koju su njezine prijateljice zvale "flaster". Valjda je htjela biti sto posto sigurna da više neće biti Božjih darova. Kad sam se upisao na fakultet, otkrio sam da sam mnogo postigao već time što se nisam rodio retardiran... premda mislim da tata nije bio tako siguran u to kad bi vidio kako Vernu treba deset minuta da pročita što je rekao neki lik u stripu.

A to što su me zapostavljali: nikad mi nije bilo sasvim jasno što se događa dok u gimnaziji nisam napisao referat o knjizi koja se zvala "Nevidljivi čovjek". Kad sam pristao napisati taj referat za gospođicu Hardy, mislio sam da je to znanstvenofantastična priča o čovjeku u zavojima - onome kojeg je u filmovima igrao Claude Rains. Kad sam otkrio da nije, pokušao sam vratiti knjigu, ali mi gospođica Hardy nije dopustila. No na kraju mi je bilo drago. Knjiga je bila o jednom crncu. Nitko ga nikad ne primjećuje osim ako nešto ne zariba. Ljudi kao da gledaju kroz njega. Kad nešto kaže, nitko mu ne odgovori. Kao da je crni duh. Kad sam se jednom uživio, progutao sam tu knjigu kao da je John D. MacDonald, jer je pisac, Ralph Ellison, zapravo pisao o meni. Za stolom bi bilo Denny koliko si golova zabio i Denny tko te pozvao na ples Sadie Hopkins i Denny moramo porazgovarati kao odrasli ljudi o onom autu koji smo pogledali. Ja bih rekao: "Molim te dodaj mi maslac", a tata bi rekao Denny jesi li siguran da želiš u vojsku? Ja bih rekao: "Hoće li mi netko molim vas dodati maslac", a mama bi pitala Dennyja želi li da mu kupi novu košulju u gradu i na kraju bih sam morao uzeti maslac. Jedne večeri, kad sam imao devet godina, rekao sam, samo da vidim što će se dogoditi: "Dodaj mi to prokleto sranje." A mama je rekla Denny zvala je teta Grace i pozdravila tebe i Gordona.

One večeri kad su slavili Dennisovu maturu, pretvarao sam se da sam bolestan i ostao sam kod kuće. Nagovorio sam Roycea, starijeg brata Stevieja Darabonta, da mi kupi bocu irskog vina, popio polovicu i povratio u krevet usred noći.

Kad u obitelji stvari tako stoje, navodno ili mrziš starijeg brata ili ga obožavaš - barem sam tako čuo kad sam na fakultetu slušao psihologiju. Gluposti. Ja za Dennisa nisam osjećao nijedno ni drugo. Rijetko smo se svađali, a nikad potukli. To bi bilo smiješno. Zbog čega bi četrnaestogodišnjak htio istući svojeg četvorogodišnjeg brata? Osim toga, moji ga nikad nisu htjeli opterećivati brigom za mene pa mu nisam išao na živce kao druga mlađa braća starijoj. Kad me Denny nekamo vodio, vodio me zato što je to sam htio, i te su zgode među najljepšima u mom životu.

"Hej, Lachance, tko ti je to, dovraga?"

"Moj mali brat i bolje ti je da paziš kako se izražavaš, Davis. Mogao bi te izlemati. Gordie je opak frajer."

Na trenutak se okupe oko mene, krupni, nezamislivo visoki; samo trenutak njihove zainteresiranosti, kao sunčeva zraka. Tako su veliki i tako stari.

"Hej, mali, je li ti ovaj krelac stvarno stariji brat?" Ja sramežljivo kimnem. "Baš je bezveznjak, jel'da?"

Opet kimnem i svi, uključujući Dennisa, prasnu u smijeh. Onda Dennis dvaput brzo pljesne rukama i kaže: "No, hoćemo li trenirati ili ćemo samo tu stajati?"

Otrče na svoja mjesta i počnu igrati.

"Idi sjedni tamo na klupu, Gordie. Budi miran. Pazi da nikome ne smetaš."

Odem i sjednem na klupu. Dobar sam. Osjećam se nevjerojatno malen pod slatkim ljetnim oblacima. Gledam kako moj brat igra. Nikome ne smetam.

Ali, takvih zgoda nije bilo mnogo.

Katkad mi je čitao priče pred spavanje koje su bile bolje od maminih; mamine su uvijek bile o princezama i o tri mala praščića, što je u redu, ali Dennisove su bile o Modrobradom i Jacku Trbosjeku. I kako sam već rekao, naučio me kartati i miješati karte kao profesionalac. Nije to tako mnogo, ali na ovom svijetu uzmeš što možeš, nije li tako?

Kako sam rastao, moju ljubav prema Dennisu zamijenilo je gotovo cinično divljenje, divljenje kakvo vjerojatno osrednji kršćani osjećaju prema Bogu. A kad je poginuo, osjećao sam blagi šok i blagu tugu, kao što su se ti isti osrednji kršćani vjerojatno osjećali kad su pročitali u časopisu Time da je Bog mrtav. Zapravo, zbog Dennyjeve smrti sam bio jednako tužan kao kad sam čuo na radiju da je umro Dan Blocker. Viđao sam ih otprilike jednako često, s tim da Denny nije doživio reprize kao Dan.

Pokopali su ga u zatvorenom lijesu prekrivenom američkom zastavom (koju su skinuli s lijesa prije nego što su ga spustili u zemlju i složili je u neku vrstu kape i dali mojoj mami). Moji su roditelji bili skrhani. Ni za šest mjeseci nisu se dospjeli oporaviti. Nisam bio siguran hoće li se ikada oporaviti. Dennyjeva soba je bila kao u zamrznutom okviru, ili u vremenskoj anomaliji. Na zidovima su još visjele medalje s fakulteta, u ogledalo su još bile zataknute maturalne slike cura s kojima je izlazio; pred tim je ogledalom znao sjediti satima, češljajući kosu u kokoticu poput Elvisove. Hrpa sportskih časopisa i dalje je bila na njegovom radnom stolu, a datumi na njima činili su mi se sve davniji i davniji. Takvo što se obično vidi u jako sentimentalnim filmovima. Ali, meni to nije bilo sentimentalno nego užasno. Nisam odlazio u Dennisovu sobu ako nisam morao jer sam stalno očekivao da ću ga ugledati iza vrata, ispod kreveta ili u ormaru. Najviše me mučio ormar i kad bi me mama poslala po Dennyjevu zbirku razglednica ili kutiju fotografija jer ih je htjela razgledati, zamislio bih kako se vrata ormara polako otvaraju dok ja stojim sleđen od užasa. Zamislio bih da je blijed i krvav u mraku, da mu je polovica glave ulubljena, da mu se na košulji suši siva mješavina krvi i mozga protkana žilama. Zamislio bih kako podiže ruke koje se pretvaraju u pandže i kako sikće: To si trebao biti ti, Gordone. Trebao si biti ti.

7.

Gradfrajera Gordona Lachancea. Prvi put objavljen u Greenspun Quarterlyju br. 45, jesen 1970. Objavljeno uz dopuštenje autora.

Ožujak

Chico stoji kraj prozora prekriženih ruku, laktova na prozorskoj dasci koja dijeli donje od gornjeg stakla, gol, i dok gleda van, njegov dah zamagli staklo. Propuh uz njegov trbuh. Desni donji dio stakla nestane, prekriven komadom kartona.

- Chico.

On se ne okrene. Ona više ništa ne kaže. Vidi je kao duha na staklu, u njegovom krevetu, kako sjedi pokrivača koji, navučen do brade, naizgled prkosi sili teži. Njezina se šminka razlila u duboke podočnjake.

Chico skrene pogled s njezinog duha, gleda van. Kiši. Snijeg nabacan na hrpe otrkiva ćelavo tlo. Vidi prošlogodišnju mrtvu travu, plastičnu igračku - Billyjevu - i hrđave grablje. Dodge njegovog brata Johnnyja stoji na bloku a kotači bez guma strše poput patrljaka. Sjeća se kad su Johnny i on radili na njemu slušajući nove hi tove i stare standarde na lewistonskoj postaji WLAM - Johnny mu je nekoliko puta dao pivo. Bit će brz, Chico, rekao bi Johnny. Brži od ičega između Gates Fallsa i CastleRocka. Samo čekaj dok mu ugradimo onaj Hearstov mjenjač.

Ali, to je bilo onda, a sada je sada.

Još dalje od Johnnyjevog dodgea je autocesta. Vodi do Portlanda i New Hampshirea na jugu, Kanade na sjeveru ako skreneš lijevo u Thomastonu.

- Grad frajera - kaže Johnny staklu. Puši.

- Molim?

- Ništa, malena.

- Chico? - Zvuči zbunjeno. Morat će promijeniti plahte prije nego što se tata vrati. Krvarila je.

- Što?

- Volim te, Chico.

- Tako je.

Prljavi ožujak. Ti si stara drolja, misli Chico. Prljava, teturava drolja vrećastih sisa. Ožujak s kišom na licu.

- Ova soba je nekada bila Johnnyjeva - kaže iznenada.

- Čija?

- Moga brata.

- Aha. A gdje je on?

- U vojsci - kaže Chico, ali Johnny nije u vojsci. Prošlog ljeta radio je na trkalištu Oxford Plains i neki je vozač izgubio kontrolu nad autom i zaletio se u Johnnyja koji je mijenjao stražnje kotače na nekom chevroletu. Nekoliko ljudi mu je doviknulo da pazi, ali Johnny ništa nije čuo. Jedan od ljudi koji su vikali bio je Johnnyjev brat Chico.

- Nije ti hladno? - pita ona.

- Ne. Malo, za noge.

I odjedanput misli: Pa, Bože moj, Johnnyju se nije dogodilo ništa što se prije ili poslije neće dogoditi i tebi. Ali opet vidi isti prizor: skretanje, klizanje ford Mustanga, bratove kralješke ocrtane na bijeloj majici; bio je pognut, skidao je kotač sa chevroleta. Bilo je dovoljno vremena da vidi kako guma frca s kotača Mustanga, kako njegov ovješeni ispušni ventil grebe asfalt i baca iskre. Udario je u Johnnyja upravo kad se pokušao uspraviti. A onda žuti krik vatre.

Ha, misli Chico, moglo je biti sporo, i misli na svog djeda. Bolnički mirisi. Zgodne mlade sestre kako nose noćne posude. Posljednji papirasti dah. Postoji li uopće dobar način?

Strese se i razmišlja o Bogu. Dotakne mali medaljon sa svetim Kristoferom koji nosi na lančiću oko vrata. Nije katolik, a još manje Meksikanac; pravo mu je ime Edward May a svi ga prijatelji zovu Chico jer mu je kosa crna i jer je zalizuje briljantinom i nosi špičaste čizme s kubanskim potpeticama. Nije katolik ali nosi taj medaljon. da je Johnny nosio takav, možda bi ga Mustang promašio. Nikad se ne zna.

Puši i zuri kroz prozor a iza njega djevojka ustane i brzo mu pride, gotovo na prstima, možda u strahu da će se okrenuti i pogledati je. Položi mu topao dlan na leda. Njezine grudi dodiruju ga sa strane. Njezin trbuh dodiruje njegovu stražnjicu.

- Uh, hladno je.

- Ova soba.

- Chico, voliš li me?

- Nego što! - kaže on ležerno, a onda ozbiljnije: - Bila si junferica.

- Što to...

- Bila si djevica.

Njezina ruka se pomakne više. Jednim prstom dotiče mu vrat.

- Pa rekla sam ti, zar ne?

- Je li bilo teško? Boljelo te? Nasmije se.

- Ne, ali me bilo strah.

Gledaju kišu. Prođe novi oldsmobile i razbije mlaku.

- Grad frajera - kaže Chico.

- Što?

- Onaj tip. Ide u grad frajera. U svojem novom frajerskom autu. Ona poljubi mjesto na kojem joj je bio prst a on odmahne kao da je ona muha.

- Što ti je?

Okrene se prema njoj. Pogled joj odleti na njegov penis pa opet uzleti. Pomakne ruke da se pokrije, ali onda se sjeti da u filmovima to nikad ne rade pa ih opet opusti. Kosa joj je crna, put zimski bijela, boje vrhnja. Grudi su joj čvrste, trbuh možda malo premekan. Jedan nedostatak, misli Chico, da ga podsjeti kako nisu u filmu.

- Jane?

- Molim? - On osjeća da se sprema. Nije počeo, ali se sprema.

- U redu je - kaže on.

- Mi smo prijatelji.

- Namjerno je odmjerava, dopušta si da posegne za njom na razne načine. Kad je ponovno pogleda u oči, porumenjela je.

- Smeta ti što te gledam?

- Ovaj... ne, Chico.

Zakorači natrag, sklopi oči, sjedne na krevet, nasloni se na jastuk i raširi noge. Sad je vidi cijelu. Mišići, sitni mišići s unutrašnje strane bedara... poskakuju nekontrolirano i to ga zbog nečega uzbudi više od čvrstih stožaca njezinih grudi ili blagog ružičastog bisera njezine pičke. Uzbuđenje treperi u njemu kao glupi klaun na opruzi. Ljubav je možda božanska kakvom je prikazuju pjesnici, mislio on, ali seks je klaun na opruzi. Kako žena može pogledati podignuti penis a da ne prasne u suludi smijeh?

Kiša udara o krov, o prozor, o mokri komad kartona koji pokriva rupu u staklu. On pritisne ruku o prsa tražeći svoj trenutak kao Rimljanin na pozornici koji se sprema održati govor. Ruka mu je hladna. Spusti je-

- Otvori oči. Rekao sam ti da smo prijatelji.

Ona ih poslušno otvori. Gleda ga. Oči joj sad izgledaju ljubičasto. Kišne kapi koje se slijevaju niz prozor prave joj valovite šare na licu, vratu, grudima. Ispružena je na krevetu zategnutog trbuha. Savršena je u svojem trenutku.

- Oh - kaže ona.

- Oh, Chico, osjećam se tako čudno.

- Kroz tijelo joj prođe drhtaj. I protiv volje stisnula je nožne prste. Vidi joj tabane. Ružičasti su.

- Chico, Chico.

Zakorači prema njoj. Tijelo mu podrhtava. Ona razrogači oči. Kaže nešto, jednu riječ, ali on je ne razumije. Sad nije trenutak da je pita. Napola klekne pred njom samo na sekundu i namršteno se zagleda u pod dodirujući joj noge tik iznad koljena. Mjeri plimu u sebi. Vuče ga bezumno, fantastično. Zastane još malo.

Jedini zvuk koji čuje je metalno kuckanje budilice na noćnom ormariću koja se mjedenim nogama naslanja na hrpu Spidertnana. Ona diše sve brže i brže. Njegovi mišići glatko klize dok roni prema gore, naprijed. Počnu. Ovaj put je bolje. Vani kiša i dalje pada i ispire snijeg.

Pola sata poslije Chico je razbudi iz lakog sna.

- Moramo krenuti - kaže.

- Tata i Virginia će ubrzo doći kući.

Ona baci pogled na svoj ručni sat i uspravi se. Ovaj se put ne pokušava sakriti. Cijeli ton, naglasak njezina tijela, promijenio se. Nije odrasla (premda vjerojatno misli da jest) ni naučila ništa složenije nego što je vezivanje uzica na cipelama, ali naglasak joj se svejedno promijenio. On kimne a ona mu se oprezno nasmiješi. On posegne za cigaretama na noćnom ormariću. Dok ona navlači gaćice, on se sjeti riječi iz stare pjesme: Sviraj dok se ne probijeni, Blue... sviraj svoj didgeridoo. Tie Me Kangaroo Down Rolfa Harrisa. Naceri se. Tu je pjesmu Johnny često pjevao. Završavala je s: i odrali smo mu kožu kad je umro, Clyde, i eno je, visi na šupi.

Ona zakopča grudnjak i počne zakopčavati bluzu.

- Čemu se smiješiš, Chico?

- Ničemu - kaže on.

- Zatvori mi patentni.

Priđe joj još gol i zatvori patentni zatvarač. Poljubi je u obraz.

- Možeš se otići našminkati u kupaonicu ako hoćeš - kaže.

- Samo nemoj predugo, vrijedi?

Ona graciozno ode niz hodnik, a Chico je gleda i puši. Visoka je, viša od njega, pa mora spustiti glavu dok ulazi u kupaonicu. Chico nade svoje gaće ispod kreveta. Baci ih u vrećicu s prljavim rubljem u ormaru i iz ladice izvadi čiste. Navuče ih, a onda, dok se vraća prema krevetu, oklizne se na parketu gdje je kiša prodrla kroz karton i gotovo padne.

- Prokletstvo - promrmlja ljutito.

Osvrne se po sobi koja je bila Johnnyjeva dok nije umro {zašto sam joj, zaboga, rekao da sam u vojsci?... pita se s blagom nelagodom). Zidovi od stiropora, tako tanki da navečer čuje tatu i Virginiu kad navale jedno na drugo, ne dopiru do stropa. Pod je nagnut tako da vrata ostaju otvorena jedino ako ih nečim blokiraš, inače se zatvore čim okreneš leđa. Na zidu je plakat iz Golih u sedlu - Dva muškarca otišli su tražiti Ameriku i nigdje je nisu mogli naći. Soba je bila življa dok je u njoj stanovao Johnny. Chico ne zna kako ni zašto, zna samo da je tako. Zna i još nešto. Zna da ga katkad soba noću plaši. Katkad mu se čini da će se vrata ormara otvoriti i tamo će stajati Johnny, ranjav, iskrivljen, s opeklinama, zubi nalik žutom zubalu koje viri iz voska koji se djelomice otopio i onda opet stvrdnuo; i Johnny će mu šapnuti: Odlazi iz moje sobe, Chico. A ako dotakneš moj dodge, ubit ću te. Jasno?

Jasno, braco, misli Chico.

Na trenutak nepomično stoji i gleda zgužvanu plahtu zamrljanu djevojčinom krvlju, a onda je brzim pokretom prekrije pokrivačem. Ovdje. Upravo ovdje. Kako ti se to sviđa, Virginia? Kako ti je to sjelo? Navuče hlače, čizme, nađe pulover.

Nasuho češlja kosu kad se ona pojavi iz zahoda. Izgleda otmjeno. Ispod pulovera joj se ne vidi odveć mekani trbuh. Pogleda krevet, dotakne ga nekoliko puta i on sad izgleda namješteno, a ne samo prekriveno.

- Odlično - kaže Chico.

Ona se pomalo sramežljivo nasmije i gurne uvojak kose iza uha. Opojna kretnja.

- Idemo - kaže on.

Iziđu kroz hodnik i dnevni boravak. Jane se zaustavi pred retuširanom fotografijom na televizoru. Na njoj su njegov otac i Virginia, Johnny kao srednjoškolac, Chico u osnovnoj školi i mali Billy - Johnny drži Billyja. Svi na licu imaju fiksiran, skamenjen osmijeh... svi osim Virginije, koja se doima pospano i neodgonetljivo kao i uvijek. Taje fotografija, sjeti se Chico, snimljena manje od mjesec dana nakon što se njegov otac oženio tom gadurom.

- Tvoji mama i tata?

- Moj otac - rekao je Chico.

- Ona mi je maćeha, Virginia. Dođi.

- Je li još tako lijepa? - pita Jane, uzima svoj ogrtač i pruža Chicu vjetrovku.

- Moj stari vjerojatno misli da jest - kaže Chico.

Iziđu u šupu. U njoj je vlažno i propuh je, vjetar zavija kroz pukotine na improviziranim zidovima. Na podu hrpa starih ćelavih guma, Johnnyjev stari bicikl koji je Chico naslijedio kad mu je bilo deset godina i koji je uredno skršio, hrpa detektivskih romana, povratnih boca Pepsija, zamašćen monolitni motor, narančasta gajba puna broširanih knjiga, stara bojanka.

Chico joj pomogne izići. Kiša neumorno pada. Chicov stari kabriolet stoji u lokvi i izgleda jadno. Čak i onako na bloku, s crvenom plastikom umjesto prednjeg stakla, Johnnyjev dodge izgleda otmjenije. Chicov dvosjed je buick. Boja nema sjaja i prošarana je hrđom. Preko prednjeg sjedala je prebačena smeđa vojna deka. Na velikoj znački prikačenoj za retrovizor sa suvozačke strane piše: TREBA MI SVAKI DAN. Na stražnjem sjedalu je hrđavi starter; ako ikad prestane kišiti, očistit će ga i možda montirati u dodge. A možda i neće.

Buick zaudara na vlagu i njegov starter dugo grebe prije nego što se auto pokrene.

- Je li to tvoj akumulator? - pita ona.

- Ne, samo jebena kiša.

- Izveze se natraške na cestu, uključi brisače i na trenutak zastane kako bi pogledao kuću. Oličena je odvratnom modrozelenom bojom. Šupa strši pod kosim, dvostrukim kutom s krovnom ljepenkom i odlijepljenom sindrom.

Radio se glasno uključi i Chico ga odmah isključi. Iza njegova čela rađa se nedjeljnoposlijepodnevna glavobolja. Prođu pokraj dvorane Grange i Vatrogasnog doma, pokraj trgovine Brownie's. Thunderbird Sally Morrison parkiran je pokraj crpke. Chico joj mahne dok skreće na staru cestu za Lewiston.

- Tko je to?

- Sally Morrison.

- Zgodna žena.

- Vrlo neutralno.

On potraži cigarete.

- Dvaput se udala i dvaput razvela. Sad je gradska drolja, ako je za vjerovati svemu što čuješ u ovoj bezveznoj selendri.

- Izgleda mlado.

- I jest.

- Jesi li ikad...

Stavi joj ruku na bedro i nasmiješi se.

- Ne - kaže.

- Moj brat možda, ali ja ne. Ali, sviđa mi se Sally. Ima svoju alimentaciju i svoj bijeli thunderbird i nije ju briga što o njoj govore.

Počne mu se činiti da se dugo voze. Jezero Androscoggin, zdesna, mutno je i turobno. Led se sad već sigurno otopio. Jane je šutljiva i zamišljena. Čuje se jedino ritmičko kretanje brisača. Na nižim dijelovima ceste je magla koja čeka večer kada će se proširiti i progutati cijelu cestu.

Prijeđu u Ulicu Auburn; Chico skrene u Aveniju Minot. Četiri trake su gotovo posve prazne a kuće u predgrađu doimaju se kao paket-aranžmani. Vide dječačića u žutoj plastičnoj kabanici kako hoda pločnikom i pomno zaobilazi lokve.

- Hajde, stari - kaže Chico tiho.

- Molim? - pita Jane.

- Ništa, malena. Samo ti spavaj. Ona se pomalo zbunjeno nasmije.

Chico skrene u Ulicu Keston i na prilaz jedne od kuća. Ne gasi motor.

- Uđi, dat ću ti kolača - kaže ona. Odmahne glavom.

- Moram se vratiti.

- Znam.

- Zagrli ga i poljubi.

- Hvala ti na najljepšem danu u mojem životu.

On se iznenada nasmiješi. Lice mu zablista. Gotovo je magično.

- Vidimo se u ponedjeljak, Jane. Još smo prijatelji, zar ne?

- Znaš da jesmo - kaže ona i ponovno ga poljubi... ali kad joj kroz pulover dotakne dojku, ona se odmakne.

- Nemoj. Tata bi me mogao vidjeti.

Pusti je da ode; od osmijeha je ostao samo tračak. Ona brzo iziđe iz auta i potrči kroz kišu do stražnjih vrata. Trenutak poslije više je nema. Chico na trenutak zastane da pripali cigaretu i onda krene. Buick zapinje, starter struže u nedogled prije nego što se motor pokrene. Duga vožnja kući.

Kad stigne, očev karavan je parkiran na prilazu. Zaustavi auto pokraj njega i pusti da se motor ugasi. Na trenutak sjedi u tišini i sluša kišu. Kao da je u limenom bubnju.

Unutra Billy gleda Carla Stormera i njegovu družbu na televiziji. Kad Chico uđe, Billy uzbuđeno poskoči: - Eddie, hej, Eddie, znaš što je rekao stric Pete? Rekao je da su on i još neki u ratu potopili švapsku podmornicu! Hoćeš me povesti na predstavu u subotu?

- Ne znam - kaže Chico i smiješi se.

- Možda, ako mi svaki dan prije večere poljubiš cipele.

- Potegne Billyja za kosu. Billy istodobno počne vikati i smijati se i udari ga nogom u cjevanicu.

- Dosta, vas dvojica - kaže Sam May ulazeći u sobu.

- Dosta. Znate da vaša majka to ne voli.

- Olabavio je kravatu i otkopčao gornji gumb na košulji. Na tanjuru ima tri crvene hrenovke u bijelom pecivu. Sam May ih je premazao senfom.

- Gdje si bio, Eddie?

- Kod Jane.

U kupaonici netko pusti vodu u zahod. Virginia. Chico se nakratko pita je li u umivaoniku ostala Janeina vlas, ili ruž ili kopča za kosu pred zrcalom.

- Trebao si ići s nama stricu Peteu i strini Ann - kaže njegov otac. Pojede hrenovku u tri brza zalogaja.

- Držiš se kao stranac, Eddie. To mi se ne sviđa. Barem ne dok te mi hranimo i dajemo krov nad glavom.

- Jak krov - kaže Chico.

- Jaka hrana.

Sam ga brzo pogleda, isprva povrijeđeno a onda srdito. Kad progovori, Chico vidi da su mu zubi žuti od francuskog senfa. Mučno mu je.

- Kako si samo drzak. Nisi još*prevelik, balavce.

Chico slegne ramenima, uzme krišku kruha s pladnja kraj očeva naslonjača i namaze ga kečapom.

- Za tri mjeseca ionako odlazim.

- O čemu ti to, dovraga?

- Dotjerat ću Johnnyjev auto i otići u Kaliforniju. Potražiti posao.

- Ah, da, mogu zamisliti.

- Krupan je, nezgrapno krupan, ali Chicu se sad čini da se smanjio nakon što se oženio s Virginijom i još više smanjio nakon Johnnyjeve smrti. I u glavi čuje sebe kako govori Jane: Možda moj brat. Ja ne. I odmah zatim: Sviraj svoj didgeridoo, Blue.

- Ti s tim autom nećeš stići ni do Castle Rocka, a kamoli do Kanade.

- Misliš? Živi bili pa jebeno vidjeli.

Otac ga na trenutak gleda, a onda baci hrenovku koju je jeo. Pogodi Chica u prsa i poprska njegov pulover i naslonjač senfom.

- Reci još jednom tu riječ pa ću ti razbiti nos, pametnjakoviću. Chico digne hrenovku i pogleda je. Jeftina crvena hrenovka premazana francuskim senfom. Baci je natrag na oca. Sam ustane. Lice mu je boje stare opeke, žila nasred čela pulsira. Bedrom dodirne pladanj s hranom i pladanj se prevrne. Billy stoji na kuhinjskim vratima i gleda ih. Drži tanjur hrenovki i mahuna, ali tanjur se nagnuo i tekućina iz mahuna curi na pod. Billy je razrogačio oči, usta mu podrhtavaju. Na televiziji Carl Stormer i njegova družina vrtoglavom brzinom sviraju Long Black Veil.

- Trudiš se da ih dobro odgojiš a oni pljuju po tebi - kaže njegov otac grleno.

- Tako ti to ide.

- Slijepo rukom iza leđa kopa po naslonjaču, nađe polupojedenu hrenovku. Drži je u ruci kao odsječeni falus. Nevjerojatno, počne je jesti... u tom trenutku Chico primijeti da on plače.

- Da, pljuju po tebi, tako ti to ide.

- Pa zašto si se dovraga morao oženiti s njom? - prasne, a onda zatvori usta da ne bi izgovorio ostatak: Da se nisi oženio s njom, Johnny bi još bio živ.

- To se tebe ne tiče! - rikne Sam May kroza suze.

- To je moja stvar!

- Je li? - uzvrati Chico.

- Ma nemoj? Ja samo moram živjeti s njom. Ja i Billy moramo živjeti s njom! Gledati kako te uništava! A ti čak ni ne znaš...

- Što? - pita njegov otac, a glas mu je odjedanput dubok i zloslutan. Komadić hrenovke koji drži u ruci izgleda kao komadić krvave kosti.

- Što ja to ne znam?

- Ništa ti ne znaš - kaže Chico, zgranut zbog onoga što je zamalo izgovorio.

- Sad dosta - kaže njegov otac - ili ću te prebiti na mrtvo ime, Chico.

- Tako ga zove samo kad je jako, jako ljut.

Chico se okrene i vidi da Virginia stoji na drugoj strani sobe, lako podešava suknju i gleda ga svojim velikim, mirnim, smeđim očima. Oči su joj lijepe; ništa drugo na njoj nije lijepo, ali te će je oči održati još dobar broj godina, misli Chico i osjeća kako mu se vraća slijepa mržnja - I odvali smo mu kožu kad je umro, Clyde, i eno je, visi na šupi.

- Pretvorila te u papučara a ti nemaš tri čiste da se usprotiviš! Billyju je odjedanput ta buka nepodnošljiva. Jaukne, ispusti tanjur s hrenovkama i mahunama, prekrije lice rukama. Tekućina poprska njegove nedjeljne cipele i sag.

Sam zakorači naprijed ali stane kad Chico zauzme blago izazivačku pozu, kao: Hajde, dođi, idemo, što se čeka? što je kao kipovi dok se ne oglasi Virginia - njezin je glas tih i miran poput njezinih očiju.

- Je li u tvojoj sobi bila neka djevojka, Ede? Dobro znaš što tvoj otac i ja mislimo o tome.

- I onda, kao usput: - Ostavila je rupčić.

Chico zuri u nju, nesposoban izraziti što osjeća, misli kako je niska, kako ti uvijek zabije nož u leđa.

Mogao bi mi naškoditi kad bi htio, kažu mirne smeđe oči. Znam da znaš što se događalo prije nego što je poginuo. Ali, to je jedini način na koji mi možeš naškoditi, nije li, Chico? A i to samo ako ti otac povjeruje. A kad bi ti povjerovao, to bi ga ubilo.

Njegov otac odmah prihvati novi gambit.

- Zar si se ševio u mojoj kući, kopile jedno?

- Molim te pazi kako se izražavaš, Same - kaže Virginia mirno.

- Zato nisi htio s nama? Da se možeš še... da možeš...?

- Samo reci! - rasplače se Chico.

- Ne dopuštaj joj da ti to radi! Reci! Reci što misliš!

- Van - kaže tupo.

- Ne vraiaj se dok se ne budeš spreman ispričati svojoj majci i meni.

- Da se nisi usudio! - krikne.

- Da se nisi usudio tu gaduru nazvati mojom majkom! Ubit ću te!

- Prestani, Eddie! - vrisne Billy. Njegove su riječi prigušene, nejasne, dopiru kroz ruke kojima još pokriva lice.

- Prestani vikati na tatu! Molim te, prestani.

Virginia se ne miče iz dovratka. Mirnim očima i dalje gleda Chica.

Sam zatetura unatrag i dođe do naslonjača. Teško se spusti na njega i nasloni lice na svoju dlakavu podlakticu.

- Ne mogu te ni gledati kad tako govoriš, Eddie. Tako se loše osjećam zbog tebe.

- Zbog nje se osjećaš loše! Zašto to ne priznaš?

Ne odgovara. I dalje ne gledajući Chica uzme drugu hrenovku u kruhu s tanjura na pladnju. Traži senf. Billy još plače. Carl Stormer i njegova družina pjevaju kamiondžijsku pjesmu. "Moj kamion je star, ali to ne znači da je spor", kaže Carl svim gledateljima iz zapadnog dijela države Maine.

- Dječak je, ne zna što govori, Same - kaže Virginia blago.

- Teško je biti u njegovoj dobi. Teško je odrastati.

Sredila ga je. Sad je stvarno kraj.

Okrene se i pode prema vratima koja vode u šupu i onda van. Kad ih otvori, osvrne se i pogleda Virginiju, a kad izgovori njezino ime, ona mu mirno uzvrati pogled.

- Stoje, Ede?

- Plahta je krvava.

- Zastane.

- Skinuo sam joj junfer.

Čini mu se da se nešto pokrenulo u njezinim očima, ali to je vjerojatno samo njegova želja.

- Molim te, idi sad, Ede. Plašiš Billyja.

On ode. Buick nikako da upali i već se pomirio s tim da će morati pješačiti po kiši kad napokon uspije. Pripali cigaretu i izveze se natraške na cestu pritišćući kvačilo i dodajući gas kad počne kašljucati. Lampica mu dvaput žalobno namigne a onda auto polako krene naprijed. Napokon se vuče prema Gates Fallsu.

Dobaci Johnnyjevom dodgeu posljednji pogled.

Johnny je mogao dobiti stalni posao u Gates Mills & Weavingu, ali jedino u noćnoj smjeni. Rekao je Chicu da mu noćni rad ne smeta, a i plaća je bolja nego u Plainsu, ali njihov otac radi danju, što znači da bi, kad bi noću radio u tvornici, danju bio s njom u kući, sam ili s Chicom u drugoj sobi... a zidovi su tanki. Ja ne mogu prestati, a ona mi ne da ni da pokušam, rekao je Johnny. Da, znam da bi ga to ubilo. Ali ona je... ona jednostavno neće prestati a ja kao da ne mogu... stalno visi nada mnom, znaš što hoću reći, vidio sije. Billyje još mali, ne razumije, ali ti si je vidio...

Da. Vidio ju je. I tako je Johnny otišao raditi u Plainsu a ocu je rekao da je to zato što može jeftino dobiti dijelove za dodge. I tako se dogodilo da je mijenjao kotač kad je onaj Mustang sletio; tako je njegova maćeha ubila njegovog brata i zato samo sviraj dok se ne probijem, Blue, jer idemo u Grad frajera u ovom usranom buicku, i sjeti se zadaha gume i kako se Johnnyjeva kralježnica nazirala pod bijelom majicom, kako se napola uspravio kad ga je Mustang udario, zdrobio ga između sebe i chevroleta i kako je Chevrolet tresnuo i onda žuti plamen, gusti miris benzina...

Chico objema nogama nagazi kočnicu i kabriolet se škripavo, drhtavo zaustavi na vlažnoj bankini. Nagne se preko suvozačkog sjedala, naglo otvori vrata i povrati nešto žuto na blato i snijeg. Od tog prizora ponovno povrati, a od pomisli mu se želudac još digne na prazno. Motor se zamalo ugasi ali ga on na vrijeme ulovi. Lampica oklijevajući zasvijetli kad zaturira motor. Sjedi i pusti da ga prođe drhtavica. Kraj njega brzo prođe neki automobil, ford, bijel, povraćajući velike lepeze osvijetljene vode i blata.

- Grad frajera - kaže Chico.

- U svojem novom frajerskom autu. Funky.

Osjeća bljuvotinu na usnama, u grlu i na sinusima. Ne puši mu se. Moći će prespavati kod Dannyja Čartera. Sutra će imati dovoljno vremena za daljnje odluke. Skrene na cestu i vozi.

8.

Čista melodrama, zar ne?

Svijet je vidio i čuo i boljih priča, znam -točnije, nekoliko stotina tisuća boljih priča. U loyfoi na svakoj stranici trebalo biti otisnuto OVO JE PROIZVOD FAKULTETSKE RADIONICE KREATIVNOG PISANJA... jer upravo to i jest bila, barem do određene točke. Sad mi se čini istodobno bolno epigonskom i bolno uspavljujućom; Hemingwayev stil (samo što je sve zbog nekog razloga u prezentu - kako prokleto moderno), Faulknerova tema. Možete li zamisliti nešto ozbiljnije! Književnije?

Ali, čak ni takva pretencioznost ne može prikriti činjenicu da je to vrlo seksualna priča koju je napisao krajnje neiskusan mladić (u vrijeme kad sam napisao Grad frajera spavao sam s dvije djevojke, od kojih sam s jednom svršio za tri sekunde - nimalo nalik Chicu u priči). Odnos prema ženama nadilazi neprijateljstvo i postaje istinski ružan -dvije žene u priči su drolje, a treća je jadnica koja govori stvari kao što su "volim te, Chico" i "uđi, dat ću ti kolača". Chico je, s druge strane, macho frajer s vječitom cigaretom u ruci, junak radničke klase koji je mogao iskoračiti živ iz utora na ploči Brucea Springsteena - iako se on još nije bio ni pojavio kad sam objavio priču u fakultetskom književnom časopisu (između pjesme koja se zvala Slike mene i ogleda o grafitima na fakultetu koji je cijeli bio napisan malim slovom). Ta je priča djelo mladića koji je bio istodobno nesiguran i neiskusan.

Ipak, bila je to prva priča koju sam napisao za koju sam imao osjećaj da je moja - prva za koju sam, nakon pet godina truda, imao osjećaj da je cjelovita. Jedina koja bi mogla stajati uspravno i ako joj se maknu potpornji. Ružna ali živa. I kad je sad čitam, potiskujući osmijeh zbog pseudo-mačizma i pretencioznosti, vidim pravo lice Gordona Lachancea kako viri iza slova, Gordona Lachancea koji je mlađi nego ovaj koji danas piše, veći idealist od pisca bestselera o čijim se ugovorima za prodaju prava na film piše više nego o njegovim romanima, ali koji nije tako mlad kao onaj koji je otišao s prijateljima vidjeti truplo mrtvog dječaka Raya Browera. To je Gordon Lachance koji je već napola izgubio svoj sjaj.

Ne, nije to osobito dobra priča - autor je odveć zauzet slušanjem drugih da bi pomnjivije slušao priču koja čuči u njemu. Ali, bio je to prvi put da sam upotrijebio mjesta koja znam i osjećaje koje sam osjetio u pripovjetki pa sam osjetio neko pomalo jezivo uzbuđenje kad sam vidio kako stvari koje su me godinama tištile izlaze u novom obliku, obliku kojim ja vladam. Prošle su godine od vremena kad sam mislio da bi Denny mogao vrebati u ormaru svoje savršeno očuvane sobe; da me tko pitao, bio bih uvjeren da sam je odavno zaboravio. A eto je ipak u "Gradu frajera", malo izmijenjene... i pod kontrolom.

Odupro sam se iskušenju da je još više izmijenim, da je iznova napišem, da je obogatim - a iskušenje je bilo prilično jako jer mi je sad zbog te priče prilično neugodno. No ipak u njoj još ima stvari koje mi se sviđaju, stvari koje bi bile uništene kad bi ih mijenjao ovaj stariji Lachance s prvim sjedinama u kosi. Stvari poput naziranja kralježaka pod Johnnyjcvom bijelom majicom i valovitih šara od kiše na Janeinom golom tijelu koje mi se čine bolje nego što bi se čovjek nadao.

Osim toga, to je bila prva priča koju sam pokazao svojim roditeljima. U njoj je bilo odveć Dennyja. Odveć Castle Rocka. I nadasve, odveć 1960. godine. Uvijek znaš istinu jer kad njome posječeš sebe ili koga drugoga, uvijek krvariš.

9.

Moja soba je bila na drugom katu i u njoj je zacijelo bilo najmanje 30 stupnjeva. Do poslijepodneva bit će i četrdeset iako su svi prozori bili otvoreni. Bilo mi je silno drago što te noći neću spavati u njoj, a pomisao na to kamo idemo ponovno me uzbudila. Složio sam dva pokrivača i vezao ih starim remenom. Uzeo sam sav svoj novac -šezdeset osam centi. Bio sam spreman za polazak.

Sišao sam niza stražnje stube da ne bih sreo tatu pred kućom, ali nisam se trebao bojati. On je još bio u vrtu i zalijevao biljke, pravio beskorisne male duge u zraku i gledao kroz njih.

Otišao sam niz Ulicu Carbine, pa prečicom preko praznog zemljišta do Ulice Carbine, gdje je danas redakcija Castle Calla. Približavao sam se kućici na stablu kad se kraj mene zaustavio automobil i iz njega izišao Chris. U jednoj je ruci držao svoju staru skautovsku naprtnjaču, a u drugoj dva pokrivača zavezana konopcem.

- Hvala vam, gospodine - rekao je i prišao mi kad se auto udaljio. Skautovska čuturica bila mu je ovješena oko vrata i gurnuta pod ruku tako da mu je udarala o kuk. Oči su mu blistale.

- Gordie! Hoćeš nešto vidjeti?

- Može. Što to?

- Dođi prvo ovamo.

- Pokazao mi je uski prolaz između gostionice Blue Point Diner i drogerije.

- Što to, Chris?

- Dođi ovamo!

Potrčao je kroz prolaz, a nakon nekoliko sekundi (koliko mi je trebalo da odbacim razboritost) potrčao sam i jaza njim. Dvije su zgrade bile postavljene malo ukoso jedna prema drugoj pa se prolaz sužavao. Probijali smo se kroz hrpe starih novina i sjajna, oštra gnijezda razbijenih boca od piva i sokova. Chris je zašao iza gostionice i spustio pokrivače. Tu je bilo osam-devet kanti za smeće i smrad je bio nevjerojatan.

- Fuj! Chris, daj, što to radiš?

- Daj mi ruku - rekao je Chris mehanički.

- Ne, stvarno, povratit...

Riječ mi je zapela u grlu. Zaboravio sam na smrad. Chris je otvorio naprtnjaču i posegnuo u nju. Izvukao je golem pištolj s tamnim drvenim drškom.

- Hoćeš biti Lone Ranger ili Cisco Kid? - pitao me cereći se.

- Kriste Isuse Bože! Odakle ti to?

- Maznuo sam ga iz tatinog stola. Kalibar 45.

- Da, to vidim - rekao sam, iako je po meni mogao biti i 38 ili 375 - unatoč svim romanima Johna D. MacDonalda i Eda McBaina koje sam pročitao, jedini koji sam ikad vidio uživo bio je onaj koji je nosio policajac Bannerman... i premda su ga svi klinci molili da ga izvadi iz futrole, nikad nije htio.

- Čovječe, kako će te stari izmlatiti kad dozna. Rekao si da je već ionako gadno raspoložen.

Oči su mu i dalje plesale.

- U tome i jest fora, stari moj. Neće on ništa doznati. On i nekoliko drugih pijanaca sjede u Harrisonu sa šest ili osam boca vina. Neće se vratiti najmanje tjedan dana. Prokleti pijanci.

- Napravio je grimasu. On jedini u našem društvu nikad nije htio popiti piće, čak ni da dokaže da "ima muda". Rekao je da mu ne pada na pamet postati ispičutura kao njegov stari. A jednom mi je u četiri oka rekao - nakon što su blizanci DeSpain donijeli šest boca piva koje su popalili ocu pa su svi zezali Chrisa zato što nije htio popiti ni gutljaj - da se boji piti. Rekao je da njegov stari nikad nije sasvim trijezan, da je njegov najstariji brat bio mrtav-pijan kad je silovao onu curu i da Eyeball vječito pije s Aceom Merrillom, Charliejem Hoganom i Billyjem Tessiom. Pitao me što mislim, kakvi su mu izgledi da prestane piti ako jednom počne. Možda je vama smiješno što se dvanaestogodišnjak brinuo da je možda potencijalni alkoholičar, ali Chrisu nije bilo. Ni najmanje. Mnogo je razmišljao o toj mogućnosti. Imao je i zašto.

- Imaš i metke?

- Devet komada - toliko ih je bilo u kutiji. Mislit će da ih je sam potrošio pucajući na limenke dok je bio pijan.

- Je li nabijen?

- Nije! Zar misliš da sam lud?

Napokon sam primio pištolj. Sviđalo mi se kako mi je težak u ruci. Mogao sam se zamisliti kao Stevea Carellu iz 87. postaje koji ganja Hecklera ili štiti Myera Myera ili Klinga dok upadaju u stan očajnog narkomana. Naciljao sam na jednu od smrdljivih kanti za smeće.

BUM!

Pištolj mi se trznuo u ruci. Iz cijevi je suknuo plamen. Činilo mi se da sam slomio zglob. Srce mi je skočilo u grlo i tamo treperilo. U valovitom limu pojavila se velika rupa.

- Isuse! - vrisnuo sam.

Chris se cerekao kao blesav - ne znam je li mu stvarno bilo smiješno ili se prepao.

- Jesi ga! Jesi ga!' Gordie je opalio! - počeo je pjevati.

- Gordon Lachance pali i žari Castle Rockom!

- Začepi! Idemo brzo! - povikao sam i zgrabio ga za košulju. Dok smo bježali, otvorila su se stražnja vrata gostionice i izišla je Francine Tupper u bijeloj najlonskoj odori konobarice.

- Tko je to učinio? Tko to pali petarade?

Trčali smo kao ludi, zašli za drogeriju i prošli pokaj željezarije i Emporium Galoriuma u kojem su se prodavali antikviteti i jeftine knjige. Popeli smo se preko ograde, izgrebali ruke i napokon izišli u Ulicu Curran. Dobacio sam pištolj Chrisu dok smo trčali; on se još valjao od smijeha, ali ga je ulovio i nekako ugurao natrag u naprtnjaču. Kad smo zašli za ugao i vratili se u Ulicu Carbine, usporili smo da ne bismo izgledali sumnjivo. Chris se još cerekao.

- Čovječe, da si se mogao vidjeti! Uh, čovječe, nevjerojatno! Ovo je bilo super.

- Odmahivao je glavom, lupao se po nozi i smijao.

- Znao si da je nabijen, jel' da? Kretenu! Sad sam u govnima! Ona konobarica me vidjela!

- Mislila je da smo bacili petardu. Osim toga, znaš da je sisata Tupperica ćorava. Misli da bi joj naočale pokvarile ljepotu.

- Stavio je dlan na križa, zanjihao bokovima i opet se počeo smijati.

- Svejedno, Chris, to je bilo pokvareno od tebe. Stvarno.

- Ma daj, Gordie.

- Stavio mi je ruku na rame.

- Nisam znao da je napunjen, časna riječ. Kunem ti se. Samo sam ga izvadio iz tatinog stola. On ga uvijek isprazni. Očito je zadnji put bio jako pijan.

- Stvarno ga nisi ti napunio?

- Ma kakvi.

- Kuneš se majčinim imenom čak i ako ode u pakao ako lažeš?

- Kunem se.

- Prekrižio se i pljunuo, lica otvorenog i pokajničkog kao u ministranta. Ali, kad smo došli do naše kućice i vidjeli Verna i Teddyja kako nas čekaju, opet se počeo smijati. Ispričao im je cijelu priču i kad su se svi nasmijali, Teddy ga je pitao zašto misli da će nam trebati pištolj.

- Ni za što - rekao je Chris.

- Osim ako naidemo na medvjeda. Tako nešto. Osim toga, malo je jezivo noću spavati u šumi.

Na to su svi kimnuli. Chris je bio najveći i najjači u našem društvu pa je smio govoriti takve stvari. da je to rekao Teddy, nastradao bi da je samo dao naslutiti da se boji mraka.

- Jesi li postavio šator iza kuće? - upitao je Teddy Verna.

- Aha. I ostavio sam dvije uključene baterije tako da izgleda da smo još tamo kad padne mrak.

- Fora! - rekao sam i pljesnuo Verna po leđima. Za njega je to bilo pravo intelektualno dostignuće. Nacerio se i pocrvenio.

- Pa idemo onda - rekao je Teddy.

- Dajte, već je skoro podne. Chris je ustao a mi ostali smo se okupili oko njega.

- Idemo preko Beemanove livade i iza one trgovine pokućstva kod benzinske crpke - rekao je.

- Onda ćemo doći do pruge kod deponija i prijeći željeznički most do Harlowa.

- Što misliš, kako je daleko? - upitao je Teddy.

Chris je slegnuo ramenima.

- Harlow je velik. Prijeći ćemo sigurno tridesetak kilometara. Što ti misliš, Gordie?

- Da. Možda i više od četrdeset.

- Ako je i toliko, trebali bismo biti tamo sutra poslijepodne ako se nitko ne upisa od straha.

- Nema ovdje takvih - odmah je rekao Teddy.

Svi smo se na trenutak pogledali.

- Idemo, dečki - rekao je Chris i stavio naprtnjaču na leda. Zajedno smo prešli prazno zemljište, mi ostali korak iza Chrisa.

10.

Kad smo prešli Beemanovu livadu i popeli se uz šindru do pruge Great Southern and Western Maine, svi smo već svukli košulje i vezali ih oko struka. Znojili smo se kao svinje. Kad smo se uspjeli popeti, stali smo i pogledali niz prugu da vidimo kuda ćemo ići.

Dok sam živ neću zaboraviti taj trenutak. Jedino sam ja imao sat

- jeftini Timex koji sam dobio kao nagradu kad sam prošle godine prodavao pomast Cloverine Brand. Kazaljke su pokazivale točno podne a sunce je nemilosrdno tuklo suhi krajolik bez hlada. Točno si osjećao kako ti se pokušava zavući pod lubanju i spržiti ti mozak.

Iza nas se na dugom brijegu poznatom kao Castle View širio Castle Rock oko zelenog, sjenovitog parka. Niže uz rijeku Castle vidjeli su se dimnjaci tvornice vune kako pljuju dim boje olova u nebo i otpadnu vodu u rijeku. Slijeva nam je bila prodavaonica pokućstva Jolly Furniture Barn. A pred nama se pružala pruga, blještava na suncu. Tekla je usporedo s rijekom Castle, koja nam je bila slijeva. Zdesna su nam bile neobrađivane livade (danas je tu motociklističko trkalište -utrke se održavaju svake nedjelje u dva). Na obzorju je bio stari, napušteni toranj za vodu, hrđav i pomalo jeziv.

Stajali smo tamo samo trenutak, a onda je Chris nestrpljivo rekao: - Dajte, idemo.

Hodali smo uz tračnice, po drozgi. Pri svakom koraku podizali smo male,oblake crne prašine. Čarape i tenisice ubrzo su nam od toga bile posve prljave. Vern je počeo pjevati "Roll Me Over in the Clover", ali je ubrzo prestao - na našu sreću. Samo su Teddy i Chris donijeli čuturice i već smo ih bili poprilično ispraznili.

- Možemo ih napuniti na odlagalištu smeća - rekao sam.

- Tata mi je rekao da je tamo voda čista. Izvor je dubok sto osamdeset stopa.

- Dobro - rekao je Chris u ulozi vode.

- To će biti zgodno mjesto da se odmorimo.

- A hrana? - upitao je Teddy iznenada.

- Kladim se da se nitko nije sjetio ponijeti nešto za jelo. Znam jer ja nisam.

Chris je zastao.

- Sranje! Nisam ni ja. Gordie?

Odmahnuo sam glavom pitajući se kako sam mogao biti tako glup.

- Vern?

- Ništa - rekao je Vern.

- Žao mi je.

- Dobro, da vidimo koliko love imamo - rekao sam. Odvezao sam košulju, raširio je po drozgi i bacio svojih šezdeset osam centi na nju. Kovanice su grozničavo blještale na suncu. Chris je imao zgužvani dolar i dva centa. Teddy je imao šezdeset centi. Vern je imao točno sedam centi.

- Dva i trideset sedam - rekao sam.

- Nije loše. Na kraju one male ulice kod deponija ima trgovina. Netko će morati sići i kupiti nam hamburgere i tonik dok se ostali odmaraju.

- Tko? - upitao je Vern.

- Izvlačit ćemo šibice kad dođemo tamo. Idemo.

Stavio sam sav novac u svoj džep i upravo vezao košulju oko struka kad je Chris povikao: - Vlak!

Spustio sam ruku na tračnicu da ga osjetim iako sam ga već čuo. Tračnica je ludo podrhtavala; na trenutak mi se činilo kao da držim vlak u ruci.

- Postrojba nalijevo! - povikao je Vern i skočio do pola nasipa. Vern se obožavao igrati vojske gdje god je tlo bilo mekano - na pijesku, na sijenu, na ovakvom nasipu. Chris je skočio za njim. Vlak je sad već bio jako glasan; vjerojatno je išao s naše strane rijeke prema Lewistonu. Umjesto da skoči, Teddy se okrenuo u smjeru iz kojeg je dolazio. Debela stakla naočala blještala su mu na suncu, a duga kosa lepršala mu je nad oznojenim čelom.

- Hajde, Teddy - rekao sam.

- Ne, ma kakvi, čekat ću da dođe bliže pa ću se izmaknuti.

- U njegovim očima povećanim staklima caklilo se uzbuđenje.

- Kužiš, izmaknut ću se vlaku! Što su kamioni prema vlaku!

- Ti si lud! Poginut ćeš!

- Kao na plažama Normandije! - povikao je Teddy i stao na prag između tračnica.

Na trenutak sam ostao zapanjen tolikom glupošću. Onda sam ga dograbio, odvukao do nasipa i gurnuo dolje. Skočio sam za njim i dok sam još bio u zraku, opalio me u trbuh. Ostao sam bez zraka, ali sam ga ipak uspio tresnuti koljenom među noge tako da je pao na leda i nije se stigao vratiti na prugu. Tad sam i ja pao kraj njega, a on me dograbio za vrat. Valjali smo se sve do dna nasipa, udarajući se i grebući dok su nas Chris i Vern gledali s glupim izrazom iznenađenja na licu.

- Ti mali kurvin sine! - vikao je Teddy na mene.

- Govno jedno! Ne razmeći mi se tu, ubit ću te!

Sad mi se povratio dah pa sam se pridigao. Izmaknuo sam se kad je Teddy navalio na mene i branio se otvorenim dlanovima, napola u smijehu a napola u strahu. S Teddyjem nije bilo šale kad bi ga uhvatio takav napadaj. U tom bi stanju napao znatno većeg dječaka, a kad bi mu taj slomio obje ruke, još bi ga ugrizao.

- Teddy, izmiči čemu god hoćeš kad vidimo što smo krenuli vidjeti ali -

tras po ramenu

- dotad nitko ne smije vidjeti nas, ti -

tras po obrazu, i tad bismo se možda stvarno bili dograbili da Chris i Vern

- glupane obični!

nisu uletjeli i razdvojili nas. Vlak je protutnjao iznad nas u oblaku dima i kJoparanja teretnih vagona. Nekoliko užarenih komada drozge palo je niz nasip i rasprava je time bila završena... barem dok ne budemo ponovno mogli čuti jedan drugog.

Bio je to kratak teretni vlak i kad je prošao posljednji vagon, Teddy je rekao: - Ubit ću ga. Ili mu barem nabiti šljivu.

- Pokušao se oteti Chrisu, ali Chris ga je samo jače stisnuo.

- Smiri se, Teddy - rekao je Chris tiho i to je ponavljao sve dok se Teddy nije prestao otimati i ostao mirno stajati. Naočale su mu visjele ukoso a žica od slušnog aparata spuštala se niz prsa prema bateriji koju je gurnuo u džep traperica.

Kad se posve smirio, Chris se okrenuo prema meni i rekao: - Kog se vraga svađaš s njim, Gordone?

- Htio je čekati vlak. Mislio sam da bi ga strojovođa mogao vidjeti i prijaviti ga. Možda bi poslali policajca.

- Ma daj! Pravio bi čokoladu u gaćama, ne bi se toga ni sjetio -rekao je Teddy, ali više nije bio ljut. Oluja je prošla.

- Gordie je samo htio postupiti ispravno - rekao je Vern.

- Dobro, pomirite se.

- Pomirite se, dečki - složio se Chris.

- Dobro, u redu - rekao sam ja i pružio Teddyju ruku.

- Hoćemo se pomiriti?

- Mogao sam mu izmaknuti - rekao mi je.

- Znaš, Gordie?

- Da - rekao sam iako me od te pomisli prošla zimica.

- Znam.

- Dobro. Onda, pomirimo se.

- Do kraja - zapovjedio je Chris.

Teddy me pljesnuo dlanom po dlanu dovoljno jako da zaboli, a onda je okrenuo dlan pa sam i ja pljesnuo njega.

- Lachance, ti si obična mica-maca - rekao je Teddy.

- Mijau - rekao sam ja.

