Stephen King

Gole kosti

Ova knjiga je za Arthur a i Joyce Greene

Ja sam tvoje strašilo Eto, to sam ja i ovdje sam da učinim što god mi se da...

- K. C. and the Sunshine Band

Uvod

Čekaj - samo malo.

Hoću razgovarati s tobom... a onda ću te poljubiti.

Čekaj...

1.

Evo još nekoliko kratkih priča, ako ih želite. One pokrivaju dugo razdoblje moga života. Ona najstarija, "Lik kosca", napisana je kad mi je bilo osamnaest godina, onog ljeta kad sam krenuo na fakultet. Ideja za nju došla mi je, zapravo, dok sam bio u stražnjem dvorištu naše kuće u West Durhamu, u državi Maine, igrajući košarku sa svojim bratom, i sad kad sam je opet pročitao malo sam zažalio za tim starim vremenima. Najnovija priča, "Balada o fleksibilnom metku", dovršena je u studenom 1983. To je razdoblje od sedamnaest godina, i ne predstavlja tako puno, valjda, ako se usporedi s tako dugačkim i bogatim karijerama kao što su ih imali pisci od Grahama Greenea, Somerseta Maughama, Marka Twaina, do Eudore Weltty, ali ipak je to više vremena nego što ga je imao Stephen Crane, i otprilike isto onoliko koliko je trajala karijera H. P. Lovecrafta.

Prije godinu-dvije, jedan me prijatelj upitao zašto se još uvijek gnjavim s time. Moji romani, istakao je, zarađuju mi dobru lovu, dok su kratke priče zapravo čisti gubitak.

"Kako to misliš?" upitao sam.

Pokazao je na tadašnji broj Playboya, koji je i pokrenuo cijelu raspravu. U njemu su mi objavili priču ("Božanski obrađivač teksta", koju ćete također pronaći negdje ovdje) i koju sam mu pokazao s nečim što sam smatrao opravdanim ponosom.

"Pa, pokazat ću ti", rekao je, "ako ti ne smeta da mi kažeš koliko si dobio za tu priču."

"Može", rekao sam ja. "Dobio sam dvije tisuće dolara. To baš nije kikiriki, Wyatte."

(Ime mu zapravo nij e Wyatt, ali ne želim ga staviti u neugodnu situaciju, ako me kužite.)

"Ne, nisi dobio dvije tisuće", reče Wyatt.

"Nisam? Virio si mi u štednu knjižicu?"

"Nisam. Ali znam da si dobio tisuću i osamsto, jer tvoj agent dobiva deset posto."

"I te kako dobiva", rekao sam. "I zaslužuje to. Ubacio me u Playboy. Oduvijek sam htio imati priču u Playboyu. Pa sam dobio soma i osamsto umjesto dva soma, pa što."

"Ne, dobio si 1710$."

"Molim? "

"Pa, zar mi nisi rekao da tvoj poslovni upravitelj dobiva pet posto od neto prihoda?"

"Da, dobro - soma i osamsto manje devedeset dolara. Još uvijek mislim da 1710 $ nije loše za-"

"Samo nije", nastavio je sadist. "Zapravo si dobio samo bijednih 855$."

"Molim? "

"Hoćeš mi reći da ne upadaš u porezni razred od pedeset posto, Stevice?"

Šutio sam. Znao je da sam u tome poreznom razredu.

"A", dodao je blago, "zapravo si dobio samo nekakvih 769,50 $, jel' da?"

Nevoljko sam kimnuo. Maine ima porez na dohodak koji u mome poreznom razredu državnom porezu dodaje prirez od deset posto. Deset posto od 855$ je 85,50 $.

"Koliko ti je trebalo da napišeš tu priču?" ustrajao je Wyatt.

"Oko tjedan dana", rekao sam neiskreno. Zapravo je bilo bliže dva tjedna, uz par dodatnih obrada, ali nisam imao namjere priznati to Wyattu.

"Dakle, tog tjedna si zaradio 769,50 $", reče on. "Znaš li koliko vodoinstalater u New Yorku zarađuje na tjedan, Stevice?"

"Ne", rekao sam. Mrzim ljude koji me zovu Stevica. "A ne znaš ni ti."

"Jasno da znam", reče on. "Oko 769,50 $, kad odbiješ porez. Dakle, koliko ja vidim, ovo tvoje je čisti gubitak." Nasmijao se kao sam vrag i pitao me imam li još piva u frižideru. Rekao sam da nemam.

Svome dragom prijatelju Wyattu poslat ću primjerak ove knjige, s malim popratnim pisamcem. U pisamcu će pisati: Neću ti reći koliko sam dobio za ovu knjigu, Wyatte, ali reći ću ti ovo: ukupno sam na "Božjem obrađivaču teksta" do sad - neto - zaradio nešto malo više od dvije tisuće i tristo dolara, i to ne računajući onih 769,50 $ oko kojih smo se natezali u mojoj kući na jezeru. Potpisat ću pisamce Stevica, i dodat ću P. S.: Zapravo je bilo još piva u frižideru, i ja sam ga sam popio nakon što si ti otišao. To će mu pokazati.

2.

Samo što se ne radi o novcu. Priznajem da sam se oduševio što sam dobio 2000 $ za "Božji obrađivač teksta", ali isto sam se tako oduševio što sam dobio 40 $ za "Lik kosca" kad je objavljen u časopisu Startling Mystery Stories, ili kad sam dobio dvanaest autorskih primjeraka kad je priča "Ovdje su tigrovi" objavljena