- Dajte, dečki - rekao je Vern.

- Idemo.

- Idite kamo god hoćete, ali ne idite ovamo - rekao je Chris ozbiljno, a Vern se okrenuo kao da će ga udariti.

11.

Došli smo do odlagališta otpada oko pola dva; Vern nas je poveo niz nasip uz povik Postrojba doljel Sišli smo u dugim skokovima i preskočili prljavu vodu koja je curila iz propusta ispod pruge. Iza toga bio je pjeskoviti, smećem natrpani rub odlagališta otpada.

Oko njega je bila ograda visoka dva metra. Na svakih dvadeset koraka bili su ovješeni izblijedjeli znakovi:

ODLAGALIŠTE OTPADA CASTLE ROCK

RADNO VRIJEME 16 DO 20 PONEDJELJKOM ZATVORENO STROGO ZABRANJEN ULAZ

Popeli smo se na ogradu, prebacili se preko vrha i skočili. Teddy i Vern prvi su krenuli prema starinskoj česmi koju je trebalo dobro pumpati da voda počne teći. Pokraj nje je bila limenka vode i najveći je grijeh bio zaboraviti da je ostaviš napunjenu za sljedećeg tko dode. Ručka pumpe stršila je pod čudnim kutom tako da je izgledala kao jednokrila ptica koja pokušava poletjeti. Nekoć je bila zelena, ali tisuće ruku koje su je pritiskale od 1940. godine zbrisale su gotovo svu boju.

Odlagalište otpada je mjesto kojeg se najživlje sjećam iz Castle Rocka. Uvijek me podsjeća na slikare nadrealiste - one koji su uvijek slikali lica ura kako leže medu korijenjem stabla ili viktorijanske dnevne sobe usred Sahare ili parne strojeve koji strše iz kamina. U mojim dječjim očima, ništa u tom odlagalištu otpada nije izgledalo kao da tu spada.

Ušli smo straga. Ako si ušao sprijeda, kroz kapiju je vodila široka zemljana cesta, proširena u polukružno područje koje je poravnano buldožerom kao da je slijetalište, a onda je naglo završavala na rubu rupe za bacanje otpada. Česma (pred kojom su sad Teddy i Vern stajali i svađali se oko toga tko će je pokrenuti) stajala je iza te velike rupe. Duboka oko 25 metara, bila je napunjena svim američkim stvarima koje se isprazne, istroše ili jednostavno više ne rade. Bilo je toga toliko da su me oči zaboljele od gledanja - ili me možda zapravo zabolio mozak jer se nikako nije mogao odlučiti u što da usmjeri oči. Onda bi se oko ipak zaustavilo na nečemu što se doimalo jednako neprimjereno kao ona urt među korijenjem ili dnevna soba u pustinji. Mjedeni krevetski okvir pijano naheren na suncu. Lutka koja zapanjeno gleda među svoje noge dok rađa materijal kojim je napunjena. Prevrnuti studebaker kojem kromirani nos blista na suncu poput projektila Bucka Rogersa. Jedna od onih divovskih boca za vodu koje drže u uredima, koju je sunce pretvorilo u vreli, usijani safir.

Bilo je tu i životinja, premda ne onih vrsta koje možete vidjeti u Disneyjevim filmovima ili koje možete dodirnuti u "pitomim" zoološkim vrtovima. Debeli štakori, svisci koji se hrane trulim hamburgerima i raspadnutim povrćem, tisuće galebova i medu njima, nalik zamišljenim, introspektivnim propovjednicima, nekoliko golemih vrana. Tu su dolazili jesti i psi lutalice iz grada kad ne bi našli kantu za smeće koju bi mogli prevrnuti ili srnu koju bi mogli uloviti. Bila je to bijedna skupina mješanaca zle ćudi; izvijeni i iscereni, napadali bijedni druge zbog komadića parizera ili pilećih iznutrica.

Ali ti psi nikad nisu napadali Mila Pressmana, čuvara odlagališta, jer Milo nikad nije dolazio bez Choppera. Chopper je bio pas kojega su se u Castle Rocku najviše bojali i najmanje ga viđali - barem dok dvadeset godina poslije pas Camberovih, Cujo, nije pobjesnio. Bio je najopasniji pas u krugu od šezdeset kilometara (tako smo barem čuli) i tako ružan da bi zaustavio uru koja tuče. Djeca su šapatom prepričavala legende o njemu. Neki su govorili da je napola njemački ovčar, neki da je uglavnom bokser, a jedan mali iz Castle Rocka s nesretnim imenom Harry Horr tvrdio je da je Chopper doberman pinčer kojem su kirurški odstranjene glasnice kako ga nitko ne bi čuo kad napada. Drugi su tvrdili da je Chopper poludjeli irski vučjak i da ga Milo Pressman hrani posebnom mješavinom pseće hrane i pileće krvi. Isti ti klinci pričali su da se Milo ne usuđuje izvesti Choppera iz kućice ako mu glava nije pokrivena kao lovačkom sokolu.

Glavna je priča bila da je Milo naučio Choppera ne samo napadati, nego napadati određene dijelove tijela. Tako bi nesretni klinac koji bi preskočio ogradu u potrazi za skrivenim blagom na odlagalištu mogao čuti kako Milo viče: "Drž' ga, Choppere! Za ruku!" I Chopper bi dograbio ruku i ne bi je puštao. Razderao bi kožu i tetive, drobio kosti svojim slinavim vilicama sve dok mu Milo ne bi rekao da prestane. Pričalo se da bi ti Chopper mogao odgristi uho, oko, stopalo, nogu... a onaj tko bi zgriješio i drugi put i naletio na Mila i odanog mu Choppera mogao čuti najstrašniji povik: "Choppere! Pimpek!" I taj bi klinac do kraja života ostao sopran. Mila smo viđali češće pa smo ga i smatrali običnijim. Bio je tek ne osobito bistar radnik koji je dodatno zarađivao tako što je popravljao bačene stvari i prodavao ih po gradu.

Tog dana nije bilo ni traga ni glasa ni Milu ni Chopperu.

Chris i ja gledali smo kako Vern pokreće česmu dok Teddy frenetično pritišće ručku. Napokon je potekla bistra voda. Obojica su odmah gurnula glavu ispod pipe dok je Teddy i dalje pumpao k'o lud.

- Teddy je lud - rekao sam tiho.

- Naravno - rekao je Chris mrtvo-hladno.

- Kladim se da neće doživjeti da bude dvostruko stariji nego sada. To je zato što mu je stari tako spalio uši. Lud je što onako skače pred kamione. Ništa ne vidi ni s naočalama ni bez njih.

- Sjećaš se onoga na stablu? - Aha.

Godinu prije Teddy i Chris su se penjali na veliki bor iza moje kuće. Popeli su se gotovo do vrha, a onda je Chris rekao da ne mogu dalje jer su sve grane iznad njih trule. Na Teddyjevu licu pojavio se onaj suludi tvrdoglavi izraz. Rekao je jebeš to, ruke su mu već posve premazane borovom smolom i sad neće sići dok ne dodirne vrh. Chris ga nikako nije mogao odgovoriti. Nastavio se penjati i uspio je - imao je samo oko 35 kilograma. Držao se ljepljivim rukama za vrh bora i vikao da je gospodar svijeta ili neku sličnu glupost, a onda se začulo pucketanje. Grana na kojoj je stajao je pukla i on je poletio. Ono što se zatim dogodilo bila je jedna od onih stvari zbog kojih pomisliš da Bog sigurno postoji. Chris je refleksno ispružio ruku i uhvatio Teddyja Duchampa za kosu. I premda mu je zglob otekao i naredna se dva tjedna gotovo uopće nije mogao koristiti desnom rukom, držao je Teddyja sve dok on, vrišteći i psujući, nije uspio spustiti nogu na živu granu dovoljno debelu da izdrži njegovu težinu. Da ga Chris nije dohvatio, bio bi se okretao, sudarao se s granama i pao pod stablo 35 metara niže. Kad su sišli, Chris je bio siv u licu i samo što nije povraćao od straha. A Teddy se htio potući s njim zato što ga je vukao za kosu. I bili bi se dohvatili da ih ja nisam smirio.

- Povremeno sanjam o tome - rekao je Chris i pogledao me neobično otvoreno.

- Osim što ga u snu ne uspijem uhvatiti. U ruci mi ostane samo nekoliko vlasi, a Teddy odleti vrišteći. Čudno, ha?

- Da, čudno - složio sam se i samo na trenutak pogledali smo se u oči i vidjeli dio onih istina zbog kojih smo bili prijatelji. Onda smo odvratili pogled i gledali kako Teddy i Vern jedan drugog polijevaju vodom, vrište, smiju se i dovikuju pogrde.

- Da, ali ga jesi uhvatio - rekao sam.

- Chris Chambers nikad ne promaši, je li tako?

- Čak ni kad gospođe ostave spuštenu dasku - rekao je. Namignuo mi je, palcem i kažiprstom napravio kružić i pljunuo ravno kroz njega.

- Jesmo li mi svoji, Chambers? - rekao sam.

- Kroz slamku u boji - odgovorio je i nacerili smo se jedan drugome.

Vern nam je doviknuo: - Dolazite po vodu dok se ne vrati u cijevi

- Tko prvi - rekao je Chris.

- Na ovoj vrućini? Prolupao si.

- Hajde - rekao je i dalje se cereći.

- Kad kažem sad.

- Dobro.

- Sad!

Utrkivali smo se, udarajući tenisicama po tvrdoj, zapečenoj zemlji, torza pruženih ispred zalepršanih nogavica traperica, stisnutih šaka. Bilo je vruće, bez daška vjetra. Vern na Chrisovoj i Teddy na mojoj strani digli su srednjak u isti tren. Srušili smo se na tlo smijući se u nepomičnom, zadimljenom mirisu odlagališta. Chris je dodao Vernu svoju čuturicu. Kad je bila puna, Chris i ja otišli smo do česme pa je prvo Chris pumpao vodu za mene a onda ja za njega; nevjerojatno hladna voda zbrisala je prljavštinu i vrućinu i naše odjedanput naježurene glave poslala ravno u siječanj. Onda sam ja napunio limenku pa smo svi otišli sjesti u hlad jedinog drveta na odlagalištu, zakržljalog jasena četrdeset koraka od straćare Mila Pressmana. Stablo je bilo malo izvijeno na zapad, kao da bi najradije podiglo svoje korijenje kao što bi kakva starica podigla skute i pobjeglo što dalje može od odlagališta.

- Super! - rekao je Chris smijući se i zabacujući zapetljanu kosu s čela.

- Fora! - rekao sam ja i kimnuo, i dalje se smijući.

- Ovo je pravi provod - rekao je Vern jednostavno i nije mislio samo na to što smo na zabranjenom mjestu, što smo zavarali roditelje i hodali uz prugu za Harlow; mislio je i na sve to, ali sad mi se čini da je tu bilo još nešto i da smo to svi znali. Sve je bilo tu, oko nas. Točno smo znali tko smo i kamo idemo. Bilo je veličanstveno.

Neko smo vrijeme sjedili pod stablom i pričali kao i uvijek - tko ima najbolju bejzbolsku momčad (dakako, još uvijek Yankeesi s Mantleom i Marisom), koji je najbolji automobil (thunderbird iz 1955, iako je Teddy tvrdoglavo zagovarao corvette iz 1958.), tko je najveći frajer u Castle Rocku a da nije u našem društvu (svi smo se složili da je to Jamie Gallant, koji je gospodi Ewing pokazao srednji prst i onda se išetao iz razreda ruku zabijenih u džepove dok je ona vikala na njega), najbolja televizijska emisija (ili Nedodirljivi ili Peter Gunn - i Robert Stack kao Eliot Ness i Craig Stevens kao Gunn bili su fora), i tome slično.

Teddy je prvi primijetio da je sjena jasena sve duža i upitao me koliko je sati. Pogledao sam na sat i iznenadio se kad sam vidio da je dva i petnaest.

- Čovječe - rekao je Vern - netko mora po klopu. Odlagalište se otvara u četiri. Ne bih htio još biti tu kad se pojave Milo i Chopper.

S tim se složio čak i Teddy. Nije se bojao Mila, trbušastog četrdesetogodišnjaka, ali svim bi se klincima u Castle Rocku stisnula jaja kad bi se sjetio Choppera.

- Dobro - rekao sam.

- Ide naopaki?

- To si ti, Gordie - rekao je Chris smiješeći se.

- Naopak k'o vrag.

- Mater ti je naopaka - rekao sam i dao svakome po novčić.

- Bacaj.

Četiri su novčića zablistala na suncu, četiri su ih ruke ulovile pa su se začula četiri pljeska. Otkrili smo novčiće. Dva pisma, dvije glave. Bacili smo ih opet. Ovaj put smo svi dobili pismo.

- Uh, čovječe, baksuz - rekao je Vern. Svi smo to ionako znali. Četiri glave bile su mjesec i donosile dobru sreću. Četiri pisma bila su baksuz, ili vrlo loša sreća.

- Jebeš to - rekao je Chris.

- To ništa ne znači. Idemo opet.

- Ne, ne, čovječe - rekao je Vern ozbiljno.

- Baksuz je gadna stvar. Sjećate se kad su Clint Bracken i oni njegovi poginuli na Sirois Hillu u Durhamu? Billy mi je rekao da su bacali novčiće za pivo trenutak prije nego što su ušli u auto i ispao im je baksuz. I tras! Svi mrtvi. To mi se ne sviđa. Stvarno.

- Ma, nitko ne vjeruje u ta sranja o mjesecu i baksuzu - rekao je Teddy nestrpljivo.

- To su djetinjarije, Verne. Bacaš ili ne?

Vern je bacio, ali očigledno oklijevajući. Ovaj su put on, Chris i Teddy dobili pismo. Ja sam imao glavu Thomasa Jeffersona na kovanici od 5 centi. I odjedanput me uhvatio strah. Kao da mi je preko nekakvog unutarnjeg sunca prešla sjena. Njih su trojica i dalje imala baksuz, kao da je nekakva glupa sudbina po drugi put uprla prst u njih. Iznenada sam se sjetio kako je Chris rekao: U ruci mi ostane samo nekoliko vlasi, a Teddy odleti vrišteći. Čudno, ha?

Tri pisma, jedna glava.

Onda se Teddy počeo onako kreštavo smijati i upirati prst u mene i tog je osjećaja nestalo.

- Čuo sam da se tako smiju samo pederi - rekao sam i pokazao mu srednji prst.

- I-i-i, Gordie - smijao se Teddy.

- Idi po klopu, jebeni morfaditu. Zapravo mi nije bilo žao što idem. Odmorio sam se i nije mi smetalo prošetati se niz ulicu do Florida Marketa.

- Ne pristaju mi nadimci tvoje majke - rekao sam Teddyju.

- I-i-i, kakva si ti kukavica, Lachance.

- Hajde, Gordie - rekao je Chris.

- Čekat ćemo te prijeko, kod pruge.

- Nemojte slučajno otići bez mene - rekao sam.

Vern se nasmijao.

- Otići bez tebe bilo bi kao izabrati Schlitz a ne Budweiser, Gordie.

- Ma daj, začepi.

Zajedno su počeli pjevati: - Neću začepiti nego te strefiti! A kad te vidim, sve ću pobljuvati!

- A će doći tvoja stara i sve to polizati! - rekao sam i krenuo, pokazujući im srednji prst preko ramena. Nikad poslije nisam imao prijatelje kao s dvanaest godina. A tko je?

12.

Svakom svoje, tako kažu. Pa ako vam kažem "ljeto", vi ćete prizvati niz osobnih slika posve različitih od mojih. I to je u redu. Ali, meni će "ljeto" uvijek vraćati trenutke dok trčim u svojim tenisicama prema Florida Marketu na temperaturi preko trideset a kovanice mi zveckaju u džepu. Ta mi riječ priziva sliku tračnica koje se pružaju prema nekoj točki na obzorju, tako blještavo bijele na suncu da ih možeš vidjeti i kad sklopiš oči, samo su onda plave.

Ali, iako mi naš izlet preko rijeke u potrazi za truplom Raya Browera prvi pada na pamet, bilo je tog ljeta i drugih stvari. Fleetwoodsi kako pjevaju "Come Softly Darling", Robin Luke kako pjeva "Susie Darlin'" i vokal Little Anthonyja u pjesmi "I Ran All the Way Home". Jesu li sve bile hit ljeta 1960. godine? Da i ne. Uglavnom da. U duge purpurne večeri kad se rock'n'roll s postaje WLAM miješao s bejzbolom s WCCU-a, vrijeme se pomicalo. Čini mi se da je sve to bila 1960. i da je to ljeto trajalo godinama, zaštićeno čarolijom zvukova: slatkim pijevom cvrčaka, zvukom poput strojnice koji su proizvodile igraće karte dok su udarale o žbice bicikla nekog klinca dok se vozio doma na kasnu večeru - hladne nareske i ledeni čaj - rastegnuti teksaški govor Buddyja Knoxa dok pjeva "Dodi i budi moja lutkica a ja ću se udvarati tebi i samo tebi" i glas komentatora bejzbola koji se miješa s pjesmom i mirisom svježe pokošenog sijena: "Tri i dva, ali Whitey Ford se nagnuo... stresao znak... sad je kod njega... Ford je zastao... cilja... i evo ga! Williams je iskoristio priliku! Zbogom, društvo! RED SOXI VODE S TRI PREMA JEDANl" Je li Ted Williams 1960. još igrao za Red Soxe? Ma kakvi. Ali jest. Jasno se toga sjećam. Bejzbol mi je u posljednje dvije godine postao vrlo važan, otkako sam se morao suočiti sa spoznajom da su igrači bejzbola od krvi i mesa baš kao i ja. Ta je spoznaja došla kad se auto Roya Campanelle prevrnuo i kad su sve novine pisale o nesreći: s njegovom karijerom je svršeno, do kraja života će sjediti u invalidskim kolicima. Kako mi se to vratilo uz onaj isti užasni udarac kad sam prije dvije godine jednog jutra sjeo za ovaj pisaći stroj, uključio radio i čuo da je Thurman Munson poginuo kad je pokušavao sletjeti svojim zrakoplovom.

U "Gemu", odavno srušenom, igrali su filmovi koje smo gledali; znanstvenofantastični filmovi kao što je bio Gog s Richardom Eganom i vesterni s Audiejem Murphyjem (Teddy je svaki film Audieja Murphyja gledao najmanje tri puta; za njega je Murphy bio gotovo bog) i ratni filmovi s Johnom Wayneom. Bilo je utakmica, na brzinu pojedenih večera, travnjaka koje smo kosili, mjesta na koja smo trčali, zidova o koje smo bacali novčiće, ljudi koji su nas pljeskali po leđima. A sad tu sjedim i pokušavam gledati kroz IBM-ovu tipkovnicu i vidjeti to vrijeme, sjetiti se najboljih i najgorih dijelova tog zelenog i smeđeg ljeta i gotovo mogu osjetiti kako je onaj mršavi, krastavi dječak još zakopan u ovom sve širem tijelu i čuti te zvukove. Ali, apoteoza tih sjećanja i tog vremena jest Gordon Lachance kako trči prema Florida Marketu s džepom punim sitniša dok mu se znoj cijedi niz leđa.

Zatražio sam kilogram i pol mljevenog mesa, pecivo za hamburgere, četiri boce Coca Cole i otvarač za dva centa. Vlasnik, George Dusset, uzeo je meso i onda se nalaktio kraj blagajne, jedne šunkaste ruke oslonjene na pult do velike boce tvrdokuhanih jaja, s čačkalicom među zubima, a golemi trbuh zaoblio mu je bijelu majicu kao što dobar vjetar napuni jedra. Stajao je tamo sve vrijeme dok sam kupovao i gledao da nešto ne ukradem. Progovorio je tek kad je vagao meso.

- Znam ja tebe, ti si brat Dennyja Lachancea. Zar ne? - Čačkalica je otputovala s jednog kraja usta na drugi kao da je na kugličnim ležajima. Posegnuo je rukom iza blagajne, uzeo bocu voćnog soka i dobro potegnuo.

- Jesam, gospodine. Ali, Denny je...

- Da, znam. Tužno je to. Biblija kaže: "I usred života mi smo u smrti." Jesi li to znao... Da, ja sam izgubio brata u Koreji. Jako ličiš na Dennyja, je li ti to već netko rekao? Da. Slika i prilika.

- Da, gospodine, ponekad - rekao sam turobno.

- Sjećam se one godine kad je bio u regionalnoj reprezentaciji. Uh, kako je samo trčao! Vjerojatno se ne sjećaš, još si bio mali.

- Gledao je preko moje glave, kroz mrežasta vrata, u vrućinu, kao da pred sobom vidi prekrasnu sliku moga brata.

- Sjećam se. Ovaj... gospodine Dusset?

- Što, mali? - Oči su mu još bile zamagljene od sjećanja; čačkalica mu je malo zadrhtala između zubi.

- Držite palac na vagi.

- Molim! - Zapanjeno je spustio pogled. Palcem je čvrsto pritisnuo bijeli emajl. Da se nisam malo odmaknuo kad je počeo pričati o Dennyju, ne bih to vidio od mesa.

- Bome, imaš pravo. Da, eto ti, mislio sam na tvoga brata, Bog ga blagoslovio.

- George Dusset se prekrižio. Kad je maknuo palac s vage, igla se pomaknula natrag za 18 deka. Dodao je još malo mesa i onda ga zamotao mesarskim papirom.

- Dobro je - rekao je preko čačkalice.

- Da vidimo što imamo. Kilu i pol mesa, to je dolar i četrdeset četiri. Pecivo, dvadeset sedam. Četiri tonika, četrdeset centa. Otvarač, dva centa. Ukupno...

- Zbrajao je na vrećici u koju mi je namjeravao staviti robu.

- Dva i dvadest devet.

- Trinaest - rekao sam.

Polako me pogledao i namrštio se.

- Ha?

- Dva i trinaest. Pogrešno ste zbrojili.

- Malije'lti to...

- Pogrešno ste zbrojili - ponovio sam.

- Najprije ste stavili prst na vagu, a onda ste mi htjeli naplatiti više, gospodine Dusset. Mislio sam još uzeti kekse, ali sad neću.

- Bacio sam dva dolara i trinaest centi na pult pred njega.

Pogledao je novac pa mene. Sad se već jako mrštio, bore su mu bile duboke kao klanci.

- Što je tebi, mali? - Rekao je to dubokim glasom koji je zvučao zloslutno samopouzdano.

- Jesi li ti neki pametnjaković?

- Ne, gospodine - rekao sam.

- Ali, ne možete me samo tako prevariti. Što bi vam majka rekla kad bi znala da varate djecu?

Stavio je našu robu u vrećicu brzim pokretima, tako da su boce Coca Cole zazvečale. Gurnuo ju je prema meni ne mareći hoću li je uhvatiti i hoće li se boce razbiti. Lice mu je bilo rumeno, i dalje namršteno.

- Dobro je, mali. Evo ga. A sad se gubi iz moje trgovine. Ako te ponovno vidim ovdje, izbacit ću te. Da. Jebeni mali pametnjaković.

- Neću više dolaziti - rekao sam, otišao do mrežastih vrata i gurnuo ih. Vruće poslijepodne teklo je svojim tokom, zeleno i smeđe, puno nečujne svjetlosti.

- A neće ni moji prijatelji. Imam ih pedesetak.

- Tvoj brat nije bio takav pametnjaković! - povikao je George Dusset.

- Jebi se! - viknuo sam i potrčao koliko su me noge nosile.

Vrata su se otvorila naglo poput pucnja. Riknuo je za mnom: - Ako ikad više dođeš, razbit ću ti glavu, propalico!

Trčao sam sve dok nisam prešao prvi brijeg, uplašen ali i nasmijan, dok mi je srce tuklo u prsima poput malja. Onda sam usporio u brzi hod, osvrćući se povremeno da vidim nije li možda krenuo za mnom automobilom ili tako nešto.

Nije, a ja sam ubrzo došao do ograde odlagališta otpada. Stavio sam vrećicu pod košulju, popeo se na ogradu i skočio. Već sam prošao pola puta preko odlagališta kad sam vidio nešto što mi se nimalo nije svidjelo - iza straćare je bio parkiran buick Mila Pressmana. Još nije bilo traga ni njemu ni zloglasnom Chopperu, ali mi je odjedanput stražnja ograda bila jako daleko. Zažalio sam što nisam išao okolo, ali sad sam bio preduboko unutra da bih se vraćao. Ako me Milo vidio kako se penjem preko ograde, bit ću u gadnoj neprilici kad dođem kući, ali to me plašilo mnogo manje nego da Milo kaže Chopperu da me napadne.

U glavi mi je zasvirala zastrašujuća violinska glazba. Stavljao sam nogu pred nogu nastojeći se držati ležerno, kao da mi je tu mjesto, s papirnatom vrećicom koja mi viri ispod košulje dok idem prema ogradi pokraj pruge.

Bio sam pedesetak koraka od ograde i upravo sam počeo misliti kako će sve ipak biti u redu kad sam začuo Mila: - Hej! Hej, ti! Mali! Miči se od te ograde! Odlazi!

Najpametnije bi bilo da sam ga poslušao i krenuo okolo, ali bio sam tako živčan da sam umjesto toga divlje kriknuo i potrčao prema ogradi. Vern, Teddy i Chris su izvirili iza grmlja s druge strane ograde i zabrinuto me gledali.

- Vraćaj se ovamo! - vikao je Milo. - Da si se odmah vratio ili ću natjerati psa na tebe!

To baš nisam doživio kao glas razuma i pomirbe pa sam još brže potrčao prema ogradi, mašući rukama dok mi je vrećica s hranom šuškala pod košuljom. Teddy se počeo smijati onim svojim kretenskim smijehom, i-i-i. Zvučalo je kao instrument koji svira neki luđak.

- Naprijed, Gordie, naprijed! - povikao je Vern. A Milo je povikao: - Drž' ga Choppere! Drž' ga!

Bacio sam vrećicu preko ograde a Vern je laktom odgurnuo Teddyja kako bije uhvatio. Iza sebe sam čuo kako dolazi Chopper, kako se tlo trese pod njim, kako riga vatru iz jedne nosnice a led iz druge dok mu iz ralja suklja sumpor. Uz vrisak sam se odbacio do pola ograde u jednom skoku. Došao sam do vrha za tri sekunde, ne više, i jednostavno skočio - nisam razmišljao, nisam čak ni pogledao dolje da vidim na što ću pasti. Tako sam zamalo pao na Teddyja, koji se savijao od smijeha. Naočale su mu pale s nosa a iz očiju su mu tekle suze. Promašio sam ga za samo nekoliko centimetara i završio na nasipu od gline i šljunka, njemu slijeva. Istog trenutka Chopper je udario u mrežastu ogradu iza mene i ispustio jauk pomiješane boli i razočarenja. Okrenuo sam se držeći se za razbijeno koljeno i prvi put vidio slavnog Choppera. Bila mi je to prva lekcija o razlikama između mita i stvarnosti.

Umjesto nekakvog golemog paklenskog pseta s divljim crvenim očima i zubima koji mu strše iz usta ugledao sam sasvim običnog crno-bijelog mješanca srednje veličine. Lajao je i skakao, udarajući prednji šapama u ogradu.

Teddy se sad šepirio ispred ograde, vrteći naočale u ruci i još više razdražujući Choppera.

- Poljubi mi dupe, Choppie! - izazivao je, pijuckajući dok je govorio.

- Poljubi mi dupe! Jedi govna!

Udario je stražnjicom o ogradu, a Chopper je učinio sve što je mogao da mu udovolji želji, ali je kao nagradu za svoj trud samo dobio udarac po nosu. Počeo je divlje lajati. Na njušku mu je pošla pjena. Teddy je i dalje udarao stražnjicom o ogradu a Chopper se i dalje zaletavao u njega i promašivao, samo još više ozljeđujući nos koji mu je već prokrvario. Teddy ga je dražio i zvao nekako odvratnom umanjenicom "Choppie", a Chris i Vern su ležali na nasipu i toliko se smijali da su već hroptali.

Kad eto ti Mila Pressmana, odjevenog u znojem zamrljanu radnu odjeću, s bejzbolskom kapom na glavi, usta razvučenih od ljutnje.

- Dobro je, dobro je! - vikao je.

- Vi balavci prestanite nadraživati tog psa! Čujete li? Odmah prestanite!

- Ugrizi je, Choppie! - vikao je Teddy, skakućući s naše strane ograde poput kakvog ludog Prusa koji obilazi svoje postrojbe.

- Dođi i zgrabi me! Zgrabi me!

Chopper je poludio. Za ozbiljno. Trčao je u velikom krugu, skvičao i lajao, pjenio se i stražnjim nogama dizao prašinu. Napravio je tri kruga, valjda skupljajući hrabrost, a onda se bacio ravno na ogradu. Jurio je valjda pedeset kilometara na sat kad je opalio u nju, bez šale -usne su mu bile povučene iznad zubi, a uši lepršale. Cijela je ograda proizvela dubok, glazbeni ton kad ju je ne samo gurnuo nego i nekako rastegnuo. Zvučalo je kao citra-jiiiiiiiiiiiiim! Chopper je nekako čudno zaskvičao, oči su mu se zabijelile, a onda je izveo zapanjujući kolut natrag i pao na leđa uz tresak, dižući prašinu oko sebe. Na trenutak je tako ležao, a onda se odvukao dok mu je jezik visio iz lijevog dijela gubice.

Na to je i Milo gotovo poludio od bijesa. Put mu je poprimila zastrašujuću purpurnu boju - čak mu je i tjeme bilo purpurno ispod jež-frizure. Sjedio sam ošamućeno a srce mi je još tuklo. Oba koljena traperica bila su mi poderana. Kad sam ga vidio, pomislio sam kako je on ljudska verzija Choppera.

- Znam te! - vikao je Milo.

- Ti si Teddy Duchamp! Znam vas ja svel Sinko, dobit ćeš ti svoje što si mi tako razdražio psa!

- Baš da vas vidim! - odvratio je Teddy.

- Da vidimo kako ćete se popeti na ogradu, debeloguzi!

- ŠTO? ŠTO SI MI REKAO?

- DEBELOGUZI! - veselo je povikao Teddy.

- MASNI! HAJDE! DOĐI! - Skakutao je stisnutih šaka dok mu se iz kose cijedio znoj.

- TAKO TI TREBA KAD TJERAŠ PSA NA LJUDE! HAJDE! BAŠ DA TE VIDIM!

- Ti odvratni balavce! Ti si sin luđaka! Pobrinut ću se da tvoja majka dođe na sud i porazgovara sa sucem o tome što si učinio mome psu!

- Što ste to rekli? - upitao je Teddy promuklo. Prestao je skakutati. Oči su mu bile ogromne i staklaste, a put boje olova.

Milo mu je rekao mnogo toga, ali se bez teškoća vratio na onu uvredu kojom ga je uspio pogoditi - poslije sam mnogo puta primijetio kako ljudi to vješto rade - ne samo da ti nađu pravi gumb, nego onda po njemu udaraju maljem.

- Otac ti je luđak - rekao je cereći se.

- Eno ga u Togusu, lud k'o zahodski štakor. Lud k'o bijesni bik. Lud k'o dugorepa mačka u sobi punoj ljuljački! Ludara! Nije ni čudno da se tako ponašaš kad ti je otac lu...

- MATER TI PUŠI MRTVIM ŠTAKORIMA! - vrisnuo je Teddy.

- A AKO JOŠ JEDNOM KAŽEŠ DA JE MOJ TATA LUD, UBIT ĆU TE, JEBENO KOPILE!

- Ludara -rekao je Milo zadovoljno. Da, da, našao je pravi gumb.

- Sin luđaka, sin luđaka, starom ti nisu sve daske na broju, baš gadno!

Vern i Chris su se počeli oporavljati od smijeha i možda shvaćati ozbiljnost situacije. Možda bi bili zaustavili Teddyja, ali kad je Teddy rekao Milu da mu majka puši mrtvim štakorima, opet ih je uhvatio smijeh. Ležali su na nasipu i valjali se amo-tamo, lamatali nogama i držali se za trbuh.

- Dosta - rekao je Chris slabašno.

- Dosta, nemojte više, molim vas, puknut ću!

Chopper je hodao iza Mila u velikoj, nepravilnoj osmici. Izgledao je kao boksač koji je izgubio meč desetak sekundi nakon što je sudac prekinuo borbu i predao pobjedniku pokal. A Teddy i Milo su nastavili raspravu o Teddyjevom ocu, oči u oči. Dijelila ih je samo žičana ograda koju Milo zbog starosti i debljine nije mogao prijeći.

- Da nisi više ništa rekao o mome tati! Moj tata je sudjelovao u bitki za Normandiju, ti glupa kukavico!

- Je li? A gdje je sad, ti ružno malo četvorooko govno? U Togusu, eto gdje je! U Togusu je jer je PROLUPAO!

- E sad je dosta - rekao je Teddy.

- Sad je stvarno dosta. Ubit ću te.

- Bacio se na ogradu i počeo se penjati.

- Samo dođi i probaj, slinavo derle! - Milo je zakoračio unatrag, iscerio se i čekao.

- Ne! - viknuo sam. Skočio sam na noge, zgrabio Teddyja za preširoke traperice i skinuo ga s ograde. Obojica smo zateturali i pali, on preko mene. Prilično mi je gadno pritisnuo jaja pa sam zastenjao. Ništa ne boli tako kao kad ti prignječe jaja. Ali, ipak sam ga i dalje držao oko struka.

- Pusti me! - jecao je Teddy migoljeći se.

- Pusti me, Gordie! Nitko ne smije vrijeđati mog starog! PUSTI ME, DOVRAGA, PUSTI ME!

- Upravo to on i hoće! - viknuo sam mu na uho.

- Hoće da preskočiš ogradu da te može dobro izlemati i onda odvesti na murju!

- Ha? - Teddy se okrenuo i ošamućeno me pogledao.

- Ne pametuj ti, mali - rekao je Milo i približio se ogradi, ruku stisnutih u šake veličine šunke.

- Neka se sam bori za svoju stvar!

- Kako da ne - odgovorio sam.

- Teži ste od njega samo oko dvjesto kila.

- Znam ja i tebe - rekao je Milo zloslutno.

- Zoveš se Lachance.

- Pokazao je prstom Verna i Chrisa koji su napokon ustali, još dahćući od smijeha.

- A ono su Chris Chambers i jedan od onih priglupih Tessiovih klinaca. Vaši će očevi čuti od mene, svi osim onog luđaka u Togusu. Svi ćete završiti u popravnom domu. Obični delinkventi!

Stajao je raširenih nogu, pjegavih ruku pruženih prema nama, teško dišući, suženih očiju i čekao da se rasplačemo ili se ispričamo ili mu možda predamo Teddyja da ga da Chopperu za večeru.

Chris je palcem i kažiprstom napravio O i pljunuo točno kroz sredinu.

Vern je nešto pjevušio i gledao u nebo.

A Teddy je rekao: - Hajde, Gordie. Idemo odavde dok se ne ispovraćam na tog dupeglavca.

- Dobit ćeš ti svoje, ti prosti mali svodnice. Čekaj samo kad te predam policiji.

- Čuli smo što ste rekli o njegovom ocu - rekao sam mu.

- Svi smo svjedoci. I tjerali ste psa na mene. To je protuzakonito.

Miluje bilo malo nelagodno.

- Bio si na tuđoj imovini.

- Vraga. Odlagalište je javna imovina.

- Popeo si se preko ograde?

- Naravno, kad ste tjerali psa na mene - rekao sam, nadajući se da se Milo neće sjetiti da sam i ušao preko ograde.

- Što ste očekivali? Da ću stajati i čekati da me raskomada? Hajde, dečki. Idemo. Ovdje smrdi.

- Popravni dom - obećao nam je Milo promuklo, a glas mu je podrhtavao.

- Svi ćete vi pametnjakovići u popravni.

- Jedva čekam da ispričam policiji kako ste ratnog veterana nazvali jebenim luđakom - doviknuo mu je Chris preko ramena dok smo odlazili.

- Što ste vi radili u ratu, gospodine Pressman?

- TO SE TEBE NE TIČE! - vrisnuo je Milo.

- OZLIJEDIO SI MI PSA!

- Žalite se gradskom vodovodu - promrmljao je Vern, a onda smo se počeli penjati uz nasip.

- Vraćajte se ovamo! - vikao je Milo, ali je njegov glas bio sve slabiji i kao da je izgubio zanimanje.

Teddy mu je još pokazao srednji prst dok smo se udaljavali. Osvrnuo sam se kad smo se popeli do pruge. Milo je stajao iza ograde, krupan muškarac s bejzbolskom kapom kraj kojeg sjedi pas. Gurnuo je prste kroz žičanu ogradu dok je vikao na nas i meni ga je odjedanput bilo žao - izgledao je kao najkrupniji učenik trećeg razreda na svijetu, greškom zaključan na igralištu, koji sad zove upomoć. Još je neko vrijeme vikao, a onda je ili prestao ili smo bili predaleko da bismo ga čuli. Tog dana više nismo ni čuli ni vidjeli ni Mila Pressmana ni Choppera.

13.

Malo smo raspravljali - pravedničkim tonom koji je ipak zvučao malo usiljeno - o tome kako smo onom gadu Milu Pressmanu pokazali da nismo hrpa bezveznjaka. Ja sam im ispričao kako nas je tip u Florida Marketu htio operušiti, a onda smo, razmišljajući o svemu, utonuli u tjeskobnu šutnju.

Što se mene tiče, mislio sam o tome kako možda ipak ima nečega u onim pričama o baksuzu. Stvari nisu mogle proteći mnogo gore -štoviše, mislio sam, možda bi bilo najbolje da se i ne vraćam i poštedim roditelje boli što im je jedan sin na groblju a drugi u popravnom domu South Windham. Nisam nimalo sumnjao da će Milo otići na murju čim mu sine da je odlagalište u to vrijeme bilo zatvoreno i da doista jesam napravio prekršaj bila to javna imovina ili ne. To mu je vjerojatno davalo pravo da natjera svojeg glupog psa na mene. I premda Chopper nije bio paklena psina kakvu sam zamišljao, zasigurno bi mi bio poderao stražnjicu traperica da se nisam tako brzo popeo na ogradu. Sve mi je to pokvarilo dan. A motala mi se po glavi još jedna turobna misao -naime, da to nije slučajnost i da smo možda zaslužili takvu zlu sreću. Možda nas to Bog upozorava da se vratimo kući. Što uopće radimo? Zašto idemo gledati nekog klinca kojeg je udario teretni vlak?

Ali, ipak smo to radili i nitko od nas nije htio odustati.

Stigli smo gotovo do mosta kad je Teddy briznuo u plač. Bilo je to kao da je nekakav veliki unutarnji plimni val provalio kroz pomnjivo izgrađene psihičke brane. Bez zezanja - bilo je upravo tako naglo i tako žestoko. Sav se presavio od jecaja kao da ga je netko udario u trbuh, a onda se srušio na hrpu i rukama prelazio od trbuha do iznakaženih ostataka ušiju. Dugo je tako plakao. Nitko od nas nije znao što da radi. Nije to bio plač kao kad te lopta udari u glavu dok igraš nogomet ili kad padneš s bicikla. Fizički je s njim bilo sve u redu. Malo smo se udaljili i promatrali ga, ruku gurnutih u džepove.

- Hej, čovječe...- rekao je Vern slabašno. Chris i ja pogledali smo ga s nadom. "Hej, čovječe" je uvijek bio dobar početak, ali Vern nije znao nastaviti.

Teddy se nagnuo prema željezničkom pragu i pokrio oči. Sad je izgledao kao da se klanja Alahu - "salama, salama, baloni", kako kaže Popaj. Samo što nije bilo nimalo smiješno.

Kad se napokon malo smirio, prišao mu je Chris. On je bio najjači u našem društvu (možda jači i od Jamieja Gallanta, mislio sam u sebi), ali je i najbolje smirivao druge. Imao je neki svoj način. Viđao sam ga da sjedne kraj nekog klinca izgrebanog koljena - klinca kojeg nije čak ni poznavao - i počne s njim pričati o nečemu - cirkusu koji dolazi u grad, crticu na televiziji - dok klinac ne bi zaboravio da ga nešto boli. Išlo je to Chrisu. Bio je dovoljno frajer da mu ide.

- Slušaj, Teddy, što te briga što je neki debeli govnar poput njega rekao o tvome tati? Ha? Ma stvarno! Pa to ništa ne mijenja, zar ne? Što takav govnar govori. Ha? Ha? Reci sam.

Teddy je žestoko odmahivao glavom. Ne, ništa ne mijenja. Ali, da to čuje tako, usred bijela dana... nešto mu se sigurno motalo po glavi kad bi ležao budan u krevetu i gledao mjesec kroz prozor, o nečemu je razmišljao na onaj svoj spori, nespretni način dok to nije postalo gotovo svetinja, nekako je to pokušavao prokljuviti, a onda je shvatio da su ostali njegovog oca jednostavno otpisali kao luđaka. To ga je potreslo. Ali, nije ništa mijenjalo. Ništa.

- Svejedno je sudjelovao u iskrcavanju u Normandiji, je li tako? - rekao je Chris. Primio je Teddyja za oznojenu, prljavu ruku i potapšao je-

Teddy je živo kimao i plakao. Nos mu je bio slinav.

- Misliš da je onaj govnar bio u Normandiji? Teddy je žestoko odmahivao glavom.

- N-n-ne!

- Misliš da te on poznaje?

- N-ne! Ne, ali...

- Ili tvojeg tatu? Je li on prijatelj tvoga tate?

- NE! - Ljutito, užasnuto. Kakva pomisao! Teddyjeva su se prsa nadimala. Još je jecao. Odgurnuo je kosu s ušiju pa sam mogao vidjeti okrugli smeđi plastični gumb slušnog aparata u desnom uhu. Oblik tog gumba bio je normalniji nego oblik njegovog uha.

Chris je mirno rekao: - Riječi ništa ne znače.

Teddy je kimnuo, još ga ne gledajući.

- I što god bilo između tebe i tvoga starog, riječi to ne mogu promijeniti.

Teddy je neodređeno kimao glavom, očito ne sasvim siguran je li to istina. Netko je dao novu definiciju njegove boli i to na nevjerojatno prost način. To će trebati

(luđak)

preispitati

(jebeni luđak)

poslije. Temeljito. Neke duge besane noći.

Chris ga je njihao.

- Izazivao te, čovječe - rekao je umirujućim tonom, gotovo kao uspavanku.

- Samo te htio izazvati da preskočiš ogradu, to ti je valjda jasno. Nema veze. Nema veze, čovječe. Ništa on ne zna o tvom starom. On samo zna ono što je čuo od onih starih pijanaca iz Mellow Tigera. On je obično govno, čovječe. Je li tako, Teddy? Ha? Je li tako?

Teddy je sad još samo šmrcao. Obrisao je oči pa su mu oko njih ostali garavi krugovi, a onda se uspravio.

- Dobro sam - rekao je i kao da ga je vlastiti glas uvjerio.

- Da, dobro sam.

- Ustao je i stavio naočale - meni se činilo kao da time želi odjenuti svoje golo lice. Slabašno se nasmijao i golom podlakticom obrisao sline s gornje usne.

- Baš sam plačljivac, ha?

- Ne, čovječe - rekao je Vern s nelagodom.

- Da je netko tako napao mog starog...

- Morao bi ga ubiti! - rekao je Teddy odsječno, gotovo nadmeno.

- Morao bi ga ubiti, zar ne, Chris?

- Tako je - rekao je Chris srdačno i pljesnuo Teddyja po leđima.

- Je li tako, Gordie?

- Apsolutno - rekao sam, pitajući se kako Teddyju može biti toliko stalo do oca kad ga je otac zamalo ubio, a kako ja ne osjećam bogzna što za svoga oca iako me, koliko pamtim, nije udario otkako sam kao trogodišnjak ispod sudopera našao bjelilo i počeo ga jesti.

Prešli smo još dvjestotinjak metara kad je Teddy mirnije rekao: - Žao mi je ako sam vam pokvario provod. Ono kod ograde je baš bilo glupo.

- Nisam ni siguran da želim neki provod - rekao je Vern iznenada. Chris ga je pogledao.

- Što hoćeš reći, da bi se htio vratiti?

- Ne, ma kakvi.

- Vernovo se lice napelo od razmišljanja.

- Ali, kad idemo vidjeti nekoga tko je mrtav... to možda i ne bi trebao biti provod. Ako razumijete što hoću reći. Hoću reći...

- Pogledao nas je unezvjerenim pogledom.

- Mislim, možda me malo strah. Razumijete?

Nitko ništa nije rekao pa je Vern nastavio.

- Mislim, katkad imam noćne more. Kao... ma znate kad je onaj put Danny Naughton ostavio hrpu starih stripova s vampirima i prizorima klanja. Čovječe, probudio bih se usred noći sanjajući o nekom tipu koji visi u nekoj kući a lice mu je skroz zeleno, tako nešto, i činilo bi mi se da je nešto ispod mojeg kreveta i da će me, ako spustim ruku, zgrabiti...

Svi smo kimnuli. Svi smo znali kako je to preznojavati se noću. Ali, nasmijao bih se da mi je tad netko rekao kako ću jednog ne tako dalekog dana obično noćno preznojavanje pretvoriti u milijun dolara.

- A ne usuđujem se ništa reći jer bi moj prokleti brat... znate već Billyja... on bi svima rekao, - Žalosno je slegnuo ramenima.

- Zato se bojim vidjeti tog klinca, jer ako je... ako je stvarno gadno nastradao...

Progutao sam knedlu i pogledao Chrisa. On je ozbiljno gledao Verna i kimnuo mu da nastavi.

- Ako je stvarno gadno nastradao - nastavio je Vern - imat ću noćne more o njemu i kad se probudim mislit ću da mi je on pod krevetom, sav razbijen, u lokvi krvi, kao da je upravo izišao iz jednog od onih miksera koje reklamiraju na televiziji, samo oči i kosa, ali se nekako pomiču, razumijete, pomiču se i spremaju me se...

- Isuse Kriste - rekao je Teddy promuklo.

- Kakva uspavanka.

- Ne mogu si pomoći - rekao je Vern, braneći se.

- Ali, imam osjećaj kao da ga moramo vidjeti, čak i ako budemo imali noćne more. Razumijete? Kao da moramo. Ali... ali to možda ne bi trebao biti provod.

- Da - rekao je Chris tiho.

- Možda i ne bi.

Vern je molećivo rekao: - Nećete ispričati ostalima? Ne ono o noćnim morama, to svi znaju, nego o tome kako kad se probudim mislim da mi je možda nešto pod krevetom. Ipak sam prestar za Baba Rogu.

Svi smo obećali da nećemo nikome reći, a onda je zavladala turobna šutnja. Bilo je tek četvrt do tri, ali meni se činilo da je mnogo kasnije. Bilo je prevruće i previše se toga dogodilo. A nismo još čak ni prešli u Harlow. Morat ćemo se dobrano požuriti želimo li prije mraka prevaliti veći dio puta.

Prešli smo željezničko križanje i signal na visokom, hrđavom stupu. Svi smo zastali i bacali drozgu na čeličnu zastavu na vrhu, ali je nitko nije uspio pogoditi. A oko pola četiri stigli smo do rijeke Castle i željezničkog mosta.

14.

Rijeka je 1960. godine na tom mjestu bila široka najmanje sto metara; poslije sam je došao pogledati i vidio sam da se u međuvremenu prilično suzila. Stalno joj nešto rade kako bi bolje služila tvornicama, pa su postavili toliko brana da je manje-više pripitomljena. Ali, u ono doba postojale su samo tri brane na cijeloj rijeci, koja je tekla kroz čitav New Hampshire i kroz dio Mainea. Tad je još bila prilično slobodna i svakog bi se trećeg proljeća razlila i prekrila Cestu 136 u Harlowu ili u Danvers Junctionu ili u oba mjesta.

Sad je, i nakon najsušeg ljeta u državi Maine poslije Velike depresije, još bila široka. S mjesta gdje smo stajali, na strani Castle Rocka, bujna šuma na suprotnoj strani izgledala nam je kao da je iz neke druge zemlje. Borovi i smreke bili su modrikasti od poslijepodnevne vrućine. Most je prolazio petnaest metara iznad vode, oslonjen na drvene stupove i unakrsne grede. Voda je bila tako plitka da si mogao vidjeti vrhove cementnih potpornja koji su zakopani u dno kako bi držali most.

Sam je most bio prilično klimav - tračnice su prolazile preko duge, uske drvene platforme. Između greda je bio razmak od deset centimetara kroz koji si mogao gledati ravno dolje, u vodu. Sa strane nije bilo više od četrdeset centimetara između ograde i ruba mosta. Kad bi naišao vlak, imali biste možda dovoljno mjesta da se stisnete... ali, zračna struja koju bi stvorio teški teretni vlak sigurno bi vas bacila u smrt, na stijene tik ispod površine plitke rijeke.

Kad smo ga pogledali, svima nam se stisnuo želudac od straha... ali, uz strah, osjećali smo i uzbuđenje velikog izazova, jako velikog, tako velikog da se njime možeš hvalisati još tjednima pošto se vratiš kući... ako se vratiš kući. U Teddyjevim je očima zasjala ona čudna svjetlost pa sam pomislio kako on sigurno ne vidi željeznički most nego dugu pješčanu plažu, tisuću vojnih čamaca u zapjenjenim valovima, a na pijesku, deset tisuća vojnika u bojnim čizmama! Preskaču bodljikavu žicu! Bacaju granate na neprijatelja! Ruše mitraljeska gnijezda!

Stajali smo pokraj tračnica na mjestu gdje se drozga spuštala prema rijeci - gdje je prestajao nasip i počinjao most. Pogledao sam dolje i vidio gdje kosina postaje doista strma. Bilo je nekoliko očigledno otpornih grmova i nekoliko sivih stijena. Još niže bile su kržljave jele kojima se vidjelo korijenje; kao da su gledale vlastite bijedne odraze u vodi.

Na tom je mjestu rijeka Castle čak izgledala prilično čisto; u Castle Rocku je ulazila u pojas tekstilnih tvornica. Ali, ni ovdje iz nje nisu iskakivale ribe, iako je bila dovoljno bistra da se vidi dno. Da biste vidjeli ribe, morali biste otići još petnaestak kilometara uzvodno u New Hampshire. Nije bilo ribe, a uz rubove rijeke mogli ste vidjeti prljavu pjenu oko kamenja. Pjena je bila boje prljave bjelokosti. Ni miris nije bio osobito ugodan - rijeka je mirisala kao kanta puna pljesnjivih ručnika. Libele su ubadale površinu i posvuda ostavljale jaja. Nije bilo pastrva da ih pojedu. Nije bilo ničega.

- Čovječe - rekao je Chris tiho.

- Dajte - rekao je Teddy onim svojim odlučnim, arogantnim tonom.

- Idemo.

- On je već polako krenuo preko greda između tračnica.

- Čujte - rekao je Vern nervozno - zna li itko kad nailazi sljedeći vlak?

Svi smo slegnuli ramenima.

Ja sam rekao: - Ima most na Cesti 136...

- Ma, dajte! - doviknuo je Teddy.

- To bi značilo prijeći osam kilometara s ove strane i još toliko prijeko... tako ćemo dočekati mrak! Ako prijeđemo ovdje, gotovi smo za deset minuta!

- Ali, ako naiđe vlak, nemamo kamo - rekao je Vern. Nije gledao Teddyja. Gledao je dolje u brzu, bezbojnu rijeku.

- Vraga nema! - rekao je Teddy. Zakoračio je preko ograde i uhvatio se za jednu od greda između tračnica. Nije mnogo odmaknuo - tenisice su mu još gotovo dodirivale zemlju - a pomisao da učinim to isto nasred rijeke, petnaest metara iznad nje, dok mi nad glavom tutnji vlak koji će vjerojatno bacati vrelu drozgu u moju kosu i niz vrat... to mi baš nije izgledalo primamljivo.

- Vidite kako je lako? - rekao je Teddy. Spustio se na nasip, otro ruke i popeo se do nas.

- Što hoćeš reći, da ćeš tako visjeti ako bude prolazio vlak s dvjesto vagona? - upitao ga je Chris.

- Lijepo ćeš visjeti na rukama pet ili deset minuta?

- Da te nije možda strah? - doviknuo je Teddy.

- Ne, samo te pitam što bi učinio - rekao je Chris i nacerio se.

- Smiri se, čovječe.

- Samo vi idite okolo ako hoćete! - rekao je Teddy.

- Baš me briga! Ja ću vas pričekati. Odspavat ću.

- Jedan vlak je već prošao - rekao sam oklijevajući.

- A vjerojatno nema više od jednog ili dva vlaka na dan koji prolaze kroz Harlow. Pogledajte ovo.

- Udario sam nogom korov koji je rastao između pragova. Na pruzi između Castle Rocka i Lewistona nije bilo korova.

- Eto vidiš! - rekao je Teddy pobjedonosno.

- Ipak, mogućnost postoji - dodao sam.

- Da - rekao je Chris. Gledao je samo mene, a oči su mu se caklile.

- Izazivam te, Lachance!

- Tko izaziva ide prvi.

- Dobro - rekao je Chris. Sad je pogledom obuhvatio i Teddyja i Verna.

- Ima li među nama kukavica?

- NE! - povikao je Teddy.

Vern je pročistio grlo, zahroptao, ponovno ga pročistio i tankim glasom rekao "ne". Slabašno se nasmiješio, kao da mu je zlo.

- Dobro - rekao je Chris... ali na trenutak smo oklijevali, čak i Teddy. Zabrinuto smo gledali prugu. Ja sam kleknuo i čvrsto uhvatio tračnicu iako je bila tako vruća da mi je mogla ostaviti opekotine. Ništa se nije čulo.

- Dobro - rekao sam, i kad sam to rekao netko mi je u želucu napravio skok s motkom. Zabio mi je motku sve do jaja i onda mi zasjeo na srce.

Krenuli smo na most jedan po jedan: najprije Chris, pa Teddy, pa Vern, pa ja jer sam rekao da izazivač ide prvi. Hodali smo po pragovima između tračnica. Htio-ne htio, morao si gledati u noge i ako si se bojao visina. Trenutak nepažnje i noga bi ti propala, pri čemu bi vjerojatno iščašio zglob.

Nasip je bio sve strmiji, a sa svakim korakom naša odluka kao da je bila još čvršće zapečaćena... i sve samoubilački gluplja. Zastao sam i pogledao gore kad sam vidio da ispod mene više nema kamenja nego se vidi samo voda, daleko dolje. Chris i Teddy su bili daleko ispred, gotovo na sredini, a Vern se polako gegao za njima, sav usredotočen na svoja stopala. Izgledao je kao stara dama koja isprobava cipele s vrlo visokom petom, spuštene glave, zgrbljenih leda, ruku raširenih da bi održavao ravnotežu. Pogledao sam preko ramena. Predaleko, čovječe, sad moram dalje i to ne samo zato što bi mogao naići vlak. Kad bih se vratio, do kraja života bih ostao kukavica.

I tako sam opet krenuo. Nakon što sam neko vrijeme gledao u beskrajni niz pragova i povremeno u rijeku između njih, uhvatila me vrtoglavica i ošamućenost. Svaki put kad bih spustio nogu, dio mozga mi je govorio da će propasti između pragova iako sam dobro vidio da neće.

Postao sam jako svjestan svih zvukova u sebi i izvan sebe. Zvučalo je kao pokus poludjelog orkestra. Lupanje srca, bilo u ušima kao bubanj u koji netko udara četkom, istezanje tetiva kao da su žice violine koja je ugođena jako visoko, neprestano šištanje rijeke, vruće brujanje šaška koji kopa po tvrdoj kori nekog debla, monotono glasanje sjenice i negdje iz daljine pseći lavež. Možda je to bio Chopper. Pljesnjivi miris rijeke Castle zavlačio mi se u nos. Dugi mišići u mojim bedrima podrhtavali su. Stalno sam mislio koliko bi bilo sigurnije (a vjerojatno i brže) kad bih se spustio na sve četiri i tako nastavio. Ali, nisam htio -nitko od nas nije htio. Ako smo išta naučili iz filmova koje smo subotom prijepodne gledali u "Gemu", bilo je to da samo gubitnici pužu. Bila je to jedna od glavnih postavki Evanđelja po Hollywoodu. Dobri momci hodaju uspravno, a ako ti pri tom tetive škripe poput prenapregnutih violinskih žica a bedreni mišići podrhtavaju, onda tako jednostavno mora biti.

Na sredini mosta morao sam zastati i malo gledati u nebo. Vrtoglavica je bila sve gora. Pred očima su mi plutali fantomski pragovi. Onda su nestali pa mi je bilo malo bolje. Pogledao sam pred sebe i vidio da sam gotovo sustigao Verna, koji se kretao sve sporije. Chris i Teddy su već gotovo bili na drugoj strani.

I premda sam otad napisao sedam knjiga o ljudima sposobnim za tako egzotične stvari kao što su telepatija i predviđanje budućnosti, u tom sam trenutku prvi i jedini put u životu doživio nešto slično. Siguran sam da je to bilo to - Što bi drugo bilo? Čučnuo sam i stisnuo lijevu tračnicu. Podrhtavala je. Podrhtavala je tako jako da mi se činilo da u ruci držim snop ubojitih metalnih zmija.

Čuli ste za izraz "crijeva su mu se pretvorila u vodu"? Znam što znači - znam točno što znači. To je možda najtočnija fraza ikad iskovana. Doživio sam strah i poslije toga, velik strah, ali nikad kao u tom trenutku, dok sam držao tu vibrirajuću tračnicu. Kao da je na trenutak sve u meni ispod vrata omlohavilo i palo u nesvijest. Tanak mlaz mokraće potekao mi je niz bedro. Usta su mi se otvorila. Nisam ih ja otvorio, otvorila su se sama; donja vilica mi je pala kao da je netko iznenada izvadio zavrtnje koji su je držali na mjestu. Jezik mi je pritiskao gornje nepce i gušio me. Svi su mi mišići bili ukočeni. To je bio najgori dio. Unutrašnji organi su mi omlohavjeli, ali mišići su bili tako zategnuti da se uopće nisam mogao pomaknuti. Trajalo je samo trenutak, ali u subjektivnom vremenu činilo se da su prošla stoljeća.

Svi su mi osjeti postali intenzivniji, kao da mi je u moždani električni krug iznenada navalila energija i sve sa 110 volta prebacila na 220. Negdje visoko iznad mene proletio je zrakoplov i imao sam toliko vremena da pomislim kako bih volio biti u njemu, sjediti kraj prozora s Coca Colom u ruci i lijeno gledati blistavu rijeku kojoj ne znam ni ime. Vidio sam svaku pukotinu i brazdu na pragu na kojem sam čučao. Iz kutka oka vidio sam i tračnicu koju sam još stiskao. Vibracija je prodrla tako duboko u moju ruku da sam je još osjećao i kad sam maknuo ruku; bridila je kao kad utrne pa se počne buditi. Iznenada sam osjećao okus svoje sline, električne i kisele, zgusnute u grumene uz nepca. I, što je zbog nečega bilo najgore, još uvijek nisam mogao čuti vlak, nisam znao juri li na mene sprijeda ili straga ni koliko je blizu. Bio je nevidljiv. I nenajavljen, osim podrhtavanja u mojoj ruci. Samo je ono najavljivalo njegov brzi dolazak. Pred očima mi je proletjela slika Raya Browera, iznakaženog i bačenog u jarak poput razderane vreće za prljavo rublje. I mi ćemo mu se pridružiti, barem Vern i ja, ili barem ja. Pozvali smo se na vlastiti sprovod.

Ta je pomisao prekinula paralizu. Skočio sam na noge. Nekome tko me gledao vjerojatno bi se ta kretnja učinila vrlo brzom, ali ja sam imao osjećaj da se krećem usporeno, kao pod vodom, kao da se ne dižem kroz metar zraka nego kroz sto pedeset metara vode, polako, polako, dok se voda nevoljko ugiba preda mnom.

Ali, napokon sam dopro do površine.

Vrisnuo sam: - VLAK!

Paraliza je posve nestala. Počeo sam trčati.

Vernova se glava trznula. Pogledao me, a izraz iznenađenja na njegovu licu bio je tako pretjeran da je gotovo izgledao smiješno. Vidio je kako sam počeo nespretno trčati, skakati s jednog nemoguće visokog praga na drugi, pa je shvatio da se ne šalim. I on je potrčao.

Daleko naprijed vidio sam kako Chris silazi s tračnica na čvrsti, sigurni nasip i iznenada sam prema njemu osjetio strahovitu mržnju, zelenu, sočnu i gorku kao sok travanjskog lišća. On je bio na sigurnom. Taj kurvin sinje na sigurnom! Vidio sam kako se spušta na koljena i hvata tračnicu.

Lijeva mi je noga zamalo propala između pragova. Zamahao sam rukama. Oči su mi bile vruće kao kuglični ležaji u nekom poludjelom stroju. Povratio sam ravnotežu i nastavio trčati. Sad sam bio tik iza Verna. Prešli smo sredinu mosta kad sam prvi put začuo vlak. Dolazio je straga, iz Castle Rocka. Zvuk je bio dubok i štropotav, a onda sve viši; sve se jasnije čulo brujanje dizel lokomotive i još viši, zloslutniji zvuk velikih kotača kako se okreću na tračnicama.

- Uuuuuuuuuh, sranje! - vrisnuo je Vern.

- Trči, kukavice! - viknuo sam i lupio ga po leđima.

- Ne mogu! Past ću!

- Trči brže!

- UUUUUUUUUUH SRANJE!

Ali, potrčao je brže, nespretno strašilo suncem opaljenih leđa, dok mu je ovratnik košulje skakutao ispod stražnjice. Mogao sam razaznati savršeno oblikovane graške znoja na njegovim oguljenim lopaticama. Vidio sam i fine dlačice na njegovu vratu. Mišići su mu se stiskali i opuštali, stiskali i opuštali. Kralježnica mu se isticala u nizu čvorića, a svaki je bacao vlastitu malu sjenu - vidio sam kako se čvorići približavaju prema vratu. Još je nosio svoje prostirke za spavanje. I ja svoje. Vernove su noge udarale po pragovima. Jedan je zamalo promašio pa je zateturao, a ja sam ga dobro opalio po leđima da nastavi trčati.

- Gordiiii ne mogu UUUUUUUUUUUHSRANJE...

- TRČI BRŽE, KRETENČINO! - viknuo sam i jesam li uživao u tome?

Da - na neki čudni, samouništavajući način koji sam otad doživio jedino kad sam bio mrtav-pijan. Gonio sam Verna Tessija kao gonič koji tjera dobru kravu na tržnicu. A možda je i on na isti način uživao u svojem strahu, blejeći baš kao krava, vičući i znojeći se dok su mu se rebra dizala i spuštala poput kovačeva čekića na spidu i dok je posrtao jedva održavajući ravnotežu.

Vlak se sad već jako čuo. Lokomotiva se glasala ravnomjernim štropotom. Zazviždao je kad je prošao križanje na kojem smo zastali i gađali zastavu drozgom. Napokon sam dobio svoju paklenu psinu sviđalo mi se to ili ne. Stalno sam čekao da se most počne tresti poda mnom. Kad se to dogodi, stvarno će nam biti za petama.

- BRŽE, VERN, BRŽE!

- O Bože Gordie o Bože o Bože O SRANJE!

Električna truba vlaka iznenada je razbila zrak na tisuću komadića jednim jedinim dugim glasanjem i razbila sve što si ikad gledao u filmu, čitao u stripu ili vidio u noćnoj mori; sad sam znao što osjećaju i junaci i kukavice kad ih natkrili smrt.

VOOOOOOOOONNNK!

VOOOOOOOOONNNK!

A onda nam je Chris bio dolje zdesna a Teddy iza njega i obojica su izgovarala istu riječ a ta riječ je bila "skoči" ali je vlak isisao svu krv iz te riječi i ostavio samo oblik njihovih usta. Most se počeo tresti kad je vlak krenuo preko njega. Skočili smo.

Vern je pao koliko je dug i širok u prašinu, a drozga i ja smo pali kraj njega, zamalo na njega. Vlak uopće nisam vidio i nemam pojma je li strojovođa vidio nas - kad sam poslije nekoliko godina Chrisu spomenuo mogućnost da nas nije vidio, rekao je: "Ne trube oni tek tako, Gordie!" Ali, moguće je; možda je trubio jer mu se trubjelo. Zašto ne? U onom me trenutku takve finese nisu zanimale. Pokrio sam rukama uši i zakopao lice u vruću prašinu dok je teretnjak prolazio, metal udarao u metal a zračna struja udarala u nas. Nisam osjetio ni najmanji poriv da ga pogledam. Bio je to dug teretnjak ali ja ga nisam ni pogledao. Prije nego što je prošao osjetio sam toplu ruku na vratu i znao sam da je Chrisova.

Kad je prošao - kad sam bio siguran da je prošao - podigao sam glavu kao vojnik koji izlazi iz svoje rupe na kraju cjelodnevnih topovskih napada. Vern je još bio zalijepljen za tlo. Drhtao je. Chris je sjedio između nas prekriženih nogu. Jednu je ruku držao na Vernovom oznojenom vratu a drugu i dalje na mojem.

Kad se Vern napokon uspravio, tresući se i oblizujući usnice, Chris je rekao: - Što mislite o tome da popijemo Coca Colu? Meni bi dobro došla, a vama?

I nama je dobro došla.

15.

Oko pola kilometra dalje pruga je ulazila ravno u šumu. Šumovito se područje spuštalo prema močvarnom. Sve je bilo puno komaraca velikih poput aviona lovaca, ali bilo je svježe... blaženo svježe.

Sjeli smo u hlad da popijemo Coca Colu. Vern i ja prebacili smo košulje preko leđa da se zaštitimo od kukaca, ali Chris i Teddy su sjedili onako goli do pasa i doimali se smireno i sabrano kao dva Eskima u igluu. Nismo bili tamo ni pet minuta kad je Vern morao otići čučnuti u grmlje, što je izazvalo gurkanje laktovima i zafrkavanje kad se vratio.

- Je li te vlak tako prepao, Vern?

- Nije - rekao je Vern.

- Ionako sam mislio u grmlje kad prijeđemo most. Bilo mi je sila.

- Verrrrrrrtf! — rekli su Chris i Teddy uglas.

- Ma dajte, dečki, stvarno mi je bilo sila.

- Onda ti neće smetati da ti pregledamo hlače i vidimo ima li kakvih mrlja, ha? - upitao je Teddy, a Vern se nasmijao, napokon shvativši da ga zezaju.

- Jebite se.

Chris se okrenuo prema meni.

- Jesi li se ti prepao vlaka, Gordie?

- Ne - rekao sam i nastavio pijuckati kolu.

- Ne malo, ha? - rekao je i udario me u ruku.

- Stvarno, uopće se nisam bojao.

- Je li? Nisi se bojao? - Teddy me pomnjivo zagledao.

- Ne, samo sam se skamenio.

To ih je sve odvalilo, čak i Verna, pa smo se dugo smijali. Onda smo se ispružili i više se nismo šalili, samo smo pili kolu i šutjeli. Tijelo mi je bilo toplo, razgibano i smireno. Bio sam živ i sretan zbog toga. Kao da je sve oko mene odjedanput postalo dragocjenije i premda to nikad ne bih mogao reći naglas, nije mi to bilo važno - možda je taj osjećaj dragosti bio nešto što želim samo za sebe.

Mislim da sam tog dana pomalo počeo shvaćati zašto neki ljudi postanu skloni vratolomijama. Prije nekoliko godina platio sam dvadeset dolara da vidim kako Evel Knievel pokušava preskočiti kanjon rijeke Snake i moja se žena užasnula. Rekla mi je da bih, da sam bio Rimljanin, sigurno bio u Koloseumu, žvakao grožđe i gledao kako lavovi rastrgavaju kršćane. Nije imala pravo, iako mi je teško objasniti zašto (a čini mi se i da je mislila da je samo izazivam). Nisam platio dvadeset dolara jer sam na privatnoj televiziji želio vidjeti čovjeka kako umire, iako sam bio uvjeren da će se dogoditi upravo to. Platio sam zbog sjena koje su nam uvijek negdje iza očiju, zbog onoga što je Bruce Springsteen u jednoj pjesmi nazvao mrakom na rubu grada; mislim da svatko u nekom trenutku želi stati oči u oči s tim mrakom unatoč bijednim tijelima koja nam je šaljivi Bog dao. Ne... ne unatoč bijednim tijelima, nego upravo zbog njih.

- Daj, ispričaj nam onu priču - rekao je Chris iznenada i uspravio se.

- Koju priču? - upitao sam, iako sam zapravo znao.

Uvijek mi je bilo nelagodno kad bi se govorilo o mojim pričama iako su se njima sviđale - to što sam želio pričati priče, čak ih i zapisati bilo je upravo dovoljno neobično da prođe kao dobra fora - kao da sam htio postati inspektor kanalizacije ili mehaničar na Grand Prixu kad odrastem. Richie Jenner, dečko koji se družio s nama dok se njegovi 1959. nisu odselili u Nebrasku, prvi je otkrio da želim biti pisac kad odrastem, da želim živjeti od pisanja. Bili smo u mojoj sobi i zezali se kad je on našao hrpu ispisanih papira ispod stripova u kutiji u mojem ormaru. Što ti je to?, pitao me. Ništa, odgovorio sam i pokušao mu ih oteti iz ruku. Richie ih je podigao visoko... a moram priznati da se ni nisam osobito trudio da mu ih otmem. Istodobno i jesam i nisam htio da ih pročita - nelagodna mješavina ponosa i sramežljivosti koja se nikad nije promijenila i osjetim je kad god me netko upita može li pogledati. Piše se u tajnosti, kao što se masturbira - no dobro, imam prijatelja koji je jednom pisao u izlogu knjižara i robnih kuća, ali on je suludo hrabar, čovjek kakvog biste voljeli imati uza se kad biste naglo dobili infarkt u gradu u kojem vas nitko ne poznaje. Kod mene postoji želja da to postane puni seks ali uvijek završi u kupaonici iza zaključanih vrata, nasamo.

Richie je cijelo poslijepodne prosjedio na rubu mog kreveta čitajući ono što sam napisao, uglavnom pod utjecajem onih istih stripova od kojih je Vern dobivao noćne more. A kad je završio, pogledao me tako čudno da sam se osjećao baš neobično, kao da je upravo promijenio cjelokupno mišljenje o meni. Rekao je, dobro ti to ide. Zašto to ne pokažeš Chrisu? Rekao sam ne, želim da to ostane tajna, a Richie je rekao, Zašto?... Nije pederski. Pa nije to poezija}.

Ipak, natjerao sam ga da mi obeća da nikome neće pričati o mojim pričama i naravno, on je svima ispričao; ispostavilo se da svi vole čitati ono što sam pisao, uglavnom priče o tome kako su nekoga zakopali živog, ili kako je neki kriminalac poklao porotu koja ga je osudila ili o manijaku koji je mnoge ljude nasjeckao kao teleće odreske dok junak, Curt Cannon nije "sasjekao to neljudsko, vrištavo biće na komadiće s nekoliko rundi iz svojeg zadimljenog automatika 45".

U mojim pričama uvijek su bile runde, nikada meci.

Onda sam za promjenu pisao priče o Le Diu. Le Dio je bio gradić u Francuskoj, a 1942. godine skupina umornih američkih vojnika pokušavala ga je oteti nacistima (to je bilo dvije godine prije nego što sam doznao da su se Saveznici iskrcali u Francuskoj tek 1944.). Borili su se i osvajali ulicu za ulicom u još četrdesetak nastavaka koje sam napisao između svoje devete i četrnaeste godine. Teddy je bio kao stvoren za te priče i čini mi se da sam posljednjih desetak napisao samo za njega - ali tad mi je već doista dojadilo pisati stvari kao što su Mon Dieu, Cherchez le Boche! i Ferntez la porte! U Le Diu, francuski su seljaci američkim vojnicima stalno govorili Fermez la portel Ali, Teddy bi se zgrbio nad stranicama razrogačenih očiju i oznojena čela, a na licu bi mu poigravali mišići. Bilo je trenutaka kad mi se činilo da čujem browninge kako pucaju u njegovoj glavi. Njegova glad za pričama o Le Diu bila je i laskava i zabrinjavajuća.

Danas je pisanje moj posao i užitak je malo splasnuo, a onaj masturbacijski užitak sve više i više povezujem s hladnim, kliničkim prizorom umjetne oplodnje: svršavam u skladu s pravilima i odredbama ugovora s izdavačem. I premda će me malo tko nazvati Thomasom Wolfeom moje generacije, rijetko se osjećam kao varalica: svaki put razvaljujem što jače mogu. Sve manje od toga bilo bi kao da sam postao peder - u onom smislu koji je ta riječ za nas imala u ono doba. Ono što me plaši je kako mi sada to često nanosi bol. U ono vrijeme katkad mi se gadilo što mi je tako ugodno pisati. Danas znam pogledati ovaj pisaći stroj i upitati se kad će mu ponestati zgodnih riječi. Ne želim da se to dogodi. Mogu podnijeti bol tako dugo dok ne ponestane zgodnih riječi.

- Kakva je to priča? - upitao je Vern s nelagodom.

- Valjda nije horor, Gordie? Ne sluša mi se horor. Nisam raspoložen.

- Ne, nije horor - rekao je Chris.

- Smiješna je. Odvratna ali smiješna. Hajde, Gordie. Ožeži.

- Je li o Le Diu? - upitao je Teddy.

- Ne, nije o Le Diu. Ti si stvarno bolesnik - rekao je Chris i lagano ga udario.

- Radi se o natjecanju u jedenju pita.

- Pa nisam je još ni zapisao - rekao sam.

- Nema veze, ispričaj nam.

- Hoćete?

- Može - rekao je Teddy.

- Fora.

- Pa, događa se u izmišljenom gradu koji sam nazvao Gretna. Gretna u državi Maine.

- Gretna? - rekao je Vern i nacerio se.

- Kakvo ti je to ime? U Maineu ne postoji nikakva Gretna.

- Zaveži, budalo - rekao je Chris.

- Pa upravo ti je rekao da je izmišljena.

- Da, ali Gretna baš zvuči glupo...

- Mnoga stvarna imena gradova zvuče glupo - rekao je Chris.

- Recimo, Alfred ili Saco ili Jerusalem's Lot. Ili Castle Rock. Nema u njemu nikakvog dvorca. Gradovi uglavnom imaju glupa imena, samo to ne primjećuješ jer si se naviknuo na njih. Zar ne, Gordie?

- Da - rekao sam, ali sam se zapravo slagao s Vernom - Gretna je doista bilo glupo ime za grad. Jednostavno mi nije palo na pamet ništa bolje.

- Uglavnom, kod njih se održavaju Dani pionira, baš kao u Castle Rocku...

- Da, Dani pionira, to je super - rekao je Vern ozbiljno.

- Zatvorio sam cijelu obitelj u onaj zatvor na kotačima koji imaju, čak i prokletog Billyja. Samo na pola sata i morao sam potrošiti cijeli džeparac, ali isplatilo se makar samo znati gdje je taj kurvin sin...

- Daj šuti i pusti ga da priča - povikao je Teddy. Vern je zatreptao.

- Aha. Dobro.

- Hajde, Gordie - rekao je Chris.

- Pa i nije to neka...

- Naravno, pa od bezveznjaka kao što si ti i ne očekujemo mnogo - rekao je Teddy - ali svejedno, pričaj.

Pročistio sam grlo.

- Uglavnom, održavaju se Dani pionira i posljednje večeri su tri velika događaja. Valjanje jaja za djecu, skakanje u vreći za malo veću djecu i natjecanje u jedenju pita. A glavni lik je debeli dječak kojeg nitko ne voli a zove se Davie Hogan.

- Kao brat Charlieja Hogana kad bi ga imao - rekao je Vern i brzo se povukao kad mu je Chris opet opalio čvrgu.

- Taj dečko je naših godina, ali je debeo. I nitko ga ne zove Davie, nego Debeloguzi Hogan i stalno ga zezaju.

Svi su ozbiljno kimnuli, pokazujući primjereno suosjećanje s Debeloguzim premda, da se takav dječak pojavio u Castle Rocku, svi bismo ga zezali do besvijesti.

- I tako se odlučio osvetiti jer mu je dozlogrdilo. Sudjeluje jedino u natjecanju u jedenju pita, ali to je, kao, glavni događaj Dana pionira i svi ga vole gledati. Nagrada je pet dolara...

- I on ih osvoji i svima pokaže prst! - povikao je Teddy.

- Fora!

- Ne, još je bolje - rekao je Chris.

- Ušuti više i slušaj.

- Debeloguzi si misli, pet dolara, to i nije bogzna što. Ako se itko više ičega bude sjećao za dva tjedna, sjećat će se samo da je onaj prasac Hogan pojeo više nego ostali, a to se moglo i očekivati. Idemo lijepo k njemu pa ćemo ga zezati, samo ga više nećemo zvati Debeloguzi nego Pitožder.

Opet su svi kimali, slažući se da Davie Hogan i nije bio tako glup. Počeo sam se zagrijavati vlastitom pričom.

- Ali, svi očekuju da će sudjelovati. Čak i njegovi mama i tata. Oni su već zamislili kako će on potrošiti svojih pet dolara.

- Naravno - rekao je Chris.

- I tako on razmišlja i sve mu se to nimalo ne sviđa jer zapravo uopće nije on kriv što je debeo, ima neki problem sa žlijezdama, tako nešto, i...

- Takva je i moja sestrična! - rekao je Vern uzbuđeno.

- Ozbiljno! Ima skoro sto pedeset kila! Zbog neke hiboiđne žlijezde. Ne znam što je s tom njezinom hiboidnom žlijezdom, ali da je samo vidite, izgleda kao purica za Dan zahvalnosti, i jednom...

- Daj više ušuti, Vern! - povikao je Chris razdraženo.

- Posljednji ti put govorim! Čovječe! - Popio je svoju kolu pa je podigao bocu iznad Vernove glave.

- Da, dobro, dobro. Hajde, Gordie. Baš ti je dobra priča. Nasmiješio sam se. Zapravo mi nisu smetale Vernove upadice, ali to, naravno, nisam mogao reći Chrisu. On je bio samozvani zaštitnik umjetnosti.

- I tako on razmišlja o tome cijeli tjedan prije natjecanja. U školi mu stalno prilaze i pitaju: "Hej, Debeloguzi, koliko ćeš pita pojesti? Deset? Dvadeset? Možda osamdeset, jebo te?" A Debeloguzi kaže: "Otkud znam? Ne znam čak ni od čega će biti pite." A vlada veliko zanimanje za natjecanje jer je šampion odrasli muškarac koji se zove... ovaj... Bill Traynor. Taj Traynor uopće nije debeo. Zapravo, prilično je mršav. Ali, zna žderati pite i prethodne ih je godine pojeo šest za pet minuta.

- Cijelih pita? - upitao je Teddy sa strahopoštovanjem.

- Nego što! A Debeloguzi je najmlađi sudionik u povijesti natjecanja.

- Naprijed Debeloguzi! - povikao je Teddy uzbuđeno.

- Udri po pitama!

- Ispričaj im o ostalim sudionicima - rekao je Chris.

- Dobro. Osim Debeloguzog Hogana i Billa Traynora, tu su još bili Calvin Spier, najdeblji čovjek u gradu, vlasnik draguljarnice...

- Draguljarnica Gretna - rekao je Vern i zahihotao. Chris mu je uputio ubojit pogled.

- I neki čovjek koji je disk-džokej na radijskoj postaji u Lewistonu - nije baš debeo ali je krupan. I još Hubert Gretna Treći, ravnatelj škole u koju je išao Debeloguzi Hogan.

- Natjecao se protiv vlastitog ravnatelja! - upitao je Teddy. Chris je obgrlio koljena i radosno se njihao naprijed-natrag.

- Zar nije super? Hajde, Gordie.

Sad sam ih imao. Svi su se nagnuli prema meni. Osjetio sam navalu opojne moći. Bacio sam praznu bocu od kole u šumu i malo se premiještao da mi bude udobnije. Sjećam se da sam opet čuo sjenicu, negdje iz šume ali ovaj put dalje, kako se glasa u nebo: di-di-di-di...

- I tako mu je pala na pamet jedna ideja - rekao sam.

- Najbolja osveta koje se ikad sjetio. Došla je velika večer - kraj Dana pionira. Natjecanje u jedenju pita održava se neposredno prije vatrometa. Glavna ulica je zatvorena za promet kako bi se ljudi mogli šetati, a u sredini je postavljena pozornica. Vise zastavice, a pred pozornicom se okupilo mnogo ljudi. Tu je i fotograf iz novina kako bi snimio pobjednika zamrljanog borovnicama. Jer, te su godine jeli pite od borovnica. Osim toga, to sam vam zaboravio reći, morali su jesti pite ruku vezanih iza leda. I tako, dođu oni na pozornicu...

16.

Iz "Osvete Debeloguzog Hogana" Gordona Lachancea, prvotno objavljene u časopisu Cavalier u ožujku 1975. Objavljeno uz dopuštenje autora.

Izišli su jedan za drugim na pozornicu i stali iza dugog izletničkog stola prekrivenog lanenim stolnjakom. Stol je bio prepun pita, a stavili su ga uz rub pozornice. Iznad njega je bila niska golih žarulja od 100 vata u koje su udarali noćni leptiri. Iznad pozornice stajao je osvijetljen natpis: VELIKO NATJECANJE U JEDENJU PITA, GRETNA 1960. S obje strane natpisa visjeli su zvučnici koje je donio Chuck Day iz trgovine električnim aparatima. Bill Travis, prošlogodišnji šampion, bio je Chuckov bratić.

Kako je koji natjecatelj izlazio, ruku vezanih iza leda i razdrljene košulje, kao Sidney Carton kad je išao na giljotinu, gradonačelnik Charbonneau bi ga najavio preko razglasa i vezao mu veliki podbradač oko vrata. Calvinu Spieru su malo pljeskali: iako je imao trbuh velik kao bačvu od pedeset litara, smatralo se da jedino mali Hogan ima manje izglede za pobjedu (većina je mislila da Debeloguzi ima dara, ali da je još odveć mlad i neiskusan).

Poslije Spiera došao je Bob Cormier. Cormier je bio disk-džokej koji je vodio popularan poslijepodnevni program na postaji WLAM u Lewistonu. Njemu su više pljeskali, a neke su tinejdžerke i vriskale. Njima je on bio "sladak". Za njim je došao John Wiggins, ravnatelj Osnovne škole Gretna. Njemu je pljeskao stariji dio publike, a neki od buntovnijih učenika su mu fućkali. Wigginsu je nekako uspjelo da se istodobno očinski nasmiješi i strogo pogleda publiku.

Zatim je gradonačelnik Charbonneau predstavio Debeloguzog.

- Novi sudionik u našem godišnjem natjecanju, od kojega mnogo očekujemo u budućnosti... mladi gospodin David Hogan! - Debeloguzom su zdušno pljeskali dok mu je gradonačelnik vezao podbradač, a dok je pljesak zamirao, uvježbani zbor koji je stajao izvan domašaja žarulja počeo je vikati: - Naprijed Debeloguzi!

Čuo se prigušeni smijeh, zvuk koraka u trku, nekoliko sjena koje nitko nije mogao (ili htio) razaznati, nervozan smijeh, nekoliko namrštenih lica (najviše se namrštio Hizzoner Charbonneau, koji je bio najvidljiviji autoritet). Debeloguzi kao da ništa nije primijetio. Osmijeh koji je rastegnuo njegove debele obraze nije se nimalo promijenio dok mu je gradonačelnik, još namršten, vezao podbradač i rekao neka ne obraća pažnju na budale u publici (kao da je gradonačelnik imao pojma o tome kakve je sve budale Debeloguzi Hogan već susreo i kakve će susretati dok se bude probijao kroz život poput nacističkog tenka Tigar). Gradonačelnikov je dah bio topao i mirisao je na pivo.

Posljednji sudionik koji se popeo na ukrašenu pozornicu dobio je najglasniji i najduži aplauz. Bio je to legendarni Bill Travis, visok 195 cm, dugonog i proždrljiv. Travis je radio kao mehaničar na Amocovoj crpki nedaleko od ranžirnog kolodvora. Bio je iznimno simpatičan.

Svi su u gradu znali da je u igri mnogo više od pet dolara - barem za Billa Travisa. Za to su postojala dva razloga. Prvo, ljudi su uvijek navraćali na crpku da mu čestitaju kad bi pobijedio, a gotovo svi bi usput kupili i benzin. A mehaničarska radionica bi poslije natjecanja katkad bila rasprodana i mjesec dana unaprijed. Ljudi bi došli da im očisti auspuh ili podmaže neki dio pa bi sjeli na kino-stolce poredane uza zid (Jerry Maling, vlasnik Amocove postaje, spasio ih je iz starog "Gema" kad su ga srušili 1957.), pili kolu i pivo iz automata i pričali s Billom o natjecanju dok bi on radio. Uvijek je bio razgovorljiv, zbog čega je i bio tako omiljen u Gretni.

Neki su tvrdili da Jerry Maling Billu da je bonus za povećani posao nakon godišnje pobjede (ili godišnjeg prežderavanja), a neki da mu da je povišicu. Bilo kako bilo, Travisu je išlo mnogo bolje nego drugim mehaničarima iz malih mjesta. Imao je lijepu dvokatnicu u Sabbatus Roadu koju su zlobnici zvali "kuća od pita". To je vjerojatno bilo pretjerivanje, ali imao je Bili i drugi izvor prihoda... Što nas dovodi do drugog razloga zbog kojeg mu je natjecanje vrijedilo više od pet dolara.

Natjecanje je uvijek bilo okruženo okladama. Većina ljudi se možda samo dolazila nasmijati, ali bilo ih je i koji su se kladili. Oni su o natjecateljima raspravljali i promatrali ih baš kao što oni koji se klade na konje promatraju pastuhe. Prilazili su prijateljima, rođacima pa čak i običnim znancima natjecatelja i izvlačili sve moguće podatke o njihovim navikama pri jelu. Uvijek se mnogo raspravljalo o vrsti pite odabrane za danu godinu - smatralo se da je pita od jabuka "teška" a pita od marelica "laka" (iako su natjecatelja čekala dva-tri dana trčkalice nakon što bi požderao tri ili četiri cijele pite s marelicama). Pita s borovnicama, koja se jela te godine, smatrala se zlatnom sredinom. Dakako, one koji su se kladili najviše je zanimalo kako njihov kandidat podnosi borovnice. Jede li borovnice? Je li mu džem od borovnica draži od džema od jagoda? Stavlja li borovnice u žitne pahuljice za doručak ili se strogo drži banana i vrhnja?

Bilo je tu još važnih pitanja. Jede li najprije sporo a onda sve brže, ili najprije brzo a onda sve sporije ili pak stalno jede istom brzinom? Koliko hot-dogova može progutati dok gleda bejzbolsku utakmicu dolje na igralištu? Pije li mnogo piva i ako pije, koliko boca obično slisti za jednu večer? Podriguje li? Vjerovalo se da je na duge staze teže poraziti čovjeka koji podriguje.

Skupljali su sve te informacije, određivali vjerojatnost za pobjedu i onda se kladili. Nemam pojma koliko je novca bilo u igri tijekom tjedna nakon natjecanja, ali kad biste mi prislonili pištolj uz čelo i natjerali me da pogađam, rekao bih oko tisuću dolara - to vam vjerojatno ne zvuči kao bogzna što, ali u ono vrijeme bio je to lijep novac u tako malom gradiću.

A budući da se natjecanje vodilo pošteno i da je bilo strogo ograničeno na deset minuta, nikome nije smetalo ako se neki natjecatelj kladio sam na sebe, a Bill Travis je to radio svake godine. Dok se te večeri 1960. smješkao i kimao publici, govorkalo se da je opet uložio priličan iznos na sebe i da su mu ove godine izgledi bili jedan prema pet. Ako se ne razumijete u oklade, da vam objasnim: morao bi riskirati dvjesto pedeset dolara da zaradi pedeset. Nimalo povoljno, ali to je cijena uspjeha, a dok je onako stajao, upijao aplauz i opušteno se smiješio, nije se doimao nimalo zabrinutim.

- I prošlogodišnji šampion - objavio je gradonačelnik Charbonneau - naš dragi Bili Travis!

- Hej, Bille!

- Koliko ćeš ih večeras slistiti?

- Hoćeš li deset, Billy-boy?

- Kladio sam se na tebe, nemoj me razočarati!

- Sačuvaj neku i za mene, Trav!

Kimajući i smiješeći se s primjerenom skromnošću, Bill Travis je dopustio gradonačelniku da mu sveže podbradač oko vrata. Onda je sjeo na desni kraj stola, blizu mjesta gdje će tijekom natjecanja sjediti gradonačelnik Charbonneau. Zdesna nalijevo sjedili su Bill Travis, David "Debeloguzi" Hogan, Bob Cormier, ravnatelj John Wiggins i Calvin Spier.

Zatim je gradonačelnik najavio Sylviju Dodge, koja je bila još veći simbol natjecanja nego Bill Travis. Bila je predsjednica Ženske udruge Gretna već godinama (neki kažu, od pamtivijeka) i nadgledala je pečenje pita. Svaku je osobno pregledala i vagala kod gospodina Bancicheka na tržnici kako bi se uvjerila da razlika nije veća od nekoliko grama.

Sylvia se kraljevski nasmiješila publici dok joj se modra kosa sjajila pod žaruljama. Održala je govor o tome kako joj je drago što je toliko građana došlo odati počast našim slavnim pionirima, ljudima koji su ovu zemlju učinili velikom, jer ona jest velika, ne samo na lokalnoj razini, gdje će gradonačelnik Chardonneau u studenom ponovno povesti Republikance u gradsku vijećnicu nego i na nacionalnoj, na kojoj će Nixon i Lodge preuzeti baklju slave od našeg velikog, ljubljenog generala i držati je visoko i...

Calvinu Spieru je glasno zakruljio želudac-goinnnnggl Začuo se smijeh pa i aplauz. Sylvia Dodge dobro je znala da je Calvin i Demokrat i katolik (svako za sebe bilo bi oprostivo, ali oboje istodobno - nikada); porumenjela je i nasmiješila se ali je istodobno izgledala bijesno. Pročistila je grlo i nastavila, potičući sve dječake i djevojčice u publici da uvijek poštuju našu zastavu, da je drže visoko i u ruci i u srcu i da upamte da je pušenje prljava i nezdrava navika koja izaziva kašalj. Dječaci i djevojčice, koji će za osam godina nositi oko vrata znak za mir i pušiti ne cigarete nego marihuanu, premiještali su se s noge na nogu i čekali da počne akcija.

- Manje priče, više jela! - povikao je netko iz stražnjih redova i opet se začuo aplauz, ovaj put još glasniji.

Gradonačelnik Chardonneau pružio je Sylviji štopericu i srebrnu policijsku zviždaljku u koju će puhnuti na kraju natjecanja. Zatim će gradonačelnik podići ruku pobjednika.

- Jeste li spremni? - zaorio se gradonačelnikov glas niz ulicu. Petorica natjecatelja potvrdila su da su spremna.

- Pozor! - povikao je gradonačelnik.

Jelci su promrmljali da su i pozorni. Negdje u ulici neki je dječak bacio nekoliko petardi.

Gradonačelnik Chardonneau podigao je bucmastu ruku i onda je naglo spustio.

- SAD!

Pet se glava spustilo do tanjura s pitama. To je zvučalo kao da se pet golemih stopala naglo spustilo u blato. Zrak je ispunio zvuk glasnog mljackanja, ali ga je ubrzo preplavilo navijanje. Nije pojedena još ni prva pita kad je većina nazočnih shvatila da će možda biti nevolje.

Debeloguzi Hogan, na kojega su oklade bile sedam prema jedan zbog njegove mladosti i neiskustva, jeo je kao opsjednut. Njegove su vilice drobile koru poput strojnice (prema pravilima morala se pojesti samo gornja, ne i donja), a kad je nestala, iz njegovih se usta začulo glasno usisavanje poput industrijskog usisavača. Zatim mu je cijela glava nestala među pitama. Podigao ju je nakon petnaest sekundi da pokaže kako je završio. Obrazi i čelo bili su mu zamrljani borovnicama. Završio je- završio prije nego što je legendarni Bill Travis uspio pojesti polovicu svoje prve pite.

Začuo se iznenađeni aplauz dok je gradonačelnik pregledavao tanjur i proglasio da je pita propisno pojedena. Odmah je Debeloguzom pod nos tutnuo drugu pitu. Debeloguzi je uspio pojesti pitu normalne veličine za samo 42 sekunde. Bio je to rekord.

Na drugu se pitu bacio još zdušnije. Bill Travis ga je zabrinuto pogledao kad je zatražio drugu pitu. Kako je poslije pričao prijateljima, tad je prvi put imao osjećaj da se stvarno natječe još od 1957. godine kad je George Gamache progutao četiri pite za četiri minute, a onda se onesvijestio. Pričao je da se pitao natječe li se s dječakom ili s demonom. Prisjetio se novca pa je udvostručio napor.

Ali, ako je Travis udvostručio napor, Debeloguzi ga je utrostručio. Borovnice su letjele s njegova tanjura i zamrljale stolnjak koji je sad nalikovao na sliku Jacksona Pollocka. Borovnice su mu bile u kosi, na podbradaču, čak i na čelu, kao da su mu, od silnog napora, počele izlaziti umjesto znoja.

- Gotov sam! - povikao je i dignuo glavu nakon druge pite prije nego što je Travis sa svoje uspio pojesti koru.

- Bit će ti bolje da usporiš, mali - promrmljao je Hizzoner. I gradonačelnik je uložio deset dolara na Billa Travisa.

- Moraš usporiti ako želiš izdržati do kraja.

Debeloguzi kao da ga nije čuo. Manijački se bacio na treću pitu. Vilice su mu radile munjevitom brzinom. A onda...

Ali, moram se na trenutak prekinuti kako bih vam rekao da je u ormariću u kupaonici kod Debeloguzog Hogana bila prazna bočica. Prije je bila tri četvrtine puna žućkastog ricinusovog ulja, možda najodvratnije tekućine koju je Bog u svojoj beskrajnoj mudrosti stavio na lice zemlje. Debeloguzi ju je ispraznio. Popio je sve, do posljednje kapi i još polizao grlo bočice dok su mu se usne trzale a želudac stiskao. Mislio je samo na osvetu.

I dok je punom brzinom proždirao treću pitu (Calvin Spier, koji je bio najsporiji kako se i očekivalo, još nije dovršio ni prvu), Debeloguzi je namjerno počeo zamišljati gadosti. Uopće ne jede pite - jede kravlju balegu. Jede velike komade masnih i krvavih krtičinih crijeva. Jede nasjeckana crijeva svisca prelivena umakom od borovnica. I to trulih borovnica.

Dovršio je treću pitu i zatražio četvrtu - sad je vodio za cijelu pitu ispred legendarnog Billa Travisa. Nevjerna ga je publika," naslutivši pojavu novog i neočekivanog šampiona, besramno bodrila.

Ali, Debeloguzi se nije nadao pobjedi niti mu je to bila namjera. Ne bi mogao nastaviti dotadašnjim tempom ni da je bio u pitanju život njegove majke. Osim toga, za njega bi pobjeda značila gubitak; želio je jedino osvetu. Dok mu je trbuh kuhao od ricinusovog ulja, otvarao je i zatvarao usta, dovršio četvrtu pitu i zatražio petu, pitu koja, takorekuć, odigrala ulogu Elektre. Spustio je glavu i zagrizao koru. Borovnice su mu ušle u nos. Padale su mu po košulji. Sadržaj njegova želuca kao da je iznenada dobio na težini. Sažvakao je koru i progutao je. Udahnuo je borovnice.

I trenutak osvete napokon se približio. Njegov se želudac, nepodnošljivo pretrpan, u tom trenutku pobunio. Stisnuo se kao snažna šaka u glatkoj gumenoj rukavici. Grlo mu se otvorilo.

Debeloguzi je podigao glavu.

Nasmiješio se Billu Travisu pokazujući mu modre zube. Bljuvotina mu je zagrmjela u grlu kao kamion s prikolicom u tunelu.

Izletjela mu je iz usta u golemoj plavožutoj hrpi koja se pušila. Prekrila je Billa Travisa koji je dospio izgovoriti samo besmisleno "guug". Žene u publici su vrisnule. Calvin Spier, koji je taj neočekivani događaj promatrao nijemo i iznenađeno nagnuo se preko stola kao da će zapanjenoj publici objasniti o čemu je riječ, a onda se ispovraćao na glavu Marguerite Charbonneau, gradonačelnikove žene. Ona je vrisnula i zakoračila natrag, mašivši se za kosu koja je sad bila prekrivena mješavinom zdrobljenih borovnica, graha i djelomice probavljenih hrenovki (koje je Spier jeo za večeru). Okrenula se prema svojoj prijateljici Mariji Lavin i povratila na Marijinu jaknu od jelenje kože.

U brzom slijedu, kao da praskaju petarde:

Bill Travis je izbacio golemu količinu bljuvotine na prva dva reda gledatelja dok mu je na licu bio izraz kao da kaže: Čovječe, ne mogu vjerovati da mi se ovo događa;

Chuck Day, koji je primio pozamašan dio neočekivanog dara od Billa Travisa, povratio je na svoje skupe tenisice i onda ih trepćući promatrao, svjestan da se to nikad neće isprati;

John Wiggins, ravnatelj Osnovne škole Gretna, otvorio je modre usnice i prijekorno rekao: - Ma slušajte, pa to... JURRRK! - Primjereno čovjeku njegova odgoja i položaja u društvu, povratio je u vlastiti tanjur.

Hizzonner Charbonneau, koji se iznenada zatekao u situaciji da predsjeda nečim što je više nalikovalo na kliniku za probavne bolesti nego na natjecanje u jedenju pita, otvorio je usta da prekine sve to i pobljuvao se po mikrofonu.

- Bože pomozi! - jauknula je Sylvia Dodge, a onda je njezina pobješnjela večera - pržene školjke, salata od kupusa, kukuruz s maslacem (cijela dva klipa) i poveći komad čokoladne torte - jurnula na izlaz u nuždi i pljusnula na leda skupoga gradonačelnikovog sakoa.

Debeloguzi Hogan, koji je sad bio na apsolutnom vrhuncu svoga mladog života, sretno se smiješio publici. Posvuda je bilo bljuvotine. Ljudi su pijano teturali držeći se za grlo i ispuštajući slabašne jauke. Nečiji je pekinezer protrčao pokraj pozornice bijesno lajući, a neki je čovjek u trapericama i svilenoj košulji povratio na njega. Gospođa Brockway, žena metodističkog pastora, podrignula je dubokim basom a onda povratila poluprobavljeni rozbif, pire krumpir i kolač od jabuka. Kolač je izgledao kao da je vjerojatno bio odličan prije nego što ga je pojela. Jerry Maling, koji je došao vidjeti svojeg omiljenog mehaničara kako ponovno osvaja nagradu, odlučio se što brže maknuti iz te ludnice. Uspio je napraviti petnaestak koraka dok se nije spotaknuo o igračku nekog djeteta, a onda je pao u nečiju bljuvotinu. Povratio je u vlastito krilo i poslije je pričao da je samo bio sretan što je na sebi imao radni kombinezon. A gospođica Norman, koja je predavala latinski i engleski u gimnaziji povratila je, trudeći se da ipak ostane pristojna, u svoju torbicu.

Debeloguzi Hogan sve je to promatrao. Okruglo lice bilo mu je smireno i sretno a želudac sada miran od toplog melema koji možda nikad više neće osjetiti - taj je melem bio osjećaj apsolutnog, posvemašnjeg zadovoljstva. Ustao je, uzeo ljepljivi mikrofon iz drhtave gradonačelnikove ruke i rekao...

17.

- Proglašavam da je ovo natjecanje završilo neodlučnim rezultatom.

- I spustio je mikrofon, sišao s pozornice i otišao ravno kući. Mama mu je bila doma jer nije mogla naći nikoga da pričuva njegovu dvogodišnju sestricu. Čim je ušao, onako prekriven bljuvotinom i borovnicama, još s podbradačem oko vrata, upitala gaje: - Davie, jesi li pobijedio? - Ali, on joj uopće nije odgovorio. Otišao je gore u svoju sobu, zaključao vrata i legao na krevet.

Popio sam posljednji gutljaj Chrisove kole i bacio bocu u šumu.

- Uh, super, a što se onda dogodilo? - upitao je Teddy gorljivo.

- Ne znam.

- Kako to misliš, ne znaš? - upitao je Teddy.

- To je kraj. Kad ne znaš što je dalje bilo, onda je kraj.

- Štooo! - povikao je Vern. Na licu mu je bio sumnjičav izraz kao da ga je netko prevario na kartama.

- Kakva su to sranja? Što je bilo na kraju?

- Moraš upotrijebiti maštu - rekao je Chris strpljivo.

- Ne, ne moram! - rekao je Vern srdito.

- On mora upotrijebiti svoju maštu! Pa on je izmislio tu priču!

- Pa da, što mu se dogodilo? - ustrajao je Teddy.

- Daj, Gordie, ispričaj nam!

- Mislim da mu je tata bio na natjecanju i da ga je premlatio kad je došao kući.

- Pa da - rekao je Chris.

- Kladim se da se upravo to dogodilo.

- I - nastavio sam - ostali su ga i dalje zvali Debeloguzi. Osim što bi ga katkad zvali Pobljuvani.

- To ti je baš bezvezan kraj - rekao je Teddy tužno.

- Zato ga i nisam htio ispričati.

- Mogao si reći da je ubio oca i pobjegao i pridružio se teksaškoj konjici - rekao je Teddy.

- Zar to nije bolje?

Chris i ja smo se pogledali. Chris je blago slegnuo ramenima.

- Vjerojatno - rekao je.

- Hej, Gordie, a imaš li neku novu priču o Le Diu?

- Ne ovaj tren. Možda nešto smislim.

- Nisam htio razočarati Teddyja, ali nije mi se baš ni razmišljalo o El Diu.

- Žao mi je što ti se ova nije svidjela.

- Ma ne, bila je dobra - rekao je Teddy.

- Dobra je sve do kraja. Super je kako su svi povraćali.

- Da, super, baš odvratno - složio se Vern.

- Ali, Teddy ima pravo što se tiče svršetka. Svršetak je čista prijevara.

- Aha - rekao sam i uzdahnuo.

Chris je ustao.

- Idemo - rekao je. Još je bio dan. Nebo je bilo usijane, čeličnomodre boje, ali naše su sjene bile sve dulje. Sjećam se da su mi dok sam bio mali dani u rujnu uvijek prebrzo završavali. Kao da bi me zaskočili, kao da sam očekivao da stalno bude lipanj i da dan traje sve do pola deset.

- Koliko je sati, Gordie?

Pogledao sam na sat i zapanjio se kad sam vidio da je prošlo pet.

- Da, idemo - rekao je Teddy.

- Ali, moramo napraviti logor prije mraka tako da možemo skupiti drva i sve to. A i ogladnio sam.

- U pola sedam - obećao je Chris.

- Vrijedi?

Složili smo se. Krenuli smo dalje, sad hodajući po drozgi uz tračnice. Rijeka je ubrzo ostala tako daleko iza nas da je više nismo ni čuli. Komarči su zujali na sve strane. Vern i Teddy su hodali ispred mene i dogovarali se o nekakvoj trampi stripova. Chris je bio pokraj mene, ruku zabijenih u džepove. Košulja mu je lepetala oko koljena i bedara poput pregače.

- Imam nekoliko Winstona - rekao je.

- Popalio sam ih starom. Po jedan za svakoga. Poslije večere.

- Stvarno? Super.

- Tad cigareta najviše prija - rekao je Chris.

- Poslije večere.

- Da.

Neko smo vrijeme šutke hodali.

- To ti je baš bila dobra priča - rekao je Chris iznenada.

- Samo su njih dvojica preglupi da shvate.

- Pa i nije neka. Tako-tako.

- To ti uvijek kažeš. Nemoj meni prodavati te fore. Hoćeš li je zapisati?

- Vjerojatno. Ali, ne još. Ne mogu ih zapisati čim ih ispričam. Pričekat ću malo.

- Znaš ono što je Vern rekao? da je svršetak prijevara?

- Aha?

Chris se nasmijao.

- Život je prijevara. Pogledaj samo nas.

- Ma nije, pa mi se odlično provodimo.

- Aha - rekao je Chris.

- Mo'š si misliti. Nasmijao sam se. Chris također.

- Izlaze iz tebe kao mjehurići iz sode - rekao je Chris nakon nekog vremena.

- Što to? - Ali, znao sam na što misli.

- Priče. To mi nikako nije jasno. Kao da bi ih mogao ispričati milijun i to bi još uvijek bile samo one s vrha. Jednog ćeš dana biti veliki pisac, Gordie.

- Ne bih rekao.

- Hoćeš, hoćeš. Možda ćeš čak pisati i o nama ako ti ponestane građe.

- To bi morala biti baš gadna nestašica.

- Gurnuo sam ga laktom. Opet smo šutjeli, a onda me upitao: - Jesi li spreman za školu? Slegnuo sam ramenima. Tko je ikada spreman za školu? Malo se uzbudiš pri pomisli na povratak, na to što ćeš vidjeti sve svoje prijatelje; zanimaju te novi nastavnici, pitaš se kakvi će biti - zgodne mlade žene koje su tek završile fakultet i koje ćeš moći zezati ili stare odrtine koje su počele predavati još u kameno doba. Na neki si se način mogao veseliti i dugoj, dosadnoj nastavi jer bi ti, kako se ljeto primicalo kraju, katkad bilo tako dosadno da bi povjerovao kako ćeš možda nešto i naučiti. Ali, ljetna dosada nije se mogla uspoređivati s dosađivanjem u školi, koje bi uvijek nastupilo potkraj drugog tjedna, a početkom trećeg tjedna počeo bi razmišljati o ozbiljnim stvarima: možeš li pogoditi Stinkyja Fiskea u glavu gumicom dok nastavnik na ploči ispisuje glavne južnoameričke izvozne proizvode? Koliko puta znojnim rukama možeš proizvesti čudne zvukove na lakiranoj klupi? Tko najglasnije prdi u svlačionici dok se presvlačimo za tjelesni? Koliko djevojčica možeš nagovoriti na nepodopštine za vrijeme odmora? Visoko obrazovanje, čovječe.

- Sedmi razred - rekao je Chris.

- I znaš što, Gordie? Do sljedećeg lipnja više se nećemo družiti.

- O čemu ti to? Zašto bi se to dogodilo?

- Zato što neće biti kao dosad. Ti ćeš u razred za one koji će na fakultet. Ja, Teddy i Vern ćemo na usmjereno, pa ćemo lijepo po cijeli dan drkati s ostalim glupanima i praviti pepeljare i kuće za ptice. Verna možda čak pošalju u specijalnu školu. Ti ćeš imati novo društvo. Pametne dečke. To ti je jednostavno tako, Gordie. Tako stvari stoje.

- Misliš, upoznat ću gomilu pedera - rekao sam.

Zgrabio me za ruku.

- Ne, stari moj. Ne govori tako. Nemoj tako ni misliti. Oni će razumjeti tvoje priče. A ne kao Vern i Teddy.

- Jebeš priče. Ne mislim se družiti s pederima. Ni slučajno.

- Ako nećeš, onda si kreten.

- Zašto bi bilo kretenski htjeti se družiti sa svojim prijateljima? Pogledao me zamišljeno, kao da odlučuje hoće li mi nešto reći ili neće. Zaostali smo - Vern i Teddy bili su gotovo pola kilometra ispred nas. Sunce se spustilo nisko. Zrake su se probijale do nas kroz" grane stabala kao ispresijecane prašnjave osi koje su sve oko sebe pretvarale u zlato - ali jeftino, otrcano zlato, ako razumijete što hoću reći. Pruga se pružala pred nama u sumrak koji se počeo spuštati. Činilo se kao da namiguju. Tu i tamo su na njoj blještale zvjezdice, kao da se neki otkačeni milijunaš prerušio u radnika i odlučio svakih pedesetak metara u tračnice staviti dijamant. Još je bilo vruće. Po nama se cijedio znoj.

- Kretenski je ako te prijatelji mogu upropastiti - rekao je Chris napokon.

- Znam kako što je stvari s tobom i tvojima. Fućka im se za tebe. Njima je bio važan jedino tvoj stariji brat. Kao moj tata, kad je Frank završio u zatvoru u Portsmouthu. Otad je stari stalno ljut na nas ostale i stalno nas tuče. Tebe tvoj stari ne tuče, ali to je možda još gore. Uspavao te. Mogao bi mu reći da si se upisao na zanat i znaš što bi on učinio? Okrenuo bi sljedeću stranicu novina i rekao: "Baš lijepo, Gordone. Idi pitaj majku što ima za večeru." Nemoj mi reći da nije tako. Vidio sam ga.

Nisam mu pokušavao reći da nije tako. Nije ugodno otkriti da netko drugi, makar ti bio i prijatelj, zna kako stvari stoje.

- Još si klinac, Gordie...

- Baš ti hvala, tata.

- Da ti bar jesam tata! - rekao je srdito.

- Da jesam, ne bi ti palo na pamet da se upisuješ na usmjereno. To ti je kao da ti je Bog dao nešto posebno - sve te priče koje izmišljaš - i rekao: "Eto, to imamo za tebe, mali. Potrudi se da to ne izgubiš." Ali, djeca sve izgube ako ih nitko ne čuva, a ako su tvoji tako sjebani da to nisu u stanju, možda bih trebao ja!

Izgledao je kao da očekuje da ću ga udariti; lice mu je bilo odlučno i tužno na zelenozlatnoj kasnoposlijepodnevnoj svjetlosti. Prekršio je važno pravilo koje je u ono vrijeme vrijedilo za klince. Mogao si reći što god hoćeš o klincu, mogao si ga zezati do mile volje, ali nisi smio izustiti ni riječi protiv njegovih roditelja. To je bio takozvani Automatik, baš kao što bi pozvati prijatelja katolika na večeru u petak a da prethodno nisi provjerio da ti mama nije skuhala nešto s mesom bio Automatik. To znači da bi ti taj klinac morao razbiti zube.

- Te priče koje pričaš nisu nikome ni od kakve koristi osim tebi, Gordie. I ako ostaneš s nama samo zato što ne želiš da se društvo raziđe, postat ćeš samo još jedan seronja koji skuplja trojke i igra bejzbol. Doći ćeš u srednju školu i nabacivati se gumicama i provlačiti s ostalim seronjama. Ostajat ćeš u kazni, bit ćeš isključivan s nastave. I nakon nekog vremena bit će ti stalo samo do toga da se dokopaš auta kako bi neku droljicu odvezao u šumu ili na piće. Onda ćeš je napumpati i provesti ostatak života u tvornici ili u nekoj prodavaonici ili čak na farmi. I nikad nećeš zapisati tu priču o pitama. Nećeš ništa napisati. Jer ćeš biti samo još jedan praznoglavi seronja.

Chrisu Chambersu bilo je dvanaest godina kad mi je sve to rekao. Ali, dok je govorio, lice mu se smežuralo u nešto starije, bezvremeno. Govorio je bezizražajno, bezbojno, ali ono što je rekao ipak mi je utjeralo strah u kosti. On kao da je već proživio cijeli taj život, život u kojem ti kažu da priđeš i zavrtiš kolo sreće i ono se lijepo zavrti a onda neki tip stane na pedalu i kolo se zaustavi na dvije ništice i svi gube. Onda ti daju besplatnu propusnicu i uključe stroj za kišu, baš smiješno, ha ha, tu bi šalu shvatio čak i Vern Tessio.

Zgrabio me za golu nadlakticu i stisnuo je. Njegovi su mi se prsti zabili u meso gotovo do kosti. Oči su mu bile kao mrtve - tako mrtve kao da je upravo ispao iz vlastitog lijesa.

- Znam što ljudi u gradu misle o mojoj obitelji. Znam što misle o meni i što očekuju. Nitko me onaj put čak nije ni pitao jesam lija uzeo novac za mlijeko. Samo sam dobio trodnevni odmor.

- Jesi li ga uzeo? - upitao sam. Nikad ga prije nisam pitao i da mi je netko rekao da ću ga jednom pitati, rekao bih mu da je lud. Riječi su izletjele iz mene kao mali, suhi meci.

- Da - rekao je.

- Da, uzeo sam ga.

- Na trenutak je šutio i gledao prema Teddyju i Vernu.

- Znao si da sam ga uzeo. Teddy je znao, svi su znali. Mislim čak i Vern.

Zaustio sam da poreknem, a onda sam zatvorio usta. Imao je pravo. Sto god sam govorio majci i ocu o tome kako je čovjek nedužan dok mu se ne dokaže krivnja, znao sam.

- A onda mi je možda bilo žao i možda sam ga pokušao vratiti -rekao je Chris.

Gledao sam ga razrogačenih očiju.

- Pokušao si ga vratiti?

- Možda, rekao sam. Samo možda. I možda sam ga odnio staroj Simonsici i rekao joj i možda je novac bio sav na broju, a ja sam svejedno dobio trodnevni odmor jer se novac nikad nije pojavio. I možda se sljedećeg tjedna stara Simonsica pojavila u novoj suknji.

Gledao sam Chrisa zanijemio od užasa. Nasmiješio mi se, ali bio je to iskrivljen, grozan osmijeh koji se nimalo nije odrazio u njegovim očima.

"Možda", rekao je, ali ja sam se sjećao te nove suknje - svijetlo-smeđe s uzorkom, nabrane. Sjećam se kako sam pomislio da stara Simonsica u njoj izgleda mlađe i gotovo privlačno.

- Chris, koliko je zapravo bilo novca?

- Skoro sedam dolara.

- Isuse Kriste - prošaptao sam.

- I tako, ja sam ukrao novac, a onda ga je stara Simonsica ukrala od mene. I sad zamisli da sam to pokušao nekome ispričati. Ja, Chris Chambers. Mladi brat Franka Chambersa i Eyeballa Chambersa. Što misliš, bi li mi itko vjerovao?

- Ma kakvi - prošaptao sam.

- Isuse Kriste.

Nasmiješio se onim svojim zimskim, užasnim osmijehom.

- A što misliš, bi li se ta gadura usudila pokušati tako nešto s nekim od onih bogatuna iz razreda?

- Ne bi - rekao sam.

- Točno. Da je to bio netko od njih, stara bi Simonsica rekla: "Dobro, dobro, ovaj put ćemo ti progledati kroz prste, ali ćemo ti opaliti veliku packu, a ako opet pokušaš nešto slično, opalit ćemo ti dvije packe. Ali, kad sam ja bio u pitanju... no, možda je već odavno priželjkivala tu suknju. Naišla joj je prilika i ona ju je iskoristila. Glupan sam ja što sam joj pokušao vratiti novac. Ali, nikad mi nije palo na pamet... nije mi palo na pamet da bi nastavnica... ma, uostalom, baš me briga. Zašto ti uopće to pričam?

Ljutito je rukom otro oči pa sam shvatio da je na rubu suza.

- Chris - rekao sam - zašto se i ti ne upišeš na smjer za fakultet? Dovoljno si pametan.

- O tome ti oni odlučuju u zbornici. Na onim svojim sjednicama. Lijepo sjednu oko onog svojeg okruglog stola i kažu da, da, tako je, tako je. Važno im je jedino kako si se dotad ponašao i što se u gradu misli o tvojoj obitelji. Da slučajno ne zaraziš njihove male štrebere. Ali, možda se potrudim. Ne znam hoće li mi uspjeti, ali možda pokušam. Jer htio bih se izvući iz Castle Rocka i otići na fakultet i nikad više ne vidjeti svog starog i svoju braću. Želim otići nekamo gdje me nitko ne'poznaje i gdje nisam u minusu prije nego što sam uopće krenuo. Ali, ne znam hoću li moći.

- Zašto ne bi mogao?

- Zbog ljudi. Ljudi te srozaju.

- Tko to? - upitao sam, misleći da misli na nastavnike ili odrasla čudovišta kao što je gospođica Simons koja je htjela novu suknju ili možda njegov brat Eyeball koji se druži s Aceom, Billyjem, Charliejem i ostalima, ili možda na svoje roditelje.

Ali, on je rekao: - Prijatelji te srozaju, Gordie. Zar to nisi znao? - Pokazao je Verna i Teddyja, koji su stajali i čekali da ih sustignemo. Nečemu su se smijali - Vern samo što se nije valjao od smijeha.

- Prijatelji. Oni su ti kao utopljenici koji ti se hvataju za noge. Ne možeš ih spasiti. Možeš se jedino i ti utopiti s njima.

- Požurite vas dvojica! - doviknuo nam je Vern kroza smijeh.

- Evo nas! - odgovorio je Chris prije nego što sam dospio išta više reći. Potrčao je, i ja za njim, ali sustigao ih je prije nego što sam ja uspio stići njega.

18.

Prešli smo još kilometar i pol, a onda smo odlučili pripremiti logor za noć. Još je bilo svjetlosti, ali nitko od nas nije želio dalje. Prepalo nas je ono na odlagalištu smeća i na željezničkom mostu, ali ne samo to. Sad smo bili u Harlowu, u šumi. Negdje ispred nas bio je mrtav dječak, vjerojatno sav iznakažen i prekriven muhama. Vjerojatno već i crvima. Nitko mu se nije želio previše približiti dok pada noć. Negdje sam pročitao - mislim u pripovjetki Algernona Blackwooda - da čovjekov duh ostane blizu tijela sve dok ga kršćanski ne pokopaju, a ni slučajno se nisam htio probuditi usred noći i ugledati duh Raya Browera kako lebdi i jauče medu tamnim, šuškavim borovima. Zaustavili smo se tu pretpostavljajući da između nas i njega ima još petnaestak kilometara; dakako, svi smo znali da duhovi ne postoje, ali petnaestak kilometara bila je dovoljna udaljenost za slučaj da se varamo.

Vern, Chris i Teddy su prikupili drva i zapalili malu vatru na podlozi od drozge. Chris je raščistio povelik krug oko vatre - šuma je bila suha pa nije htio riskirati. Dok su oni to radili, ja sam naoštrio nekoliko prutova i napravio ono što je moj brat Denny zvao "pionirskim batacima" - komadiće mesa nabodene na zelene grane. Njih trojica su se smijali svojoj drvodjelskoj vještini (koja je bila ravna ništici; u Castle Rocku je postojala skautska organizacija, ali većina klinaca s kojima smo se družili smatrala ju je okupljalištem pedera), svađali se oko toga je li bolje kuhati nad plamenom ili nad žarom (što je bilo nebitno, jer smo bili odveć gladni da čekamo žar), može li se ložiti suhom mahovinom, što će učiniti ako potroše sve šibice prije nego što se vatra dobro uhvati. Teddy je tvrdio da može stvoriti iskre trljajući dvije grančice jednu o drugu. Chris mu je rekao da lupeta. No nisu to morali iskušati; Vern je uspio zapaliti malu hrpu grančica i suhe mahovine iz drugog pokušaja. Nije bilo ni daška vjetra pa nije imalo što ugasiti vatru. Svi smo naizmjence ložili dok plamen nije postao jači i zahvatio grane debele poput naših ruku koje smo donijeli s nekog mrtvog stabla tridesetak metara dalje u šumi.

Kad se plamen malo smanjio, zabio sam prutove na kojima su bili pionirski bataci čvrsto u tlo pod kutom prema vatri. Sjedili smo i gledali kako se peku dok napokon nisu počeli poprimati smeđu boju. Naši su želuci vodili razgovor.

Nismo imali strpljenja čekati da se sasvim ispeku. Uzeli smo po jedan, stavili meso u pecivo i izvukli vrući prut. Meso je izvana bilo izgoreno a iznutra sirovo. Odavno nismo jeli ništa bolje. Gutali smo i brisali mast s usta golim rukama. Chris je otvorio svoju naprtnjaču i izvadio limenu kutiju za flastere (pištolj je bio sasvim na dnu naprtnjače, a budući da nije ništa rekao Vernu i Teddyju, zaključio sam da će to biti naša tajna). Otvorio ju je i svakome dao po izgužvani Winston. Zapalili smo ih zapaljenim grančicama pa smo se izvalili kao pravi svjetski ljudi i gledali kako dim nestaje u sumrak. Nitko nije uvlačio jer bi se mogao zakašljati, a to bi značilo da bi ga ostali nekoliko dana zezali. A i bilo je sasvim ugodno samo puckati, pijuckati u vatru i slušati kako pljuvačka cvrči (tog sam ljeta naučio kako možeš prepoznati nekoga tko je tek počeo pušiti: obično mnogo pljuje). Dobro smo se osjećali. Popušili smo cigarete do filtra i onda ih bacili u vatru.

- Ništa nije tako dobro kao pljuga poslije večere - rekao je Teddy.

- Da, jebo te - složio se Vern.

U zelenom sumraku oglasili su se cvrčci. Pogledao sam u komadić neba koji se vidio nad prugom i vidio da plavetnilo poprima ljubičastu boju. Taj glasnik mraka istodobno me smirio i rastužio; osjećao sam se hrabro ali ne doista hrabro i ugodno osamljeno.

Nogama smo izravnali površinu među grmljem kraj nasipa i prostrli svoje prostirke. Onda smo kakvih sat vremena održavali vatru i pričali, o stvarima kojih se više ne možeš sjetiti kad prodeš petnaestu i otkriješ cure. Pričali smo o tome tko je najveći frajer u Castle Rocku, hoće li Bostonu ove sezone možda bolje ići i o ljetu koje je upravo prošlo. Teddy nam je pričao o tome kako se, kad je jednom bio na White's Beachu u Brunswicku, neki klinac zamalo utopio. Raspravljali smo prilično dugo o svojim nastavnicima. Složili smo se da je gospodin Brooks najveći peder u našoj osnovnoj školi - gotovo bi se rasplakao ako bi mu netko drsko odgovorio. S druge je strane bila gospoda Coty (što se izgovaralo Kodi), najveća gadura koju možete zamisliti. Vern je rekao da je čuo da je prije dvije godine nekog učenika tako jako udarila da je zamalo oslijepio. Pogledao sam Chrisa pitajući se hoće li nešto reći o gospođici Simons, ali nije ništa rekao i nije ni vidio da ga gledam - gledao je Verna i kimao slušajući njegovu priču.

Dok je padao mrak nismo razgovarali o Rayu Broweru, ali sam ja mislio o njemu. Ima nečega strašnog i fascinantnog u načinu kako se mrak spušta u šumi - nema svjetala automobila, uličnih svjetiljki ili prozora da ga ublaže. Nema glasova majki koje dozivaju djecu da dođu kući. Ako si navikao na grad, padanje mraka u šumi više nalikuje na prirodnu katastrofu nego na prirodnu pojavu; razlije se kao rijeka Castle u proljeće.

I dok sam mislio o truplu Raya Browera u tom svjetlu - ili, točnije, mraku - nisam osjećao mučninu ili strah da će se iznenada pojaviti pred nama, zeleni duh čija je namjera otjerati nas odakle smo došli kako ne bi mogli ometati njegov mir, nego iznenadno i neočekivano sažaljenje što je tako sam i bespomoćan u mraku koji sad prekriva našu stranu planeta. Ako ga nešto bude htjelo jesti, moći će ga jesti. Nije bilo njegove majke da to spriječi, ni njegovog oca, ni Isusa Krista sa svim svecima. Bio je mrtav i posve sam, bačen s tračnica u jarak; shvatio sam da ću se rasplakati ako ne prestanem razmišljati o njemu.

I tako sam ispričao priču o Le Diu koju sam smislio na licu mjesta; nije bila osobito dobra i kad je na kraju, kao u većini priča o Le Diu, samotni američki vojnik na izdisaju govorio svojem poručniku o domoljublju i odanosti svojoj djevojci, nisam pred sobom vidio lice nekog veterana iz Castle Rocka ili White River Junctiona, nego lice mnogo mlađeg dječaka koji je već bio mrtav, sklopljenih očiju, iskrivljena lica, s crtom krvi od kuta usnica do vilice. A oko njega nisu bile razrušene trgovine i crkve Le Dia nego samo mračna šuma i željeznički nasip pod zvjezdanim nebom nalik na prethistorijski grobni humak.

19.

Probudio sam se usred noći, zbunjen, pitajući se zašto je tako hladno u mojoj sobi i tko je ostavio otvorene prozore. Možda Denny. Sanjao sam o Dennyju, o daskanju u Nacionalnom parku Harrison. Ali, to je bilo prije četiri godine.

Ovo nije bila moja soba. Bio sam negdje drugdje. Netko me držao čvrsto u zagrljaju. Netko drugi mi se stisnuo uz leđa, a nečija sjena je klečala preda mnom, glave nakrivljene kao da nešto osluškuje.

- Koga vraga? - pitao sam iskreno zbunjen.

U odgovor sam čuo dugo stenjanje. Zvučalo mi je kao da je to Vern.

Tad mi se glava razbistrila pa sam se sjetio gdje sam... ali zašto su svi budni usred noći? Ili sam spavao samo nekoliko trenutaka? Ne, ne može biti, jer na nebu indigo boje vidio se tanak srp mjeseca.

- Ne daj da me dograbi - blebetao je Vern.

- Kunem se da ću biti dobar, neću učiniti ništa loše, podići ću dasku prije pišanja, bit ću...

- Zapanjeno sam shvatio da slušam molitvu - ili barem ono što je molitva za Verna Tessija.

Naglo sam se uspravio.

- Chris?

- Začepi, Vern - rekao je Chris. On je bio taj koji je klečao i osluškivao.

- Nije to ništa.

- Bome jest - rekao je Teddy zloslutno.

- Nešto jest.

- A što to? - upitao sam. Još sam bio pospan i ošamućen, kao izvan prostora i vremena. Plašilo me što sam se tako kasno uključio u to što se događalo - možda prekasno da se dobro obranim.

Onda se, kao odgovor na moje pitanje, iz šume začuo dug, šuplji vrisak - vrisak kakav biste očekivali od žene koja umire u strašnoj boli i strahu.

- O dragi Bože - prošaptao je Vern kreštavo a oči su mu se napunile suzama. Ponovno me zagrlio kao maloprije kad me je probudio, tako da sam jedva disao, a bilo me još više strah. Odgurnuo sam ga, ali on se opet priljubio uza me kao štene koje ne zna kamo bi drugamo otišlo.

- To je mali Brower - šapnuo je Teddy promuklo.

- To se njegov duh šeće po šumi.

- O, Bože! - vrisnuo je Vern, kojem se ta pomisao očigledno nimalo nije svidjela.

- Kunem se da više neću krasti porniće iz knjižare! Obećavam da više neću davati mrkvu svome psu. Obećavam...

- Tu je zapeo; bio je spreman ponuditi bilo što da podmiti Boga, ali se u tom strahu više nije mogao sjetiti ničega stvarno važnog.

- Neću višepušiti cigarete bez filtra! Neću ružno psovati! Neću stavljati žvakaću u zdjelicu za priloge u crkvi! Neću...

- Začepi, Vern - rekao je Chris, a ispod njegove uobičajene autoritativne žestine osjetio sam šuplji vapaj straha. Pitao sam se jesu li se i njemu ruke, leda i trbuh ukočili i naježurili kao meni i jeli mu se digla sva kosa na glavi.

Vern je govorio sve tiše, i dalje nabrajajući na koje će se sve načine popraviti ako Bog samo dopusti da preživi ovu noć.

- To je neka ptica, zar ne? - upitao sam Chrisa.

- Nije. Barem mislim da nije. Mislim da je divlja mačka. Moj stari kaže da strašno vrište kad se spremaju za parenje. A i zvuči kao ženka, zar ne?

- Aha - odgovorio sam. Usta su mi bila ukočena dok sam odgovarao. Činilo mi se da čujem kako iz njih ispadaju kockice leda.

- Ali, nijedna žena ne može vrištati tako glasno - rekao je Chris... i onda bespomoćno dodao: - Što ti misliš, Gordie?

- To je njegov duh - ponovno je šapnuo Teddy. Mjesečina se odražavala u njegovim naočalama u obliku slabašnih, nekako snovitih mrlja.

- Idem ga potražiti.

Vjerojatno nije mislio ozbiljno, ali nismo namjeravali riskirati. Kad je počeo ustajati, Chris i ja smo ga uhvatili i zadržali na tlu. Možda smo bili malo pregrubi, ali mišići su nam se od straha pretvorili u kablove.

- Pustite me, kreteni! - šištao je Teddy otimajući se.

- Ako sam rekao da ga idem potražiti, onda ga idem potražiti! Hoću ga vidjeti! Hoću vidjeti duha! Hoću ga vidjeti...

Divlji, jecavi krik opet se zaorio šumom i presjekao zrak poput noža s kristalnom oštricom, zamrznuvši naše ruke na Teddyju - da je bio zastava, izgledali bismo kao ona slika marinaca kako osvajaju Iwo Jimu. Vrisak se penjao suludo lako oktavu po oktavu dok nije došao do staklenog, ledenog ruba. Tamo je na trenutak visio a onda se počeo spuštati sve do nevjerojatno dubokog basa koji je zujao kao pčela. Zatim je uslijedilo nešto što je nalikovalo na luđački smijeh... a onda je opet zavladala tišina.

- Kriste Isuse Bože - prošaptao je Teddy i više nije govorio o tome da će otići u šumu da vidi što se to glasa. Stisnuli smo se jedan uz drugoga i ja sam počeo razmišljati o bijegu. Sumnjam da sam bio jedini. Da smo bili na livadi iza Vernove kuće - gdje su naši roditelji mislili da jesmo - vjerojatno bismo bili potrčali. Ali, Castle Rock je bio predaleko, a od pomisli o trčanju preko željezničkog mosta u mraku ledila mi se krv u žilama. Potrčati dalje u Harlow i bliže truplu Raya Browera bilo je jednako nezamislivo. Bili smo u škripcu. Ako je u šumi neki duh koji nas želi za sebe, nije bilo sumnje da će nas i dobiti.

Chris je predložio da čuvamo stražu i s tim smo se svi složili. Bacali smo novčiće da odredimo tko će kad stražariti i Vern je morao prvi. Ja sam bio posljednji. Vern je sjeo prekriženih nogu pokraj ostataka vatre dok smo mi ostali ponovno legli. Stisli smo se zajedno kao ovce.

Bio sam uvjeren da neću moći zaspati, ali ipak sam zaspao - lakim, nemirnim snom koji se probijao kroz podsvijest kao podmornica s podignutim periskopom. Taj moj polusan bio je prepun vriskova koji su mogli biti stvarni a mogli su biti i samo plod moje mašte. Vidio sam - ili mi se činilo da vidim - nešto bijelo i bezoblično kako se prikrada između stabala poput groteskne plahte.

Napokon sam utonuo u pravi san. Chris i ja smo plivali na White's Beachu, umjetnom jezercu u Brunswicku koje je nastalo kad su kopači šljunka naišli na vodu. Tamo je Teddy vidio onog klinca koji se zamalo utopio.

U mojem snu otplivali smo daleko pod vrućim lipanjskim suncem. Iza nas su se sa splavi čuli povici i smijeh dok su se klinci penjali i skakali ili gurali jedni druge. Čuo sam kako prazne bačve od kerozina, koje su držale splav, lupkaju i sudaraju se - zvuk prilično sličan crkvenim zvonima, koja su tako ozbiljna i prazno duboka. Na plaži od šljunka i pijeska nauljena tijela ležala su licem prema dolje, djeca s kanticama i lopaticama čučala su kraj vode i veselo si bacala blato na glavu a tinejdžeri su se okupili i cerekali gledajući kako se mlade djevojke beskrajno šeću amo-tamo dvije po dvije ili tri po tri, nikada same, tajnih dijelova tijela prekrivenih kupaćim kostimima i majicama. Ljudi su po vrućem pijesku hodali na prstima, trepćući, i odlazili do snack-bara. Vraćali su se s čipsom, hrenovkama ili sladoledom.

Gospoda Cote proplutala je kraj nas na gumenom madracu. Ležala je na leđima, odjevena u svoju tipičnu školsku odoru - sivi kostim i debeli vuneni pulover umjesto bluze, s cvijetom prikačenim na gotovo nepostojećoj dojci, u debelim hulahopkama boje mentola. Njezine crne staračke cipele s visokom petom vukle su se kroz vodu, svaka praveći malo V. Na kosi je imala modri preljev kao i moja mama, i one sitne kovrče koje su mirisale na ljekarnu. Naočale su joj okrutno bljeskale na suncu.

- Pazite što radite, dječaci - rekla je.

- Pazite što radite jer ću vas inače tako udariti da ćete oslijepiti. Ja na to imam pravo, ovlastio me školski odbor. A sad, gospodine Chambers, "Mending Walk. Na pamet.

- Pokušao sam vratiti novac - rekao je Chris.

- Stara gospođa Simons je rekla dobro, ali ga je uzela! Čujete li me? Ona ga je uzela. I što ćete sad? Hoćete li nju istući?

- "Mending Wall", gospodine Chambers, molim vas. Na pamet. Chris mi je dobacio očajnički pogled, kao da mi kaže Jesam li ti rekao da će biti tako!?, i onda je počeo hodati po vodi. Počeo je recitirati pjesmu, a onda je počeo tonuti, recitirajući dok su mu se usta punila vodom.

Iskočio je, povikao: - Pomozi mi, Gordie, pomozi mi!

A onda je opet potonuo. Kad sam pogledao pod vodu, vidio sam dva nabubrena, gola trupla kako ga drže za noge. Jedan je bio Vern a drugi Teddy i njihove su otvorene oči bile bijele, bez zjenica, kao oči grčkih kipova. Njihovi mali pretpubcrtetski penisi plutali su mlohavo ispod nabubrenih trbuha kao nekakva albino morska trava. Chrisova glava ponovno je izronila. Jednu je ruku mlohavo pružio prema meni i vrisnuo ženskim krikom koji se penjao sve više kroz topli, sunčani ljetni zrak. Okrenuo sam se prema plaži, ali nitko ga nije čuo. Čuvar plaže, mišićavi mladić brončane puti, sjedio je i dalje na svojem tornju, gledao dolje i razgovarao s nekom djevojkom u crvenom kupaćem kostimu. Chrisov se vrisak pretvorio u grgljanje kad su ga dva trupla opet povukla dolje. I dok su ga vukli prema crnom dnu, vidio sam kako me njegove izobličene oči molećivo gledaju, kako se njegove ruke kao bijele morske zvijezde pružaju prema blještavom krovu vodene površine. Ali, umjesto da zaronim i pokušam ga spasiti, počeo sam luđački plivati prema obali, ili barem prema mjestu gdje mi voda ne dopire iznad glave. Prije nego što sam stigao tamo - prije nego što sam se dospio i približiti - osjetio sam mekanu, trulu ruku kako se hvata za moj zglavak i počinje vući. Spremao sam se vrisnuti... ali prije nego što sam to učinio, san se pretopio u zrnastu fotokopiju stvarnosti. Teddy me držao za nogu. Tresao me da se probudim. Na meni je bio red da čuvam stražu.

Još uvijek napola u snu, govoreći kroz san, upitao sam ga promuklo: - Ti si živ, Teddy?

- Ne, mrtav sam, a ti si crni crnac - rekao je ljutito. Time je moj san posve nestao. Sjeo sam kraj vatre, a Teddy je legao.

20.

Ostali su mirno prospavali ostatak noći. Ja sam malo drijemao a malo bdio. Noć je bila sve samo ne tiha. Čuo sam pobjedonosne krikove sove, sitno glasanje neke životinjice koju se možda netko spremao pojesti, nešto krupno što je teturalo kroz grmlje. Ispod svega toga stalno su se čuli cvrčci. Vriskova više nije bilo. Drijemao sam i budio se, drijemao i budio se. Da su me tako zatekli u Le Diu, sigurno bi me izveli pred vojni sud i strijeljali.

Iz posljednjeg drijemeža probudio sam se više nego dotad i primijetio da se nešto promijenilo. Trebalo mi je nekoliko trenutaka da shvatim što: iako je mjesec zašao, vidio sam svoje ruke na trapericama. Moj sat je pokazivao petnaest do pet. Bila je zora.

Ustao sam, čuo kako mi pucketa kralježnica, otišao dvadesetak koraka od mojih prijatelja koji su spavali stisnuti jedni uz druge i popisao se u grm. Oslobađao sam se noćnih mora; osjećao sam kako se povlače. Bio je to dobar osjećaj.

Popeo sam se uz drozgu do pruge i sjeo na tračnicu, lijeno nogama grebući po drozgi, ne žureći se da probudim ostale. U tom mi je trenutku novi dan bio odveć ugodan da bih ga i s kim dijelio.

Jutro je došlo naglo. Cvrčci su zašutjeli, a sjene pod stablima i grmljem ishlapile su kao lokve nakon pljuska. Zrak je bio bez ikakva okusa, onakav kakav bude pred još jedan vrući dan u nizu vrućih dana. Ptice koje su možda noć provele zgurene kao i mi sad su počele razmetljivo cvrkutati. Jedan je palčić sletio na ono mrtvo stablo s kojeg smo uzimali drvo za vatru, malo je uredio perje i onda odletio.

Ne znam kako sam dugo sjedio na toj tračnici i promatrao kako ljubičasta boja nestaje s neba jednako bešumno kako se sinoć prikrala. U svakom slučaju, dovoljno dugo da me zaboli stražnjica. Upravo sam htio ustati kad sam s desne strane ugledao srnu kako stoji na pruzi desetak metara od mene.

Srce mi se diglo u grlo tako visoko da mi se činilo da bih ga mogao dotaknuti kad bih stavio ruku u usta. Trbuh i spolovilo ispunili su mi se vrućim, suhim uzbuđenjem. Nisam se ni pomakao. Ne bih mogao ni da sam htio. Oči joj nisu bile smeđe nego tamno, prašnjavo crne - kao baršun koji vidite kao podlogu za nakit u draguljarnicama. Male su joj uši bile uzdignute. Spokojno me gledala, glave malo spuštene, što sam protumačio kao znak radoznalosti prema tom klincu s kosom raščupanom od sna, u trapericama s manšetama i smeđoj košulji zakrpanih laktova i zadignutog ovratnika u skladu s tadašnjom modom. To što sam gledao bio je dar, nešto što mi je dano zapanjujuće nemarno.

Dugo smo se gledali... barem mislim da je bilo dugo. Onda se ona okrenula i otišla preko pruge dok joj je bijeli repić poskakivao. Našla je travu i počela pasti. Nisam mogao vjerovati. Pasla je. Nije se ni osvrnula. Nije ni morala. Bio sam kao skamenjen.

Pruga je počela vibrirati poda mnom i samo sekundu poslije srna je podigla glavu i naherila je prema Castle Rocku. Tako je stajala njušeći zrak. A onda je nestala u tri skoka, nestala u šumi i čulo se jedino pucketanje suhe grane.

Sjedio sam i skamenjeno gledao za njom sve dok nisam začuo vlak. Onda sam se spustio niz nasip do mjesta gdje su ostali još spavali.

Spori i glasni vlak ih je probudio pa su se počeli rastezati i češati. Malo se razgovaralo o "slučaju vrištećeg duha", kako je Chris to nazvao, ali ne onoliko koliko biste možda očekivali. Sad kad je bio dan to se činilo više glupo nego zanimljivo. Bilo nam je gotovo nelagodno. Najbolje je zaboraviti na to.

Bilo mi je na vrh jezika da im ispričam o srni, ali ipak nisam. To sam zadržao samo za sebe. Nikad do danas o tome nisam ni govorio ni pisao. I moram vam reći da se tako, napisano, doima nekako manjim, gotovo nebitnim. Ali, za mene je to bio najbolji dio izleta, najčišći, i tom sam se trenutku gotovo bespomoćno vraćao kad god sam imao teškoća u životu - prvog dana na. bojišnici u Vijetnamu neki je momak došao na čistinu na kojoj smo bili prekrivajući rukom nos a kad je maknuo ruku vidjeli smo da nema nosa jer ga je odnio metak; onog dana kad nam je liječnik rekao da naš najmlađi sin možda ima vodenu glavu (ispostavilo se, hvala Bogu, da ima samo veliku glavu); u dugim, strašnim tjednima prije smrti moje majke. Zatekao bih se kako se vraćam tom jutru, njezinim baršunastim ušima i bijelom repicu. Ali, petsto milijuna Kineza ni najmanje ne mari za to, zar ne? Najteže je reći najvažnije stvari jer ih riječi umanjuju. Teško je navesti neznance da mare za ono dobro u tvojem životu.

21.

Pruga je sad skretala na jugozapad i prolazila između mladih jela i gustog grmlja. Doručkovali smo kasne kupine s grmlja, ali bobice te ne mogu zasititi; zavaraju želudac na pola sata, a onda on opet počne kruljiti. Vratili smo se na prugu - tad je već bilo oko osam sati - i malo se odmorili. Usta su nam bila ljubičasta, a gola prsa izgrebana od grmlja. Vern je naglas poželio pržena jaja sa slaninom.

Bio je to posljednji dan toplotnog vala i mislim da je bio najgori. Jutarnji oblačići su se rastopili i u devet je nebo već bilo one blijede čelične boje od koje ti je vruće samo kad je pogledaš. Znoj nam se slijevao niz prsa i leda, ostavljajući čiste tragove medu nakupljenom čađom i prljavštinom. Komarči i muhe letjeli su nam oko glave u rojevima. A spoznaja da moramo prijeći još petnaest-dvadeset kilometara nije nam nimalo popravljala raspoloženje. Ipak, znatiželja nas je vukla pa smo hodali brže nego što je po takvoj vrućini bilo pametno. Ludo smo željeli vidjeti truplo tog dječaka - ne mogu to reći jednostavnije ni iskrenije. Bilo to nedužno ili nam uništilo san stotinama noćnih mora, htjeli smo ga vidjeti. Čini mi se da smo počeli misliti da zaslužujemo da ga vidimo.

Bilo je oko pola deset kad su Teddy i Chris pred nama ugledali vodu - doviknuli su to Vernu i meni. Otrčali smo do mjesta gdje su stajali. Chris se oduševljeno smijao: - Gle ovo! To su napravili dabrovi!

I doista, bilo je to djelo dabrova. Ispod željezničkog nasipa prolazio je širok propust; dabrovi su jednu stranu zatvorili jednom od svojih urednih i učinkovitih brana - prutovi i grane zacementirani lišćem, osušenim blatom i grančicama. Dabrovi su snalažljivi mali vragovi. Iza brane bilo je bistro, blještavo jezerce u kojem se sunce savršeno zrcalilo. Dabrovske kuće virile su mjestimice iz vode - nalikovale su na drvene iglue. Mali se potočić ulijevao u jezerce sa suprotne strane, a stabla oko njega bila su sažvakana do bijele srži ponegdje i do metar visine.

- Željezničari će to već srediti - rekao je Chris.

- Zašto? - upitao je Vern.

- Ne mogu dopustiti da tu bude jezerce - rekao je Chris.

- Urušilo bi im prugu. Zato su i stavili onaj propust. Neke će dabrove ubiti a druge uplašiti i onda će srušiti njihovu branu. A ovo će opet postati močvara, kao što je vjerojatno i prije bila.

- Baš odvratno - rekao je Teddy.

Chris je slegnuo ramenima.

- Koga je briga za dabrove? Željezničko poduzeće sigurno nije.

- Što misliš, je li dovoljno duboko za plivanje? - upitao je Vern gladno gledajući vodu.

- To možeš otkriti samo na jedan način - rekao je Teddy.

- Tko će prvi? - upitao sam.

- Ja! - viknuo je Chris. Strčao je do obale, zbacio tenisice i otkopčao remen. Hlače i gaće zbacio je jednim trzajem. Stajao je na jednoj pa na drugoj nozi da svuče čarape. Onda je skočio. Kad je izronio, stresao je glavom da makne mokru kosu s očiju.

- Fantastično!

- Koliko je duboko? - upitao je Teddy. Nikad nije naučio plivati. Chris je stao na dno. Voda mu je dopirala do ramena. Vidio sam mu nešto na ramenu - nešto sivo-crno. Zaključio sam da je to mulj i prestao misliti o tome. Da sam bolje pogledao, prištedio bih si mnoge noćne more.

- Hajde, upadajte, kukavice!

Okrenuo se i otplivao nevještim kraulom, okrenuo se i vratio plivajući leđno. Već smo se svi svlačili. Prvi je uskočio Vern pa ja.

Bilo je prekrasno dotaknuti vodu - svježe i čisto. Otplivao sam do Chrisa, uživajući u svilenkastom osjećaju golog tijela u vodi. Stao sam do njega pa smo se nacerili jedan drugome.

- Super! - izgovorili smo uglas.

- Budalo glupa - rekao je, poprskao me vodom i otplivao na drugu stranu.

Zabavljali smo se u jezercu gotovo pola sata kad smo shvatili da je prepuno pijavica. Skakali smo, ronili, potapali jedni druge. Ništa nismo primjećivali. Onda je Vern otplivao u plići dio, zaronio i stao na ruke. Kad su mu noge provirile iz vode u drhtavom ali pobjedonosnom V, vidio sam da su prekrivene sivo-crnim grumenovima poput onog koji sam vidio na Chrisovom ramenu. Bili su to puževi balavci - i to veliki.

Chris je zinuo, a meni kao da se zaledila sva krv u žilama. Teddy je vrisnuo i problijedio. Onda smo sva trojica brže-bolje zaplivala prema obali. Sad znam više o slatkovodnim puževima nego što sam tada znao, ali činjenica da su uglavnom bezopasni nije nimalo smanjila intenzitet groze koju sam osjetio kad god sam ih vidio poslije tog dana. U slini imaju lokalni anestetik i antikoagulans, što znači da žrtva ništa ne osjeti kad se zalijepe za nju. Ako ih ne vidiš, nastavit će se hraniti dok njihova nabrekla, odvratna tijela ne padnu s tebe ili dok se doslovce ne raspadnu.

Izvukli smo se na obalu i Teddy je dobio histerični napadaj kad se pogledao. Vrištao je dok je s golog tijela skidao pijavice.

Vern je izronio i zbunjeno nas pogledao.

- Koji mu je sad vrag...

- Pijavice! - vrisnuo je Teddy, strgnuo dvije s bedra i bacio ih što je dalje mogao.

- Prljave jebene krvopije! - Glas mu je bio kreštav.

- OBožeOBožeOBože - zavijao je Vern. Isteturao je iz jezerca.

Meni je još bilo hladno; kao da je vrelina oko nas nestala. Ponavljao sam sebi da se moram sabrati. Da ne vrištim. Da ne budem peder. Skinuo sam ih pet-šest s ruku i još toliko s prsa.

Chris mi je okrenuo leda.

- Gordie, ima li ih još? Molim te skini ih ako ih ima, Gordie! - Bilo ih je još, pet-šest, poredanih niz njegova leda poput grotesknih gumba. Skinuo sam ih.

Skinuo sam ih još više sa svojih nogu, a onda zamolio Chrisa da mi očisti leda.

Počeo sam se pomalo opuštati... i tad sam pogledao niz svoje tijelo i vidio najveću od svih kako mi se prilijepila za testise, tijela tako nabreklog da je bila četiri puta veća nego inače. Njezina sivo-crna koža postala je ljubičastocrvena. Tada sam počeo gubiti vlast nad sobom. Ne izvana, barem nejako, ali zato iznutra, gdje je najvažnije.

Otro sam njezino glatko tijelo nadlanicom. I dalje se držala. Htio sam pokušati ponovno ali se nisam mogao navesti da je dodirnem. Okrenuo sam se prema Chrisu i pokušao nešto reći, no ni to nisam mogao. Umjesto toga sam mu je pokazao prstom. Njegovi su obrazi, već ionako sivi, još više problijedili.

- Ne mogu je skinuti - rekao sam kroz utrnule usnice.

- Možeš... možeš li ti...

Ali, on je ustuknuo odmahujući glavom, iskrivljenih usta.

- Ne mogu, Gordie - rekao je, nesposoban odvojiti pogled od nje.

- Oprosti, ali ne mogu. Ne. O, ne.

- Okrenuo se, naklonio držeći jednu ruku uz struk kao batler u nekom mjuziklu, i povratio u grmlje.

Moraš se svladati, mislio sam gledajući pijavicu koja je visjela s mene poput nekakve čudne brade. Tijelo joj se još naočigled nadimalo. Moraš se svladati i skinuti je. Budi jak. To je posljednja. Po-sljed-nja.

Pružio sam ruku i skinuo je, a ona mi se rasprsla medu prstima. Dlan mi je prekrio topli mlaz vlastite krvi. Rasplakao sam se.

Još plačući, otišao sam do mjesta gdje sam ostavio odjeću i obukao se. Htio sam prestati plakati ali jednostavno nisam mogao zaustaviti suze. Onda sam se još počeo i tresti. Vern je, još gol, dotrčao do mene.

- Jesam li ih skinuo? Gordie, jesam li sve skinuo?

Zavrtio se preda mnom poput poludjelog plesača na karnevalu.

- Ha? Jesam li sve skinuo? Jesam li, Gordie?

Njegove su oči prolazile kraj mene, razrogačene i bijele kao oči konja na vrtuljku.

Kimnuo sam i nastavio plakati. Činilo se da će mi plakanje postati novo zanimanje. Uvukao sam košulju u hlače i zakopčao je do vrata. Navukao sam čarape i tenisice. Malo-pomalo suze su počele jenjavati. Na kraju sam još samo malo štucao i mumljao, a onda je i to prestalo.

Chris mi je prišao brišući usta s nekoliko brijestovih listova. Oči su mu bile velike, nijeme i pune isprike.

Kad smo se svi odjenuli, na trenutak smo stajali i gledali se, a onda smo krenuli uz nasip. Bacio sam još jedan pogled na rasprsnutu pijavicu koja je ležala na zgaženom grmlju na kojem smo skakali i skidali ih sa sebe. Izgledala je splasnuto... ali i dalje zlokobno.

Četrnaest godina poslije prodao sam svoj prvi roman i prvi put otišao u New York.

- Bit će to trodnevno slavlje - rekao mi je urednik telefonom.

- Ljudi koji budu govorili sranja bit će na mjestu strijeljani.

- Ali, naravno, bila su to tri dana čistog sranja. Otišao sam uvjeren da me nakladnička kuća smatra reinkarnacijom Thomasa Wolfea; oni su me pak ispratili s nešto drukčijim planovima - možda milijunima prodanih primjeraka broširanog izdanja.

Dok sam bio tamo htio sam raditi sve ono što rade turisti - vidjeti predstavu u Radio City Music Hallu, otići na vrh Empire State Buildinga (jebeš Svjetski trgovački centar; zgrada na koju se 1933. godine popeo King Kong za mene će uvijek biti najviša na svijetu), prošetati se Times Squareom noću. Keith, moj urednik, drage mi je volje pokazivao svoj grad. Naš posljednji turistički pothvat bila je vožnja trajektom za Staten Island i dok sam se naginjao preko ograde slučajno sam ugledao desetke upotrijebljenih prezervativa kako plutaju na blagim valovima. Doživio sam trenutak potpunog sjećanja - ili je to možda bio pravi slučaj putovanja kroz vrijeme. Bilo kako bilo, na sekundu sam bio doslovce u prošlosti, na pola puta uz željeznički nasip, gledajući rasprsnutu pijavicu: mrtvu, splasnutu... ali još zlokobnu.

Keith je zacijelo nešto primijetio jer mi je rekao: - Nije baš lijep prizor, je li?

Samo sam odmahnuo glavom, želeći mu reći da se ne ispričava, da ne moraš doći u New York i voziti se trajektom da bi vidio upotrijebljene prezervative, želeći reći: Jedini razlog zbog kojeg itko piše priče jest to da shvati prošlost i pokuša se pripremiti za buduću smrtnost; zato su svi glagoli u pričama u prošlom vremenu, dragi moj Keith, čak i oni koji prodaju milijune broširanih primjeraka. Jedina dva korisna oblika umjetnosti su religija i priče.

Te sam večeri, kako ste vjerojatno naslutili, bio prilično pijan.

Umj esto toga rekao sam mu: - Mislio sam na nešto drugo, ne brini.

- Najteže je reći najvažnije stvari.

22.

Otišli smo dalje niz prugu - ne znam točno kako daleko - i ja sam počeo misliti: No dobro, bit će sve u redu, sad je svršeno, to su ionako bile samo pijavice, ništa naročito; još sam to mislio kad su me počeli preplavljivati valovi bjeline i onda sam pao.

Mora da sam jako pao, ali činilo mi se da tonem u toplu perinu. Netko me preokrenuo. Dodir njegovih ruku bio je slabašan i nevažan. Njihova su lica bila bestjelesni baloni koji su me gledali s visine od nekoliko kilometara. Izgledali su mi onako kako zacijelo lice suca izgleda boksaču koji je primio strahovit udarac i sad se deset sekundi odmara na podu ringa. Njihove su riječi do mene dopirale kao blagi valovi.

- ...s njim? -... sve to...

- ... ako misliš da je sunce...

- Gordie, jesi li...

Tada sam rekao nešto što je zacijelo zvučalo posve besmisleno jer su se počeli doimati stvarno zabrinuto.

- Bit će najbolje da ga odnesemo natrag, čovječe - rekao je Teddy, a onda se opet sve zabijelilo.

Kad mi se razbistrilo, činilo se da je sve u redu. Chris je čučao kraj mene i govorio: - Gordie, čuješ li me? Jesi li tu, stari?

- Jesam - odgovorio sam i uspravio se. Pred očima mi je eksplodirao roj crnih točkica, a onda je nestao. Čekao sam da vidim hoće li se vratiti, a kad nije, ustao sam.

- Usrao sam se od straha, Gordie - rekao je.

- Hoćeš vode?

- Može.

Pružio mi je svoju čuturicu, još napola punu, i ja sam nalio tri gutljaja tople vode u usta.

- Zašto si se onesvijestio, Gordie? - pitao me Vern zabrinuto.

- Zato što sam napravio veliku grešku i pogledao tebe u lice -odgovorio sam.

- I-i-i - cerekao se Teddy.

- Vražji Gordie! Baš si kukavica!

- Jesi li sad stvarno dobro? - ustrajao je Vern.

- Da, naravno. Bilo mi je... loše na trenutak. Dok sam mislio na one krvopije.

Ozbiljno su kimnuli. Odmorili smo se pet minuta u hladu i onda krenuli dalje, ja i Vern s jedne strane pruge a Chris i Teddy s druge. Procijenili smo da smo sad već blizu.

23.

Nismo bili tako blizu kako smo mislili, a da smo imali dovoljno mozga da pogledamo željezničku mapu, znali bismo i zašto. Znali smo da je truplo Raya Browera blizu Back Harlow Roada, koji završava na obali rijeke Royal. Drugi željeznički most prelazi preko te rijeke. Evo što smo mi mislili: kad se približimo toj rijeci, približit ćemo se i Back Harlow Roadu, gdje su Billy i Charlie bili parkirani kad su vidjeli dječaka. A budući da je Royal samo šesnaest kilometara od rijeke Castle, mislili smo da je to to.

Ali, to je bilo petnaest kilometara zračnom linijom, a pruga nije išla ravno od Castlea do Royala. Blago je skretala kako bi zaobišla brdovito područje koje se zvalo Bluffs. Da smo pogledali mapu, jasno bismo to vidjeli i shvatili da moramo prijeći ne šesnaest nego dvadeset pet kilometara.

Chris je počeo naslućivati istinu kad je podne došlo i prošlo a rijeci Royal još uvijek ni traga ni glasa. Zastali smo i on se popeo na visok bor da pogleda unaokolo. Kad je sišao, rekao nam je kratko i jasno: bit će najmanje četiri poslijepodne dok ne stignemo do Royala, a i to samo ako požurimo.

- Uh, sranje! - Povikao je Teddy.

- I što ćemo sad? Pogledali smo se. Svi smo bili znojni i umorni, gladni i neraspoloženi. Velika se pustolovina pretvorila u dugu gnjavažu, prljavu i pomalo zastrašujuću. Sad su već i naši doma primijetili da nas nema, a ako Milo Pressman nije obavijestio policiju, možda je to učinio vlakovođa onog vlaka s mosta. Namjeravali smo se vratiti autostopom, ali četiri poslijepodne je samo tri sata prije mraka, a nitko neće povesti četiri klinca kad padne mrak.

Pokušao sam prizvati sliku moje srne kako pase zelenu, rosnu travu, ali čak se i to činilo prašnjavo i beskorisno, ništa bolje od prepariranog trofeja u nečijoj lovačkoj kući, očiju poprskanih sprejem da bi se sjajile.

Na kraju je Chris rekao: - Bliže je nastaviti. Idemo.

Okrenuo se i pošao uz prugu u svojim prašnjavim tenisicama, spuštene glave. Njegova je sjena bila poput male lokve pod njegovim nogama. Nakon nekoliko trenutaka, i mi smo ostali krenuli za njim, jedan po jedan.

24.

U vremenu koje je proteklo otad pa do trenutak kad ovo pišem, o ta dva dana u rujnu razmišljao sam, barem svjesno, vrlo malo. Asocijacije koje prizivaju ta sjećanja jednako su neugodne kao trupla utopljenika koje topovska paljba istjera na površinu rijeke. Stoga nikad zapravo nisam dovodio u pitanje našu odluku da nastavimo uz prugu. Ili točnije, katkad sam razmišljao o tome što smo odlučili učiniti, ali nikada o tome kako smo to učinili.

No sad mi na um pada mnogo jednostavniji scenarij. Uvjeren sam da bi ta zamisao, da ju je tko i spomenuo, bila odbačena - ići uz prugu činilo se bolje, više frajerski, kako smo tad govorili. Ali, da ju je netko spomenuo i da nije bila odbačena, ne bi se dogodilo ništa od onoga što je uslijedilo. Možda bi čak Chris, Teddy i Vern danas bili živi. Ne, nisu poginuli u šumi ili na pruzi; u ovoj priči ne umire nitko osim nekoliko pijavica i Raya Browera, a ako ćemo pošteno, on je bio mrtav prije nego što je priča i počela. Ali, činjenica je da je od četvorice koja su bacala novčiće da odrede tko će ići u Florida Market po hranu živ samo onaj koji je morao otići. Drevni mornar star trideset četiri godine, dragi čitatelji, u ulozi svadbenog gosta (ne biste li sad trebali pogledati fotografiju na ovitku da vidite hoćete li u mojem pogledu naći svoj odraz?)... Ako osjećate izvjesnu ironiju, imate pravo, ali možda imam dobar razlog. U dobi kad bi nas svu četvoricu smatrali odveć mladim i nezrelim za predsjednika države, trojica su mrtva. A ako mali događaji doista odjekuju sve šire i šire kroz vrijeme, onda da, onda bi oni, da smo jednostavno otišli autostopom do Harlowa, danas još bili živi.

Mogli smo se povesti Autocestom 7 sve do crkve u Shilohu, na križanju autoceste i Back Harlow Roada (barem do 1967. godine, kad je izgorjela u požaru koji su pripisali opušku što ga je ostavio neki klošar). Uz malo sreće, mogli smo biti u grmlju blizu mjesta gdje su Billy i Charlie parkirali sa svojim komadima još prije sutona prethodnog dana.

Ali, ta zamisao ne bi prošla. Ne bi bila odbačena vještim argumentima i retorikom debatnog kluba nego mrmljanjem, mrštenjem i podizanjem srednjeg prsta. Verbalni dio rasprave sadržavao bi tako blistave argumente kao što su: "Jebeš to", "Sranje" i ono standardno: "Je li ti mama ikad rodila živo dijete?"

Neizgovorena - možda zato što je bila odveć fundamentalna da bi bila izgovorena - bila je zamisao da je ovo nešto veliko. Nije to bilo zezanje s petardama ili pokušaj da proviriš kroz rupu na drvenoj pregradi ženskog zahoda u Parku Harrison. Ovo je bilo nešto što se moglo mjeriti s prvom ševom ili odlaskom u vojsku ili kupovinom prve legalne boce alkohola - zamisli, jednostavno uđeš u državnu trgovinu, izabereš bocu dobrog viskija, pokažeš prodavaču vozačku dozvolu i vojnu knjižicu i iziđeš s osmijehom na licu i smeđom vrećicom pod rukom, kao član kluba s tek nešto više prava i povlastica od našeg kluba u kućici na stablu.

Sve velike događaje prati složen ritual, obred sazrijevanja, magični koridor u kojem se zbiva promjena. Kupovanje prezervativa. Stajanje pred svećenikom. Podizanje ruke i polaganje prisege. Ili, ako hoćete, odlazak niz prugu da se sastaneš s vršnjakom na pola puta, baš kao što sam ja odlazio do pola Ulice Grand da se sastanem s Chrisom ako je dolazio k meni, ili kao što je Teddy išao pola puta niz Ulicu Gates ako sam ja išao k njemu. Činilo se da je to pravi način jer obred sazrijevanja jest magični koridor i zato uvijek napravimo neki prolaz - onaj kojim ideš kad se vjenčavaš, onaj kojim te nose na sprovodu. Naš koridor su bile te tračnice i mi smo hodali između njih, približavajući se njegovu skrivenom značenju. Na tako nešto ne možeš otići autostopom. I možda nam se činilo ispravno što je bilo teže nego što smo očekivali. Događaji koji su pratili našu dugu šetnju bili su, kako se ispostavilo, ono što smo otpočetka pretpostavljali: ozbiljan posao.

Ono što nismo znali dok smo obilazili Bluffs bilo je to da su Billy Tessio, Charlie Hogan, Jack Mudgett, Norman "Fuzzy" Brackowicz, Vince Desjardins, Chrisov stariji brat Eyeball i sam Ace Merrill i sami krenuli pogledati truplo - Ray Brower je na svoj način postao slavan i naša se tajna pretvorila u običan cirkus. Uskakali su u Aceov tandrkavi ford iz 1952. i Vinceov ružičasti studebaker iz 1954. upravo u trenutku kad smo mi kretali na posljednju etapu puta.

Billy i Charlie uspjeli su sačuvati svoju veliku tajnu cijela dvadeset četiri sata. Onda je Charlie sve ispričao Aceu dok su igrali bilijar, a Billy Jacku Mudgettu dok su pecali s mosta na Boom Roadu. I Ace i Jack su se svečano zaklcli majkom da će čuvati tajnu i tako su svi iz društva do podneva sve doznali. Sad znate kakvo su mišljenje ti kreteni imali o svojim majkama.

Sastali su se u bilijarnici pa je Fuzzy Brackowicz iznio teoriju (koju ste vi, dragi čitatelji, već čuli) da će svi postati junaci - da i ne govorimo o instant radijskoj i televizijskoj slavi - kad "otkriju" tijelo. Potrebno je samo da odu u dva automobila natrpana opremom za pecanje, tvrdio je Fuzzy. Kad nadu truplo, njihova će priča biti neoboriva. Samo smo htjeli uloviti nekoliko ribica u rijeci Royal, gospodine policajce. He-he-he. A pogledajte što smo našli.

Jurili su cestom iz Castle Rocka prema Back Harlowu upravo kad smo se mi počeli približavati.

25.

Oblaci su se počeli navlačiti oko dva, ali isprva ih nismo shvaćali ozbiljno. Nije kišilo još od početka lipnja, pa zašto bi sad počelo? Ali, na jugu su bili sve tamniji i gušći, pravi olujni oblaci ljubičasti poput ožiljaka. Polako su nam se primicali. Pomnjivo sam ih gledao, tražeći onu opnu ispod koja znači da negdje, trideset ili pedeset kilometara dalje, već pada. Ali, kiše još nije bilo. Oblaci su se samo gomilali.

Vern je dobio žulj na peti pa smo stali i odmorili se dok je on u lijevu tenisicu stavljao mahovinu koju je strgnuo s nekog starog hrasta.

- Hoće li padati kiša, Gordie? - upitao je Teddy.

- Mislim da hoće.

- Super! - rekao je i uzdahnuo.

- Super svršetak super dana. Nasmijao sam se a on mi je namignuo.

Krenuli smo dalje, sad malo sporije, iz poštovanja prema Vernovoj ozlijeđenoj nozi. Između dva i tri dnevna se svjetlost promijenila. Sad smo znali da će biti kiše. Bilo je vruće kao i prije, samo još vlažnije, ali smo znali. Znale su i ptice. Pojavile su se kao niotkuda, u niskom letu, cvrkućući i krešteći jedne drugima. I svjetlost. Od nemilosrdnog blještavih pretvorila se u nešto filtrirano, gotovo biserno. I naše sjene, koje su se već produljile, postale su mutne i neodređene. Sunce se naizmjence skrivalo i probijalo kroz sve gušće oblake, a nebo je najugu poprimilo bakrenu nijansu. Gledali smo kako se olujni oblaci približavaju, opčinjeni njihovom veličinom i nijemom prijetnjom. Svako malo učinilo bi se da je u nekom od njih prasnula golema bljeskalica i na trenutak ljubičastu boju pretvorila u svijetlosivu. Vidio sam iskrzanu vilicu munje kako udara iz najbližeg, oblaka. Bila je tako blještava da je ostavila modru tetovažu na mojim rožnicama. Za njom je došao dug, zemljotresni grom.

Malo smo gunđali što ćemo pokisnuti, ali samo zato što se to očekivalo - zapravo smo se veselili. Bit će hladno i osvježavajuće - i neće biti pijavica.

Nedugo poslije tri sata ugledali smo neku rijeku kroz stabla.

- To je to! - viknuo je Chris pobjedonosno.

- To je Royal! Požurili smo. Oluja je bila sve bliže. Zrak se uskovitlao, a činilo se da je temperatura pala za deset stupnjeva za samo nekoliko sekundi. Pogledao sam dolje i vidio da je moja sjena posve nestala.

Ponovno smo hodali u parovima - svaki je par promatrao nasip sa svoje strane. Usta su mi bila suha od napetosti. Sunee je opet zašlo za oblake ali se ovaj put više nije vratilo. Strane nasipa su na trenutak bile porubljene zlatom, poput oblaka u nekoj ilustraciji Starog zavjeta, a onda je teški trbuh oblaka boje vina zbrisao sve tragove sunca. Dan je postao turoban - oblaci su sve brže proždirali ostatke plavetnila. Osjećali smo miris rijeke tako jako kao da smo konji - ili je to možda bio miris kiše u zraku. Iznad nas je bio ocean koji je držala tanka vreća koja je svakog trenutka mogla prsnuti i propustiti potop.

Pokušavao sam gledati u grmlje, ali oči su mi se stalno vraćale na to uzbibano, nemirno nebo; u njegovim sve tamnijim bojama mogao si pročitati kakvu si god sudbinu htio - vodu, vatru, vjetar, tuču. Hladni je vjetar šištao kroz stabla i sve više jačao. Iznenadna, nevjerojatna munja suknula je naizgled ravno na nas, tako jako da sam povikao i pokrio oči rukama. Bog me fotografirao, dječaka s košuljom vezanom oko struka, naježurenih prsa, čađavih obraza. Čuo sam kako se ruši neko veliko stablo ni šezdesetak metara od nas. Sav sam se zgurio od zvuka grmljavine koja je uslijedila. Poželio sam da sam kod kuće i da čitam knjigu na nekom sigurnom mjestu... na primjer, u podrumu.

- Isuse! - vrisnuo je Vern visokim, slabašnim glasom. —O Isuse Kriste, pogledajte ono!

Pogledao sam u smjeru u kojem je pokazivao i vidio plavobijelu vatrenu loptu koja se kotrljala niz lijevu tračnicu pucketajući i šišteći kao opečena mačka. Projurila je kraj nas dok smo je zapanjeno promatrali, prvi put svjesni da takvo što postoji. Dvadesetak metara ispred nas iznenada je napravila pop! i jednostavno nestala, ostavljajući za sobom masni zadah ozona.

- Zašto sam ja uopće ovdje? - promrmljao je Teddy.

- Koja fora! - viknuo je Chris radosno, ozarena lica.

- Ovo će biti nevjerojatna fora! - Ali, ja sam se slagao s Teddyjem. Od gledanja u to nebo hvatala me vrtoglavica. Bilo je kao da gledam u zagonetnu, mramornu provaliju. Ponovno je bljesnula munja pa smo svi brzo čučunuli. Ovaj put se još jače osjećao ozon. Grmljavina je uslijedila odmah, naizgled bez zastoja.

U ušima mi je još zvonilo kad je Vern počeo pobjedonosno kreštati: - ENO! ENO GA! ENO GA TAMO! VIDIM GA!

I u ovom trenutku mogu vidjeti Verna - dovoljno je da se na trenutak opustim i sklopim oči. Stoji na lijevoj tračnici kao istraživač na pramcu broda, jednom rukom štiteći oči od odsjaja srebrne munje koja je upravo bljesnula, druge pružene prema mjestu koje nam je pokazivao.

Dotrčali smo do njega i pogledali. Mislio sam: ma to je Vern samo umislio. Pijavice, vrućina, sad još i oluja... oči su ga prevarile, ništa drugo. Ali, nije bilo tako, premda sam na trenutak poželio da jest. U tom sam trenutku znao da nikad ne želim vidjeti truplo, čak ni truplo svisca.

Na mjestu gdje smo stajali proljetne su kiše odnijele dio nasipa i ostavile strminu visoku oko metar i pol. Željezničarska služba održavanja sa svojim žutim vagonom ili to još nije dospjela popraviti ili se dogodilo tako nedavno da još nitko nije prijavio štetu. Na dnu strmine bilo je močvarno tlo prekriveno gustim grmljem koje je zaudaralo. A iz kupinova grma virila je bijela ruka.

Je li itko od nas disao? Ja nisam.

Povjetarac je prerastao u vjetar - jak i trzovit, a puhao je na nas iz neodređenog smjera, skokovito i vrtložno, udarajući u našu mokru kožu i otvorene pore. Noja sam to jedva i zapažao. Mislim da sam djelomice očekivao da Teddy poviče "Postrojba u stranu!", a da je to učinio, bio bih stvarno prolupao. Bilo bi bolje vidjeti cijelo truplo odjednom, ali umjesto toga bila je tu samo ta mlohava ispružena ruka, užasno bijela, mlohavo raširenih prstiju poput ruke utopljenika. Pokazala nam je istinu. Objasnila nam je sva groblja svijeta. Slika te ruke vraćala mi se kad god sam čuo ili čitao o nekoj grozoti. Negdje je, spojen s tom rukom, bio ostatak Raya Browera.

Sijevale su munje. Za svakom munjom zagrmio bi grom kao da najavljuje utrku koja se odvija iznad naše glave.

- Sraaaa...- rekao je Chris, ne sasvim kao psovku. Bio je to samo dug, bezizražajan slog bez značenja; uzdah koji je samo slučajno prošao preko glasnica.

Vern je neprestano oblizivao usnice kao da je otkrio neku novu zagonetnu slasticu, sladoled broj 29, tibetanske kobasice ili međuzvjezdane puževe - nešto tako čudno da mu se u isti mah gadilo i oduševljavalo ga.

Teddy je samo stajao i gledao. Vjetar mu je zanosio masnu, zamršenu kosu najprije s ušiju a onda natrag na njih. Lice mu je bilo posve bezizražajno. Mogao bih vam reći da sam na njemu nešto vidio i možda i jesam, kad sam poslije razmišljao o tome... ali tada ne.

Po ruci su amo-tamo marširali crni mravi.

U šumi se, s obaju strana tračnica, začulo šuštanje, kao da je šuma upravo otkrila da smo tu pa to komentira. Počela je kiša.

Kapi veličine kovanice od deset centi padale su mi na glavu i ruke. Udarale su u nasip, na trenutak ga zatamnjujući, a onda se boja ponovno promijenila kad je žedno, suho tlo upilo vlagu.

Te su velike kapi padale možda pet sekundi, a onda su prestale. Pogledao sam Chrisa. Samo je trepnuo.

A onda je naglo počela oluja, kao da je netko na nebu navukao zavjesu nad tušem. Ono šuštanje se pretvorilo u glasno romorenje. Kao da nas šuma prekorijeva zbog našeg otkrića. Bilo je zastrašujuće. Nitko ti ne kaže o patetičnoj laži dok ne dođeš na fakultet... a ni tad nitko osim totalnih budala ne vjeruje da je to doista laž.

Chris je skočio niz strminu, kose već posve mokre i slijepljene uz glavu. Ja sam skočio odmah za njim. Ni Vern i Teddy nisu mnogo zaostajali, ali Chris i ja smo prvi došli do trupla Raya Browera. Bio je okrenut licem prema dolje. Chris me pogledao ozbiljna i odlučna lica - lica odraslog čovjeka. Blago sam kimnuo kao da je pitanje postavio naglas.

Mislim da je bio tamo dolje, razmjerno netaknut, umjesto gore između tračnica, posve iznakažen, jer se pokušavao maknuti kad ga je vlak udario i odbacio. Pao je glave okrenute prema pruzi, ruku ispruženih iznad glave kao netko tko se sprema skočiti u vodu. Pao je na vlažno tlo koje se pomalo pretvaralo u močvaru. Kosa mu je bila tamnocrvena. Od vlage u zraku na vrhovima se malo nakovrčala. U njoj je bilo krvi, ali ne mnogo. Nije bilo gadljivo. Gadljiviji su bili mravi. Na sebi je imao jednobojnu zelenu majicu i traperice. Noge su mu bile bose, a nekoliko koraka iza njega, na kupinovu grmu, vidio sam par prljavih niskih tenisica. Na trenutak me to zbunilo - zastoje on tu, a tenisice tamo... Onda sam shvatio i taje spoznaja bila kao nizak udarac ispod struka. Moja žena, moja djeca, moji prijatelji - svi misle da je sjajno imati maštu poput moje; osim što sam zaradio toliku lovu, mogu si u glavi odvrtjeti fđm kad god mi je dosadno. I uglavnom imaju pravo. Ali, svako tu i tamo, ta se mašta okrene i zagrize me do krvi svojim dugim zubima, zubima zaoštrenim poput zuba kanibala. Vidiš stvari koje radije ne bi vidio, stvari od kojih bdiješ do zore. Tada sam vidio jednu od takvih stvari, vidio je savršeno jasno i nedvosmisleno. Udarac je bio tako jak da je iskočio iz tenisica. Vlak ga je izbacio iz tenisica baš kao što je iz njega izbacio život.

S tim je došla potpuna spoznaja. Dječak je mrtav. Nije bolestan, ne spava. Neće više ustajati ujutro, neće dobiti trčkalicu jer je pojeo previše jabuka, neće se opeci o koprive, neće potrošiti gumicu na olovki tijekom testa iz matematike. Mrtav je. Potpuno mrtav. Neće u proljeće s prijateljima skupljati boce s naprtnjačom preko ramena u koju će stavljati povratne boce koje je otkrio otopljeni snijeg. Neće se probuditi u dva ujutro prvog studenog, otrčati u zahod i povratiti slatkiše koje je pojeo za Halloween. Neće nijednu curicu povući za pletenice. Neće nikome razbiti nos, niti će ga itko njemu razbiti. On je ne može, neće, nikad. On je ona strana baterije na kojoj piše NEG. Prekidač u koji moraš staviti kovanicu. Koš za otpatke kraj nastavnikove katedre, koji uvijek miriše na zašiljene olovke i narančinu koru s odmora. Kuća s duhovima na rubu grada s razbijenim prozorima s kojih je znak ZABRANJEN ULAZ odletio preko polja, s tavanom prepunim šišmiša i podrumom punim crva. Dječak je mrtav, gospodine, gospođo, mlada damo, mladiću. Mogao bih tako čitav dan i svejedno ne bih pogodio udaljenost između njegovih bosih nogu na tlu i prljavih tenisica na grmu. Udaljenost je bila barem pola metra, udaljenost je bila nebrojeno svjetlosnih godina. Dječak je bio odvojen od svojih tenisica bez i najmanje nade da se ponovno nađu. Bio je mrtav.

Okrenuli smo ga licem prema gore pod kišom, munjama, neprestanom grmljavinom gromova.

Cijelo lice i vrat bili su mu prekriveni mravima i kukcima. Trčkarali su i spuštali se pod okrugli ovratnik njegove majice. Oči su mu bile otvorene ali zastrašujuće nefokusirane - jedno je bilo okrenuto tako da smo mogli vidjeti samo crtu šarenice; drugo je zurilo ravno u oluju. Iznad usta i na bradi imao je sasušenu krvavu pjenu - vjerojatno mu je krvario nos, pomislio sam - a desna strana lica bila mu je razderana. Ipak, mislio sam, ne izgleda tako loše. Jednom sam se zaletio u vrata koja je moj brat Dennis upravo otvarao i završio sam s gorim ožiljcima i s krvavim nosom, a ipak sam za večeru tražio repete.

Teddy i Vern stajali su iza nas i da je tim jednim okom još išta mogao vidjeti, mi bismo Rayu Broweru izgledali kao nosači lijesa u nekom horor fdmu.

Iz usta mu je izišao žohar, prošetao se njegovim glatkim obrazom, prešao na koprivu i nestao.

- Jeste vidjeli? - rekao je Teddy visokim, čudnim glasom kao da ga hvata nesvjestica.

- Kladim se da je pun buba! Sigurno mu je mozak...

- Začepi, Teddy - rekao je Chris i Teddy ga je poslušao, s izrazom olakšanja na licu.

Plava munja obasjala je nebo; i dječakovo je oko bljesnule Gotovo bi pomislio da mu je drago što smo ga našli, i to mi, njegovi vršnjaci. Prsa su mu se nadula i osjećao se neugodan zadah, kao stari prdež.

Okrenuo sam se uvjeren da će mi pozliti, ali želudac mi je bio suh, tvrd, nepomičan. Gurnuo sam dva prsta u grlo pokušavajući se prisiliti da povratim. To mi je bilo potrebno, kao da ću se povraćanjem svega osloboditi. Ali, samo sam štucnuo.

Pljusak i grmljavina posve su zagušili zvuk automobila koji su se približavali Back Harlow Roadom, koji je bio samo nekoliko metara od mjesta na kojem smo stajali. Isto su tako zagušili pucketanje grmlja i trave dok su se približavali s mjesta gdje su ostavili auto.

Shvatili smo da su tu tek kad je glas Acea Merrilla nadjačao oluju: - Koji kurac vi tu radite?

26.

Svi smo skočili kao opareni, a Vern je kriknuo - poslije je priznao da je na trenutak mislio da se to oglasio mrtvi dječak.

Na suprotnoj strani močvarnog dijela, gdje se nastavljala šuma, prikrivajući svršetak ceste, stajali su zajedno Ace Merrill i Eyeball Chambers, napola skriveni sivom zavjesom kiše. Obojica su na sebi imali crvene najlonske školske jakne, onakve kakve možeš kupiti kod tajnice ako si običan učenik, a školskim sportašima ih daju besplatno. Kosa im je bila slijepljena uz glavu a niz obraze im se cijedila mješavina kišnice i briljantina poput lažnih suza.

- Dovraga! - rekao je Eyeball.

- Pa to je moj mali braco. Chris je gledao Eyeballa otvorenih usta. Njegova košulja, mokra, mlohava i tamna još mu je bila vezana oko mršavog struka. Naprtnjača, tamnije zelena od kiše, visjela mu je na golim ramenima.

- Miči se, Rich - rekao je drhtavim glasom.

- Mi smo ga našli. Mi imamo pravo prvenstva.

- Jebeš vaše pravo. Mi ćemo obavijestiti policiju.

- E ne, nećete - rekao sam ja. Odjedanput sam bio silno bijesan na njih zato što su se tako pojavili u posljednjem trenutku. Da smo razmislili, znali bismo da će se tako nešto dogoditi... ali, ovo je bio jedan put kad nam stariji, veći dečki neće ukrasti - neće uzeti nešto što žele kao da je to njihovo božansko pravo, kao da je njihov laki način pravi način, jedini način. Došli su automobilima - mislim da me to najviše ljutilo. U automobilima.

- Ima nas četiri, Eyeball. Samo probajte.

- Probat ćemo, probat ćemo, ništa se ti ne brini - rekao je Eyeball, a stabla iza njega su se zatresla kad su se pojavili Ace, Charlie Hogan i Vernov brat Billy, psujući i brišući vodu iz očiju. Činilo mi se da mi je u želudac pala olovna kugla. Još se povećala kad su se pojavili i Jack Mudgett i Fuzzy Brackowicz.

- Eto nas - rekao je Ace i nacerio se.

- Zato bi vam bilo najbolje...

- VERN! - povikao je Billy Tessio strašnim, optužujućim, pravedničkim glasom. Stisnuo je mokre šake.

- Ti mali kurvin sine! Bio si pod trijemom! Kretenčino!

Vern se trgnuo.

Charlie Hogan se tako razbjesnio da se pretvorio u pjesnika: - Ti mali jebeni smrdljivi prdljivi dupeglavče! Premlatit ću te!

- Ma nemoj! Samo probaj! - iznenada se oglasio Teddy. Oči su mu luđački sjale iza kišom zamrljanih naočala.

- Hajde, potucimo se, pa tko pobijedi, njegov je. Hajde! Dođite, momčine!

Billyja i Charlieja nije trebalo dvaput zvati. Zajedno su krenuli naprijed, a Vern se opet trgnuo - sigurno se prisjećao svih bivših i budućih batina. Trgnuo se... ali se nije pomaknuo s mjesta. Bio je sa svojim prijateljima, svašta smo prošli zajedno i nismo ovamo došli autom.

Ali, Ace je zadržao Billyja i Charlieja - samo im je dotaknuo ramena.

- Ma, slušajte, dečki - rekao je strpljivo, kao da ne stojimo svi na pljusku.

- Nas ima više nego vas. Veći smo. Dajemo vam samo jednu priliku da se izgubite. Nije me briga kamo. Samo nestanite.

Chrisov brat je zahihotao, a Fuzzy je pljesnuo Acea po ramenu u znak divljenja njegovoj pameti.

- Jer mi ćemo ga uzeti.

- Ace se blago nasmiješio i mogao si ga točno zamisliti kako se smiješi tim istim osmijehom trenutak prije nego što štapom raspali po glavi nekog neukog glupana koji se usudio nešto reći dok je Ace ciljao u partiji bilijara.

- Ako odete, uzet ćemo ga. Ako ostanete, ubit ćemo boga u vama i opet ćemo ga uzeti. Osim toga -dodao je, pokušavajući uljepšati svoje razmetanje trunkom pravednosti - Charlie i Billy su ga našli pa ionako oni imaju pravo prvenstva.

- Usrali su se! - uzvratio je Teddy.

- Vern nam je sve ispričao. Usrali su se da nisu znali gdje im je dupe a gdje glava! - Napravio je grimasu glumeći užasnutog, isprepadanog Charlieja Hogana.

- "Da bar nismo popalili onaj auto! Da bar nismo otišli u Back Harlow Road s komadima! Joj, Billy, što ćemo sad? Joj, Billy, čini mi se da sam se upravo pokakao u gaće! Joooj, Billy..."

- E sad je dosta - rekao je Charlie i opet krenuo prema nama. Lice mu je bilo iskrivljeno od bijesa i srama.

- Mali, kako god se zvao, spremi se da sljedeći put posegneš u grlo kad budeš htio kopati nos!

Okrenuo sam se i pogledao Raya Browera. Mirno je onim jednim okom gledao u kišu, ispod nas ali iznad svega ovoga. Još je jako grmjelo, ali je kiša počela jenjavati.

- Što ti kažeš, Gordie? - rekao je Ace. Lako je držao Charlieja za ruku, kao vješt trener koji zadržava bijesnog psa.

- Valjda si barem malo pametan na brata. Reci svojim pajdašima da prestanu. Pustit ću Charlieja da malo izlema četverookog, a onda idemo svaki za svojim poslom. Što veliš?

Nije smio spomenuti Dennyja. Htio sam razumno razgovarati s njim, reći mu ono što je i sam savršeno dobro znao da mi imamo pravo preuzeti Billyjevo i Charliejevo pravo prvenstva jer ih je Vern čuo kako ga odaju. Htio sam mu reći kako je Verna i mene zamalo pregazio vlak na mostu preko rijeke Castle. I o Milu Pressmanu i njegovom neustrašivom - premda glupom - kompanjonu, čudesnom Chopperu. A i o pijavicama. Htio sam mu zapravo reći, ma daj, Ace, budi fer. Znaš ti što je fer. Ali, baš je morao spomenuti Dennyja, pa ono što sam čuo da izlazi iz mojih usta nisu bile riječi razuma nego moja vlastita smrtna presuda.

- Popuši mi malog debelog, ti jeftina propalico!

Aceova usta pretvorila su se u savršeni O od iznenađenja -izgledao je tako neočekivano tetkasto da bi se u drugim okolnostima svi odvalili od smijeha. Svi ostali - s obje strane - zurili su u mene bez riječi.

Onda je Teddy radosno povikao: - E pravi si, stari! Bravo, Gordie!

Ja sam zanijemio od nevjerice. Bilo je to kao da je neki poludjeli sporedni glumac skočio na pozornicu u presudnom trenutku i izgovorio repliku koja uopće nije iz tog komada. Reći nekome da ti popuši bilo je po strahoti odmah iza spominjanja njegove majke. Iz kutka oka vidio sam da je Chris skinuo naprtnjaču s leđa i da suludo kopa po njoj, ali nisam ništa shvatio - još ne.

- Dobro - rekao je Ace tiho.

- Dograbimo ih. Nemojte ozlijediti nikoga osim malog Lachancea. Njemu ću ja slomiti obje ruke.

Sledio sam se. Nisam se popisao kao ono na mostu, ali vjerojatno samo zato što nisam imao što popisati. Jer on je to mislio ozbiljno; tijekom svih ovih godina o mnogo čemu sam promijenio mišljenje, ali o tome ne. Kad je Ace rekao da će mi slomiti obje ruke, mislio je to posve ozbiljno.

Krenuli su prema nama kroz sve slabiju kišu. Jack Mudgett je izvukao džepni nožić i otvorio ga. Bljesnulo je deset centimetara oštrice, sive poput grlice u poslijepodnevnom polumraku. Vern i Teddy iznenada su stali kraj mene i zauzeli borilačke poze. Teddy je to učinio gorljivo, a Vern iz čistog očaja.

Veliki dečki su nam se približavali poredani jedan do drugoga, gacajući kroz blato. Truplo Raya Browera ležalo nam je pred nogama poput bačve pune vode. Spremio sam se za tučnjavu... i upravo u tom trenutku je Chris opalio iz pištolja koji je uzeo iz očeve ladice.

KA- BUUUM!

Bože, kako je to bio prekrasan zvuk! Charlie Hogan je odskočio u zrak. Ace Merrill, koji je dotad zurio ravno u mene, trgnuo se i pogledao Chrisa. Opet je onako zinuo. Eyeball je izgledao zabezeknuto.

- Hej, Chris, pa to je tatin pištolj - rekao je.

- Dobit ćeš od njega...

- Nije to ništa u usporedbi s onim što ćeš ti dobiti - rekao je Chris.

Lice mu je bilo zastrašujuće blijedo; kao da je sve što je u njemu bilo živo otišlo u njegove oči. Žarile su se.

- Gordie ima pravo, vi ste samo jefine propalice. Vern i Billy su se odrekli svog prava prvenstva i vi to savršeno dobro znate. Mi ne bismo došli pješice čak dovde da nisu. Oni su lijepo nekamo otišli i izlajali priču i pustili da Ace Merrill misli umjesto njih.

- Glas mu se povisio do vriska.

- Ali ga nećete dobiti, čujete li me!?

- Čuj me - rekao je Ace.

- Bolje ti je da to makneš dok si ne ustrijeliš stopalo. Nemaš ti hrabrosti ni da pucaš u krticu.

- Opet je krenuo naprijed, smiješeći se onim svojim blagim osmijehom.

- Ti si obično malo govnašce. Natjerat ću te da progutaš taj pištolj!

- Ace, ako odmah ne staneš, pucat ću na tebe. Kunem ti se Bogom.

- Morat ćeš u zaatvor - zapjevušio je Ace. Nije ni zastao. Još se smiješio. Ostali su ga zgranuto gledali... baš kao što smo Teddy, Vern i ja gledali Chrisa. Ace Merrill je bio najstrašniji frajer u cijelom okrugu. Nisam vjerovao da ga Chris može izblefirati. Što onda preostaje? Ace nije vjerovao da bi nekakav dvanaestogodišnji balavac stvarno pucao u njega. Ja sam smatrao da se vara, da će Chris prije pucati u njega nego što će mu dopustiti da mu oduzme očev pištolj. U tih nekoliko sekunda bio sam siguran da će biti gadnih nevolja, najgorih u mojem životu. Možda čak ubojstvo. A sve oko prava prvenstva na mrtvog dječaka.

Chris je rekao blago, kao sa žaljenjem: - Gdje ga hoćeš, Ace? U ruku ili u nogu? Ne mogu izabrati. Izaberi ti.

I Ace je stao.

27.

Lice mu se opustilo i vidio sam da ga je iznenada prožeo strah. Mislim da je stvar bila više u Chrisovu tonu nego u riječima - kao da mu je iskreno žao što su stvari od lošeg prešle na gore. Ako je to bio blef, bio je najbolji koji sam ikad vidio. Ostali veliki dečki su povjerovali; lica su im izgledala kao da je netko upravo zapalio vrlo kratak fitilj bombe.

Ace se postupno svladao. Mišići lica ponovno su mu se zategnuli, usnice se stisle; gledao je Chrisa onako kako se gleda čovjeka koji je iznio ozbiljan poslovni prijedlog - da ti proda svoje poduzeće, da ti odobri kreditnu liniju ili da ti odfikari jaja. Bilo je u tom izrazu nekog iščekivanja, gotovo radoznalosti; strah je ili nestao ili je bio dobro prikriven. Ace je preračunao vjerojatnost da ne bude ustrijeljen i zaključio je da nije tako velika kako je mislio. Ali, još je bio opasan -možda i više nego prije. Poslije sam pomislio kako je to bilo najsračunatije riskiranje koje sam ikad vidio. Nijedan od njih nije blefirao. Obojica su mislila ozbiljno.

- U redu - rekao je Ace tiho, obraćajući se Chrisu.

- Ali, ja znam kako ćeš ti proći poslije ovoga.

- Bome ne znaš - rekao je Chris.

- Ti mali gade! - rekao je Eyeball glasno.

- Zbog ovoga ćeš završiti u popravnom!

- Tko te jebe - rekao mu je Chris.

Eyeball je ispustio neartikulirani krik i krenuo naprijed. Chris je pucao u vodu oko deset stopa ispred njega. Voda je prskala na sve strane. Eyeball je odskočio psujući.

- Dobro, i što sad? - rekao je Ace.

- Sad se vi lijepo pokupite u svoje aute i vratite u Castle Rock. Dalje me nije briga. Ali, njega nećete dobiti.

- Blago je, gotovo s poštovanjem, dotaknuo Raya Browera tenisicom.

- Jasno?

- Ali, zato ćemo dobiti vas - rekao je Ace. Ponovno se počeo smiješiti.

- Zar ti to nije jasno?

- Dobro ćemo vas dograbiti - nastavio je Ace smiješeći se.

- Polomit ćemo vas. Ne mogu vjerovati da vam to nije jasno. Svi ćete završiti u bolnici. Ozbiljno ti kažem.

- Idi ti lijepo doma i još malo poševi svoju staru. Čujem da voli kad joj ti to radiš.

Aceov se osmijeh zaledio.

- Za ovo ću te ubiti. Majku mi ne smiješ spominjati.

- Čujem da se tvoja stara ševi za lovu - obavijestio ga je Chris i dok je Ace postajao sve bljeđi, sve sličniji samom Chrisu po sablasnoj bjelini lica, dodao je: - Zapravo, čujem da puši za nekoliko centi. Čujem da...

Uto se vratila oluja, punom snagom, sasvim iznenada. Samo što ovaj put nije padala kiša nego grad. Umjesto da šapće ili govori, šuma se sad orila afričkim bubnjevima kao u B-filmovima - bio je to zvuk koji su stvarale velike kugle leda odbijajući se o debla. Počele su i mene bosti po ramenima - činilo se kao da ih baca neka svjesna, zlonamjerna sila. Što je još gore, počele su udarati u lice Raya Browera odvratno pljuskajući pa su nas podsjetile na njega, na njegovu užasnu, beskrajnu strpljivost.

Prvi je popustio Vern, vrišteći i zavijajući. Krupnim je koracima otrčao na nasip. Teddy je izdržao još minutu, a onda je potrčao za Vernom, ruku dignutih iznad glave. S druge strane, Vince Desjardins se povukao pod obližnje stablo a Fuzzy Brackowicz mu se pridružio. Ali, ostali se nisu ni maknuli i Ace se ponovno nacerio.

- Ostani sa mnom, Gordie - rekao je Chris tihim, drhtavim glasom.

- Ostani sa mnom.

- Tu sam, stari.

- Hajde, odlazi - rekao je Chris Aceu i nekim je čudom to uspio izgovoriti čvrstim glasom. Zvučao je kao da da je upute nekom glupom malom djetetu.

- Dobit ćete vi svoje - rekao je Ace.

- Nećemo mi ovo zaboraviti, ako ste to mislili. Ovo je ozbiljno.

- Super. Samo vi sad lijepo idite a to ostavite za drugi put.

- Zaskočit ćemo te, Chambers. Mi ćemo...

- Odlazite! - vrisnuo je Chris i podigao pištolj. Ace je zakoračio unatrag.

Još je trenutak gledao Chrisa, kimnuo, a onda se okrenuo.

- Idemo

- rekao je ostalima. Osvrnuo se i još jedanput pogledao Chrisa i mene.

- Vidimo se.

Vratili su se medu stabla između močvare i ceste. Chris i ja stajali smo savršeno mirno unatoč tuči koja je padala po nama ostavljajući crvene tragove na našoj koži i skupljala nam se oko nogu poput ljetnjeg snijega. Stajali smo i osluškivali i napokon smo kroz zvuk tuče čuli paljenje dva motora.

- Ostani tu - rekao je Chris i krenuo preko močvare.

- Chris! - povikao sam panično.

- Moram. Ostani tu.

Činilo mi se da ga dugo nema. Već sam povjerovao da su ga iza nekog stabla dočekali Ace ili Eyeball. Ipak sam ostao stajati, a društvo mi je pravio samo Ray Brower. Čekao sam da se netko - bilo tko -pojavi iz šumarka. Nakon nekog vremena pojavio se Chris.

- Uspjeli smo - rekao je.

- Otišli su.

- Siguran si?

- Aha. Oba auta.

- Podigao je obje ruke uvis držeći pištolj među njima i pobjednički mahnuo. Onda ih je spustio i nasmiješio mi se. Mislim da je to bio najtužniji i najuplašeniji osmijeh koji sam ikad vidio.

- "Popuši mi malog debelog" - tko ti je kazao da imaš debelog, Lachance?

- Najdeblji u četiri okruga - rekao sam. Sav sam se tresao.

Na trenutak smo se toplo gledali, a onda smo, možda od nelagode zbog onoga što smo vidjeli, obojica spustila pogled. Užasno sam se uplašio, a naglo pljus-pljus Chrisovih koraka pokazalo mi je da je i on vidio. Oči Raya Browera bile su razrogačene i posve bijele, bez zjenica, poput očiju grčkih kipova. Trebao nam je samo trenutak da shvatimo što se dogodilo, ali spoznaja nije ništa ublažila užas. Oči su mu bile pune ledenih kuglica. Sad su se počele topiti i voda mu je tekla niz obraze kao da plače nad samim sobom - jer je postao plijen nad kojim se bore dvije skupine glupih seljačića. I odjeća mu je bila bijela od tuče. Izgledao je kao da leži u mrtvačkom povoju.

- Uh, Gordie - rekao je Chris drhtavim glasom.

- Uh, čovječe, mora da mu je ovo bilo odvratno.

- Ne vjerujem da on zna...

- Možda je ono ipak bio njegov duh. Možda je znao da će se ovo dogoditi. Čisti užas. Ozbiljno ti kažem.

Iza nas su zapucketale grančice. Brzo sam se okrenuo, uvjeren da su se vratili, ali Chris je samo kratko bacio pogled i onda nastavio gledati truplo. Bili su to Vern i Teddy, traperica crnih od vode i prilijepljenih za noge; obojica su se cerekali kao psi koji su upravo posisali nekoliko jaja.

- Što ćemo? - upitao je Chris a mene su prošle čudne srsi. Možda se obraća meni, možda misli... Ali, još je gledao u truplo.

- Pa ponijet ćemo ga sa sobom, zar ne? - rekao je Teddy zbunjeno.

- Bit ćemo junaci. Zar ne? - Pogledao je Chrisa pa mene pa opet Chrisa.

Chris je podigao pogled kao da se trgnuo iz sna. Iskezio se. Dugim je koracima prišao Teddyju, stavio mu obje ruke na prsa i gurnuo ga. Teddy je posrnuo, mahao rukama da uhvati ravnotežu i onda sjeo u blato. Treptao je gledajući Chrisa kao iznenađena vjeverica. Vern je oprezno gledao Chrisa kao da se boji da je poludio. Možda i nije mnogo pogriješio.

- Ti šuti - rekao je Chris Teddyju.

- "Postrojba pokret", mo'š si misliti. Kukavice bijedna.

- To je bilo zbog tuče! - povikao je Teddy srdito i posramljeno.

- Nije bilo zbog njih, Chris. Bojim se oluje! Ne mogu si pomoći. Potukao bih se ja sa svima njima istodobno, majke mi. Ali, bojim se oluje! Jebi ga! Što mogu? - Ponovno se rasplakao sjedeći u blatu.

- A ti? - upitao je Chris Verna.

- I ti se bojiš oluje?

Vern je odmahnuo glavom, još zapanjen Chrisovim bijesom.

- Čovječe, pa mislio sam da svi bježimo.

- Onda valjda znaš čitati misli, jer ti si prvi potrčao. Vern je progutao dvije knedle i više ništa nije rekao.

Chris je divljački zurio u njega. Onda se okrenuo prema meni.

- Hoćemo mu napraviti nosila, Gordie?

- Ako hoćeš, Chris.

- Pa da! Kao u skautima.

- Glas mu je postao čudan, sve tanji i tanji.

- Baš kao u jebenim skautima. Prutovi i košulje. Kao u priručniku. Je li tako, Gordie?

- Da, ako hoćeš. Ali, što ako oni dečki...

- Jebeš njih! - vrisnuo je. - Svi ste vi obične kukavice! Odjebite!

- Chris, mogli bi nazvati šerifa. Iz osvete.

- On je naš i mi ćemo ga ODNIJETI!

- Oni su u stanju reći bilo što samo da nam se osvete - rekao sam mu. Moje su riječi zvučale prazno, glupo, bolesno.

- Mogu reći bilo što, lagati. Znaš kako ljudi znaju druge uvaliti u neprilike lažima, kao ono s novcem za mlije...

- BAŠ ME BRIGA! - vrisnuo je i bacio se na mene podignutih šaka. Ali, jednom je nogom zapeo za rebra Raya Browera i zatresao ga. Spotaknuo se i pao koliko je dug i širok. Čekao sam da ustane i možda me zvizne po ustima, ali on je samo ležao, glave okrenute prema nasipu, ruku ispruženih iznad glave kao da se sprema skočiti u vodu, u istoj pozi kao Ray Brower kad smo ga našli. Brzo sam mu pogledao noge da vidim jesu li tenisice još na njima. Onda je počeo plakati i vriskati; tijelo mu se izvijalo u blatnjavoj vodi i prskalo oko šaka kojim? je lupao. Glavom je mahao lijevo-desno. Teddy i Vern su zurili u njega bez riječi jer nitko još nikad nije vidio Chrisa Chambersa da plače. Nakon nekoliko trenutaka, ja sam se okrenuo, otišao do nasipa, popeo se gore i sjeo na tračnicu. Chris i Vern došli su za mnom. I tako smo sjedili na kiši, bez riječi, kao ona tri majmuna koje prodaju u jeftinim suvenirnicama koje uvijek izgledaju kao da samo što nisu bankrotirale.

28.

Prošlo je dvadeset minuta dok se Chris nije popeo na nasip i sjeo pokraj nas. Oblaci su se počeli razilaziti. Koplje sunčevih zraka probijale su se kroz pukotine. Grmlje kao da je potamnjelo za tri nijanse u posljednjih četrdeset pet minuta. Chris je bio potpuno blatnjav, i sprijeda i straga. Kosa mu je stršala u blatnjavim pramenovima. Jedino mu je dio oko očiju bio čist.

- Imaš pravo, Gordie - rekao je.

- Na kraju ga nitko neće dobiti. Čisti baksuz, jel' da?

Kimnuo sam. Prošlo je pet minuta. Nitko ništa nije rekao. A meni je nešto palo na pamet... samo za slučaj da ipak nazovu Bannermana. Vratio sam se niz nasip do mjesta gdje je Chris stajao. Kleknuo sam i počeo pomnjivo pretraživati vodu i travu.

- Što radiš? - upitao me Teddy koji je sišao za mnom.

- Mislim da je tamo lijevo - rekao je Chris i pokazao prstom.

Pogledao sam i nakon nekoliko minuta našao obje čahure. Bljeskale su na suncu. Dao sam ih Chrisu. On je kimnuo i strpao ih u džep traperica.

- Sad možemo ići - rekao je.

- Ma, dajte! - povikao je Teddy kao u agoniji.

- Hoću ga ponijeti.

- Slušaj, glupane - rekao je Chris - ako ga ponesemo, možemo svi završiti u popravnom domu. Baš kako je Gordie rekao. Oni dečki mogu izmisliti što god hoće. Što ako kažu da smo ga mi ubili, ha? Kako bi ti se to sviđalo?

- Baš me briga - rekao je Teddy nadureno. Onda nas je pogledao s apsurdnom nadom u očima.

- Osim toga, možda bismo dobili samo par mjeseci. Kao pomagači. Pa imamo samo dvanaest godina, neće nas poslati u Shawshank.

Chris je tiho rekao: - Neće te primiti u vojsku ako imaš dosje, Teddy.

Bio sam prilično siguran da je to čista laž, ali to nije bio trenutak da to i kažem. Teddy je neko vrijeme samo gledao Chrisa, a usnice su mu podrhtavale. Na kraju je uspio izustiti: - Bez zezanja?

- Pitaj Gordi ej a. Pogledao me s nadom.

- Točno je - rekao sam, osjećajući se kao pravo govno.

- Točno je, Teddy. Prvo što učine kad se prijaviš je da pogledaju jesi li kažnjavan.

- Kriste Bože!

- Sad ćemo odvući guzice do mosta - rekao je Chris.

- A onda ćemo sići s pruge i ući u Castle Rock s druge strane. Ako ljudi budu pitali gdje smo bili, reći ćemo da smo logorovali na Brickyard Hillu i izgubili se.

- Milo Pressman zna da nismo - rekao sam.

- A i onaj gad iz Florida Marke ta.

- Nema veze, reći ćemo da nas j e Milo uplašio i da smo tad odlučili otići na Brickyard.

Kimnuo sam. To bi moglo upaliti. Ako Vern i Teddy uspiju zapamtiti priču.

- A što ako se naši roditelji sastanu? - upitao je Vern.

- Ti se brini zbog toga ako hoćeš - rekao je Chris.

- Moj stari se još nije rastrijeznio.

- Idemo onda - rekao je Vern gledajući šumarak između nas i Back Harlow Roada. Izgledao je kao da očekuje da će ugledati Bannermana s čoporom policijskih pasa.

- Idemo dok je još na vrijeme.

Svi smo bili na nogama, spremni za polazak. Ptice su pjevale kao lude, sretne što je pala kiša i što sad sja sunce i što ima glista, sretne zbog svega na ovom svijetu. Svi smo se okrenuli kao sinkronizirane marionete i pogledali Raya Browera.

Ležao je tamo, opet sam. Ruke su mu se raširile kad smo g*a okretali pa je sad izgledao kao da želi zagrliti sunce. Na trenutak je to izgledalo u redu, nekako prirodniji položaj nego ijedan koji su ikad smislili u mrtvačnici. Ali, onda si ugledao rane, zgrušanu krv na bradi i ispod nosa, vidio si da je truplo počelo oticati. Vidio si da zunzare kruže oko njega, drsko zujeći. Sjetio si se onog neugodnog zadaha, odvratnog ali suhog, poput prdeža u zatvorenom prostoru. Bio je dječak naše dobi, bio je mrtav i ja sam odbijao pomisao da išta u vezi s tim može biti prirodno; s užasom sam je odbacio.

- Dobro - rekao je Chris. Želio je zvučati odlučno, ali glas mu je izišao iz grla kao šaka suhih čekinja iz stare četke.

- Brzim korakom.

Krenuli smo gotovo trkom. Nismo razgovarali. Ne znam za ostale, ali ja sam bio odveć zauzet razmišljanjem da bih govorio. Bilo je stvari koje su mi smetale u vezi s truplom Raya Browera - smetale su mi tad a smetaju mi i sad.

Gadna ogrebotina na obrazu, pukotina na glavi, krvav nos. Ništa više - barem ništa što se moglo vidjeti. Ljudi iziđu iz tučnjava u krčmama u gorem stanju i nastave piti. Ali, morao ga je udariti vlak -zašto bi mu inače onako sletjele tenisice? I kako to da ga vlakovođa nije vidio? Je li moguće da ga je vlak udario dovoljno jako da ga odbaci, ali ne i da ga ubije? Mislio sam da se, pod određenim okolnostima, moglo dogoditi upravo to. Je li ga vlak samo udario sa strane dok je pokušavao sići s tračnica? Gurnuo ga tako da je poletio i pao na lice? Je li možda satima ležao svjestan i uplašen, sad ne više samo izgubljen nego i ošamućen, bez mogućnosti da zatraži pomoć? Možda je umro od straha. Jednom mi je ptica zdrobljenog repnog perja umrla na dlanu upravo na taj način. Tijelo joj se treslo, kljun se otvarao i zatvarao, gledala me svojim crnim, blistavim očima. Drhtanje je prestalo, kljun je ostao poluotvoren a oči su izgubile sjaj. Možda je tako bilo i s Rayem Browerom. Možda je umro jer se jednostavno bojao nastaviti živjeti.

Ali, bilo je još nešto i to mije, čini mi se, najviše smetalo. Išao je brati kupine. Sjećao sam se da su na radiju rekli da je ponio limenu kantu. Kad smo se vratili, otišao sam u knjižnicu i pregledao novine da budem siguran. Imao sam pravo. Išao je brati kupine i nosio je kantu. Ali, mi je nismo našli. Našli smo njega i njegove tenisice. Morao ju je baciti negdje između Chamberlaina i močvarnog tla u Harlowu gdje je umro. Možda ju je isprva još čvršće držao, kao da mu je ona spona s domom i sigurnošću. Ali, kako ga je sve više hvatao strah i osjećaj posvemašnje osamljenosti bez nade u spas osim ako sam nešto ne poduzme, kad ga je doista obuzeo užas, možda ju je bacio u šumu s ove ili one strane pruge, ni ne primjećujući da je više nema.

Pomišljao sam na to da' se vratim i potražim je - nije li to doista morbidno? Pomišljao sam da se odvezem do kraja Back Harlow Roada u svojem gotovo novom ford karavanu u neko sunčano ljetno jutro, sasvim sam, dok su mi žena i djeca daleko u drugom svijetu u kojem se, ako pritisneš prekidač, upali svjetlo u mraku. Razmišljao sam o tome kako bi to bilo. Kako vadim naprtnjaču iz prtljažnika i oslanjam je na stražnji blatobran dok svlačim košulju i vežem je oko struka. Mažem prsa i ramena sredstvom protiv kukaca i onda se probijam kroz šumu do onog močvarnog mjesta, mjesta gdje smo ga našli. Bi li tamo trava bila žuta u obliku njegova tijela? Naravno da ne bi, ne bi bilo nikakvih tragova, ali se svejedno pitaš i shvatiš kako je tanka opna između odore racionalnog čovjeka - pisca s kožnim našicima na laktovima jakne od rebrastog samta - i razuzdanih gorgonskih mitova djetinjstva. Onda bih se popeo uz nasip, sad obrastao korovom, i polako krenuo uz hrđave tračnice i trule pragove prema Chamberlainu.

Glupa maštarija. Ekspedicija u potrazi za četrnaest godina starom kantom za kupine koja je vjerojatno odletjela duboko u šumu ili ju je pregazio buldožer koji je raščišćavao pola jutra za kuću ili je tako zaraštena u korov i grmlje da je nevidljiva. Ali, uvjeren sam da je još tamo, negdje uz prugu koja se više ne koristi, i ima trenutaka kad me uhvati frenetična potreba da je odem tražiti. Obično se to dogodi rano ujutro dok se moja žena tušira, djeca gledaju crtice na bostonskoj postaji, a ja se osjećam najsličnije pretpubertetskom Gordonu Lachanceu koji je nekoć hodao svijetom, hodao i pričao i povremeno puzao na trbuhu kao gmaz. Taj sam dječak bio ja, pomislim. A misao koja dode zatim i koja mi sledi krv u žilama glasi: Na kojeg dječaka misliš!

Vratili smo se u Castle Rock malo poslije pet u nedjelju ujutro, dan prije Dana rada. Hodali smo cijelu noć. Nitko nije prigovarao iako smo svi imali žuljeve i umirali od gladi. Imao sam užasnu glavobolju a noge su mi klecale i pekle me od umora. Dvaput smo morali silaziti s nasipa da bismo propustili teretnjake. Jedan je išao u našem smjeru, ali prebrzo da bismo mogli uskočiti. Kad smo došli do mosta na Castleu već je pucala zora. Chris je pogledao most, pogledao rijeku, pogledao nas.

- Jebeš ga. Ja idem prijeko. Ako me udari vlak, barem se neću morati čuvati jebenog Acea Merrilla.

Dok pijuckam čaj, gledam kako sunčane zrake padaju koso kroz kuhinjski prozor, čujem televizor s jedne strane kuće i tuš s druge, osjećam puis iza očiju koji znači da sam sinoć popio previše piva, uvjeren sam da bih je našao. Vidio bih odbljesak metala ispod hrde. Sišao bih niz nasip, odgurnuo travu koja je narasla oko nje i omotala se oko ručke, i onda bih... što? Pa, jednostavno bih je izvukao iz vremena. Prevrtao bih je u rukama i divio se spoznaji da je posljednja osoba koja ju je dodirnula odavno u grobu. A zamislite da u njoj nađem poruku! Upomoć, izgubio sam se. Naravno da je ne bi bilo - dječaci ne nose olovku i papir kad odu brati kupine - ali ipak, zamislite. Mislim da bi strahopoštovanje koje bih osjetio bilo mračno kao pomrčina sunca. Ipak, najvažniji bi mi bio taj osjećaj da je držim u rukama - jednako simbol mojeg života i njegove smrti, dokaz da doista znam na kojeg dječaka mislim, na kojeg od nas petorice. da je držim. Očitavam godinu za godinom u hrđi i nestanku sjaja. da je dodirujem, da pokušam shvatiti sunca koja su je obasjavala, kiše koje su padale po njoj i snjegove koji su je pokrivali. I da se pitam gdje sam bio dok se to događalo na tom samotnom mjestu, gdje sam bio, što sam radio, koga sam volio, kako mi je išlo, gdje sam bio. Držao bih je, čitao je, osjećao je... i gledao svoje lice onoliko koliko bi se još odražavalo u njoj. Razumijete li vi to?

Svi smo ga prešli - ili točnije, klipsali preko njega. Nije naišao vlak. Kad smo došli do odlagališta otpada, popeli smo se preko ograde (nije bilo ni Mila ni Choppera, ne tako rano i ne nedjeljom) i otišli ravno do česme. Vern je pumpao pa smo svi naizmjence gurali glavu pod ledenu vodu, prskali se po cijelom tijelu i pili dok nismo potpuno utažili žeđ. Onda smo morali navući košulje jer je jutro bilo prohladno. Otišli smo - oteturali - u grad i na trenutak zastali pred praznim zemljištem. Gledali smo u kućicu na stablu da ne bismo morali gledati jedni druge.

- E pa - rekao je Teddy napokon - vidimo se u srijedu u školi. Mislim da ću dotad spavati.

-I ja isto - rekao je Vern.

- Totalno sam krepan. Chris je nešto zviždukao i nije rekao ni riječi.

- Daj, čovječe - rekao mu je Teddy nespretno - ne ljuti se.

- Ne ljutim se - rekao je Chris i njegovo je ozbiljno, umorno lice odjednom obasjao sunčan osmijeh.

- Uspjeli smo, ha? Sredili smo ga.

- Aha - rekao je Vern.

- Nego što. A sad će Billy srediti mene.

- Pa što onda? - rekao je Chris.

- Richie će srediti mene, Ace će vjerojatno srediti Gordieja a netko drugi će srediti Teddyja. Ali, uspjeli smo.

- Tako je - rekao je Vern, ali je i dalje zvučao nesretno.

Chris se okrenuo meni.

- Uspjeli smo, zar ne? - rekao je tiho.

- I isplatilo se.

- I te kako - rekao sam.

- Jebeš to - rekao je Teddy suhim tonom kao da gubi interes.

- Zvučite kao da dajete izjavu za novine. Daj ruku, čovječe. Odoh doma vidjeti je li me mama prijavila na popis deset najtraženijih ljudi u Americi.

Svi smo se nasmijali. Teddy nas je pogledao onim začuđenim izrazom, kao, koji im je sad vrag. Pljesnuli smo se dlanovima i onda su on i Vern krenuli na svoju stranu, a ja sam trebao krenuti na svoju... ali sam na trenutak oklijevao.

- Otpratit ću te - ponudio se Chris.

- Vrijedi.

Neko smo vrijeme šutke hodali. Castle Rock je bio gotovo svečano tih u taj rani sat; obuzeo me gotovo osjećaj neke svetosti koja briše umor. Mi smo bili budni dok je cijeli svijet spavao i zamalo sam očekivao da ću iza prvog ugla vidjeti svoju srnu na kraju Ulice Carbine, tamo gdje pruga prolazi kroz tvornički krug.

Na kraju je progovorio Chris.

- Izblebetat će - rekao je.

- Naravno da hoće. Ali ne danas i ne sutra, ako te to brine. Mislim da dugo neće reći ni riječi. Možda i godinama.

Iznenađeno me pogledao.

- Boje se, Chris. Osobito Teddy da ga neće primiti u vojsku. Ali i Vern se boji. Neko vrijeme zbog toga neće spavati i ove će jeseni biti trenutaka kad će im biti na vrh jezika da nekome kažu, ali mislim da neće. A onda... znaš što? Zvuči ludo, ali... mislim da će gotovo i zaboraviti da se to dogodilo.

Polako je kimao glavom.

- Nisam o tome razmišljao na taj način. Dobro ti čitaš ljude, Gordie.

- Uh, da je to barem istina.

- Ali jest.

Opet smo malo šutjeli.

- Nikad se neću izvući iz ovog grada - rekao je Chris i uzdahnuo.

- Kad budeš dolazio na praznike s fakulteta, moći ćeš me naći s Vernom i Teddyjem dolje kod Sukeyja poslije smjene od sedam do tri. Ako budeš htio. Samo što vjerojatno nećeš htjeti.

- Sablasno se nasmijao.

- Daj ne seri - rekao sam, pokušavajući zvučati grublje nego što sam se osjećao - mislio sam o tome kako smo bili u šumi i kako mi je Chris kazao: I možda sam ga odnio staroj Simonsici i sve joj rekao i možda sam svejedno dobio trodnevni odmor jer se novac nikad nije pojavio... i možda je sljedećeg tjedna stara Simonsica došla u školu u novoj suknji... Pogled. Onaj njegov pogled.

- Ne serem, stari moj - rekao je Chris.

Protrljao sam palac o kažiprst.

- Ovo sad najmanja violina na svijetu samo za tebe svira "Moje srce krvari zbog tebe".

- Bio je naš - rekao je Chris. Oči su mu i na jutarnjem svjetlu bile tamne.

Došli smo do ugla moje ulice i zastali. Bilo je šest i petnaest. Vidjeli smo kako kombi nedjeljnog Telegrama zastaje pred kioskom Teddyjeva strica. Neki muškarac u majici i trapericama izbacio je svežanj novina. Odskočio je o pločnik pa smo vidjeli stripove u boji (uvijek Dick Tracy i Blondie na prvoj stranici). Onda se kombi odvezao - vozač se žurio donijeti svijet u ostale zabiti: Otisfield, Norway- South Paris, Waterford, Stoneham. Htio sam Chrisu reći još nešto ali nisam znao kako.

- Daj ruku, stari - rekao je. Zvučao je umorno.

- Chris...

- Ruku!

Dao sam mu ruku.

- Vidimo se.

Nasmiješio se opet onako sunčano i vedro.

- Ne ako ja tebe vidim prvi, krele.

Otišao je još se smijući. Kretao se lako i graciozno, kao da ga ne bole svi mišići i nema žuljeve kao i ja, kao da nije sav izgrižen od komaraca i muha. Kao da nema nikakvih briga u životu, kao da ide na neko super mjesto a ne u onu trosobnu kućicu (straćaru, zapravo) bez vodovoda, razbijenih prozora prekrivenih plastikom, pred kojom ga najvjerojatnije čeka stariji brat. Da sam i znao što mu reći, vjerojatno ne bih mogao. Mislim da riječi uništavaju ljubav - to pisac baš ne bi smio reći, ali ipak mislim da je točno. Ako progovoriš i kažeš srni da joj nećeš učiniti nikakvo zlo, ona će mahnuti repom i nestati. Zlo je u riječima. Ljubav nije ono što bi glupi pjesnici poput McKuena htjeli da vjerujemo. Ljubav ima zube; ti zubi grizu; rane nikad ne zarastu. Nema tih riječi ni kombinacije riječi koje bi mogle zacijeliti te ugrize ljubavi. Upravo obratno, u tome i jest vic. Ako se rane sasuše, riječi umiru s njima. Vjerujte mi. Živim od riječi i to pouzdano znam.

30.

Stražnja su vrata bila zaključana pa sam iskopao rezervni ključ ispod otirača i ušao. Kuhinja je bila prazna, tiha, samoubilački čista.

Kad sam upalio svjetlo, čuo sam žumor fluorescentnih cijevi iznad sudopera. Već godinama nisam ustao prije majke - nisam se mogao ni sjetiti kad se to zadnji put dogodilo.

Skinuo sam košulju i bacio je u plastični koš za rublje iza perilice. Našao sam čistu krpu ispod umivaonika i oprao se njome - lice, vrat, pazuha, trbuh. Onda sam svukao hlače i trljao se između nogu - osobito testise - sve dok me nije zaboljela koža. Kao da se nikako nisam mogao dovoljno očistiti, iako je crveni trag pijavice bio sve bljeđi. Na tom mjestu još uvijek imam sićušni ožiljak u obliku polumjeseca. Žena me jednom pitala o njemu, a ja sam joj slagao prije nego što sam uopće bio svjestan da ću to učiniti.

Kad sam završio, bacio sam krpu. Bila je sva crna.

Izvadio sam iz hladionika tuce jaja i od šest napravio kajganu. Kad su se ispekla, uzeo sam još zdjelicu ananasa i litru mlijeka. Upravo sam počeo jesti kad je ušla moja mama, sijede kose zategnute u pundžu. Došla je u pohabanom ružičastom kućnom ogrtaču. Pušila je Camel.

- Gordone, gdje si bio?

- Na logorovanju - rekao sam i nastavio jesti.

- Krenuli smo od Verna i onda otišli na Brickyard Hill. Vernova mama je rekla da će te nazvati. Zar nije?

- Vjerojatno je razgovarala s tvojim ocem - rekla je i kliznula pokraj mene do sudopera. Izgledala je kao ružičasti duh. Fluorescentno svjetlo joj nije pristajalo: put joj je izgledala gotovo žuta. Uzdahnula je... gotovo zajecala.

- Dennis mi najviše nedostaje ujutro - rekla je.

- Uvijek pogledam u njegovu sobu i uvijek je prazna, Gordone. Uvijek.

- Da, prava jebada.

- Uvijek je spavao s otvorenim prozorom a pokrivače... Gordone, jesi li nešto rekao?

- Ništa važno, mama.

- ...a pokrivače bi navukao do brade - završila je. Onda je samo gledala kroz prozor, meni okrenuta leđima. Nastavio sam jesti. Sav sam se tresao.

31.

Priča nije procurila.

Time ne mislim reći da Raya Browera nisu našli - jesu. Ali, ni jedna ni druga družina nije za to bila zaslužna. Ace je valjda na kraju zaključio da je najbolje rješenje anonimni telefonski poziv, jer policija je tako doznala gdje je truplo. Htio sam reći da naši roditelji nikad nisu doznali što smo radili tog vikenda.

Chrisov je stari još pio baš kao što je Chris i očekivao. Mama mu je otišla u Lewiston k sestri kao i uvijek kad se gospodin Chambers opijao. Otišla je i ostavila Eyeballa da se brine za mlade klince. Eyeball je ispunio svoju dužnost tako što je otišao s Aceom i ostalima i ostavio devetogodišnjeg Sheldona, petogodišnjeg Emeryja i dvogodišnju Deboru da se snalaze sami.

Teddyjeva se mama druge noći zabrinula i nazvala Vernovu mamu, koja također nije bila osobito bistra, pa je rekla da smo još u Vernovom šatoru. Znala je to jer je mogla pogledati kroz kuhinjski prozor i vidjeti da je u šatoru svjetlo. Teddyjeva mama je rekla da se nada da nitko od nas ne puši, a Vernova mama je odgovorila da joj to svjetlo izgleda kao baterija, a osim toga, sigurna je da nitko od Vernovih i Teddyjevih prijatelja ne puši.

Moj tata mi je uputio nekoliko neodređenih pitanja, izgledao blago zabrinuto mojim neodređenim odgovorima, rekao da ćemo jednog dana zajedno na pecanje i to je bilo to. Da su se naši roditelji sreli tijekom sljedećih par tjedana, sve bi se srušilo kao kuća od karata... ali, nisu.

Ni Milo Pressman nikome ništa nije rekao. Pretpostavljam da je mislio na to kako bi to bila njegova riječ protiv naše i kako bismo se svi zakleli da je tjerao Choppera na mene.

I tako se stvar nije pročula - ali to nije bio kraj priče.

32.

Jednog dana potkraj mjeseca, kad sam se vraćao iz škole, ispred mene se uz pločnik zaustavio crni ford iz 1952. Nije bilo zabune. Gangsterski bijele radkapne, kromirani blatobrani, mrtvačka glava s ružom prikačena za upravljač. Straga su bili naslikani dečko i as. Ispod toga je krasopisom bilo napisano: DŽOKER.

Vrata su se otvorila. Izišli su Ace Merrill i Fuzzy Brackowicz.

- Jeftini propalice, je li? - rekao je Ace smiješeći se svojim blagim osmijehom.

- Moja mama voli kako je ševim, je li?

- Razbit ćemo te, mali - rekao je Fuzzy.

Bacio sam školsku torbu na pločnik i počeo trčati. Trčao sam najbrže što sam mogao, ali uhvatili su me prije nego što sam stigao do sljedećeg ugla. Ace me udario iz sve snage pa sam odletio na pločnik. Bradom sam udario o beton, ali nisam vidio zvijezde - vidio sam cijela zviježđa, cijele nebule. Već sam plakao kad su me dohvatili - ne zbog koljena i laktova, koji su mi bili izgrebani i krvavi, pa ni zbog straha -plakao sam zbog čistog nemoćnog bijesa. Chris je imao pravo. Bio je naš.

Okretao sam se i izvrtao i zamalo im izmigoljio. Onda me Fuzzy opalio koljenom u jaja. Bolje bila nevjerojatna, zapanjujuća, nisam je ni s čim mogao usporediti - proširila je obzorje boli od običnog širokog ekrana do VistaVisiona. Počeo sam vriskati. Činilo mi se da mi je to najbolji izlaz.

Ace me dvaput udario u lice dobro zamahnuvši. Prvim mi je udarcem zatvorio lijevo oko - na njega ću moći vidjeti tek četiri dana poslije. Drugi mi je razbio nos uz krckanje kao kad grickaš nešto hrskavo. Onda je stara gospođa Chalmers izišla na trijem sa svojom štakom u ruci iskrivljenoj od artritisa. Počela je vikati na njih:

- Hej! Hej vi, dečki! Prestanite! Ostavite ga na miru! Pustite ga! Siledžije! Siledžije! Dvojica na jednoga! Policija! Poliiicijaaa!

- Pazi da te ne sretnem, govno malo - rekao je Ace smiješeći se i onda su me pustili i povukli se. Uspravio sam se i onda se presavio, pokrivajući rukama ranjena jaja, uvjeren da ću povratiti i onda umrijeti.

Još sam plakao. Ali, dok je Fuzzy prolazio kraj mene, prizor njegovih uskih traperica navučenih preko čizama vratio mi je sav bijes. Dograbio sam ga i ugrizao ga za list kroz hlače. Ugrizao sam ga najjače što sam mogao. Sad je i Fuzzy počeo vriskati. Počeo je i skakutati na jednoj nozi i - nevjerojatno - govoriti mi da se ne borim pošteno. Gledao sam kako skakuće, a u tom je trenutku Ace nagazio na moju lijevu ruku i slomio mi dva prsta. Čuo sam kako pucaju. Oni nisu zvučali kao hrskava hrana. Zvučali su kao slani štapići. Onda su Ace i Fuzzy otišli do Aceovog forda. Ace se gegao ruku zabijenih u stražnje džepove, a Fuzzy je skakutao na jednoj nozi i dobacivao mi uvrede. Ja sam se plačući sklupčao na pločniku. Teta Ewie Chalmers sišla je niz puteljak ispred kuće srdito udarajući štakom. Pitala me treba li mi liječnik. Uspravio sam se i malo potisnuo plač. Rekao sam joj da mi ne treba.

- Gluposti - viknula je - teta Ewie je bila gluha i uvijek je vikala.

- Vidjela sam kamo te je onaj siledžija udario. Dečko moj, kad ti nateknu, bit će kao košarkaške lopte.

Odvela me u svoju kuću, dala mi mokru krpu za nos, koji je tad već nalikovao na bundevu - i veliku šalicu kave koja je imala okus kao lijek ali me nekako umirila. I dalje je vikala da bi trebala pozvati liječnika, a ja sam odgovarao da ne bi. Na kraju je odustala i ja sam otišao kući. Otišao sam vrlo sporo. Jaja mi još nisu dosegnula veličinu košarkaških lopti, ali dobro su napredovala u tom smjeru.

Mama i tata su poludjeli čim su me vidjeli. Zapravo sam se iznenadio da su išta primijetili. Tko su ti dečki? Bih li ih mogao prepoznati? To me pitao tata koji nikad nije propuštao "Goli grad" i "Nedodirljive". Rekao sam mu da mislim da ne bi. Rekao sam da sam umoran. Mislim da sam zapravo bio u šoku - u šoku i prilično pijan od kave tete Ewie u kojoj je zacijelo bilo šezdeset posto konjaka. Rekao sam da mi se čini da su ti dečki bili iz drugog mjesta ili iz "grada" -tako smo zvali Lewiston- Auburn.

Odveli su me karavanom doktoru Clarksonu - doktor Clarkson je živ i dan danas, a već je tad bio tako star da sam ga mogao zamisliti kako sjedi u naslonjaču kraj Boga i razmjenjuje priče iz mladosti. Sredio mi je nos i prste i dao mojoj mami recept za analgetik. Onda ih je pod nekom izlikom izveo iz ordinacije i prišao mi vukući noge, spuštene glave, kao kad Boris Karloff prilazi Igoru.

- Tko ti je to učinio, Gordone? - Ne znam, doktore Cla...

- Lažeš.

- Ne, doktore, ne lažem.

Njegovi žućkasti obrazi su porumenjeli.

- Zašto štitiš kretene koji su ti to učinili? Misliš da će te zbog toga poštovati? Smijat će ti se i reći da si budala! "Aha", reći će, "eno one budale koju možemo mlatiti kad god nam se prohtije. Ha-ha, hi-hi!"

- Ne poznajem ih. Stvarno.

Vidio sam da bi me najradije bio protresao, ali to, naravno, nije smio. Zato me poslao van, roditeljima, odmahujući sijedom glavom i mrmljajući o malodobnim delinkventima. O tome će navečer sigurno ispričati Bogu uz cigare i šeri.

Nije me bilo briga hoće li me Ace, Fuzzy i ostali idioti poštovati ili ne, hoće li misliti da sam glup i hoće li uopće misliti o meni. Ali, morao sam misliti na Chrisa. Njemu je Eyeball slomio ruku na dva mjesta, a lice mu je pretvorio u kašu. U lakat su mu morali staviti metalni čavao. Njihova susjeda gospođa McGinn vidjela je kako Chris posrće uz cestu, krvari iz oba uha i čita strip. Odvezla ga je na hitnu pomoć, a Chris je liječniku rekao da je pao u mraku niz podrumske stube.

- Naravno - rekao je liječnik, koji je o Chrisu mislio ono isto što je doktor Clarkson mislio o meni. A onda je otišao nazvati šerifa Bannermana.

Dok je on to radio, Chris je polako otišao niz hodnik držeći ruku u privremenom povoju uz prsa kako se kosti ne bi trle jedna o drugu. Ubacio je novčić da nazove kući - poslije mi je rekao da je to bio prvi poziv na račun onoga koga zove u njegovom životu i da se užasno bojao da gospođa McGinn neće htjeti prihvatiti troškove. Ali, prihvatila je.

- Chris, jesi li dobro? - pitala gaje.

- Da, hvala - rekao je Chris.

- Žao mi je što nisam mogla ostati s tobom, Chris, ali imala sam kolač u...

- Nema veze, gospodo McGinn - rekao je Chris.

- Možete li pogledati je li buick u našem dvorištu? - Buick je vozila Chrisova mama. Bio je star deset godina i kad si upalio motor, mirisao je na pržene tenisice.

- Tu je - rekla je ona oprezno. Nije se pametno previše petljati s tim Chambersovima. Bijela sirotinja, i to Irci.

- Možete li molim vas otići reći mojoj mami da ode u podrum i skine žarulju?

- Chris, žao mi je, ali moj kolač...

- Recite joj - rekao je Chris - da to odmah učini osim ako ne želi da moj brat završi u zatvoru.

I Vern i Teddy su dobili po glavi, premda ne toliko kao ja i Chris. Verna je dočekao Billy kad se vratio kući. Tukao ga je daskom; udarao ga je tako jako da se Vern onesvijestio nakon samo četiri-pet udaraca. Vern je zapravo samo bio ošamućen, ali Billy se prepao da ga je ubio pa je prestao. Teddyja su dočekala trojica kad se jednog poslijepodneva vraćao kući. Izmlatili su ga i razbili mu naočale. Opirao se, ali nisu se htjeli tući s njim kad su vidjeli da zamahuje kao slijepac.

U školi smo se držali zajedno. Izgledali smo kao ostatak čete koja se vratila iz Koreje. Nitko nije točno znao što se dogodilo, ali svima je bilo jasno da smo imali ozbiljan sukob s velikim dečkima i da smo se držali muški. Kružile su neke priče. Nijedna nije bila točna.

Kad su nam skinuli gips i kad su rane zacijelile, Vern i Teddy su se malo-pomalo izgubili. Otkrili su cijelu novu skupinu vršnjaka pred kojima su se mogli praviti važni. Većinom su to bili pravi mekušci -krastavi, prljavi klinci iz petog razreda - ali Vern i Teddy su ih uporno dovodili u kućicu na stablu i zapovijedali im kao da su nacistički generali.

Chris i ja smo sve manje odlazili onamo i tako je s vremenom kućica pripala njima. Sjećam se da sam se jednom u proljeće 1961. popeo gore i primijetio da je zadah odvratan. Nikad se više nisam vratio. Teddy i Vern su s vremenom postali samo još dva lica iz školskog hodnika. Kimnuli bismo i pozdravili se. To je bilo sve. Takve se stvari događaju. Prijatelji ti ulaze u život i izlaze iz njega kao pomoćni konobari u restoranu, jeste li to primijetili? Ali, kad pomislim na onaj san, na trupla pod vodom koja me vuku za sobom, čini mi se da tako i treba biti. Neki se ljudi utope, to je sve. Nije pošteno ali se događa. Neki se ljudi utope.

33.

Vern Tessio je poginuo u požaru u Lewistonu 1966. godine, u četvrti koju bi u Brooklynu i Bronxu nazvali "slumom". Vatrogasci su rekli da je požar počeo oko dva ujutro, a do zore od zgrade nije ostalo ništa osim pepela. Netko je bio priredio tulum; Vern je bio na njemu. Netko je zaspao s upaljenom cigaretom. Možda i sam Vern, dok je sanjario o svojim novčićima. Njega i ostalu četvoricu identificirali su prema zubima.

Teddy je poginuo u sramotnoj prometnoj nesreći. Kad sam bio mali, govorilo se: "Ako odeš sam, onda si junak. Ako nekog povedeš sa sobom, onda si pseće govno." Teddyja, koji je otkad je znao za sebe jedino želio biti vojnik, odbilo je Zrakoplovstvo. Proglašen je nesposobnim za vojsku. Svatko tko ga je vidio s onim naočalama i slušnim aparatom znao je da će se to dogoditi - jedino Teddy nije znao. U trećem razredu srednje bio je izbačen na tri dana zato što je rekao pedagogu da je lažljivo govno. Pedagog je, naime, primijetio da Teddy redovito navraća (točnije, svaki dan) i čita što ima novo o vojsci. Rekao je Teddyju da bi mu možda bilo pametnije da razmisli o nekom drugom zvanju, i tad je Teddy eksplodirao.

Ponavljao je razred zbog stalnih izostanaka i loših ocjena... ali ipak je maturirao. Imao je prastari Chevrolet Bel Air i izlazio je na ista mjesta na koja su prije izlazili Ace i Fuzzy i njihovo društvo: u bilijarnicu, plesnu dvoranu, u Sukey's Tavern (koja je sad zatvorena) i Mellow Tiger (koji nije). Na kraju je dobio posao u poduzeću za ceste. Punio je rupe asfaltom.

Nesreća se dogodila u Harlowu. Teddyjev Bel Air bio je prepun prijatelja (dvojica su pripadala onoj skupini koju su Vern i Teddy preuzeli još 1960. godine); pušili su travu i pili votku. Udarili su u električni stup, srušili ga, a auto se prevrnuo šest puta. Jedna je djevojka u formalnom smislu preživjela. Šest mjeseci je ležala na "biljnom" odjelu, kako to zovu sestre. Onda je neki milostivi fantom isključio aparate. Teddy Duchamp je posmrtno osvojio nagradu Psećeg govna godine.

Chris se u osmom razredu prebacio u razred s programom za one koji će na fakultet. Obojica smo znali da neće imati nikakvih izgleda bude li još odgađao. Svi su ga zbog toga napali: roditelji jer su mislili da se umislio, prijatelji koji su mu rekli da je peder, pedagog koji nije vjerovao da će svladati gradivo i najviše nastavnici kojima se ni najmanje nije sviđala ta pojava u kožnoj jakni s previše patentnih zatvarača i motorističkim čizmama. Lijepo se vidjelo da to nikako ne mogu povezati s tako visokoumnim stvarima kao što su algebra ili latinski; takva je odjeća odgovarala jedino zanatskom smjeru. Chris je sjedio među lijepo odjevenim, živahnim mladićima i djevojkama iz srednjeg staleža kao kakav šutljivi Grendel koji bi se u svakom trenutku mogao okomiti na njih, riknuti kao lav i progutati ih zajedno s balerinkama, svilenim košuljama i ostalim diđama.

Te je godine najmanje deset puta htio odustati. Osobito ga je progonio otac, koji ga je optuživao da misli da je bolji od njega i da ga želi novčano uništiti. Jednom mu je razbio bocu o glavu pa je Chris opet završio na hitnoj i zaradio četiri šava. Njegovi bivši prijatelji, koje je sad još zanimalo jedino pušenje, mijaukali su za njim na ulici. Pedagog ga je prisiljavao da upiše barem neke praktične predmete da ne padne baš iz svega. No najgore je, dakako, bilo ovo: zajebavao se čitavih prvih sedam godina školovanja, a sad je račun dospio na naplatu.

Učili smo zajedno gotovo svaki dan, katkad i po šest sati u komadu. Uvijek sam poslije bio iscrpljen, a katkad i uplašen - uplašen njegovim bijesom zbog veličine tog dospjelog računa. Da bi uopće mogao početi učiti algebru, morao je naučiti razlomke - kad smo ih učili u petom razredu, on, Vern i Teddy su prodavali zjake. Prije nego što je mogao početi učiti Paternoster qui est in coelis, morao je naučiti što su to imenice, prijedlozi ili objekti. S unutarnje strane korica njegove gramatike uredno je pisalo JEBEŠ GERUND. U slobodnim sastavcima imao je dobre ideje koje nisu bile ni tako loše raspoređene, ali gramatika mu je bila loša, a pravopisne znakove kao da je ispaljivao iz puške. Prva gramatika mu se raspala od uporabe pa je u Portlandu kupio novu - bila je to prva knjiga u tvrdom uvezu koju je ikad imao i postala mu je nekom vrstom Biblije.

Ali, kad smo stigli do trećeg gimnazije, bio je već prihvaćen. Ni on ni ja nismo bili među najboljima u razredu, ali ja sam bio sedmi, a Chris devetnaesti. Obojica smo prihvaćeni na Sveučilištu Maine, ali ja sam otišao u Orono a on u Portland. Upisao se na pravo, možete li to vjerovati? Nije mu bilo dosta latinskog.

Obojica smo u gimnaziji imali djevojke, ali nijedna nas nikad nije razdvojila. Zvuči li vam to kao da smo postali pederi? Većini naših bivših prijatelja tako bi zvučalo, među njima i Vernu i Teddyju. Ali, radilo se o opstanku. Držali smo se jedan za drugog u dubokoj vodi. Mislim da sam Chrisove razloge objasnio; moje je razloge teže definirati. Njegova želja da ode iz Castle Rocka i sjene tvornice činila mi se najboljim dijelom mene samoga i nisam ga mogao jednostavno ostaviti da se snalazi kako zna i umije. da je potonuo, i taj bi dio mene potonuo s njim.

Potkraj ljetnog semestra 1968. godine, kad smo svi nosili dugu kosu i odlazili na mitinge o Vijetnamskom ratu, Chris je ušao u trgovinu da kupi sendviče. Ispred njega su se dva muškarca posvađala oko toga tko je od njih prvi u repu. Jedan je izvukao nož. Chris, koji je oduvijek bio najbolji mirotvorac medu nama, zakoračio je medu njih i dobio ubod u grlo. Čovjek s nožem ležao je u četiri različita zatvora; pušten je iz Shawshanka upravo prošli tjedan. Chris je umro gotovo odmah.

Kad sam o tome čitao u novinama, već sam bio završio školovanje. Chris je bio na drugoj godini poslijediplomskog. Ja sam bio godinu i pol u braku i predavao sam engleski u gimnaziji. Žena mi je bila trudna i pokušavao sam napisati knjigu. Kad sam pročitao naslov - STUDENT SMRTNO STRADAO U PORTLANDSKOJ TRGOVINI - rekao sam ženi da idem van na frape. Odvezao sam se izvan grada, parkirao i plakao za njim. Plakao sam gotovo pola sata. Nisam to mogao učiniti pred ženom ma koliko je volio. Ne bi bilo frajerski.

34.

A ja?

Ja sam sad pisac, kako sam vam već rekao. Mnogi kritičari smatraju da je ono što pišem obično sranje. Često mi se čini da imaju pravo... ali se još uvijek odvalim svaki put kad pod "zanimanje" u obrasce koji se ispunjavaju u bankama i kod liječnika napišem "pisac". Moja priča toliko nalikuje na bajku da je to upravo smiješno.

Prodao sam knjigu i po njoj je snimljen film i film je dobio dobre kritike a osim toga je bio i hit. Sve se to dogodilo prije mojeg dvadesetšestog rođendana. I po drugom mojem romanu su snimili film, a isto tako i po trećem. Kažem vam - da čovjek ne povjeruje. U međuvremenu, ženi kao da ne smeta što se motam po kući, a sad već imamo troje djece. Meni se sve troje čine savršeni i uglavnom sam vrlo sretan.

Ali, pisanje mi više ne pada tako lako i nije tako zabavno kao prije. Često mi zvoni telefon. Katkad me spopadnu gadne glavobolje; tad moram ležati u zamračenoj sobi dok ne prođu. Doktor mi kaže da to nisu prave migrene, nego "stresne glavobolje". Kaže da usporim. Katkad se zabrinem zbog sebe. Baš glupa navika... ali ne mogu prestati. I pitam se ima li to što radim ikakva smisla i što da mislim o svijetu u kojem se čovjek može obogatiti tako što se igra "hajde da se pretvaramo".

Ali, neobično je kako sam ponovno naletio na Acea Merrilla. Moji su prijatelji mrtvi, ali Ace je živ i zdrav. Vidio sam ga kako izlazi s tvorničkog parkirališta odmah nakon smjene od sedam do tri kad sam posljednji put odvezao djecu da posjete mog starog.

Umjesto forda iz 1952. sad vozi ford karavan iz 1977. Na izblijedjeloj naljepnici piše REAGAN/BUSH 1980. Kratko je ošišan i debeo. Oštre, privlačne crte lica koje pamtim sad su zakopane pod brdom mesa. Ostavio sam djecu kod tate dok sam otišao u grad po novine. Stajao sam na uglu ulica Main i Carbine i on me pogledao dok sam čekao da prijeđem. Na licu tog tridesetdvogodišnjaka koji mi je u nekoj drugoj vremenskoj dimenziji razbio nos nije bilo nikakvog znaka prepoznavanja.

Gledao sam kako parkira ispred Mellow Tigera, izlazi, zateže hlače i ulazi u lokal. Mogao sam zamisliti zvuk country glazbe, zadah piva, povike dobrodošlice ostalih stalnih gostiju dok je zatvarao vrata i spuštao široku stražnjicu na isti stolac na kojem je vjerojatno provodio najmanje tri sata svakog dana - osim nedjelje - otkako je navršio dvadeset jednu godinu.

Pomislio sam: Znači, to je sada Ace.

Pogledao sam ulijevo i u daljini iza tvornice vidio sam rijeku Castle, sad užu ali malo čišću, kako i dalje teče ispod mosta između Castle Rocka i Harlowa. Željezničkog mosta više nema, ali rijeka je još tu. A i ja isto.

ZIMSKA PRIČA

Za Petera i Susan Straub

METODA DISANJA

1.

KLUB

Odijevao sam se nešto brže nego inače te snježne, vjetrovite, oštre večeri, to moram priznati. Bio je 23. prosinca 197-. i vjerujem da su i drugi članovi kluba to također činili. U olujne večeri u New Yorku je nevjerojatno teško naći taksi, pa sam nazvao radio-taksi. Nazvao sam još u pola šest i naručio taksi za osam - moja je žena značajno podigla obrvu, ali nije ništa rekla. Stajao sam ispod tende stambene zgrade u Istočnoj 58. ulici, u kojoj smo Ellen i ja živjeli još od 1946., već u petnaest do osam i kad je taksi kasnio pet minuta, počeo sam nestrpljivo koračati amo-tamo.

Taksi je došao u osam i deset i ja sam se ukrcao, odveć sretan što sam se maknuo s vjetra da bih se ljutio na vozača, iako je to vjerojatno zaslužio. Taj vjetar, dio hladne ciklone koja se prethodnog dana spustila s Kanade, nije se šalio. Zviždao je i zavijao oko prozora taksija, povremeno prigušujući salsu koja je svirala na vozačevom radiju i njišući veliki checker. Mnoge su trgovine bile otvorene, ali na ulicama jedva da je bio poneki prolaznik. Oni koje sam vidio izgledali su kao da im je neugodno, čak i kao da ih nešto boli.

Snježilo je na mahove cijeloga dana i sad je opet počelo, najprije u tankim opnama a onda u obliku ciklona koji su se vrtjeli pred nama na ulici. Kad se te večeri budem vraćao kući, mislit ću o kombinaciji snijega, taksija i New Yorka s mnogo dubljom nelagodom... ali tad to, dakako, još nisam znao.

Na uglu 3. avenije i 40. ulice, veliko srebrno božično zvono odlepršalo je preko križanja kao duh.

- Gadna noć - rekao je taksist.

- Sutra će u mrtvačnici imati dvadesetak klijenata više nego inače. Zaleđene klošare. I nekoliko zaleđenih beskućnica.

- Vjerojatno imate pravo.

Taksist kao da se zamislio.

- Pa, i neka - rekao je na kraju.

- Manji troškovi za socijalnu pomoć, zar ne?

- Vaš je božični duh - rekao sam - zapanjujuće dubok i širok. Opet se zamislio.

- Da vi niste jedan od onih sentimentalnih liberala?

- Odbijam odgovoriti jer bi me moj odgovor mogao optužiti -rekao sam. Taksist je puhnuo kao da hoće reći "zašto baš ja uvijek moram voziti pametnjakoviće"... ali je ušutio.

Izišao sam na uglu 2. avenije i 35. ulice i propješačio pola bloka do kluba, povijen pod vjetrom, pritiskajući jednom rukom šešir na glavu. Za samo nekoliko trenutaka životna snaga kao da mi je bila potisnuta duboko u tijelo, kao titravi plavi plamičak plinske peći. Sa sedamdeset tri godine osjećaš hladnoću i brže i dublje. Trebao bi biti kod kuće, kraj kamina... ili barem kraj električne grijalice. U tim godinama vruća krv više nije čak ni sjećanje nego samo teoretska veličina.

Posljednji je nalet vjetra malo jenjao, ali snijeg mi je i dalje udarao u lice, suh kao pijesak. Bilo mi je drago kad sam vidio da su stube ispred zgrade broj 249 posute pijeskom - Stevensovo djelo, dakako - Stevens dobro poznaje alkemiju starosti: ne pretvara se olovo u zlato nego se kosti pretvaraju u staklo. Kad razmišljam o takvim stvarima, uvjeren sam da Bog razmišlja na sličan način kao Groucho Marx.

A onda se preda mnom stvorio Stevens, otvarajući mi vrata, i trenutak poslije bio sam unutra. Niz mahagonijem obložen hodnik, kroz dvostruka vrata tri-četvrt otvorena pa u knjižnicu/čitaonicu/bar. Bila je to mračna prostorija u kojoj su se tu i tamo žarile svjetiljke za čitanje. Raskošnija svjetlost širila se preko parketa od hrastovine; čuo sam kako pucketaju brezove klade u golemom kaminu. Toplina je zračila kroz cijelu prostoriju - zacijelo ne postoji dobrodošlica koja se može usporediti s vatrom u kaminu. Zašuštale su novine, suho i pomalo nestrpljivo. To je zacijelo Johanssen sa svojim Wall Street Journalom. Nakon deset godina mogao sam ga prepoznati po načinu na koji čita burzovno izvješće. Zabavno... i zadivljujuće, na neki smireni način.

Stevens mi je pomogao svući ogrtač, mrmljajući nešto o tome kako je ružna večer; na postaji WCBS prognozirali su jak snijeg sve do jutra.

Složio sam se da je doista ružna večer i ponovno pogledao u onu veliku prostoriju s visokim stropom. Ružna večer, vatra u kaminu... i priča o duhovima. Jesam li rekao da je u sedamdeset trećoj vruća krv stvar prošlosti? Možda jest. Ali, osjetio sam nešto toplo u prsima pri toj pomisli... nešto što nije izazvala vatra Stevensove pouzdane, dostojanstvene dobrodošlice.

Mislim da je to bilo zato što je bio McCarronov red da priča priču.

Dolazio sam u staru zgradu u Istočnoj 35. ulici broj 249 već deset godina, i to u razmacima koji su bili gotovo, premda ne sasvim, redoviti. Ja o tom mjestu mislim kao o "klubu za gospodu", tom pred- Gloria Steinemskom anakronizmu. Ali, ni sad nisam siguran je li to doista tako ni kako je klub uopće nastao.

Te večeri kad je Emlyn McCarron pričao svoju priču - priču o metodi disanja - u klubu je bilo možda trinaest članova, iako nas je samo šest došlo po onoj hladnoći i vjetru. Sjećam se godina kad smo imali samo osam redovnih članova, ali i godina kad nas je bilo dvadeset ili više.

Stevens vjerojatno zna kako je sve počelo - jedino u što jesam siguran jest to da je on tamo od početka, ma kako davno to možda bilo... i vjerujem da je Stevens stariji nego što izgleda. Mnogo, mnogo stariji. Ima blagi brooklynski naglasak, ali unatoč tome brutalno je korektan i formalan kao engleski batler treće generacije. Njegova suzdržanost sastavni je dio njegova katkad izluđujućeg šarma, a njegov osmijeh se može usporediti sa zaključanim i zabrtvljenim vratima. Nikad nisam vidio nikakve klupske knjige, ako ih uopće vodi. Nikad nisam dobio račun za članarinu - članarine nema. Nikad me nije nazvao klupski tajnik - ni tajnika nema, a u zgradi broj 249 u Istočnoj 35. ulici nema telefona. A klub - ako to uopće jest klub - nema imena.

Prvi put sam došao u klub (ne znam kako bih ga drukčije zvao) kao gost Georgea Waterhousea. Waterhouse je bio predsjednik odvjetničke tvrtke u kojoj sam radio još od 1951. godine. Moj napredak u tvrtki -jednoj od najvećih u New Yorku - bio je ustrajan ali vrlo spor; radio sam mnogo, vukao kao mazga... ali nisam imao pravog dara. Neki su ljudi koji su počeli kad i ja napredovali u divovskim skokovima dok sam ja polako gurao - i to me nije osobito iznenadilo.

Waterhouse i ja razmjenjivali smo uljudnosti i dolazili na obvezatnu večeru koju bi tvrtka priredila svakog listopada, ali mimo toga nismo kontaktirali sve do jeseni 196-., kada je jednog dana početkom studenog navratio u moj ured.

Već je i to samo po sebi bilo neobično pa su me obuzele crne misli (otkaz) kojima su se suprotstavile lude nade (neočekivano promaknuće). Bio je to zbunjujući posjet. Waterhouse se naslonio na dovratak i srdačno govorio o generalijama - ništa od toga što je rekao nije se činilo važnim. Stalno sam čekao da završi s ćaskanjem i kaže: "A sad, što se tiče slučaja Casey", ili "Stranka želi da ispitamo gradonačelnikovo imenovanje Salkowitza za...". Ali, on nije spomenuo nijedan slučaj. Pogledao je na sat, rekao da je bilo ugodno popričati sa mnom i da sad mora poći.

Još sam zbunjeno treptao kad se vratio i kao uzgred rekao: - Ima jedno mjesto kamo obično odlazim četvrtkom navečer - neka vrsta kluba. Uglavnom starci, ali neki su vrlo ugodni. Vinski podrum je izvrstan, ako vas to zanima. Osim toga, povremeno netko ispriča neku dobru priču. Biste li koji put navratili, Davide? Kao moj gost.

Promucao sam nekakav odgovor - ni sad nisam siguran što sam točno rekao. Taj me poziv zapanjio. Zvučao je spontano, ali u njegovim očima, plavim anglosaksonskim komadima leda ispod čupavih sijedih obrva, nije bilo ni traga spontanosti. A ako se ne sjećam točno što sam odgovorio, to je zato što sam odjedanput bio siguran da je taj poziv -koliko god bio neodređen i zbunjujući - onaj konkretni posao koji sam stalno očekivao da spomene.

Ellen se te večeri cijeloj priči rezignirano nasmijala. Bio sam u tvrtki Waterhouse, Carden, Lawton, Frasier i Effingham već dvadesetak godina i bilo je jasno da se neću uzdići više od srednje razine na kojoj sam tada bio; ona je smatrala da je poziv jeftiniji oblik zlatnog sata.

- Starci koji pričaju ratne priče i igraju poker - rekla je.

- Pružit će ti jednu takvu večer i onda očekivati da budeš zadovoljan kopanjem po knjižnici dok ne odeš u mirovinu... uzgred, stavila sam ti dva Beck'sa u hladionik.

- I toplo me poljubila. Vjerojatno mi je nešto vidjela na licu - sam Bog zna kako me dobro čita nakon tolikih godina koje smo proveli zajedno.

Poslije toga se tjednima nije ništa događalo. Kad bih pomislio na Waterhouseov čudni poziv - čudan jer ga je iznio čovjek kojeg nisam viđao ni deset puta na godinu i kojeg sam izvan posla susretao možda triput godišnje, uključujući onu tradicionalnu večeru u listopadu -zaključio bih da sam pogrešno pročitao onaj izraz u njegovim očima, da je poziv doista bio uzgredan i da je on na to posve zaboravio. Ili se -još gore - pokajao. A onda mi je jednog kasnog poslijepodneva prišao, gotovo sedamdesetogodišnjak ali još širokih ramena i atletske građe. Navlačio sam ogrtač držeći aktovku među nogama. Rekao je: - Ako se niste predomislili što se tiče onog pića u klubu, zašto ne biste navratili večeras?

- Pa... ovaj...

- Odlično.

- Gurnuo mi je u ruku neki papirić.

- Evo adrese.

Te me večeri dočekao podno stuba, a Stevens nam je otvorio vrata. Vino je, kako mi je i rekao, doista bilo izvrsno. Uopće se nije trudio da me upozna s ostalima; mislio sam da je to snobovština, ali sam se poslije predomislio; ipak, dvojica-trojica su se došla upoznati sa mnom. Jedan od njih bio je Emlyn McCarron, koji je već tad bio prevalio sedamdesetu. Pružio mi je ruku i ja sam je kratko stisnuo. Koža mu je bila suha i gruba, gotovo kao u kornjače. Pitao me igram li bridž. Rekao sam da ne igram.

- Sjajno, dovraga - rekao je.

- Ta prokleta igra nanijela je u ovom stoljeću više štete dobrom razgovoru poslije večere nego išta drugo. - I onda je otišao u polumrak knjižnice, u kojoj su se police pružale naizgled u beskraj.

Potražio sam Waterhousea, ali on je nestao. Osjećajući se pomalo nelagodno i veoma nepoželjno, odlutao sam do kamina. Bio je golem, a osobito se doimao golemim u New Yorku, gdje ljudi koji žive u stanovima, kao ja, teško mogu zamisliti nešto veće od kamina u kojem možeš ispeći kokice ili tost. Kamin u Istočnoj 35. ulici broj 249 bio je dovoljno velik da u njemu ispečeš čitavog vola. Iznad njega nije bilo uobičajene police; umjesto nje, nad kaminom se izvijao velik kameni luk. Luk je u sredini prekidao središnji kamen koji je malo stršao. Bio je točno u razini mojih očiju, i premda je svjetlost bila prigušena, mogao sam bez teškoća pročitati što je uklesano u taj kamen: VAŽNA JE PRIČA A NE PRIPOVJEDAČ.

- Izvolite, Davide - rekao je Waterhouse iza mene i ja sam poskočio. Ipak me, dakle, nije napustio. Samo je otišao na neko meni nepoznato mjesto po piće.

- Bombajski martini, zar ne?

- Da. Hvala vam, gospodine Waterhouse...

- George - rekao je.

- Ovdje sam samo George.

- Dobro, George - rekao sam, premda mi se činilo suludo oslovljavati ga po imenu.

- Što je sve ovo...

- Živio - rekao je.

Otpili smo po gutljaj. Martini je bio savršen i to sam i rekao, umjesto da dovršim pitanje.

- Stevens je za šankom. On izvrsno miješa pića. Kaže da je to sitna ali presudna vještina.

Martini je ublažio moj osjećaj izgubljenosti i nelagode (ublažio ga je, ali ne i posve otklonio - proveo sam gotovo pola sata zureći u svoj ormar i pokušavajući odlučiti što da odjenem; na kraju sam izabrao tamnosmede hlače i sako od tvida koji je bio gotovo iste nijanse, nadajući se da se neću naći u društvu u kojem svi nose smoking - ili pak traperice i kockaste košulje... činilo se da u tome nisam pogriješio). Novo mjesto i nova situacija čovjeka čine veoma svjesnim svakog društvenog čina, ma kako mali bio; u tom trenutku, s pićem u ruci, nakon obvezatnog kratkog nazdravljanja, silno sam želio biti siguran da nisam propustio nijednu očekivanu pojedinost.

- Postoji li knjiga gostiju u koju bih se trebao upisati? - upitao sam.

- Nešto slično?

Doimao se blago iznenađeno.

- Nemamo mi ništa takvo - rekao je.

- Barem mislim da nemamo.

- Osvrnuo se po polumračnoj, tihoj prostoriji. Johanssen je šuškao Wall Street Journalom. Vidio sam da Stevens nestaje kroz neka vrata na drugom kraju prostorije, pomalo sablastan u svojem bijelom kaputiću. George je spustio piće na stolić i ubacio još jednu kladu u vatru. Iskre su skočile u crno grlo dimnjaka.

- Što to znači? - pitao sam, pokazujući natpis na kamenu.

- Možda znate?

Waterhouse ga je pomnjivo pročitao kao da ga je tad prvi put vidio: VAŽNA JE PRIČA A NE PRIPOVJEDAČ.

- Da, mislim da znam što otprilike znači - rekao je.

- Možda ćete i vi znati ako ponovno dođete. Da, rekao bih da ćete shvatiti. S vremenom. Uživajte, Davide.

Otišao je. I premda možda zvuči čudno, s obzirom da sam ostao sam u nepoznatoj sredini, doista sam uživao. Kao prvo, oduvijek sam volio knjige, a tu je bilo mnogo zanimljivih. Polako sam se šetao uz police čitajući naslove na hrptovima koliko sam mogao u onom polumraku; povremeno bih neku izvukao i bolje pogledao, a jednom sam se zaustavio da pogledam kroz uzak prozor koji je gledao na ugao 2. avenije. Stajao sam i kroz mrazom porubljeni prozor gledao kako semafor na križanju pokazuje crveno, narančasto, zeleno pa opet crveno i odjednom me obuzeo vrlo neobičan ali i vrlo ugodan osjećaj spokoja. Nije me naglo preplavio, više kao da se prikrao. Ma naravno, kao da čujem vaš komentar, pa promatranje semafora svakoga smiruje.

Dobro, priznajem, u tome nema logike. Ipak, tako sam se osjećao. Prvi sam put nakon mnogo godina mislio o zimskim noćima u seoskoj kući u Wisconsinu, gdje sam odrastao: kako sam ležao u sobi na katu u kojoj je uvijek bio propuh i primjećivao razliku između zavijanja siječanjskog vjetra koji je vani zanosio snijeg suh poput pijeska i topline koju je moje tijelo stvaralo ispod dva pokrivača.

Bilo je nekoliko pravnih knjiga, ali bile su vrlo neobične: Dvadeset slučajeva komadanja tijela i njihov ishod na britanskim sudovima jedan je od naslova kojih se sjećam. Drugi- Slučajevi kućnih ljubimaca. Tu sam knjigu otvorio i dakako, bio je to znanstveno intoniran tekst o zakonima (ovaj put američkim) koji se tiču slučajeva koji su na neki način povezani s kućnim ljubimcima - od mačaka koje su naslijedile goleme iznose do ocelota koji se oteo s lanca i jako ugrizao poštara.

Bio je tu i komplet Dickensa, komplet Defoea i gotovo beskrajan komplet Trollopea; zatim komplet novela - njih jedanaest - autora po imenu Edward Gray Seville. Bile su uvezane u finu zelenu kožu, a ime izdavača ispisano zlatnim slovima na hrptu bilo je Stedham & Son. Nikad nisam čuo ni za Sevillea ni za njegovog nakladnika. Godina autorskog prava prve novele - "Bili su naša braća" - bila je 1911. Godina posljednje - "Razbijači" - 1935.

Dvije police dalje bila je velika knjiga s podrobnim uputama za ljubitelje modelarstva. Pokraj nje bila je druga velika knjiga s poznatim prizorima iz poznatih filmova. Svaka je fotografija zauzimala cijelu stranicu, a na suprotnoj strani bili su slobodni stihovi o prizoru ili njime nadahnuti. Koncepcija nije bila bogzna što, ali pjesnici jesu - Robert Frost, Marianne Moore, William Carlos Williams, Wallace Stevens, Louis Zukofsky i Erica Jong, da spomenem samo neke. Negdje u sredini knjige našao sam pjesmu Archibalda MacLeisha uz čuvenu fotografiju Marilyn Monroe kako stoji iznad ventilacijskog otvora i pridržava suknju. Naslov pjesme bio je "Zvon", a počinjala je ovako:

Oblik suknje je

- rekli bismo -

oblik zvona

Noge su batići

I tako dalje. Pjesma nije bila tako strašno loša, ali sasvim sigurno nije bila medu njegovim najboljim djelima. Smatrao sam da imam pravo suditi o tome jer sam tijekom godina mnogo čitao Archibalda MacLeisha. No te se pjesme o Marilyn Monroe (a bila je o njoj; to se čak izričito kaže - MacLeish na kraju piše: Moje noge zvone moje imeJMarilyn ma belle) nisam sjećao. Poslije sam je tražio, ali je nisam uspio naći... što, dakako, ništa ne znači. Pjesme nisu kao romani ili kao odvjetnički spisi; one su više kao listovi na vjetru i svaka antologija s naslovom "Kompletni Taj-i- Taj" uvijek je laž. Pjesme se mogu zagubiti ispod sofe - to je jedna od njihovih draži i jedan od razloga što traju. Ali...

Nakon nekog vremena Stevens mi je donio još jedan martini (tad sam se već smjestio u naslonjač s knjigom pjesama Ezre Pounda). Bio je jednako savršen kao i prvi. Dok sam ga pijuckao, vidio sam kako dvojica od nazočnih, George Gregson i Harry Stein (Harry je bio mrtav već šest godina one večeri kad nam je Emlyn McCarron pričao o metodi disanja), odlaze iz prostorije kroz čudna vrata visoka jedva metar. Kao da su došla ravno iz Alice u zemlji čudesa. Ostavili su ih otvorena i ubrzo nakon što su izišli iz knjižnice začuo sam zvuk bilijarskih kugli.

Stevens mi je prišao i upitao me želim li još jedan martini. Sa žaljenjem sam odbio. Kimnuo je.

- Vrlo dobro, gospodine.

- Njegov se izraz lica nije nimalo promijenio, ali ipak sam imao čudan osjećaj da sam mu na neki način ugodio.

Nešto kasnije moje je čitanje prekinuo smijeh. Netko je u vatru bacio nekakav prah pa je plamen nakratko postao raznobojan. Opet sam se sjetio djetinjstva... ali ne na neki sjetan, sladunjavo romantičan način. Ni sam ne znam zašto mi je tako važno da to naglasim. Sjetio sam se zgoda kad sam kao klinac radio slične stvari, ali sjećanje je bilo snažno, ugodno i bez trunke žaljenja.

Primijetio sam da su gotovo svi ostali privukli svoje naslonjače u polukrug oko kamina. Stevens je donio pladanj prepun izvrsnih vrućih kobasica. Harry Stein vratio se kroz ona vratašca i brzo mi se ali uljudno predstavio. Gregson je ostao u sobi za bilijar - sudeći prema zvuku, vježbao je.

Nakon kratkog oklijevanja, pridružio sam se ostalima. Pričala se neka priča - ne baš ugodna. Pričao ju je Norman Stett i premda je ovdje ne namjeravam prepričavati, možda ćete shvatiti moj sud o njoj ako vam kažem da se radilo o tome kako se neki čovjek utopio u telefonskoj. govornici.

Kad je Stett - koji je također u međuvremenu umro - završio, netko je rekao: - Trebao si je sačuvati za Badnjak, Normane.

- Začuo se smijeh koji ja, dakako, nisam shvaćao. Tada još ne.

Tad je progovorio sam Waterhouse i to Waterhouse kakvog ne bih mogao zamisliti ni za tisuću godina. Čovjek koji je diplomirao na Yaleu, bio član ugledne udruge Phi Beta Kappa, imao srebrnkastu kosu i odijelo s prslukom, predsjednik tako velike odvjetničke tvrtke da je više nalikovala tvornici - taj je Waterhouse ispričao priču o učiteljici koja je zapela u zahodu. Zahod se nalazio iza male škole u kojoj je predavala (škola se sastojala od samo jedne prostorije), a dan kad joj je stražnjica zapela u jednoj od dvije rupe u zahodu bio je upravo dan kada su zahod trebali odvesti kao prilog okruga Anniston izložbi "Prošlost Nove Engleske" koja se održavala u Prudential Centru u Bostonu. Nastavnica nije ni zucnula dok su zahod tovarili i pričvršćivali na kamion; od srama i užasa ostala je bez riječi, rekao je Waterhouse. A onda su vrata odletjela na Autocesti 128 kod Somervillea u najgušćem prometu...

Ali, navucimo na to zastor, kao i na sve priče koje su slijedile; večeras vam nisam htio pričati o njima. Stevens je u nekom trenutku donio bocu konjaka koji nije bio samo dobar - bio je upravo izvanredan. Dodavali smo ga jedni drugima i Johanssen je izrekao zdravicu: Za priču, a ne pripovjedača.

U to smo ime pili.

Nedugo poslije, društvo se počelo razilaziti. Nije bilo kasno - to jest, još nije bila ponoć, ali primijetio sam da kad prijeđeš iz pedesetih u šezdesete godine kasno postaje sve ranije. Vidio sam kako Waterhouse gura ruke u rukave svojeg ogrtača koji mu je Stevens pridržavao i zaključio da je i meni vrijeme da pođem. Činilo mi se čudno da bi Waterhouse otišao ne rekavši mi ni riječ (a očigledno je upravo to namjeravao; da sam otišao vratiti Pounda na policu četrdeset sekundi poslije, kad bih se vratio, njega više ne bi bilo), ali ništa čudnije od mnogih drugih stvari te večeri. Izišao sam odmah za njim i Waterhouse se okrenuo, kao da je iznenađen što me vidi... i gotovo kao da se probudio iz lakog drijemeža.

- Hoćemo podijeliti taksi? -upitao je kao da smo upravo posve slučajno sreli na toj vjetrovitoj, pustoj ulici.

- Hvala - rekao sam. Htio sam mu se zahvaliti za mnogo više od ponude da podijelimo taksi i mislim da se to jasno osjećalo u mojem tonu, ali on je kimnuo kao da nije bilo tog dubljeg značenja. Niz ulicu se približavao slobodan taksi - ljudi poput Georgea Waterhousea kao da imaju sreće s taksijima i onih ledenih i snježnih newyorskih noći kad biste se zakleli da na cijelom Manhattanu nema ni jednoga. Zaustavio gaje.

Kad smo se smjestili u topli taksi, dok je taksimetar mjerio našu vožnju odmjerenim kuckanjem, rekao sam mu kako mi se silno svidjela njegova priča. Nisam se mogao sjetiti kad sam se posljednji put toliko smijao otkako sam odrastao. Nisam mu laskao. To je jednostavno bila istina.

- Da? Baš ljubazno od vas.

- Glas mu je bio ledeno uljudan. Povukao sam se, osjećajući kako mi obrazi gore. Ne moraš uvijek čuti tresak da bi znao da su se vrata zatvorila.

Kad se taksi zaustavio pred mojom zgradom, ponovno sam mu se zahvalio; ovaj put je bio malo topliji.

- Ljubazno je od vas što ste prihvatili poziv u posljednji trenutak - rekao je.

- Dođite opet ako želite. Nemojte čekati poziv - nismo neki formalisti. Četvrtak je najbolji za priče, ali klub je otvoren svaki dan.

Trebam li dakle smatrati da sam postao članom!

Pitanje mi je bilo na vrh jezika. Htio sam ga postaviti; činilo mi se da ga moram postaviti. Samo sam ga vrtio po glavi (na svoj dosadni odvjetnički način) da čujem zvuči li kako valja - možda je malo preizravno - kad je Waterhouse rekao taksistu da krene. Već u sljedećem trenutku taksi se udaljavao prema Aveniji Madison. Trenutak sam ostao stajati na pločniku dok mi je rub ogrtača udarao o noge. Mislio sam: Znao je da ću ga to pitati - znao je i namjerno je rekao taksistu da krene prije nego što sam uspio izgovoriti pitanje. Onda sam sebi rekao da je to apsurdno, čak paranoično. I bilo je, ali je bilo i točno.

Mogao sam se rugati samom sebi koliko sam god htio; ruganje nije moglo promijeniti istinu.

Polako sam prišao vratima svoje zgrade i ušao.

Ellen je već šezdeset posto bila zaspala kad sam sjeo na rub kreveta da se izujem. Okrenula se i promrmljala nešto upitno. Rekao sam joj neka samo spava.

Opet je nešto promrmljala. Ovaj put zvučalo je kao: - Kakobilo?

Na trenutak sam oklijevao, a onda mi je odjednom bilo savršeno jasno: Ako joj kažem, nikad više neću ući kroz ona vrata.

- Prilično dobro - rekao sam.

- Starci koji pričaju ratne priče.

- Rekla sam ti.

- Ali, nije bilo loše. Možda odem još koji put. Možda mi to pomogne u firmi.

- "U firmi" - blago se narugala.

- Kakav si ti starkelja, mili moj.

- Gle tko to govori - rekao sam, ali ona je već utonula natrag u san. Svukao sam se, istuširao, obrisao, obukao pidžamu... i onda, umjesto da legnem kao što sam trebao (već je bilo poslije jedan), navukao sam kućni ogrtač i otišao popiti bocu Beck'sa. Sjedio sam za kuhinjskim stolom i polako pio, gledajući kroz prozor u hladni kanjon Avenije Madison i razmišljajući. U glavi mi je malo zujalo od količine alkohola koju sam popio tijekom večeri - za mene je to bilo neuobičajeno mnogo. Ali, taj osjećaj nije bio nimalo neugodan i nije mi se činilo da će me mučiti mamurluk.

Misao koja mi je prošla kroz glavu kad me Ellen pitala kako je bilo bila je jednako smiješna kao i ona o Georgeu Waterhouseu kad se odvezao u taksiju - zašto bi, zaboga, bilo tako strašno pogrešno ispričati ženi o posve bezazlenoj večeri u klubu moga šefa... a čak i da jest pogrešno, tko bi za to znao? Ne, to je smiješno i paranoično kao i ono što sam mislio prije... ali, govorilo mi je srce, jednako istinito.

Sreo sam Georgea Waterhousea sljedećeg dana u hodniku između računovodstva i čitaonice. Sreo... bolje reći prošao kraj njega. Kimnuo mi je i produžio bez riječi... kao i svaki put tijekom prijašnjih godina.

Cijeli su me dan boljeli trbušni mišići. To je jedino što me uvjerilo da se ta večer doista dogodila.

Prošla su tri tjedna. Pa četiri, pa pet. Waterhouse me nije ponovno pozvao. Nisam se, dakle, uklopio; nisam im odgovarao. Tako sam barem govorio sam sebi. Bila je to tjeskobna misao, pravo razočaranje. No pretpostavljao sam da će s vremenom izblijedjeti i prestati boljeti, kao i sva razočaranja. Ali, sjetio bih se te večeri u najneočekivanijim trenucima - izoliranih krugova svjetlosti u čitaonici, tako nepomičnih, smirujućih i nekako civiliziranih; Waterhouseove apsurdne i vrlo zabavne priče o učiteljici u zahodu; raskošnog mirisa kože na policama. Najviše sam mislio o tome kako sam stajao kraj onog uskog prozora i gledao kako se svjetla semafora mijenjaju - zeleno, narančasto, crveno. Mislio sam na onaj spokoj koji sam osjetio.

Tijekom tih pet tjedana otišao sam u knjižnicu i prelistao četiri sveska poezije Archibalda MacLeisha (tri sam imao kod kuće i već sam ih pregledao); jedan je svezak imao naslov Sabrane pjesme. Podsjetio sam se na neke koje su mi bile drage, a najdraža mi je bila "Pismo koje će ostati u zemlji". Ali, nigdje nisam našao pjesmu "Zvon".

Taj sam put u katalogu knjižnice potražio i djela pisca po imenu Edward Gray Seville. Najbliže što sam došao bio je krimić spisateljice Ruth Seville.

Dođite opet ako želite. Nemojte čekati poziv...

No ja sam, naravno, ipak čekao poziv; majka me davno naučila da ne povjerujem ljudima koji mi kažu neka "slobodno navratim kad god želim" ili da su "vrata uvijek otvorena". Nisam očekivao da mi paž u livreji na zlatnom pladnju donese kićenu pozivnicu, ali sam ipak želio nešto, makar i samo nekoliko usputnih riječi: "Hoćete li navratiti, Davide? Nadam se da vam nismo bili dosadni." Tako nešto.

Ali, kad ni toga nije bilo, počeo sam ozbiljnije razmišljati o tome da ipak odem - na kraju krajeva, ljudi katkad doista žele da svratiš kad hoćeš; na nekim mjestima vrata doista jesu uvijek otvorena, a majke nemaju baš uvijek pravo.

... ne čekajte poziv...

Uglavnom, tako se dogodilo da sam 10. prosinca te godine opet obukao sako od tvida i smeđe hlače i svezao tamnocrvenu kravatu. Sjećam se da sam te večeri jače nego inače osjećao svoje bilo.

- Što, George Waterhouse se napokon udostojio ponovno te pozvati? - pitala me Ellen.

- Vraćaš se u svinjac s ostalim muškim šovinistima?

- Tako je - rekao sam, misleći da je to valjda prvi put u desetak godina da joj lažem... a onda sam se sjetio da sam nakon prvog odlaska na njezina pitanja o tome kako je bilo također odgovorio lažima. Starci koji pričaju ratne priče, tako sam kazao.

- Pa, možda ti to doista donese promaknuće - rekla je... ali ne s mnogo nade. Ipak, moram joj odati priznanje - nije bila ni osobito ogorčena.

- Sve je moguće - rekao sam i poljubio je.

- Oink-oink - rekla je dok sam izlazio kroz vrata.

Vožnja taksijem te mi se večeri činila vrlo dugom. Bilo je hladna, mirna, zvjezdana večer. Taksi je bio checker i nekako sam se u njemu osjećao vrlo malenim, kao dijete koje se prvi put vozi u veliki grad. Osjetio sam uzbuđenje kad se taksi zaustavio pred zgradom - nešto upravo tako jednostavno i upravo tako potpuno. Ali, jednostavna uzbuđenja kao da su osobina života koja nestane a da to ni ne primijetimo i kad ih u starijoj dobi ponovno otkrijemo uvijek nas iznenade, kao da smo ugledali nekoliko crnih vlasi na češlju na kojem ih već godinama nije bilo.

Platio sam vozaču, izišao i krenuo prema četiri stube koje su vodile do ulaznih vrata. Dok sam se penjao, moje se uzbuđenje pretvorilo u strah (osjećaj koji je starcima mnogo bliži). Zašto sam zapravo došao?

Vrata su bila od debele hrastovine i meni su izgledala čvrsta kao vrata kakve utvrde. Nigdje nisam vidio zvonce, nije bilo ni alke, ni videokamere nenametljivo postavljene ispod duboke strehe, a nije, dakako, bilo ni Waterhousea da me uvede. Zastao sam podno stuba i osvrnuo se. Trideset peta ulica iznenada mi se učinila mračnijom, hladnijom, nekako opasnijom. Sve su zgrade izgledale tajnovito, kao da skrivaju tajne koje je bolje ne istraživati. Prozori su nalikovali na oči.

Negdje iza jednog od tih prozora možda je muškarac ili žena koji razmišljaju o umorstvu, pomislio sam. Prošli su me srsi. Razmišljaju... ili ga počinjaju.

A onda su se vrata iznenada otvorila i preda mnom je stajao Stevens.

Preplavio me osjećaj olakšanja. Ne bih rekao da sam pretjerano maštovit čovjek - barem ne u normalnim okolnostima - ali ona posljednja misao bila je jasna poput proročanstva. Možda bih je izgovorio i naglas da prije toga nisam vidio Stevensove oči. Njegove me oči nisu poznavale. Njegove me oči uopće nisu poznavale.

Onda sam opet doživio trenutak one proročanske jasnoće: vidio sam večer pred sobom do u pojedinosti. Tri sata u mirnom baru. Tri martinija (možda i četiri) da otupe nelagodu što sam bio dovoljno glup da odem onamo gdje nisam poželjan. Poniženje kojeg me majka svojim savjetima željela poštedjeti - naime, spoznaje da smo prekoračili zabranjenu granicu.

Vidio sam sebe kako se vraćam kući pripit, ali ne ugodno pripit. Vidio sam kako samo sjedim u taksiju i ne osjećam ono djetinje uzbuđenje i iščekivanje. Čuo sam sebe kako govorim Ellen: Brzo se čovjek toga zasiti... Waterhouse je pričao istu priču o tome kako je na pokeru dobio pošiljku odrezaka za 3. bataljun... i zamisli, kartaju za dolar po bodu... hoću li opet otići?... pa, možda, ali sumnjam. I to će biti to. Osim, dakako, sjećanja na poniženje.

Sve sam to vidio u ništavilu Stevensovih očiju. A onda je njegov pogled postao topliji. Blago se nasmiješio i rekao: - Gospodine Adley! Izvolite! Pomoći ću vam da skinete ogrtač.

Popeo sam se uza stube a Stevens je za mnom čvrsto zatvorio vrata. Kako se vrata mogu promijeniti kad se nadeš s njihove toplije strane! Pomogao mi je svući ogrtač i nekamo nestao s njim. Trenutak sam stajao u predvorju gledajući vlastiti odraz u zrcalu - muškarac od šezdeset tri godine čije je lice već postalo odveć ispijeno da bi ga itko smatrao sredovječnim. Unatoč tome, bio sam zadovoljan tim odrazom.

Tiho sam ušao u knjižnicu.

Johanssen je već bio tamo. Čitao je Wall Street Journal. Pod drugim krugom svjetla Emlyn McCarron je sjedio za šahovskom pločom sučelice Peteru Andrewsu. McCarron je tada kao i sada bio mršav kao kostur, uskog i tankog nosa; Andrews je bio krupan, koleričan, zgrbljenih ramena. Preko prsluka mu se širila bujna riđa brada. Licem u lice preko ploče s izrezbarenim figurama od bjelokosti i ebanovine izgledali su kao Indijanski totemi: orao i medvjed.

I Waterhouse je bio tu. Mrštio se nad Timesom. Podigao je pogled, kimnuo mi bez tračka iznenađenosti i ponovno se udubio u novine.

Stevens mi je bez pitanja donio bombajski martini.

Ponio sam ga među police i ondje sam opet našao onaj zagonetni niz knjiga uvezenih u zelenu kožu. Te sam večeri počeo čitati djela Edwarda Graya Sevillea. Počeo sam od početka, od pripovijetke "Bili su naša braća". Otad sam pročitao svih jedanaest i smatram da su to najbolje novele napisane u ovom stoljeću.

Potkraj večeri opet se pričala priča - ovaj put samo jedna - a Stevens je donio konjak. Kad je priča bila gotova, svi su počeli ustajati, spremajući se za odlazak. Stevens se oglasio s dvostrukih vrata koja su vodila u predvorje. Glas mu je bio tih i ugodan, ali se čuo vrlo jasno.

- Tko će nam onda pričati priču za Božić?

Svi su zastali i osvrnuli se. Čuo se tihi žamor i smijeh.

Stevens je, nasmiješen ali ozbiljan, dvaput pljesnuo rukama kao učitelj koji umiruje neposlušne učenike.

- Molim vas, gospodo - tko će pričati?

Peter Andrews, onaj pogrbljenih ramena i riđe brade, pročistio je grlo.

- Imam ja nešto o čemu sam razmišljao. Ne znam hoće li sasvim odgovarati, to jest, ako...

- Izvrsno - prekinuo ga je Stevens i opet se začuo smijeh. Andrewsa su dobroćudno lupali po leđima. Kroz hodnik je navalio hladni zrak dok su ljudi odlazili.

Onda se preda mnom, kao nekom čarolijom, stvorio Stevens s mojim kaputom.

- Laku noć, gospodine Adley. Uvijek vas rado vidimo.

- Zar se doista sastajete na Badnjak? - upitao sam zakopčavajući kaput. Bio sam malo razočaran što ću propustiti Andrewsovu priču, ali već smo se bili dogovorili da ćemo tu večer provesti u Schenectadyju kod Ellenine sestre.

Stevensu je pošlo za rukom da istodobno izgleda šokirano i šaljivo.

- Nipošto - rekao je.

- Badnjak čovjek treba provesti u krugu obitelji. Barem tu večer, ako već nijednu drugu. Ne mislite li i vi tako, gospodine?

- Svakako.

- Uvijek se sastajemo u četvrtak prije Božića. Štoviše, te večeri nas se najviše okupi.

Primijetio sam da nije upotrijebio riječ "članova" - slučajno ili namjerno?

- U glavnoj su se prostoriji ispredale mnoge priče, gospodine Adley, i to svih vrsta, od komičnih do tragičnih, od ironičnih do sentimentalnih. Ali četvrtkom prije Božića uvijek se pričaju priče o neshvatljivom. Oduvijek je bilo tako, ili barem otkako ja pamtim.

Sad sam barem shvatio onaj komentar koji sam čuo prilikom prvog dolaska, naime da je Norman Stett svoju priču trebao sačuvati za Božić. I druga su mi se pitanja motala po glavi, ali u Stevensovim sam očima nazreo trunku opreza. Shvaćate li što želim reći? Nije to bilo upozorenje da neće odgovoriti na moja pitanja; bilo je to prije upozorenje da ih uopće ne postavim.

- Mogu li još što učiniti za vas, gospodine Adley?

Sad smo bili sami u predvorju. Svi ostali su otišli. Predvorje je iznenada izgledalo mračnije, Stevensovo dugo lice bijede, usnice rumenije. U kaminu je prasnuo čvor na kladi pa se po ulaštenom parketu na trenutak rasula crvena svjetlost. Činilo mi se da iz jedne od meni zasad nepoznatih prostorija čujem klizav udarac. Taj mi se zvuk nije svidio. Nimalo.

- Ne - odgovorio sam glasom koji je malo podrhtavao.

- Hvala lijepa.

- Onda vam želim laku noć - rekao je Stevens i ja sam prešao preko praga. Čuo sam kako se teška vrata zatvaraju za mnom. Čuo sam okretanje ključa. A onda sam hodao prema svjetlima 2. avenije, ne osvrćući se, nekako se bojeći osvrnuti, kao da bih mogao vidjeti neko stravično biće kako me slijedi u korak ili nazrijeti neku tajnu koju je bolje ne znati. Došao sam do ugla, ugledao slobodan taksi i zaustavio ga.

Opet ratne priče? - pitala me Ellen te večeri. Bila je u krevetu s Philipom Marloweom, svojim jedinim ljubavnikom.

- Da, malo se pričalo - rekao sam vješajući kaput.

- Uglavnom sam sjedio i čitao knjigu.

- To misliš kad nisi roktao.

- Upravo tako. Kad nisam roktao.

- Čuj ovo: "Kad sam prvi put vidio Terryja Lennoxa, bio je pijan u rolls-royce Silver Wraithu ispred terase Dancersa" - čitala je Ellen. - "Imao je mladalačko lice ali kosa mu je bila bijela kao kost. Po očima mu se vidjelo da je pijan kao čep, ali inače je izgledao kao bilo koji drugi pristojan mladić u smokingu koji troši previše novca na mjestu koje je stvoreno upravo u tu svrhu." Zgodno, ne? To je...

- "Dugi rastanak" - rekao sam izuvajući se.

- Čitaš mi taj isti ulomak svake tri godine. To ti je dio bioritma.

Nabrala je nos i pogledala me.

- Oink-oink.

- Hvala - rekao sam.

Ona se vratila svojoj knjizi, a ja sam otišao u kuhinju po bocu Beck'sa. Kad sam se vratio, spustila je "Dugi rastanak" na noćni ormarić i pomnjivo me promatrala.

- Davide, kaniš li se učlaniti u taj klub?

- Pa, možda... ako me pozovu.

- Bilo mi je neugodno. Možda sam je opet slagao. Ako u zgradi u Istočnoj 35. ulici broj 249 uopće postoje članovi, ja sam to već postao.

- Drago mi je - rekla je.

- Već ti odavno nešto nedostaje. Mislim da toga nisi bio ni svjestan, ali tako je. Ja imam svoj Odbor za pomoć i Povjerenstvo za ženska prava i Kazališno društvo. Ali, tebi je nešto nedostajalo. Ljudi s kojima možeš ostariti, rekla bih.

Prišao sam krevetu, sjeo kraj nje i uzeo "Dugi rastanak". Bilo je to blještavo, novo, broširano izdanje. Sjećao sam se kako sam joj za rođendan kupio tvrdo uvezano. Još 1953.- Misliš da smo stari?-upitao sam je.

- Tako mi se nekako čini - rekla je i toplo mi se nasmiješila. Spustio sam knjigu i dotaknuo njezinu dojku.

- Prestari za ovo? Okrenula je pokrivač damskom kretnjom... a onda ga je hihoćući gurnula nogama na pod.

- Udri, tatice - rekla je - Što prije, to bolje.

- Oink-oink - rekao sam i onda smo oboje prasnuli u smijeh.

Došao je i četvrtak prije Božića. Večer je bila uglavnom ista kao i prijašnje, s dvije iznimke. Bilo je više ljudi - možda osamnaest. I u zraku se osjećalo oštro ali neopisivo ozračje uzbuđenja. Johanssen je samo bacio pogleda na svoj Journal, a onda se pridružio McCarronu, Hughu Beaglemanu i meni. Sjedili smo kraj prozora, malo ćaskali o svemu i svačemu i na kraju se upustili u strastvenu - i često vrlo smiješnu - raspravu o predratnim automobilima.

Zapravo, još je nešto bilo drukčije - Stevens je spravio izvrstan punč. Bio je kremast, ali začinjen jakim rumom i začinima. Servirao ga je iz nevjerojatne Waterfordove zdjele koja je izgledala kao ledena skulptura, i žamor razgovora postajao je sve glasniji kako se zdjela praznila.

Pogledao sam u kut pokraj vratašaca sobe za bilijar i zapanjio se kad sam tamo vidio Waterhousea i Normana Stetta kako bacaju karte s fotografijama bejzbolskih igrača u nešto što je izgledalo kao pravi cilindar od dabrovine. Glasno su se smijali.

Ljudi su ležerno prelazili iz jedne skupine u drugu. Već je bilo kasno... a onda, u vrijeme kad bi inače obično počeli odlaziti, vidio sam da Peter Andrews sjedi pred kaminom s neoznačenim paketićem koji je nalikovao na vrećicu sa sjemenjem u ruci. Bacio ju je u vatru ne otvarajući je i plamen je učas počeo mijenjati boje - zakleo bih se da su neke bile izvan normalnog spektra; onda je opet postao žut. Preko Andrewsova ramena vidio sam kamen s uklesanom poukom: VAŽNA JE PRIČA A NE PRIPOVJEDAČ.

Stevens je nenametljivo prolazio između nas skupljajući čaše od punča i zamjenjujući ih čašama za konjak. Neki su promrmljali "Sretan Božić" ili "Ugodni blagdani, Stevense" i tad sam prvi put vidio da se da je novac - netko je neupadljivo tutnuo deset dolara, netko pedeset, a vidio sam i stoticu.

- Hvala, gospodine McCarron... gospodine Johanssen... gospodine Beagleman...

- Tiho, civilizirano mrmljanje.

Već sam dovoljno dugo živio u New Yorku da znam da je Božić karneval napojnica: treba nešto dati mesaru, pekaru, apotekaru - da i ne spominjem vratara, domara i čistačicu koja dolazi utorkom i petkom. Nikad nisam sreo nikoga iz mojeg staleža tko to doživljava kao išta drugo do neizbježne gnjavaže... ali te večeri nisam osjetio ni tračka takvog raspoloženja. Ljudi su novac davali drage volje, čak revno... i iznenada sam se, bez ikakva pravog razloga (kako to, čini se, obično biva kad dođeš u zgradu broj 249) sjetio dječaka koji je doviknuo Scroogeu u tiho, hladno, londonsko božično jutro: "Što? Guska koja je velika kao ja?" A Scrooge mu, gotovo lud od radosti, hihoćući kaže: "Dobar dečko! Izvrstan dečko!"

Potražio sam svoju lisnicu. U njoj sam, iza Ellenine fotografije, uvijek držao pedeset dolara za eventualne neočekivane potrebe. Kad mi je Stevens pružio konjak, bez oklijevanja sam mu tutnuo novčanicu u ruku... iako nisam bogat čovjek.

- Sretan Božić, Stevense - rekao sam.

- Hvala, gospodine, također.

Završio je s raznošenjem konjaka i skupljanjem napojnica pa se povukao. Osvrnuo sam se jedanput dok je Peter Andrews pričao svoju priču i vidio ga kako stoji ispred dvostrukih vrata, nejasna čovjekolika sjena, nepomična i tiha.

- Sada sam odvjetnik, kako znate - rekao je Andrews nakon što je otpio gutljaj konjaka.

- Imam ured u Aveniji Park već dvadeset dvije godine. Ali, prije toga sam bio pomoćnik u odvjetničkoj tvrtki u Washingtonu. Jedne večeri u srpnju zatražili su da ostanem dulje kako bih završio kazalo citiranih slučajeva u predmetu koji s ovom pričom nema nikakve veze. Ali, onda je došao jedan čovjek - čovjek koji je tada bio jedan od najpoznatijih senatora, koji je poslije zamalo postao predsjednik. Košulja mu je bila zamrljana krvlju a oči su mu bile iskolačene.

- "Moram razgovarati s Joeom", rekao je. Joe je bio Joseph Woods, predsjednik tvrtke, jedan od najutjecajnijih odvjetnika u Washingtonu i blizak prijatelj tog senatora.

- "Otišao je kući još prije nekoliko sati", rekao sam mu. Mogu vam reći da sam se strašno uplašio - izgledao je kao netko tko je netom doživio tešku prometnu nesreću ili tučnjavu s noževima. I kad sam vidio njegovo lice, koje sam viđao u novinama, onako zamrljano, kad sam vidio kako mu se jedan obraz trza ispod iskolačenog oka... zbog toga je nekako sve bilo još gore. "Mogu vam ga nazvati..." Već sam se mašio za slušalicu, jedva čekajući da tu neočekivanu odgovornost prebacim na nekoga drugog. Iza njega sam vidio krvave tragove na sagu.

- "Moram odmah razgovarati s Joeom", ponovio je kao da me nije čuo. "U prtljažniku moga auta je nešto... nešto što sam našao dolje u Virginiji. Pucao sam i zabio nož u to, ali ga ne mogu ubiti. Nije ljudsko biće i ne mogu ga ubiti."

- Počeo je hihotati... pa se smijati... i na kraju vrištati. Još je vrištao kad sam napokon uspio dobiti gospodina Woodsa na telefon i reći mu da dođe, da dođe što prije može...

No nije mi namjera prepričavati ni priču Petera Andrewsa. Zapravo, nisam siguran da bih ju se usudio prepričati. Reći ću samo to da je bila tako jezovita da sam je još tjednima sanjao, i Ellen me jednog jutra za doručkom pitala zašto sam usred noći počeo vikati: "Njegova glava! Njegova glava govori u zemlji!"

- Valjda sam nešto sanjao - rekao sam joj.

- Jedan od onih snova kojih se poslije ne možeš sjetiti.

Ali, odmah sam spustio pogled i mislim da je Ellen taj put znala da lažem.

Jednog dana u kolovozu sljedeće godine zazvonio je telefon dok sam radio u čitaonici. Bio je to George Waterhouse. Pitao me bih li mogao doći u njegov ured. Kad sam stigao, vidio sam da su tamo i Robert Carden i Henry Effingham. Na trenutak sam bio siguran da će me optužiti za neku veliku glupost ili propust.

Onda mi je prišao Carden i rekao: - George smatra da je vrijeme da vas unaprijedimo u mlađeg partnera, Davide. A i mi se slažemo.

- To je pomalo kao da ste postali najstariji omladinac na svijetu - rekao je Effingham smiješeći se - ali nema drugog načina. Bude li sreće, do Božića ćete biti pravi partner.

Te noći nije bilo ružnih snova. Ellen i ja smo otišli na večeru, previše popili, zatim produžili u jazz klub u kojem nismo bili gotovo šest godina i slušali onog nevjerojatnog plavookog crnca, Dextera Gordona, kako svira trubu gotovo do dva ujutro. Sljedećeg jutra probudili smo se s glavoboljom i mučninom, još uvijek nesposobni povjerovati da se to dogodilo. Među ostalim, plaća mi je upravo porasla za osam tisuća dolara godišnje dugo nakon što smo odbacili svaku nadu u tako vrtoglav porast prihoda.

Tvrtka me je te jeseni poslala u Kopenhagen na šest tjedana, a kad sam se vratio, doznao sam da je John Hanrahan, jedan od redovitih posjetitelja zgrade broj 249, umro od raka. Skupili smo novac za njegovu ženu koja se našla u teškim prilikama. Mene je zapalo da zbrojim novac - sve u gotovini - i napišem ček. Bilo je tu gotovo deset tisuća dolara. Predao sam ček Stevensu i on ga je valjda poslao poštom.

Arlene Hanrahan je slučajno bila članica Elleninog Kazalištnog društva i Ellen mi je poslije nekog vremena ispričala da je Arlene dobila anonimni ček na deset tisuća četiristo dolara. Uz ček je pisalo samo: "Prijatelji vašeg pokojnog muža".

- Nije li to najnevjerojatnija stvar koju si ikad čuo? - pitala me Ellen.

- Nije - odgovorio sam - ali bi se plasirala među prvih deset. Imamo li još jagoda, Ellen?

Godine su prolazile. Otkrio sam da na katu u zgradi broj 249 postoji još cijeli niz soba - soba za pisanje, spavaća soba u kojoj su gosti katkad provodili noć (premda bih nakon onog klizavog udarca koji sam čuo - ili mislio da sam čuo - osobno radije odsjeo u dobrom hotelu), mala ali dobro opremljena gimnastička dvorana i sauna. Bila je tu i duga, uska prostorija koja se protezala cijelom duljinom zgrade, u kojoj su bile dvije staze za kuglanje.

Tijekom tih godina ponovno sam pročitao novele Edwarda Graya Sevillca i otkrio zapanjujuće dobrog pjesnika - možda ravnog Ezri Poundu i Wallaceu Stevensu - koji se zvao Norbert Rosen. Prema tekstu na ovitku jedne od njegove tri knjige, rodio se 1924. godine, a poginuo je u Anziju. Sve tri knjige objavio je Stedham & Son iz New Yorka i Bostona.

Sjećam se da sam otišao u Javnu knjižnicu jednog sunčanog proljetnog poslijepodneva jedne od tih godina (više nisam siguran koje) i zatražio "Književno tržište" za proteklih dvadeset godina. "Književno tržište" je godišnjak debeo poput žutih stranica telefonskog imenika nekog velikog grada pa knjižničar baš nije bio oduševljen mojim zahtjevom. No bio sam uporan i pomnjivo sam prelistao svih dvadeset svezaka. I premda bi u njima trebali biti navedeni svi nakladnici, i veliki i mali, u Sjedinjenim Državama (a uz njih i agenti, urednici i osoblje klubova knjiga), nigdje nisam našao ime Stedham & Son. Godinu - ili možda dvije godine - poslije upustio sam se u razgovor s nekim antikvarom i pitao ga o tome. Rekao je da nikad nije čuo za njih.

Mislio sam pitati Stevensa, ali sam vidio ono upozorenje u njegovim očima, pa sam odustao.

I tijekom svih tih godina bilo je priča.

Ili pripovijedaka, kako bi rekao Stevens. Smiješnih pripovijedaka, pripovijedaka o nađenoj i izgubljenoj ljubavi, pripovijedaka o nelagodi. Pa čak i nekoliko ratnih priča, premda nisu bile nimalo nalik onome što je Ellen imala na umu kad me to pitala.

Najjasnije se sjećam priče Gerarda Tozemana - priče o američkom stožeru koji je njemačko topništvo pogodilo četiri mjeseca prije svršetka Prvoga svjetskog rata; poginuli su svi osim Tozemana.

Lathrop Carruthers, američki general kojega su tad već svi smatrali ludim (bio je odgovoran za više od osamnaest tisuća smrti - bacao je živote i dijelove tijela kao što bismo vi ili ja bacali novčiće u džuboks), stajao je pred mapom bojišta kad je pala granata. Objašnjavao je još jedan suludi plan napada - plan koji bi uspio kao što su uspjeli i svi ostali njegovi pothvati: vrlo bi djelotvorno stvorio nove udovice.

Kad se slegla prašina, Gerard Tozeman je, onako ošamućen i zaglušen, krvareći iz nosa, ušiju i kutaka očiju dok su mu testisi već natekli od siline udara, naišao na Carruthersovo tijelo dok je tražio izlaz iz bunkera u kojem se stožer nalazio. Pogledao je generalovo tijelo... i onda počeo vriskati od smijeha. Bio je tako zaglušen da ni sam sebe nije čuo, ali čulo ga je medicinsko osoblje i shvatilo da je netko ipak preživio.

Carruthers nije bio osakaćen eksplozijom... barem, rekao je Tozeman, ne onako kako su vojnici u tom tako davnom ratu shvaćali sakaćenje - gubitak ruku, stopala ili očiju, pluća uništena plinom. Ne, rekao je, ništa takvo. Majka bi ga odmah bila prepoznala. Ali, mapa...

...mapa pred kojom je Carruthers stajao u trenutku eksplozije...

Nekako mu se utisnula u lice. Tozeman je pred sobom vidio odvratnu, istetoviranu posmrtnu masku. Obala Bretanje bila je na koščatom hrptu Carruthersove obrve. Rajna je tekla kao ožiljak niz njegov lijevi obraz. Pokrajine čuvene po vinarstvu našle su se na njegovoj bradi. Rijeka Saar opasala mu je vrat kao omča vješala... a na jednom oteklom kapku pisalo je VERSAILLES.

To je bila naša božična priča 197-. godine.

Sjećam se i mnogih drugih, ali njima ovdje nije mjesto. Nije, zapravo, ni Tozemanovoj... ali to je bila prva "božična priča" koju sam čuo u zgradi broj 249 pa nisam mogao odoliti da vam je ne ispričam. A onda, u četvrtak poslije Dana zahvalnosti ove godine, kad je Stevens pljesnuo rukama i upitao tko ćc nas ove godine počastiti božičnom pričom, Emlyn McCarron je zarežao: - Imam ja nešto što bi se dalo ispričati. Sad ili nikad - Bog će me ubrzo zauvijek ušutkati.

Tijekom svih tih godina dolazaka u klub nikad nisam čuo da McCarron priča priču. Možda sam upravo zato tako rano naručio taksi i zašto sam, dok je Stevens dijelio punč nama šestorici koji smo došli te ledene, vjetrovite večeri, bio toliko uzbuđen. A nisam bio jedini; isto sam uzbuđenje vidio i na drugim licima.

McCarron je, onako star, suh i kožnat, sjedio u golemom naslonjaču pred kaminom s paketićem praha u zgrčenoj ruci. Bacio ju je u vatru pa smo gledali kako plamen razuzdano mijenja boje da bi se na kraju vratio žutoj. Stevens je prošao između nas s konjakom a mi smo mu dali božićnu napojnicu. Jednom sam tijekom tog godišnjeg obreda čuo zveket kovanica dok su prelazile iz ruke darovatelja u ruku primatelja; drugom sam zgodom na trenutak u svjetlosti vatre iz kamina vidio novčanicu od tisuću dolara. Ton Stevcnsova mrmljanja u obje je zgode bio posve isti: tih, obziran i besprijekorno korektan. Prošlo je otprilike deset godina otkako sam prvi put došao u zgradu broj 249 s Georgeom Waterhouseom i dok se u vanjskom svijetu mnogo toga promijenilo, ovdje je sve ostalo isto, a Stevens kao da nije bio ni mjeseca - ni dana - stariji.

Vratio se u sjenu i na trenutak je zavladala tako posvemašnja tišina da smo čuli tiho zviždanje uzavrelog soka koji je izlazio iz klada u kaminu. Emlyn McCarron se zagledao u vatru pa smo i mi pogledali onamo. Činilo se da je plamen te večeri osobito divlji. Osjećao sam se gotovo hipnotiziran tom vatrom - kao što su spiljski ljudi od kojih smo potekli vjerojatno bili hipnotizirani njome dok je vjetar puhao i zamorio ispred njihovih hladnih sjevernih spilja.

Napokon, još zagledan u vatru, malo pognut tako da su mu podlaktice počivale na bedrima a sklopljene šake visjele kao čvor između koljena, McCarron je počeo pripovijedati.

2.

METODA DISANJA

Gotovo mi je osamdeset godina, što znači da sam se rodio kad i stoljeće. Cijeli sam život povezan sa zgradom koja stoji sučelice Madison Square Gardcnu; ta zgrada, koja izgleda kao veliki, sivi zatvor -kao da je iz "Priče o dva grada" - zapravo je bolnica, kao što svi sigurno znate. Zove se Mcmorijalna bolnica Harriet White. Harriet White po kojoj je dobila ime bila je prva žena moga oca, a izučila je za bolničarku dok su na Ovčjoj livadi u Central Parku još doista paslc ovce. Kip te gospođe koja bi mi bila maćeha da je još bila živa kad sam se rodio stoji na pijedestalu u paviljonu ispred zgrade i ako ste ga vidjeli, možda ste se pitali kako je žena tako ozbiljna i beskompromisna lica mogla izabrati tako blagi poziv. Moto uklesan u podnožju kipa, kad zaobiđete glupu latinštinu, još je manje utješan: Nema utjehe bez boli; tako spasenje određujemo patnjom. Katon, ako želite znati, a i ako ne želite.

Rodio sam se u toj sivoj kamenoj zgradi 20. ožujka 1900. godine. Vratio sam se u nju kao stažist 1926. Dvadeset šest godina je prilično za početnika u svijetu medicine, ali već sam prošao mnogo konkretniji staž u Francuskoj, na kraju Prvoga svjetskog rata, pokušavajući strpati rasuta crijeva natrag u trbuhe koji su zjapili kao krateri i kupujući na crnoj burzi morfij koji je često bio pomiješan s drugim sastojcima i katkad i opasan.

Kao i generacije liječnika poslije Drugoga svjetskog rata, bili smo vrlo praktični, i podaci većih medicinskih fakulteta pokazuju da je između 1919. i 1928. malo tko ponavljao godinu ili se ispisao. Bili smo stariji, iskusniji, staloženiji. Jesmo li bili i mudriji? Ne znam... ali smo svakako bili ciničniji. Nije bilo svih tih besmislica o kojima pišu u popularnim romanima o medicini, o padanju u nesvijest ili povraćanju pri prvoj autopsiji. Ne poslije Bellcau Woodsa, gdje su majke štakorice znale podići nekoliko legala mladunaca na crijevima rastrgnutih vojnika koji su ostavljeni da trunu na ničijoj zemlji. Povraćanje i padanje u nesvijest bilo je odavno iza nas.

Mcmorijalna bolnica Harriet White odigrala je važnu ulogu i u nečemu što mi se dogodilo devet godina nakon što sam završio stažiranje, i to je priča koju vam večeras želim ispričati. Nije to priča prikladna za Božić, možda ćete reći (iako se završni prizor odigrao na Badnjak), pa ipak, premda je nedvojbeno užasna, čini mi se da istodobno izražava svu čudesnu moć naše proklete, uklete vrste. U njoj vidim čudo naše volje... ali i njezinu strašnu, mračnu moć.

Samo je rođenje, gospodo, za mnoge nešto strašno; sad je u modi da očevi budu nazočni rođenju svoje djece, i premda je ta moda mnoge muškarce opteretila osjećajem krivice koji po meni ne zaslužuju (a kojom se neke žene svjesno i okrutno koriste), načelno to smatram zdravim. No vidio sam muškarce kako izlaze iz rađaonice blijedi, posrćući, vidio sam ih kako padaju u nesvijest poput djevojaka, svladani krikovima i krvlju. Sjećam se jednog oca koji se sasvim dobro držao... da bi odjedanput počeo histerično vrištati kad je njegov savršeno zdravi sin došao na svijet. Dječakove su oči bile otvorene, činilo se da gleda oko sebe... a onda se pogled zaustavio na ocu.

Rođenje je čudesno, gospodo, ali ga nikada nisam smatrao lijepim - ne, nipošto. Mislim da je odveć brutalno da bi moglo biti lijepo. Ženska je utroba poput motora. Motor se uključuje začećem. Isprva kao da je u leru... ali kad se životni ciklus približi vrhuncu, rođenju, motor turira sve jače i jače. Prvotni šapat pretvara se u stalno brujanje, pa u ropot, pa u zastrašujuću riku. Kad se taj motor jednom uključi, svaka buduća majka zna da joj je život u pitanju. Ili će roditi dijete i isključiti motor, ili će motor lupati sve jače, glasnije i brže dok ne eksplodira i ne ubije ju u krvi i boli.

Ovo je priča o rođenju, gospodo, rođenju dan prije rođenja koje slavimo već gotovo dvije tisuće godina.

Počeo sam raditi kao liječnik 1929. godine - godine koja nije bila pogodna ni za kakve početke. Djed mi je uspio posuditi nešto novaca pa sam imao više sreće od većine mojih kolega, ali sljedeće sam četiri godine ipak morao preživljavati uglavnom se oslanjajući na dosjetljivost.

Do 1935. godine stvari su već stajale malo bolje. Stekao sam skupinu stalnih pacijenata, a iz Memorijalne bolnice slali su mi često i one koji više nisu morali biti na bolničkom liječenju. U travnju te godine pregledao sam novu pacijenticu, mladu ženu koju ću nazvati Sandra Stansfield - to je ime dovoljno slično njezinu pravom imenu. Bila je bjelkinja i rekla je da ima dvadeset osam godina. Kad sam je pregledao, zaključio sam da je tri do pet godina mlađa. Bila je plavokosa, vitka i za ono vrijeme visoka - oko 172 cm. Bila je i lijepa, ali na neki strog način. Imala je jasne i pravilne crte lica i inteligentne oči... a usta su joj bila jednako odlučna kao kamena usta kipa Harriet White u paviljonu preko puta Madison Square Gardena. Ime koje je upisala na obrazac nije bilo Sandra Stansfield nego Jane Smith. Kad sam je pregledao, utvrdio sam da je trudna otprilike dva mjeseca. Nije imala vjenčani prsten.

Nakon prvog pregleda, ali prije nego što su stigli rezultati testa na trudnoću, moja medicinska sestra, Ella Davidson, rekla je: - Znate ona djevojka koja je bila jučer, Jane Smith? Kladim se da je to izmišljeno ime.

Složio sam se. Ipak, prilično me zadivila. Nije okolišala, crvenjela i plakala kao što to obično čine djevojke u njezinu položaju. Bila je izravna i praktična. Čak i to izmišljeno ime zvučalo je više kao stvar praktičnosti nego srama. Nije se potrudila smisliti nešto uvjerljivije, recimo "Betty Rucklehouse", ili nešto egzotično kao "Ternina DeVille". Potrebno ti je ime za obrazac, kao da je mislila, jer je takav propis. Pa dobro, napisat ću ga. Ali, umjesto da se oslonim na profesionalnu etiku čovjeka kojeg ne poznajem, radije ću se osloniti na sebe. Ako nemate ništa protiv.

Ella je frktala i malo gunđala - "te današnje djevojke", "besramnice" i slično - ali bila je dobra žena i mislim da je sve to rekla samo forme radi. Znala je baš kao i ja da moja nova pacijentica, što god bila, zasigurno nije praznoglava pustolovka. Ne, "Jane Smith" bila je samo krajnje ozbiljna, krajnje odlučna mlada žena - ako se uz te osobine uopće može upotrijebiti slabašna riječ "samo". Bila je to neugodna situacija (možda se sjećate da se nekoć govorilo da je djevojka "nastrugala"; danas se mnoge mlade žene, izgleda, izvlače struganjem kad "nastružu"), a ona ju je namjeravala podnijeti što je god mogla dostojanstvenije.

Tjedan dana nakon prvog pregleda ponovno je došla. Danje bio krasan - jedan od prvih pravih proljetnih dana. Bilo je toplo, nebo je bilo meke, mliječnoplave boje a povjetarac je nosio miris - topao, neodrediv miris koji kao da je znak koji nam priroda šalje da se vratila na početak svojeg ciklusa rađanja. Jedan od onih dana kad čovjek poželi da je kilometrima daleko od svake odgovornosti, da sjedi sučelice vlastitoj dragoj ženi - recimo na Coney Islandu ili na Palisadesu s druge strane Hudsona s košarom za piknik na kockastom stolnjaku, da žena na glavi ima veliki šešir i haljinu bez rukava lijepu kao taj dan.

"Jane Smith" je imala haljinu s rukavima, ali je svejedno bila gotovo tako lijepa kao taj dan - od bijelog lana sa smeđim porubom.

Imala je smeđe salonke, bijele rukavice i kloš koji je pomalo izišao iz mode - bio je to prvi znak da ona nipošto nije imućna žena.

- Trudni ste - rekao sam joj.

- To ste vjerojatno već i sami znali, zar ne?

Ako će plakati, pomislio sam, to će biti sada.

- Da - rekla je savršeno mirno. U njezinim očima nije bilo ništa više suza nego što je na nebu tog dana bilo oblaka.

- Inače mi je mjesečnica vrlo redovita.

Nakratko smo zašutjeli.

- Kad mogu očekivati porođaj? - upitala me uz jedva zamjetljiv uzdah. Takav bi zvuk čovjek ispustio kad se saginje da podigne nešto teško.

- Bit će to božična beba - rekao sam.

- 10. prosinca, ali može biti dva tjedna prije ili poslije.

- U redu.

- Kratko je oklijevala, a onda nastavila.

- Hoćete li biti moj liječnik? Iako nisam udana?

- Hoću - rekao sam.

- Pod jednim uvjetom.

Namrštila se i u tom je trenutku njezino lice više nego ikad nalikovalo na Harriet White, očevu prvu ženu. Ne biste očekivali da se mlada žena od dvadeset tri godine može tako prijeteći namrštiti. Bila je spremna otići, a ako to znači proći cijelu tu neugodnost iznova, i na to je bila spremna.

- A što bi to bilo? - upitala je bezbojnom uljudnošću.

Sad sam ja osjetio poriv da spustim pogled, ali nastavio sam gledati u njezine smirene smeđe oči.

- Želim znati vaše pravo ime. Možete i dalje plaćati gotovinom ako želite i gospoda Davidson će vam pisati priznanice na ime Jane Smith, ali ako se namjeravamo viđati sljedećih sedam mjeseci, želim vam se obraćati imenom kojim vam se obraćaju cijeli život.

Završio sam svoj apsurdni mali govor i gledao je kako razmišlja. Bio sam uvjeren da će ustati, zahvaliti mi se i zauvijek otići. To bi mi bilo žao. Svidjela mi se. Još više mi se sviđao njezin praktičan pristup problemu zbog kojeg bi se devedeset posto žena pretvorilo u nespretne i nedostojanstvene lažljivice, užasnute živim satom u sebi i tako posramljene da ne bi bile kadre skovati nikakav plan.

Danas bi vjerojatno većina mladih ljudi takvo stanje duha smatralo smiješnim, ružnim, čak i nevjerojatnim. Ljudi toliko žele pokazati svoju liberalnost da se prema trudnici bez vjenčanog prstena odnose dvostruko bolje nego prema onoj koja ga ima. Ali, gospodo, vi se sigurno sjećate moraliziranja i licemjerja zbog kojih je položaj žene koja je "nastrugala" nekoć bio tako neugodan. Tada je udana trudnica bila sretna žena, sigurna u svoj položaj i ponosna što je ispunila ono što je smatrala svojom životnom ulogom. Neudana trudnica je u očima svijeta bila bludnica - bila je to često i u vlastitim očima. Bila je, kako bi rekla Ella Davidson, "laka", a u ono vrijeme i u onom svijetu to se nije lako praštalo. Takve su žene odlazile u drugi grad roditi svoje dijete. Neke su uzimale tablete ili skakale s krova. Ili su išle prljavim šarlatanima na pobačaj, ili ga same pokušavale izazvati. U svojoj sam praksi vidio četiri žene koje su mi iskrvarile pred očima zbog perforirane maternice - u jednom slučaju perforacija je nastala od iskrhanog grla boce Dr. Peppera pričvršćene za držak metle. Da, teško je danas zamisliti da se takvo što doista događalo, ali jest, gospodo. Događalo se. Bio je to, ukratko, najteži položaj u kojem se mogla zateći zdrava mlada žena.

- Dobro - rekla je na kraju.

- To je pošteno. Zovem se Sandra Stansfield.- i pružila mi je ruku. Pomalo zapanjen, prihvatio sam je i stisnuo. Bilo mi je drago što me Ella Davidson ne vidi. Ne bi ništa rekla, ali bi moja kava cijeli sljedeći tjedan bila gorka.

Nasmiješila se - mojoj zbunjenosti, vjerojatno - i pogledala me u oči.

- Nadam se da ćemo biti prijatelji, doktore McCarron. Prijatelj mi i te kako treba. Bojim se.

- To razumijem i nastojat ću biti vaš prijatelj, gospođice Stansfield. Mogu li sad nešto učiniti za vas?

Otvorila je torbicu i izvadila malu bilježnicu i olovku. Otvorila je bilježnicu, podigla olovku i pogledala me. Na trenutak sam se užasnuo misleći da će me pitati ime i adresu nekoga tko bi joj napravio pobačaj. No ona je rekla: - Recite mi što bi bilo najbolje da jedem. Najbolje za dijete.

Glasno sam se nasmijao. Pogledala me pomalo začuđeno.

- Oprostite, ali tako ste poslovni.

- Pa, dijete sad jest dio mojeg posla - rekla je.

- Nije li tako, doktore McCarron?

- Da, naravno, imate pravo. A ja imam knjižicu koju dajem svim svojim trudnim pacijenticama. O prehrani, težini, piću, pušenju i mnogim drugim stvarima. Molim vas, nemojte se smijati kad je vidite. Povrijedit ćete me, jer sam sam je napisao.

I doista je bilo tako, premda je to bio više pamflet nego knjižica, a s vremenom je prerasla u moju knjigu "Praktični savjeti za trudnoću i porođaj". U ono me vrijeme jako zanimala ginekologija i porodiljstvo - zanima me i danas - premda tada to nije bila poželjna specijalizacija osim ako ste imali dobre veze u višim staležima. A ako ste ih i imali, moglo je potrajati deset-petnaest godina da prikupite dovoljno pacijentica. Budući da sam zbog rata počeo raditi prilično kasno, smatrao sam da ne mogu tratiti vrijeme. Zadovoljio sam se time da ću u svojoj općoj praksi vidjeti mnogo sretnih trudnica i poroditi mnogo djece. Tako je i bilo - porodio sam više od dvije tisuće beba, dovoljno da napune dvjesto učionica.

Budnije sam pratio literaturu o trudnoći nego i o jednom drugom području opće prakse. A budući da sam o tome imao vrlo određeno mišljenje, napisao sam vlastiti pamflet umjesto da samo dijelim beskorisne savjete koje su tada davali trudnicama. Neću ih sve nabrajati jer bi to potrajalo cijelu noć, ali spomenut ću nekoliko.

Trudnicama se savjetovalo da što više leže i da se nipošto ne kreću mnogo jer bi inače mogle pobaciti ili roditi "oštećeno" dijete. Čujte, porođaj je vrlo težak posao i savjetovati takvo što isto je kao da nogometašu kažete neka se pripremi za utakmicu tako da što više sjedi da se ne bi umorio! Još jedan briljantan savjet koji su davali mnogi liječnici bio je da umjereno debele trudnice počnu... pušitil Logiku je savršeno objašnjavala jedna od reklama: "Umjesto slatkiša, zapalite Lucky." Ljudi koji misle da smo s ulaskom u dvadeseto stoljeće ušli i u doba medicinske prosvijećenosti nemaju pojma kako medicina katkad zna biti luda. Možda je tako i bolje, jer da znaju, preko noći bi osijedili.

Dao sam gospođici Stansfield svoju knjižicu i ona ju je kakvih pet minuta usredotočeno čitala. Pitao sam je bi li joj smetalo da zapalim lulu i ona mi je to dopustila odsutnim pokretom ruke. Kad me napokon pogledala, blago se smiješila.

- Jeste li vi radikal, doktore McCarron? -upitala je.

- Zašto me to pitate? Zato što savjetujem da trudnice svoje poslove obavljaju pješice umjesto da se voze u zadimljenom vagonu podzemne željeznice koji se stalno trza?

- "Pretporođajni vitamini", što god to bilo... plivanje... i vježbe disanja! Kakve vježbe disanja?

- To dolazi kasnije. I ne, nisam radikal. Daleko od toga. Ali me zato sljedeći pacijent čeka već pet minuta.

- Oh, oprostite.

- Brzo je ustala i gurnula knjižicu u svoju torbicu.

- Sve je u redu.

Navukla je lagani ogrtač gledajući me onim otvorenim smeđim očima.

- Ne - rekla je.

- Uopće niste radikal. Mislim da ste zapravo vrlo... ugodni? Je li to prava riječ?

- Nadam se da će poslužiti - rekao sam.

- Sviđa mi se. Gospođa Davidson će vam zakazati pregled. Htio bih da dođete početkom sljedećeg mjeseca.

- Vaša mi gospođa Davidson nije sklona.

- Ma ne, sigurno se varate.

- Ali, nikad nisam bio osobito vješt laganju pa je toplina između nas naglo nestala. Nisam je otpratio do vrata.

- Gospođice Stansfield?

Okrenula se prema meni, suzdržano, upitno.

- Namjeravate li zadržati dijete?

Kratko me promatrala a onda se nasmiješila - zagonetnim osmijehom koji vjerojatno razumiju samo trudnice.

- O, da - rekla je i izišla.

Do kraja tog dana došli su mi identični blizanci s identičnim slučajem opeklina od otrovnog bršljana, probušio sam jedan čir, uklonio komadić metala iz oka nekog kovinotokara i jednu od mojih najstarijih pacijentica uputio u Memorijalnu bolnicu jer je zasigurno imala rak. Već sam bio zaboravio na Sandru Stansfield. Podsjetila me Ella Davidson kada je rekla:

- Možda ipak nije pustolovka.

Podigao sam pogled s kartona posljednjeg pacijenta. Gledao sam ga osjećajući onu beskorisnu srdžbu koju osjeća gotovo svaki liječnik kada zna da je posve bespomoćan i misleći kako bih trebao dati izraditi novi žig, samo što na njemu ne bi pisalo "dugovanje" ili "plaćeno" ili "pacijent premješten", nego "osuđen na smrt". Možda s lubanjom i prekriženim kostima kao na bočicama otrova.

- Molim?

- Vaša gospođica Jane Smith. Učinila je nešto vrlo neobično jutros kad sam joj zakazala sljedeće preglede.

- Po licu sam joj vidio da je to jedna od neobičnih stvari koje gospođa Davidson odobrava.

- A što to?

- Kad sam joj dala raspored pregleda, zamolila me da joj zbrojim troškove. Sve troškove. Uključujući porođaj i boravak u bolnici.

To je doista bilo neobično. Ne zaboravite, bilo je to 1935. godine, a gospođica Stansfield odavala je dojam nekoga tko je sam na svijetu. Je li dobrostojeća, možda čak bogata? Nisam to vjerovao. Haljina, cipele, rukavice - sve je to bilo elegantno, ali nije nosila nakit, čak ni bižuteriju. A tu je bio i šešir - onaj demodirani kloš.

- I jeste li to učinili? - upitao sam.

Gospođa Davidson me pogledala kao da sam izgubio razum.

- Jesam li? Naravno da jesam! I ona mi je sve platila. U gotovini.

Potonje je očigledno najviše iznenadio gospođu Davidson (dakako, vrlo ugodno), mene nimalo nije iznenađivalo. Žene kao "Jane Smith" ne mogu si priuštiti da pišu čekove.

- Izvadila je novčarku, otvorila je, izbrojala novac i stavila mi ga na sto! - nastavila je gospoda Davidson.

- Onda je stavila priznanicu tamo gdje je bio novac, vratila lisnicu u torbicu i pozdravila me. Nimalo loše kad imamo na umu koliko smo puta morali podsjećati navodno pristojan svijet da nam plati račune.

Mene je to razdražilo. Nije mi bilo drago što je Stansfieldica to učinila, što je gospođa Davidson bila tako zadovoljna, a ni sam sobom nisam bio zadovoljan, zbog razloga koji nisam znao odrediti, a ne znam ni sada. Nekako sam se u svemu tome osjećao mali.

- Ali, nije sad mogla platiti bolničke troškove - rekao sam. Bila je to sitnica, ali nisam se imao čega drugog uhvatiti.

- Na kraju krajeva, ne znamo koliko će dugo morati ostati. Ili ste postali proročica, Ella?

- To sam joj i ja rekla, a ona me pitala koliko se obično ostaje nakon normalnog porođaja. Rekla sam joj tri dana. Nije li tako, doktore McCarron?

Morao sam priznati da jest.

- Rekla mi je da će tri dana platiti odmah, a bude li morala ostati duže, platit će razliku, a ako...

- ...a ako ostane kraće, možemo joj vratiti novac - završio sam umjesto nje. Pomislio sam: K vragu i ta žena!, a onda sam se nasmijao. Imala je petlje. To joj se nije moglo poreći. I to u svakom smislu.

Gospoda Davidson se nasmiješila... i ako sad, kad sam starac, ikad dođem u iskušenje da pomislim kako znam sve što se može znati o ljudima, sjetim se tog osmjeha. Do tog dana kladio bih se u sve na svijetu da nikad neću vidjeti gospođu Davidson, oličenje pristojnosti, kako se smiješi misleći na neudanu trudnicu.

- Petlje? Ne znam, doktore. Ali, zna što hoće. To svakako.

Prošlo je mjesec dana i gospođica Stansfield došla je na pregled -jednostavno je izronila iz nevjerojatne, široke struje ljudi tadašnjeg, a i sadašnjeg New Yorka. Na sebi je imala zgodnu plavu haljinu kojoj je uspjela dati štih originalnosti, unikata, iako je očigledno bila izabrana iz niza istih takvih haljina u trgovini. Cipele joj nisu bile u tonu - bile su to one iste smeđe salonke koje je imala prošli put.

Pomnjivo sam je pregledao i utvrdio da je sve u najboljem redu. Rekao sam joj to i bilo joj je drago.

- Pronašla sam one vaše pretporođajne vitamine, doktore McCarron.

- Da? Izvrsno.

Oči su joj nestašno bljeskale.

- Apotekar me upozorio da ih ne uzimam.

- Sačuvaj nas Bože ljudi koji tucaju lijekove u avanima - rekao sam, a ona je zahihotala prikrivajući usta rukom - bila je to djetinja gesta, dražesno opuštena.

- Još nisam upoznao apotekara koji nije zapravo želio biti liječnik. I republikanac. Pretporođajni vitamini su novost pa se prema njima odnose sumnjičavo. Jeste li ga poslušali?

- Ne, poslušala sam vas. Vi ste moj liječnik.

- Hvala vam.

- Nema na čemu.

- Gledala me otvoreno; više nije hihotala.

- Doktore McCarron, kad će mi se početi vidjeti?

- Ne prije kolovoza, mislim. Tek u rujnu ako odaberete... komotniju odjeću.

- Hvala.

- Uzela je svoju torbicu ali nije odmah ustala. Činilo mi se da želi razgovarati, ali ne zna kako bi počela.

- Zaposleni ste, zar ne? Kimnula je.

- Da, radim.

- Smijem li upitati gdje? Ako mi ne želite reći...

Nasmijala se - reskim, neveselim smijehom koji se od onog hihota razlikovao kao dan od noći.

- U robnoj kući. Gdje drugdje neudana žena može raditi u ovom gradu? Prodajem parfeme debelim gospođama koje farbaju kosu i stavljaju trajne.

- Do kada mislite raditi?

- Dok ne primijete moje nezgodno stanje. Pretpostavljam da će me tada zamoliti da odem kako ne bih uzrujala neku od debelih gospoda. Možda bi im se od prizora trudnice bez vjenčanog prstena opustila trajna.

Iznenada su joj oči zablistale od suza. Usnice su joj drhtale. Posegnuo sam za rupčićem. Ali, suze nisu potekle - ni jedna jedina. Oči su joj na trenutak zasuzile, a onda se povukle. Usta su joj se zategnula... a onda je i njih opustila. Jednostavno je odlučila da neće izgubiti vlast nad svojim osjećajima... i nije. Bilo je to vrlo dojmljivo.

- Oprostite - rekla je.

- Vrlo ste ljubazni prema meni. Neću vam zauzvrat početi pričati priču koja nije nimalo neobična.

Ustala je pa sam ustao i ja.

- Znam slušati - rekao sam.

- A imam i vremena. Sljedeći pacijent je otkazao.

- Ne - rekla je.

- Hvala vam, ali ne bih.

- U redu. Ali, ima još nešto.

- Da?

- Nije mi običaj naplaćivati svojim pacijentima usluge koje im još nisam pružio. Nadam se da ćete, ako... mislim, ako biste željeli... ili morali...

- Zbunjeno sam zašutio.

- Već sam četiri godine u New Yorku, doktore McCarron, a po prirodi sam štedljiva. Poslije kolovoza - ili rujna - morat ću živjeti od ušteđevine dok se ne budem mogla ponovno zaposliti. Nemam mnogo i katkad me, osobito noću, uhvati strah.

Mirno me gledala onim prekrasnim smeđim očima.

- Činilo mi se bolje... sigurnije, da odmah platim za dijete. Prije svega ostalog. Jer tako mislim o svome djetetu, a poslije bi iskušenje da potrošim novac moglo postati preveliko.

- U redu - rekao sam.

- Ali, imajte na umu da ja na to gledam kao plaćanje unaprijed. Ako vam bude potreban novac, samo recite.

- Pa da se gospoda Davidson opet pretvori u zmaja? - Oči su joj opet nestašno bljeskale.

- Neće ići. A sad, doktore...

- Namjeravate raditi što je dulje moguće? Što je god dulje moguće?

- Da. Moram. Zašto?

- Mislim da ću vas malo uplašiti prije nego što odete - rekao sam. Malo je razrogačila oči.

- Nemojte - rekla je.

- Ionako sam već jako uplašena.

- Upravo ću zato to i učiniti. Sjednite, gospođice Stansfield.

- A kad je nastavila stajati, dodao sam: - Molim vas.

Sjela je. Nerado.

- Vi ste u neobičnom i nezavidnom položaju - rekao sam i naslonio se na stol za pregled.

- Nosite se s tim iznimno dostojanstveno.

Zaustila je da nešto kaže, ali sam je zaustavio rukom.

- To je dobro. Čestitam vam na tome. Ali, ne bih volio da naškodite djetetu zbog brige za novčanu sigurnost. Imao sam pacijenticu koja se, unatoč mojim savjetima, mjesecima utezala steznikom, sve jače i jače kako je trudnoća postajala uočljivija. Bila je to tašta, glupa, naporna žena i mislim da zapravo nije ni željela dijete. Nisam zagovornik teorije o podsvjesnom o kojoj danas, čini se, svi raspravljaju, ali da jesam, rekao bih da je ona - ili nešto u njoj - pokušavala ubiti dijete.

- I je li ga ubila? - Lice joj je bilo nepomično.

- Ne, nije. Ali, dijete se rodilo retardirano. Sasvim je moguće da bi se ionako rodilo retardirano, ne kažem da nije - o takvim stvarima ne znamo gotovo ništa. Ali, moguće je da je ona to izazvala.

- Shvaćam - rekla je tiho.

- Ne želite da se... utežem kako bih mogla raditi četiri ili šest tjedana dulje. Moram priznati da sam pomišljala na to. I zato... hvala vam što ste me uplašili.

Ovaj sam je put ispratio do vrata. Bio bih je volio pitati koliko joj je ušteđevine ostalo, koliko se približila rubu. No ona na to pitanje ne bi odgovorila, to mi je bilo jasno. I tako sam se samo pozdravio s njom i rekao nešto šaljivo o vitaminima. Otišla je. Tijekom sljedećeg mjeseca događalo mi se da u neobičnim trenucima pomislim na nju i...

Johanssen je na tom mjestu prekinuo McCarronovu priču. Bili su stari prijatelji pa mu je to valjda davalo pravo da postavi pitanje koje nam je zacijelo svima prošlo kroz glavu.

- Jesi li bio zaljubljen u nju, Emlyne? To hoćeš reći sa svim tim opaskama o njezinim lijepim smeđim očima i osmijehu i o tome kako si pomišljao na nju u neobičnim trenucima?

Mislio sam da će McCarronu smetati što ga je prekinuo, ali nije.

- Imaš pravo postaviti to pitanje - rekao je i zastao, gledajući u vatru. Činilo se kao da je zadrijemao. Onda je prasnuo suhi čvor na nekoj kladi i poslao spiralu iskri u dimnjak; McCarron se okrenuo i pogledao najprije Johanssena a onda i nas ostale.

- Ne, nisam bio zaljubljen u nju. Ono što sam rekao o njoj zvuči kao nešto što primjećuje muškarac koji se zaljubljuje - njezine oči, haljine, smijeh.

- Pripalio je lulu posebnim upaljačem nalik klinu koji je uvijek nosio sa sobom, uvlačeći dim dok se nije zažarila. Onda je ugasio upaljač, stavio ga u džep i ispuhnuo oblak dima koji se polako kretao oko njegove glave kao mirisna opna.

- Divio sam joj se. To je sve. Sa svakim njezinim dolaskom divio sam joj se sve više. Možda neki od vas misle da je ovo priča o nesretnoj ljubavi. Ništa ne može biti dalje od istine. Njezina je priča isplivala na površinu malo-pomalo tijekom sljedećih mjeseci i kad je čujete, gospodo, mislim da ćete se složiti da je bila upravo onako obična kako je ona sama i rekla. Grad ju je privukao kao i tisuće drugih djevojaka, potjecala je iz provincije...

... iz Iowe ili Nebraske. Ili možda Minnesote - ne sjećam se više točno. Mnogo je nastupala u školskom i mjesnom kazalištu u svojem gradiću, dobila dobre kritike od kritičara koji je diplomirao književnost na Višoj školi za krave i silose, pa je došla u New York okušati sreću na pozornici.

I u tome je bila praktična - ili barem onoliko praktična koliko je moguće kad imaš nepraktične ambicije. Rekla mi je da je došla u New York jer nije vjerovala u neizrečenu tvrdnju filmskih časopisa - da svaka djevojka koja dođe u Hollywood može postati filmska zvijezda, da će danas pijuckati sok u kafiću a već sljedećeg dana glumiti s Gableom ili McMurrayjem. Došla je u New York jer je mislila da bi se tu lakše mogla probiti... i zato što ju je kazalište zanimalo više od filma, mislim.

Zaposlila se kao prodavačica parfema u jednoj od velikih robnih kuća i upisala se na satove glume. Bila je pametna i vrlo odlučna - imala je čeličnu volju - ali bila je ljudsko biće kao i svi mi. Bila je i osamljena. Osamljena na onaj način koji možda poznaju samo djevojke koje su nedavno došle iz malih gradova na Srednjem zapadu. Čežnja za domom nije uvijek neodređen, nostalgičan, gotovo lijep osjećaj iako je tako obično zamišljamo. Može on biti i bodež, bolest koja nije samo metaforička nego i stvarna. Može promijenit pogled na svijet - lica koja vidiš na ulici više nisu samo ravnodušna nego i ružna... možda čak i zla. Čežnja za domom je stvarna bolest - bol biljke iščupane iz korijena.

Gospođica Stansfield, ma koliko bila odlučna i snažna, nije bila imuna na nju. Ostatak slijedi tako prirodno da ga je suvišno i pričati. Na satove glume dolazio je i neki mladić. Nekoliko su puta izišli zajedno. Nije ga voljela, ali joj je trebao prijatelj. Kad je shvatila da on to nije i da nikad neće ni biti, već su dvaput bili zajedno. U krevetu. Otkrila je da je trudna. Rekla je to mladiću koji joj je odgovorio da će biti uz nju i "postupiti dolično". Tjedan dana poslije nestao je bez traga. Tada je došla k meni.

Tijekom četvrtog mjeseca trudnoće upoznao sam gospođicu Stansfield s metodom disanja - onom koju danas nazivaju Lamazeovom metodom. U ono doba gospodin Lamaze bio je potpuno nepoznat.

"U ono doba" - vidim da se često koristim tom frazom. Ispričavam se, ali ne mogu si pomoći - velik dio onoga što sam vam rekao i što ću vam tek reći dogodilo se tako kako se dogodilo zato što je bilo "u ono doba".

I tako... "u ono doba", prije četrdeset pet godina i više, da ste otišli u rađaonicu bilo koje veće američke bolnice, mislili biste da ste u ludnici. Žene koje nekontrolirano plaču, žene koje viču da žele umrijeti, da ne mogu podnijeti tu agoniju, koje mole da im Isus Krist otpusti grijehe, koje psuju i govore riječi za koje njihovi očevi i muževi nikad ne bi povjerovali da ih one znaju. Sve je to bilo vrlo uobičajeno unatoč činjenici da je većina žena na svijetu rađala posve tiho osim stenjanja kakvo povezujemo s bilo kojom vrstom napornog fizičkog rada.

Za dio te histerije bili su odgovorni liječnici, na žalost. Nisu pomagale ni priče koje su trudnice slušale od prijateljica i rođakinja koje su rodile prije. Vjerujte mi: ako vam kažu da će vas nešto boljeti, to će vas doista i boljeti. Bolje najvećim dijelom u glavi i ako neka žena usvoji pomisao da rađanje strašno boli - kad joj to kažu majka, sestre, udane prijateljice a uz njih još i liječnik - taje žena duševno preduvjetovana da osjeća veliku bol.

I nakon samo šest godina prakse, naviknuo sam se vidjeti žene koje su se pokušavale boriti s dvostrukim problemom: ne samo s činjenicom da su trudne i da moraju planirati dolazak djeteta nego i s činjenicom - ili barem onim što su one smatrale činjenicom - da su ušle u dolinu smrti. Mnoge su čak nastojale sve ostaviti u redu kako bi, ako umru, njihovi muževi mogli dalje bez njih.

Ovo nije ni vrijeme ni mjesto za lekcije iz porodiljstva, ali morate znati da je dugo vremena prije "onog doba" čin rađanja u zapadnim zemljama doista bio iznimno opasan. Nakon revolucije u medicini koja se dogodila oko 1900. godine, postupak je postao mnogo sigurniji, ali se nevjerojatno mali broj liječnika potrudio to reći svojim trudnicama. Samo Bog zna zašto. Ali, imajući sve to na umuje li čudo što je u većini radaonica bilo kao da ste na psihijatrijskom odjelu s najtežim slučajevima? Za te jadne žene napokon je došao trenutak da dozive nešto što im je, zbog viktorijanskih običaja, bilo opisano vrlo neodređeno; napokon su osjećaje kako motor rađanja radi punom snagom. Obuzelo ih je strahopoštovanje i čuđenje koje su odmah protumačile kao neizdrživu bol pa je većina očekivala da ubrzo krepa kao pas.

Čitajući literaturu o rađanju, naišao sam na načelo tihog poroda i metodu disanja. Vrištanje rasipa energiju koja se može upotrijebiti da dijete lakše izađe, žene od njega hiperventiliraju, a kad se to dogodi, tijelo se ponaša kao da je kriza - luči se mnogo adrenalina, ubrzavaju se disanje i bilo. Sve je to posve nepotrebno. Metoda disanja pomaže majci da se usredotoči na posao koji je pred njom i da iskoristi sposobnosti tijela kako bi podnijela bol.

Metoda se u tada već naširoko koristila u Indiji i Africi; u Americi su je poznavali Sošoni, Kiove i Mikmaki; Eskimi se oduvijek služe njome; ali, kako možete pretpostaviti, zapadnjački liječnici za nju nisu pokazivali zanimanje. Jedan moj kolega - inače pametan čovjek - vratio mi je rukopis mojeg pamfleta o trudnoći ujesen 1931. godine koji sam mu dao na čitanje. Crvenom je olovkom prekrižio cijeli dio o metodi disanja. Na margini je nažvrljao da bi, da su ga zanimala "crnačka praznovjerja", svratio do kioska i kupio časopis Čudne priče.

Ali, ja ga nisam poslušao i nisam taj dio izbacio iz pamfleta. No rezultati su bili mješoviti, to je najviše što mogu reći. Nekim je ženama metoda mnogo pomogla. Druge kao da su je načelno shvaćale ali su posve izgubile disciplinu kad bi trudovi postali duboki i jaki. Otkrio sam da su u većini takvih slučajeva ideju potkopale dobronamjerne prijateljice i rođakinje koje nikad nisu čule za metodu pa nisu vjerovale da može biti uspješna.

Metoda se temeljila na tezi da su trudovi, iako u svakom pojedinom slučaju ponešto različiti, ipak općenito vrlo slični. Postoje četiri faze: početni trudovi, porođajni trudovi, sam porođaj i izbacivanje posteljice. Početni trudovi znače potpuno otvrdnjavanje trbušnih i zdjeličnih mišića; trudnica ih često počne osjećati već u šestom mjesecu. Mnoge žene koje su prvi put trudne očekuju nešto gadno, slično grčevima u crijevima. Kažu mi da nije tako, da je to jak tjelesni osjećaj koji se može produbiti u bol. Žena koja primjenjuje metodu disanja tad počne disati u kratkim, odmjerenim udisajima i izdisajima. Svaki se izdisaj ispuhne, kao da svirate trubu u stilu Dizzyja Gillespieja.

Tijekom porođajnih trudova, kad počnu bolniji grčevi svakih petnaestak minuta, žena prijeđe na duge udisaje i duge izdisaje - onako kako diše maratonac kad počinje posljednju etapu. Što se bolje usredotoče, to su dulji udisaji i izdisaji. U svom sam pamfletu tu fazu nazvao "jahanjem valova".

Posljednju fazu koja nas ovdje zanima nazvao sam "lokomotivom", a danas ih Lamazeovi sljedbenici zovu "ču-ču" fazom. Porođaj prate bolovi koji se često opisuju kao duboki i staklasti. Prati ih neodoljiva potreba majke da gura... da izbaci dijete. To je trenutak, gospodo, kada taj čudesni, zastrašujući motor dolazi do vrhunca. Grlić maternice posve je raširen. Dijete je krenulo na svoje kratko putovanje niz porođajni kanal i da pogledate ravno među majčine noge, vidjeli biste dječju glavicu samo nekoliko centimetara od vanjskog svijeta. Majka koja primjenjuje metodu disanja sada počne kratko i oštro disati između usnica, ne puneći pluća, bez hiperventilacije - zapravo dahće, ali kontrolirano. To doista zvuči kao kad djeca oponašaju parnu lokomotivu.

Sve to blagotvorno djeluje na tijelo - majka dobiva dovoljno kisika pa nema krizne reakcije, a osim toga ostaje svjesna i budna, može postavljati pitanja i slušati upute. Ali, naravno, duševni rezultati metode disanja još su važniji. Majka osjeća da aktivno sudjeluje u rađanju svoga djeteta - da na neki način ona upravlja tim procesom. Ona vlada tim iskustvom, ona može nadvladati bol.

Jasno vam je da cijeli proces ovisi o duševnom stanju trudnice. Metoda disanja je vrlo osjetljiva i ako sam doživio prilično neuspjeha, objasnio bih ih ovako - ako liječnik može pacijenticu uvjeriti u nešto, mogu je isto tako razuvjeriti rođakinje koje čupaju kosu od užasa pri pomisli na nešto tako pogansko.

Gospođica Stansfield je, barem s tog aspekta, bila savršena pacijentica. Nije imala ni rođakinja ni prijateljica koje bi narušile njezinu vjeru u metodu disanja (premda moram iskreno priznati da sumnjam da je nju itko ikada odgovorio od ičega o čemu je jedanput donijela sud) kad je povjerovala u nju. A jest povjerovala.

- To je pomalo kao autohipnoza, zar ne? - pitala me kad smo prvi put ozbiljno razgovarali o tome.

Oduševljeno sam se složio.

- Upravo tako! Ali zato ne trebate misliti da je to trik ili da će zakazati kad vam najviše bude trebalo.

- Uopće tako ne mislim. Vrlo sam vam zahvalna. Redovito ću vježbati, doktore McCarron.

- Bila je žena za kakvu je metoda disanja bila kao stvorena i kad mi je rekla da će vježbati, govorila je istinu. Nikad nisam vidio da netko s takvim žarom prihvati neku ideju... ali, dakako, metoda disanja savršeno je odgovarala njezinom temperamentu. Na ovom svijetu ima na milijune lijenih muškaraca i žena i neki su od njih vrlo dragi ljudi. Ali, ima i onih drugih, koji neodoljivo žele vladati svojim životom, a gospođica Stansfield bila je jedna od njih.

Kada kažem da je posve prihvatila metodu disanja, upravo tako i mislim... a mislim i da njezin posljednji dan u robnoj kući to izvrsno ilustrira.

Njezin je radni odnos prekinut potkraj kolovoza. Gospođica Stansfield bila je vitka i zdrava, a to joj je, naravno, bilo prvo dijete. Svaki će vam liječnik reći da se trudnoća na takvoj ženi neće primijetiti pet, možda i šest mjeseci... a onda će se jednog dana sve vidjeti.

Došla je na redoviti pregled prvog rujna, skrušeno se nasmijala i rekla mi da je otkrila još jednu primjenu metode disanja.

- A koju to? - upitao sam je.

- Mnogo je bolja nego brojanje do deset kad si užasno bijesan -rekla je. Njezine smeđe oči su bljeskale.

- Premda te ljudi gledaju kao da si poludio kad počneš dahtati i puhati.

Odmah mi je ispričala što se dogodilo. Prošlog je ponedjeljka kao i uvijek otišla na posao i jedino što mi pada na pamet je da se nevjerojatno nagla promjena iz vitke mlade žene u očiglednu trudnicu - a prijelaz doista može biti brz kao što u tropskim krajevima padne noć - dogodio preko vikenda. Ili je njezina šefica napokon zaključila da su njezine sumnje bile opravdane.

- Želim vas vidjeti u svojem uredu za vrijeme pauze - rekla joj je hladno ta žena, neka gospoda Kelly. Prije toga bila je vrlo ljubazna prema gospođici Stansfield. Pokazala joj je fotografije svoje dvoje djece koja su već išla u gimnaziju; razmjenjivale su recepte. Stalno ju je pitala je li već srela kakvog "dobrog mladića". Ali, sad je ljubaznosti i srdačnosti nestalo. A kad je ušla u ured gospode Kelly, rekla mi je gospođica Stansfield, znala je što je očekuje.

- Vi ste u nevolji - rekla je odrješito ta dotad ljubazna žena.

- Da - odgovorila je gospođica Stansfield.

- Neki bi to tako nazvali.

Obrazi gospođe Kelly poprimili su boju stare opeke.

- Ne budite drski - rekla je.

- Koliko vidim po vašem trbuhu, već ste ionako pretjerali s drskošću.

Dok mi je to pričala, mogao sam ih jasno zamisliti - Miss Stansfield kako svojim otvorenim smeđim očima gleda ravno u gospodu Kelly, savršeno staložena, ne odvraćajući pogled, ne plačući. Mislim da je nevolji u kojoj se zatekla pristupala mnogo praktičnije nego njezina šefica sa svoje dvoje gotovo odrasle djece i mužem koji je imao brijačnicu i glasao za republikance.

- Moram reći da ne pokazujete nimalo srama zbog načina na koji ste me zavaravali! - prasnula je gospoda Kelly ogorčeno.

- Nikad vas nisam zavaravala. Do danas nikada nismo spominjale moju trudnoću.

- Pogledala je gospođu Kelly gotovo radoznalo.

- Kako možete reći da sam vas zavaravala?

- Odvela sam vas k sebi doma! - povikala je gospoda Kelly.

- Sjedili ste za stolom... s mojim sinovima! - Gledala je gospođicu Stansfield s posvemašnjim prezirom.

Tad je gospođicu Stansfield počeo hvatati bijes. Jači, rekla mije, nego ikad u životu. Nije bila nesvjesna reakcija koje može očekivati kad se dozna za njezinu tajnu, ali kako svi vi, gospodo, dobro znate, razlika između teoretskog znanja i praktične primjene katkad zna biti nevjerojatno velika.

Čvrsto stisnuvši ruke u krilu, gospođica Stansfield je rekla: - Ako želite reći da sam pokušala ili da bih ikad pokušala zavesti vaše sinove, to je nešto najniže i najodvratnije što sam čula u životu.

Glava gospođe Kelly poletjela je unatrag kao da ju je netko ošamario. S lica joj je nestalo rumenilo i ostale su samo dvije mrlje na obrazima. Dvije su se žene srdito gledale preko stola prepunog uzoraka parfema u sobi koja je blago mirisala na cvijeće. Gospođica Stansfield mi je rekla da joj se činilo da taj trenutak traje mnogo dulje nego što je zapravo bilo moguće.

Onda je gospođa Kelly naglo otvorila ladicu i izvadila ček uz koji je bio prikačen ružičasti obrazac za otpremninu kod otkaza. Iscerivši se tako da su joj se vidjeli zubi, govoreći kao da doslovce odgriza svaku riječ, rekla je: - U ovom gradu stotine poštenih djevojaka traži posao pa nam doista nije potrebna bludnica kao što ste vi, draga moja.

Rekla mi je da je upravo to završno, prezirno "draga moja" njezin bijes dovelo do vrhunca. U sljedećem trenutku gospođa Kelly je zinula i razrogačila oči kad je gospođica Stansfield, ruku stisnutih na krilu kao da su od čelika, tako jako da su joj ostale masnice (koje su se još vidjele kad me posjetila prvog rujna), počela disati kao lokomotiva.

Cijela priča možda i nije bila smiješna, ali ja sam prasnuo u smijeh, a gospođica Stansfield mi se pridružila. Gospoda Davidson je povirila u ordinaciju da vidi da nismo možda uzeli dušični oksid, a onda se povukla.

- Nisam znala što bih drugo učinila - rekla je gospođica Stansfield, još se smijući i brišući oči rupčićem.

- Jer, u tom trenutku, vidjela sam sebe kako pružam ruku i rušim sve one bočice s uzorcima parfema - sve do jedne - s njezinog stola na pod, koji je bio goli beton. Nisam to samo pomislila, nego vidjela). Vidjela sam kako se razbijaju i ispunjavaju sobu tako odvratnom mješavinom mirisa da bi morali zvati raskuživačc.

- Namjeravala sam to učiniti; ništa me ne bi moglo zaustaviti. Ali, onda sam počela disati i sve je bilo u redu. Bila sam kadra uzeti ček i ružičasti obrazac, ustati i otići. Dakako, nisam joj se mogla zahvaliti -i dalje sam disala kao lokomotiva!

Opet smo se nasmijali, a onda se ona smirila.

- Sad je sve to prošlo i meni ju je čak malo žao. Ili to zvuči odveć ukočeno?

- Uopće ne. Mislim da je za svaku pohvalu što ste kadri to osjećati.

- Smijem li vam pokazati nešto što sam kupila novcem od otpremnine, doktore McCarron?

- Samo izvolite.

Otvorila je torbicu i izvadila plosnatu kutijicu.

- Kupila sam ga u zaiagaonici - rekla je.

- Za dva dolara. I to je jedini put otkako je počela ova noćna mora da sam se osjećala posramljeno i prljavo. Nije li to čudno?

Otvorila je kutijicu i spustila je na moj stol da vidim što je u njoj. Nisam se iznenadio. Bio je to jednostavan zlatni vjenčani prsten.

- Učinit ću sve što bude potrebno - rekla je.

- Stanujem u "pristojnom pansionu", kako bi to rekla gospoda Kelly. Moja je gazdarica uvijek bila draga i srdačna prema meni... ali takva je bila i gospoda Kelly. Mislim da ćc me ubrzo zamoliti da odem, a ako joj spomenem preplaćenu stanarinu i depozit koji sam ostavila za eventualne štete, nedvojbeno će mi se nasmijati u lice.

- Draga moja, to bi bilo protuzakonito. Postoje sudovi i odvjetnici za takve...

- Sudovima vladaju muškarci - rekla je staloženo - koji se neće pretrgnuti da pomognu ženi u mojem položaju. Možda bih dobila svoj novac a možda i ne bih. U svakom slučaju, ne čini mi se da su troškovi, trud i... i neugodnosti vrijedni onih četrdeset sedam dolara koje bih dobila. Nisam vam to trebala ni spominjati. Još se nije dogodilo i možda i neće. No, bilo kako bilo, odsad namjeravam biti vrlo praktična.

Podgila je glavu i oči su joj bljesnule.

- Bacila sam oko na sobu u Villageu - za svaki slučaj. Na trećem je katu, ali je uredna i pet dolara mjesečno jeftinija od sadašnje.

- Izvadila je prsten iz kutijice.

- Nosila sam ovo kad mi je gazdarica pokazivala sobu.

Stavila ga je na srednji prst lijeve ruke uz malu grimasu gađenja koje, mislim, nije bila ni svjesna.

- Eto ga. Sada sam gospođa Stansfield.

Moj muž je bio vozač kamiona koji je poginuo kad je vozio iz Pittsburgha u New York. Vrlo žalosno. Alija više nisam bludnica a moje dijete više nije kopile.

Pogledala mc i oči su joj opet bile pune suza. Ovaj put se jedna skotrljala niz obraz.

- Molim vas - rekao sam potreseno i posegnuo preko stola da je primim za ruku. Bila je vrlo, vrlo hladna.

- Nemojte, draga moja.

Okrenula je ruku - lijevu ruku - u mojoj ruci i pogledala prsten. Nasmiješila se, a taj je osmijeh bio gorak kao žuč, gospodo. Pala je još jedna suza - samo ta jedna.

- Kad čujem da cinici govore kako su dani čarolija i čuda iza nas, doktore McCarron, znat ću da se varaju, zar ne? Ako u zalagaonici za dolar i pol možete kupiti prsten koji će djelovati tako da vaše dijete nije kopile a vi niste bludnica, kako se to drukčije može nazvati nego magijom? Jeftinom magijom.

- Gospođice Stansfield... Sandra, ako dopuštate... ako vam je potrebna pomoć, recite što mogu...

Povukla je ruku - da sam je primio za desnu umjesto za lijevu, možda to ne bi učinila. Kako sam vam rekao, nisam bio zaljubljen u nju, ali u tom trenutku sam je mogao voljeti, bio sam na rubu da se zaljubim. Da sam je primio za desnu a ne za lijevu s lažnim prstenom, da mi je dopustila da je držim samo malo duže, dok je moja ruka ne bi zagrijala, možda bih se bio zaljubio.

- Vi ste dobar, drag čovjek i učinili ste mnogo za mene i moje dijete... a vaša metoda disanja mnogo je bolja magija od ovog bijednog prstena. Na kraju krajeva, zahvaljujući njoj nisam završila u zatvoru zbog uništavanja imovine, nije li tako?

Ubrzo poslije toga je otišla a ja sam stajao kraj prozora i gledao je kako se udaljava prema Aveniji Madison. Bože, kako sam joj se u tom trenutku divio! Doimala se tako sitno, tako mlado, bila je tako očigledno trudna - ali na njoj nije bilo ničega strašljivog ili neodlučnog. Nije žurila. Hodala je kao da ima puno pravo na svoje mjesto na pločniku.

Kad je više nisam mogao vidjeti, vratio sam se za svoj stol. Pritom mi je za oko zapela fotografija koja je visjela na zidu pokraj moje diplome i prošli su me srsi. Sav sam se naježio - čak i koža na čelu i na nadlanicama. Najstrašniji strah koji sam ikad osjetio u životu obavio me poput plašta. Jedva sam disao. Bio je to trenutak vidovnjaštva, gospodo. Nikad se ne upuštam u rasprave o tome postoji li takvo što ili ne; znam da postoji jer mi se dogodilo. Samo taj jedan jedini put, tog vrućeg rujanskog poslijepodneva. Nadam se do Boga da mi se nikad više neće dogoditi.

Fotografiju je snimila moja majka na dan kad sam diplomirao medicinu. Stajao sam ispred Memorijalne bolnice, ruku iza leda, smiješeći se kao klinac koji je upravo dobio propusnicu za sve vožnje u lunaparku. S moje lijeve je kip Harriet White, i premda joj se vide samo noge, jasno se vidi postolje i onaj okrutni natpis: Nema utjehe bez boli; tako spas određujemo patnjom. Upravo je pod kipom prve žene moga djeda, točno pod tim natpisom, Sandra Stansfield umrla ni četiri mjeseca poslije u besmislenom nesretnom slučaju koji se dogodio kad je dolazila u bolnicu roditi svoje dijete.

Te je jeseni bila malo zabrinuta da me neće biti kad bude rađala, da ću nekamo otputovati za božične blagdane ili da neću raditi. Djelomice se bojala da će dospjeti u ruke nekom liječniku koji će odbiti njezinu želju da se služi metodom disanja i koji će joj umjesto toga dati plin ili injekciju.

Umirivao sam je koliko sam mogao. Nisam imao nikakvog razloga da napustim grad, nisam imao rodbine. Majka mi je umrla dvije godine prije, drugoga nikog nije bilo osim neudane tete u Kaliforniji... a ne volim se voziti vlakom, kako sam rekao gospođici Stansfield.

- Jeste li ikad osamljeni? - upitala me.

- Katkada. Obično imam mnogo posla. A sad uzmite ovo.

- Napisao sam svoj privatni telefonski broj na papirić i dao joj ga.

- Ako me ne nađete u bolnici kad vam počnu trudovi, nazovite me ovdje.

- Ali ne, ne bih mogla...

- Želite li se služiti metodom disanja ili želite doći u ruke nekom mesaru koji će pomisliti da ste poludjeli i dati vam eter čim počnete dahtati kao lokomotiva?

Licem joj je preletio osmijeh.

- Uvjerili ste me.

Ali, kako je jesen odmicala, vidio sam da se nije smirila. Doista se morala iseliti iz sobe u kojoj je stanovala kad je prvi put došla k meni i preselila se u Village. Ali, to je zapravo dobro ispalo. Čak je našla i neku vrstu posla. Neka slijepa žena pristojnih primanja unajmila ju je da dvaput tjedno obavlja lakše kućanske poslove i onda joj čita romane Jean Stratton- Porter i Pearl Buck. Izgledala je rumeno i procvalo kao i većina zdravih žena u posljednjem tromjesečju trudnoće. Ali, na licu joj se vidjela sjena. Ja bih joj nešto govorio a onda bi mi prilično sporo odgovarala... a kad mi jedanput uopće nije odgovorila, podigao sam pogled sa svojih bilježaka i vidio da gleda uokvirenu fotografiju pokraj moje diplome s čudnim, sanjarskim izrazom na licu. Ponovno su me prošle one srsi... a od njezinog odgovora, koji nije imao nikakve veze s mojim pitanjem, nije mi bilo ništa lakše.

- Imam osjećaj, doktore McCarron, katkad vrlo jak osjećaj da sam osuđena na propast.

Smiješno, melodramatično! A ipak, gospodo, zamalo sam joj rekao: Da, i ja imam taj osjećaj. Nisam to, dakako, izgovorio; liječnik koji bi to učinio morao bi odmah rasprodati svoje instrumente i knjige i postati stolar ili vodoinstalater.

Rekao sam joj da nije prva trudnica koja ima taj osjećaj i da neće biti posljednja. da je taj osjećaj zapravo tako čest da ga liječnici u šali zovu sindromom doline smrti. Mislim da sam vam to večeras već spomenuo.

Gospođica Stansfield je ozbiljno kimnula; sjećam se kako mi se tog dana činila mladom i kako je njezin trbuh bio velik.

- Znam - rekla je.

- Osjećala sam i to. Ali, ovo je nešto posve drugo. Kao... kao da nešto vreba. Ne mogu vam to bolje opisati. Znam da je glupo, ali ne mogu ga se osloboditi.

- Morate pokušati - rekao sam.

- Nije dobro za... Ali, ona je odlutala. Opet je gledala onu fotografiju.

- Tko je to?

- Emlyn McCarron - rekao sam, pokušavajući okrenuti razgovor na šalu. Nisam baš bio uvjerljiv.

- Još prije Građanskog rata, dok sam bio mlad.

- Ne, vas sam, dakako, prepoznala - rekla je.

- Mislila sam na ženu. Tko je ta žena?

- Zove se Harriet White - rekao sam i pomislio: I njezino lice bit će prvo koje ćeš vidjeti kad dođeš roditi svoje dijete. Ponovno su me prošle srsi i ona strašna, bezoblična hladnoća. Njezino kameno lice.

- A što to piše na postolju? - pitala je, pogleda još uvijek snenog, kao da je u transu.

- Ne znam - rekao sam.

- Ne znam tako dobro latinski.

Te sam noći sanjao najgori san u cijelom svom životu. Probudio sam se ispunjen golim užasom i da sam bio oženjen vjerojatno bih svoju jadnu ženu na smrt preplašio.

U snu sam otvorio vrata ordinacije i u njoj našao Sandru Stansfield. Imala je na sebi one smeđe salonke, elegantnu bijelu lanenu haljinu sa smeđim porubom i staromodni kloš. Ali, šešir joj je bio između grudi jer je svoju glavu nosila na rukama. Bijeli je lan bio zamrljan krvlju. Krv joj je brizgala iz vrata i prskala po stropu.

A onda su joj se otvorile oči - one prekrasne smeđe oči - i zagledale se u mene.

- Osuđena na propast - rekla mi je njezina glava.

- Osuđena na propast. Ja sam osuđena na propast. Nema spasa bez patnje. To je jeftina magija, ali drugu nemamo.

U tom sam se trenutku vrišteći probudio.

Datum za koji sam predvidio porod, 10. prosinca, došao je i prošao. Pregledao sam je 17. prosinca i rekao joj da iako i dalje mislim da će se dijete roditi te, 1935. godine, ne vjerujem da će to biti prije Božića. Gospođica Stansfield se nije uzrujavala. Kao da je nestalo one sjene koja ju je pratila cijele jeseni. Gospoda Gibbs, slijepa žena koja ju je unajmila da čita i obavlja kućanske poslove, imala je o njoj vrlo visoko mišljenje - toliko visoko da je prijateljicama pričala o hrabroj mladoj udovici koja se, unatoč nedavnoj žalosti i delikatnom stanju, suočava sa svojom budućnošću vedro i odlučno. Nekoliko njezinih prijateljica izrazile su želju da zaposle tu mladu ženu nakon poroda.

- A mislim ih držati za riječ - rekla mi je.

- Zbog djeteta. Ali samo dok ne stanem na noge i ne nađem nešto za stalno. Katkad mi se čini da je najgore u svemu ovome što mi se dogodilo to što drukčije promatram ljude. Ponekad pomislim: "Kako možeš spavati znajući da lažeš toj dragoj starici?", a onda pomislim, "Da zna, izbacila bi te baš kao i svi drugi." Ipak, laž je laž i katkad me muči.

Prije nego što je otišla tog dana, izvadila je iz torbice mali paketić umotan u šareni papir i sramežljivo ga gurnula preko stola.

- Sretan Božić, doktore McCarron.

- Niste trebali - rekao sam otvarajući ladicu i vadeći svoj dar za nju.

- Ali, budući da sam i ja...

Na trenutak me iznenađeno gledala... a onda smo se oboje nasmijali. Ona je meni kupila srebrnu kopču za kravatu s liječničkim simbolom, a ja njoj album za dječje fotografije. Još imam tu kopču. Ne znam što se dogodilo s albumom.

Otpratio sam je do vrata i kad smo došli do njih, okrenula se prema meni, položila mi ruke na ramena, stala na vrhove prstiju i poljubila me u usta. Usnice su joj bile hladne i čvrste. Nije to, gospodo, bio strastveni poljubac, ali nije bio ni poljubac kakav biste očekivali od sestre ili tete.

- Još jednom vam hvala, doktore McCarron - rekla je pomalo bez daha. Obrazi su joj se zarumenjeli a smeđe oči su blistale.

- Mnogo vam hvala.

Nasmijao sam se - bilo mi je pomalo nelagodno.

- Govorite kao da se nikad više nećemo vidjeti, Sandra.

- Bio je to drugi i posljednji put da sam je oslovio imenom.

- Ah, vidjet ćemo se mi - rekla je.

- Nimalo ne sumnjam u to.

I imala je pravo, premda nijedno od nas nije moglo predvidjeti strahote tog posljednjeg susreta.

Sandra Stansfield je dobila trudove na Badnjak oko šest poslijepodne. Dotad se snijeg koji je padao cijeli dan pretvorio u led. A kad su dva sata poslije počeli porođajni trudovi, gradske su se ulice pretvorile u opasnu zaleđenu ravnicu.

Gospođa Gibbs, ona slijepa žena, imala je velik stan na prvom katu pa je u pola sedam gospođica Stansfield oprezno sišla, pokucala na njezina vrata i pitala smije li nazvati taksi.

- Je li vrijeme, draga? - upitala ju je gospođa Gibbs sva ustitrala.

- Da. Trudovi su tek počeli, ali s obzirom na vrijeme ne želim riskirati. Taksiju će dugo trebati da dođe.

Nazvala je taksi, a onda mene. Tada, oko 18 i 40 trudovi su dolazili otprilike svakih 25 minuta. Rekla mi je da je krenula ranije zbog ružnog vremena.

- Ne bih baš htjela roditi na stražnjem sjedalu taksija - rekla je. Zvučala je neobično mirno.

Taksi je kasnio a trudovi gospođice Stansfield napredovali su brže nego što bih bio predvidio - ali, kako sam rekao, svaki je porođaj u pojedinostima različit. Vozač joj je, kad je vidio da je pred porođajem, pomogao niz skliske stube neprestano je upozoravajući neka pazi. Gospođica Stansfield samo je kimala, zauzeta dubokim disanjem jer ju je ponovno uhvatio trud. Snijeg se odbijao o ulične svjetiljke i krovove automobila; otapao se u velike kaplje na taksijevoj žutoj lampici. Gospoda Gibbs mi je poslije rekla da je taksist bio živčaniji nego njezina "sirota, draga Sandra" i to je vjerojatno bio jedan od uzroka nesreće.

Drugi je gotovo sigurno bila sama metoda disanja.

Vozač je polako vozio po zaleđenoj cesti, pomnjivo izbjegavajući sudare i prelazeći skliska križanja, sve više se približavajući bolnici. On u nesreći nije bio ozbiljno ozlijeđen pa sam poslije razgovarao s njim u bolnici. Rekao je da ga je zvuk pravilnog, dubokog disanja sa stražnjeg sjedala uzrujao i da je stalno pogledavao u retrovizor da vidi umire li ona. Rekao je da bi bio manje živčan da je nekoliko puta kriknula, kao svaka normalna trudnica. Nekoliko ju je puta upitao je li sve u redu, a ona je samo kimala, i dalje "jašući valove" dubokim udisajima i izdisajima.

Dva ili tri ugla od bolnice zacijelo je osjetila početak završne faze trudova. Bila je u taksiju već cijeli sat - promet je bio toliko gust - ali porođaj je ipak bio neobično brz za ženu koja još nije rađala. Vozač je primijetio da je počela drukčije disati.

- Dahtala je kao pas na vrućini, doktore - rekao mi je. Krenula je, dakle, njezina "lokomotiva".

Gotovo istodobno, taksist je ugledao prolaz između sporih automobila i pojurio kroz njega. Sad je put prema Memorijalnoj bolnici bio otvoren - samo još tri ugla.

- Već sam vidio kip one ženske - rekao mi je. Jedva čekajući da se oslobodi svoje dahćuće trudne mušterije, opet je nagazio na gas i taksi je poskočio. Kotači su se vrtjeli po ledu gotovo bez ikakva otpora.

Ja sam krenuo pješice u bolnicu i stigao kad i taksi samo zato što nisam znao da su uvjeti za vožnju tako loši. Mislio sam da čuje naći gore, već primljenu na odjel, sa svim papirima, pripremljenu. Penjao sam se uza stube kad sam vidio nagli, oštri sudar dvaju parova automobilskih svjetala koja su se odbila o komad leda koji čistači još nisu dospjeli posuti pijeskom. Okrenuo sam se taman na vrijeme da vidim što se dogodilo.

Kola hitne pomoći izlazila su iz dvorišta hitne službe upravo kad je taksi gospođice Stansfield prelazio trg prema bolnici. Taksi je jednostavno vozio prebrzo da bi se mogao zaustaviti. Taksist se uspaničario i nagazio na kočnicu umjesto da je polako pritisne. Počeo se klizati a onda okretati u stranu. Pulsirajuća lampica na krovu kola hitne pomoći bacala je pokretne crte i mrlje svjetlosti boje krvi na cijeli prizor i -nevjerojatno - jedna je od tih mrlja obasjala lice Sandre Stansfield. U tom je trenutku to bilo lice iz mojeg sna, isto krvavo lice otvorenih očiju koje sam vidio na njezinoj odsječenoj glavi.

Kriknuo sam njezino ime, zakoračio niza stube, pokliznuo se i pao. Jako sam se udario u lakat ali sam nekako uspio zadržati torbu u ruci. Ostalo sam vidio s mjesta gdje sam ležao dok mi je u glavi zvonilo a lakat me probadao.

Kola hitne pomoći su zakočila pa su se i ona počela klizati. Stražnjim su dijelom udarila u kip. Stražnja vrata su se otvorila. Kolica, srećom prazna, izletjela su kao jezik i tresnula o cestu. Prevrnula su se a kotači su se vrtjeli u zraku. Neka mlada žena na pločniku je vrisnula kad su se dva vozila približila jedno drugome. Pokušala je potrčati. Nakon dva koraka i ona se okliznula i pala na trbuh. Torbica joj je izletjela iz ruke i poletjela niz zaleđeni pločnik kao kugla u kuglani.

Taksi je napravio pun krug i sad je vozio na suprotnu stranu. Jasno sam vidio vozača. Svom snagom je okretao upravljač, kao dijete u autiću u lunaparku. Kola hitne pomoći odskočila su od kipa gospode White... i zabila se postrance u taksi. Taksi se još jedanput zavrtio oko sebe i zabio se u postolje kipa strahovitom snagom. Njegova žuta lampica na kojoj su još bljeskale riječi RADIO TAKSI eksplodirala je kao bomba. Lijeva strana taksija naborala se kao papir. Trenutak poslije vidio sam da se neradi samo o lijevoj strani: taksije udario u kut postolja dovoljno jako da se prepolovi. Staklo se rasulo po skliskom ledu poput hrpe dijamanata. A moja je pacijentica izletjela kroz stražnji desni prozor razbijenog automobila kao krpena lutka.

Našao sam se na nogama a da ni sam nisam znao kako. Trčao sam niz zaleđene stube, ponovno se okliznuo, uhvatio se za rukohvat i produžio. Znao sam samo da gospođica Stansfield leži u nesigurnoj sjeni koju je bacao odvratni kip Harriet White, dvadesetak koraka od mjesta gdje su kola hitne pomoći ostala ležati na boku dok im je lampica i dalje crveno bljeskala. S njezinim obrisom nešto ozbiljno nije bilo u redu, ali iskreno vam kažem da nisam znao što dok nogom nisam u nešto udario dovoljno jako da opet posrnem. Ono što sam udario otklizalo se po ledu kao torbica one mlade žene. Otklizalo se i samo sam po kosi -krvavoj ali i dalje svijetloj, poprskanoj komadićima stakla - shvatio što je. U nesreći joj je odsječena glava. Ono što sam udario nogom bila je njezina glava.

Krećući se dalje, ošamućen i u šoku, došao sam do njezinog tijela i preokrenuo ga. Mislim da sam pokušao vrisnuti čim sam to učinio, čim sam vidio. Ali, ništa se nije čulo: nisam mogao ni vrištati. Jer vidite, gospodo, žena je i dalje disala. Prsa su joj se podizala i spuštala u brzim, plitkim udisajima i izdisajima. Po raskopčanom kaputu i krvlju zamrljanoj haljini padala je ledena kiša. Čuo sam visoko, tanko šištanje, glasnije pa tiše kao čajnik u kojem voda nikako da sasvim proključa. Bio je to zrak koji se usisavao u njezin dušnik pa opet izlazio; sitan vrisak zraka koji je prolazio preko glasnica koje više nisu imale usta da oblikuju zvukove.

Htio sam potrčati ali nisam imao snage; pao sam na koljena pokraj nje na ledu, jednom rukom pokrivajući usta. Trenutak poslije vidio sam da joj curi krv kroz donji dio haljine i da se tamo nešto pomiče. Iznenada sam postao uvjeren da još mogu spasiti dijete.

- Jeftina magija! - povikao sam kroz ledenu kišu i mislim da sam se, kad sam joj naglim pokretom zadignuo haljinu, počeo smijati. Mislim da sam poludio. Njezino je tijelo bilo toplo, toga se dobro sjećam. Sjećam se kako se podizalo i spuštalo od disanja. Jedan od bolničara iz kola hitne pomoći prišao je teturajući kao pijanac, jednom rukom se držeći za glavu. Između prstiju mu je kapala krv.

- Jeftina magija! - povikao sam još jedanput, i dalje se smijući, i dalje gurajući ruku pod njezinu haljinu. Bila je sasvim otvorena.

Bolničar je razrogačenih očiju zurio u bezglavo tijelo Sandre Stansfield. Ne znam je li primijetio da truplo još diše ili ne. Možda je mislio da je to od živaca- kao nekakav završni refleks. Ako je to mislio, sigurno nije dugo bio vozač kola hitne pomoći. Kokoši možda još malo hodaju naokolo bez glave, ali ljudi se samo jedanput ili dvaput tržnu... ako i toliko.

- Prestanite zuriti i donesite mi plahtu - prasnuo sam na njega. Otišao je, ali ne prema kolima. Kretao se u smjeru Times Squarea.

Jednostavno je odlutao u ledenu noć. Nemam pojma što je bilo s njim. Okrenuo sam se natrag prema mrtvoj ženi koja na neki način ipak nije bila mrtva, oklijevao trenutak i onda skinuo ogrtač. Podigao sam joj bokove da mogu posegnuti ispod nje. Još sam čuo ono šištavo disanje dok je njezino bezglavo tijelo izvodilo "lokomotivu". Još je katkad čujem, gospodo. U snovima.

Molim vas, imajte na umu da se sve to događalo vrlo brzo - meni se činilo sporije, ali samo zato što su mi osjetila bila pojačana do grozničavog vrhunca. Ljudi su tek počeli istrčavati iz bolnice da vide što se dogodilo, a iza mene je neka žena vrisnula kad je vidjela Sandrinu glavu uz rub kolnika.

Naglo sam otvorio svoju torbu, zahvaljujući Bogu što je nisam izgubio kad sam pao. Izvadio sam kratki skalpel. Otvorio sam ga, razrezao joj donje rublje i skinuo ga. Sad mi je prišao vozač kola hitne pomoći - približio se na petnaest koraka, a onda stao kao ukopan. Dobacio sam mu pogled; još sam htio da mi netko donese plahtu. No vidio sam da je od njega neću dobiti; zurio je u truplo koje diše a oči su mu se sve više širile dok mi se nije učinilo da će iskočiti i visjeti s očnih živaca poput grotesknih jojoa koji vide. Onda je pao na koljena i podigao sklopljene ruke. Htio se pomoliti, uvjeren sam u to. Bolničar možda nije znao da vidi nešto što je nemoguće, ali vozač jest. U sljedećem se trenutku onesvijestio.

Te sam večeri u torbu stavio i forceps; ni sam ne znam zašto. Nisam ga upotrijebio već tri godine, još otkako sam vidio kako je jedan liječnik čije ime neću spomenuti probušio glavu djeteta i zabio mu taj prokleti instrument u mozak. Dijete je ostalo na mjestu mrtvo. Truplo se "izgubilo", a na smrtnom listu je pisalo da je bilo mrtvorođeno. A eto, ipak sam ga bio ponio.

Tijelo gospođice Stansfield sad se napelo - trbuh joj se pretvorio u kamen. Pojavila se dječja glavica. Vidio sam je samo na trenutak, krvavu, pokrivenu opnom. Pulsirala je. Pulsirala! Dijete je bilo živo, barem još u tom trenutku. Nedvojbeno je bilo živo.

Kamen se opet pretvorio u živo meso. Glavica je nestala. A iza mene je neki glas rekao: - Kako vam mogu pomoći, doktore?

Bila je to jedna sredovječna medicinska sestra, od one vrste koja je tako često kamen temeljac naše profesije. Lice joj je bilo bijelo kao mlijeko i premda joj se na licu vidio užas i neka vrsta praznovjernog strahopoštovanja dok je gledala dišuće truplo, na njemu nije bilo ni traga ošamućenom šoku zbog kojeg bi bilo teško i opasno raditi s njom.

- Možete mi donijeti plahtu, sestro - rekao sam odsječno.

- Mislim da još uvijek imamo izgleda.

- Iza nje sam vidio kakvih dvadesetak ljudi iz bolnice kako što je na stubama i ne žele se približiti. Koliko su vidjeli? Ne mogu biti siguran. Znam samo to da su me poslije danima izbjegavali (neki i zauvijek), a nitko, uključujući sestru, nikad o tome nije rekao ni riječ.

Ona se okrenula i uputila prema bolnici.

- Sestro! - povikao sam.

- Nemamo vremena za to. Uzmite je iz kola hitne pomoći. Dijete već dolazi!

Okrenula se i klizala i spoticala po bljuzgavici u svojim borosanama. Ja sam se okrenuo gospođici Stansfield.

Disanje ne samo da se nije usporilo nego se još i ubrzalo... a onda joj se tijelo opet ukočilo i otvrdnulo. Opet se pojavila dječja glavica.

Čekao sam da se ponovno povuče, ali nije. I dalje je izlazila. Forceps mi ipak neće trebati. Dijete mi je takorekuć izletjelo u ruke. Vidio sam kako se ledene kapi odbijaju o njegovo golo, krvavo tijelo - bio je dječak. Vidio sam kako se s njegovog tijela diže para kad je crna, ledena noć odnijela posljednje ostatke majčine topline. Njegove krvave ručice slabašno su mahnule; oglasio se tankim plačem.

- Sestro! -riknuo sam.

- Mrdni dupetom, kravo jedna! - Nije bilo u redu što sam tako govorio, ali na trenutak mi se činilo da sam opet u Francuskoj, da će nam za trenutak meci početi fijukati nad glavom a strojnice zašteketati; iz izmaglice će izroniti Nijemci, trčeći, klizajući se, psujući i umirući u blatu i dimu. Jeftina magija, pomislio sam gledajući kako se tijela izvrću i padaju. Ali, imaš pravo, Sandra. Ništa drugo nemamo. Gospodo, nikad nisam bio bliže ludilu.

- SESTRO, ZA BOGA MILOGA!

Dijete je opet zaplakalo - tako tankim, izgubljenim glasićem! - a onda je prestalo. Para koja se dizala iz njegova tijela istanjila se u pruge. Stavio sam usta na njegovo lice i osjetio miris krvi i posteljice. Puhnuo sam mu u usta i čuo kako je drhtavo počeo ponovno disati. Kraj mene se stvorila sestra s plahtom u rukama. Ispružio sam ruku.

Počela mi ju je pružati, a onda je zastala.

- Doktore, a što... Što ako je čudovište? Nekakvo čudovište?

- Dajte tu plahtu - rekao sam.

- .Odmah mi je dajte, narednice, jer ću vam nabiti dupe među lopatice!

- Da, doktore - rekla je savršeno mirno (moramo blagosloviti žene, gospodo, koje tako često nešto razumiju jednostavno zato što se ne trude razumjeti) i dala mi plahtu. Zamotao sam dijete i dao joj ga.

- Ako vam ispadne, narednice, progutat ćete vlastite epolete!

- Da, doktore.

- To je jeftina magija, narednice, ali Bog nam ništa drugo nije dao.

- Da, doktore.

Gledao sam kako napola hoda a napola se kliže do bolnice s djetetom; gomila na stubama se razmaknula da je propusti. Onda sam ustao i odmaknuo se od trupla. Dah mu je, kao i djetetov, zapinjao... prestao... ponovno zapinjao... prestao...

Počeo sam se udaljavati od njega. Noga mi je za nešto zapela. Okrenuo sam se. Bila je to njezina glava. Kao da slušam zapovijed nečega izvan sebe, spustio sam se na koljeno i preokrenuo glavu. Oči su bile otvorene - one izravne smeđe oči koje su uvijek bile tako odlučne i pune života. Još uvijek su bile odlučne. Gospodo, ona me je vidjela.

Zubi su joj bili stisnuti, usnice malo rastvorene. Čuo sam kako dah brzo ulazi i izlazi kroz njih dok je i dalje izvodila "lokomotivu". Oči su joj se pomaknule; zakotrljale su se malo ulijevo da me bolje vidi. Usnice su se pomaknule. Bezglasno su izgovorile: Hvala vam, doktore McCarron. A ja sam ih čuo, gospodo, ali ne iz njezinih usta. Doprle su do mene s udaljenosti od dvadeset koraka. Iz njezinih glasnica. A budući da su joj jezik, usnice i zubi, kojima oblikujemo glasove, bili tu, kretali su se u nijemom oblikovanju tih riječi. Ali, bilo ih je devet, kao što u riječima "hvala vam doktore McCarron" ima devet slogova.

- Nema na čemu, gospođice Stansfield - rekao sam.

- Dobili ste sina.

Usnice su joj se opet pomaknule, a iza mene je dopro zvuk hiiiiiiiin...

Iz njezinih je očiju nestala odlučnost i usredotočenost. Kao da su sad gledale nešto iza mene, možda nešto na crnom, ledenom nebu. Onda su se zatvorile. Opet je počela disati kao lokomotiva... a onda je jednostavno prestala. Što god se događalo, sad je završilo. Sestra je vidjela dio toga, vozač kola hitne pomoći možda je nešto vidio prije nego što se onesvijestio. Ali, sad je bilo gotovo, doista gotovo. Ostale su samo ružne posljedice prometne nesreće na cesti... i novorođenče u bolnici.

Pogledao sam kip Harriet White; još je stajala zagledana u park preko puta kao da se nije dogodilo ništa osobito, kao da takva odlučnost u tom tvrdom, bezosjećajnom svijetu ne znači ništa... ili još gore, da je to možda jedino što nešto znači, jedino što ima smisla.

Koliko se sjećam, klečao sam u bljuzgavici pred njezinom odsječenom glavom i počeo plakati. Koliko se sjećam, još sam plakao kad su mi neki stažist i dvije sestre pomogli da ustanem i uđem.

McCarronova lula se ugasila.

Ponovno ju je zapalio onim svojim upaljačem dok smo mi sjedili u posvemašnjoj tišini, bez daha. Vani je zavijao vjetar. Zatvorio je upaljač i podigao pogled. Doimao se malo iznenađenim što nas vidi.

- To je sve - rekao je.

- To je kraj! Što čekate? Vatrena kola? - Prezirno je frknuo i na trenutak kao da se dvoumio.

- Njezin sam sprovod platio iz vlastitog džepa. Nije, znate, imala nikoga drugog.

- Malo se nasmiješio.

- No, da... bila je tu i Ella Davidson, moja sestra. Navalila je da i ona da dvadeset pet dolara iako je to nadilazilo njezine mogućnosti. Ali, kad bi ona za nešto zapela...

- Slegnuo je ramenima i onda se kratko nasmijao.

- Sasvim ste sigurni da to nije bio refleks? - začuo sam samoga sebe.

- Sasvim sigurni?

- Sasvim siguran - rekao je McCarron nesmeteno.

- Prvi grč -možda. Ali, ostatak njezinog porođaja nije se mogao mjeriti u sekundama nego u minutama. Katkad mislim da bi bila izdržala i duže da je trebalo. Hvala Bogu što nije.

- A što je bilo s djetetom? - upitao je Johanssen.

McCarron je puckao lulu.

- Usvojeno je - rekao je.

- A znate i sami da su se i u ono doba podaci o usvojenju držali u strogoj tajnosti.

- Da, ali što je bilo s djetetom? - ponovio je Johanssen, a McCarron se pomalo srdito nasmijao.

- Vi baš ne znate odustati, je li? - upitao je Johanssena. Johanssen je odmahnuo glavom.

- Neki su ljudi to o meni na svoju žalost već naučili. Što je bilo s djetetom?

- Pa, ako ste me dosad pomnjivo slušali, shvatit ćete da mi je bilo stalo da doznam što je bilo s djetetom. Poznavao sam mladi par - nisu se preživali Harrison, ali to će prezime poslužiti. Živjeli su u državi Maine. Nisu mogli imati vlastite djece. Usvojili su ga i nadjenuli mu ime... pa, recimo, John. Je li vam dovoljno da bude John?

Lula mu se opet ugasila. Nejasno sam osjećao da se Stevens mota negdje meni iza leđa i znao sam da nas negdje već čekaju ogrtači. Ubrzo ćemo ih navući... i vratiti se svojim životima. Kako je McCarron rekao, s pričama je za ovu godinu gotovo.

- Dijete koje sam porodio te noći sada je pročelnik katedre za engleski najednom od najuglednijih privatnih koledža u zemlji - rekao je McCarron.

- Još nije navršio četrdeset petu. Mlad čovjek. Još je rano, ali možda će jednog dana postati rektorom. Uopće ne sumnjam u to. Zgodan je, pametan i šarmantan.

- Jednom sam, pod lažnom izlikom, uspio večerati s njim u profesorskom klubu. Te nas je večeri bilo četvoro. Nisam mnogo govorio pa sam ga mogao promatrati. Imao je majčinu odlučnost, gospodo...

- ...i njezine smeđe oči.

3.

KLUB

Stevens nas je ispratio kao i uvijek, pridržao nam kapute, zaželio sretan Božić, zahvalio na velikodušnosti. Namjerno sam se zadržao tako da ostanem posljednji i Stevens me pogledao bez tračka iznenađenja kad sam mu rekao:

- Želio bih vas nešto pitati ako smijem.

Blago se nasmiješio.

- Samo izvolite - rekao je.

- Božić je dobro vrijeme za pitanja.

Negdje niže u predvorju, slijeva - u hodniku niz koji nikad nisam otišao - glasno je kucao sat označavajući prolazak vremena. Osjetio sam miris stare kože i ulaštenog drva i - mnogo slabije - Stevensove kolonjske vode.

- Ali, moram vas upozoriti - rekao je Stevens dok je vani vjetar počeo jače zavijati - bolje je ne pitati previše. Ne ako želite i dalje dolaziti.

- Izbacite ljude ako postavljaju previše pitanja? - "Izbaciti" nije bila prava riječ, ali nisam mogao naći bolju.

- Ne - odgovorio je Stevens, tiho i uljudno kao i uvijek.

- Oni jednostavno odluče ne dolaziti.

Uzvratio sam mu pogled, osjećajući kako mojim leđima prolaze srsi kao da mi je netko na kralježnicu položio veliku, hladnu, nevidljivu ruku. Odjedanput sam se sjetio onog skliskog udarca koji sam jedne večeri čuo, pa sam se upitao (kao i mnogo puta prije) koliko tu zapravo ima prostorija.

- Ako još uvijek želite postaviti pitanje, gospodine Adley, bit će najbolje da ga sad postavite. Večer je gotovo završila...

- A pred vama je duga vožnja vlakom? - upitao sam, ali Stevens me samo bezizražajno gledao.

- Dobro - rekao sam.

- U knjižnici ima knjiga koje ne mogu naći nigdje drugdje - ni u Njujorškoj javnoj knjižnici, ni u katalozima antikvara. Bilijarski stoluMaloj sobijemarke Nord. Nikad nisam čuo za nju pa sam nazvao Povjerenstvo za međunarodnu trgovinu. Imaju dva Norda- jedan proizvodi skije, a drugi drvene kuhinjske elemente. U Dugoj sobi je džuboks marke Seafront. Povjerenstvo zna za Seeburg, ali ne za Seafront.

- Što želite pitati, gospodine Adley?

Glas mu je bio blag kao i uvijek, ali u očima mu se iznenada pojavilo nešto strašno... ne; zapravo to nije bilo samo u njegovim očima; užas koji sam osjetio proširio se posvuda oko mene. Ritmičko "tik-tak" iz hodnika više nije bilo otkucavanje ure nego lupkanje krvnikove noge dok gleda kako osuđenika vode na vješala. Miris ulja i kože postao je gorak i prijeteći, a kad je vjetar počeo zavijati još jače, na trenutak sam bio siguran da će se vrata naglo otvoriti i otkriti ne 35. ulicu nego nekakav divlji krajolik kao sa slika Clarka Ashtona Smitha u kojem se gorki obrisi izvijenih stabala ocrtavaju na sterilnom obzorju ispod kojega dva sunca zalaze blješteći odvratnim crvenilom.

O, znao je on što ja želim pitati; vidio sam to u njegovim sivim očima.

Odakle sve te stvari?, htio sam pitati. Dobro znam odakle ste vi došli, Stevense; vaš naglasak nije iz Dimenzije Xnego je čisti brooklynski. Ali, kamo odlazite? Što je u vaše oči stavilo taj bezvremeni izraz, što je ostavilo taj pečat na vašem licu? I, Stevense...

...gdje smo mi U OVOM TRENUTKU!

Ali, on je čekao moje pitanje.

Otvorio sam usta. Pitanje koje je izišlo glasilo je: - Ima li gore još prostorija?

- Oh, kako ne, gospodine Adley - rekao je. Ni na trenutak nije skrenuo pogled s mojega.

- Ima ih mnogo. Čovjek bi se mogao izgubiti.

Dapače, neki su se doista i izgubili. Katkad mi se čini da ih ima na kilometre. Soba i hodnika.

- I ulaza i izlaza?

Obrve su mu se lagano digle.

- O, da. I ulaza i izlaza. Čekao je, ali činilo mi se da sam dovoljno ispitivao - došao sam do ruba nečega što bi me, možda, otjeralo u ludilo.

- Hvala vam, Stevense.

- Nema na čemu, gospodine Adley.

- Pridržao mi je ogrtač i ja sam ga navukao.

- Bit će još priča?

- Ovdje, gospodine Adley, uvijek ima još priča.

Od te je večeri proteklo prilično vremena i moje pamćenje se u međuvremenu nije popravilo (kad čovjek zađe u moje godine obično se događa suprotno), ali se savršeno jasno sjećam vala straha koji je prošao kroz mene kad je Stevens otvorio vrata od hrastovine - bio sam siguran da ću ugledati nepoznat krajolik, ispucan i sličan paklu pod svjetlošću ona dva krvava sunca koja zalaze i da će možda potom zavladati neizreciv mrak koji će trajati jedan sat ili deset sati ili deset tisuća godina. Ne mogu to objasniti, ali vam tvrdim da taj svijet postoji - u to sam jednako siguran kao što je Emlyn McCarron bio siguran da je odsječena glava Sandre Stansfield nastavila disati. U toj sam neizmjernoj sekundi mislio da će se vrata otvoriti, da će me Stevens gurnuti u taj svijet i da ću onda čuti kako se vrata uz tresak zatvaraju za mnom... zauvijek.

Umjesto toga, ugledao sam 35. ulicu i taksi uz rub pločnika. Osjetio sam posvemašnje, gotovo paralizirajuće olakšanje.

- Da, uvijek ima još priča - ponovio je Stevens.

- Laku noć, gospodine Adley.

Uvijek ima još priča.

I doista ih je bilo, A jednog ću vam ne tako dalekog dana možda ispričati još koju.

O ZBIRCI

Godišnja doba zbirka je četiriju kraćih romana jednog od najčitanijih suvremenih američkih pisaca Stephena Kinga.

Rita Hayworth i iskupljenje u Shawshanku pripovijest je o nevino osuđenu čovjeku kojemu vrijeme i zatvorsko okruženje nisu uništili nadu i plan za bijeg. Po tom je romanu 1994. godine redatelj Frank Darabout snimio film Iskupljenje u Shawshanku s Timom Robbinsom i Morganom Freemanom u naslovnim ulogama.

Darovit učenik napeta je pripovjest o dječaku koji ucjenama navodi ostarjelog nacističkog zločinca na putovanje do davno zakopanog zla. Prema toj priči istoimeni je film snimio Bryan Singer s Ianom McKellenom i Bradom Renfroom u naslovnim ulogama.

Truplo je treći roman u ovoj zbirci i priča je to o četiri dječaka koji kreću vidjeti leš poginulog vojnika ne znajući da će na tom putu sazrijeti i odrasti. Ostani kraj mene zove se film koji je prema ovoj priči režirao Rob Reiner, a naslovne uloge tumačili River Phoenix i Corey Feldman.

Metod disanja je horror priča o lječniku i poginuloj pacijentici, čiji duh i nakon smrti pomaže njezinu dijetetu u neobičnim okolnostima.

NOTES

¹. Službena himna Nacionalsocijalističke stranke (prev.)

². Amerikanac bi izgovorio »Kjuba" (prev.)

³. Prema Bugs Bunny - Zekoslav Mrkva (prev.)

⁴. Jak, vruć vjetar u južnoj Kaliforniji (prev.)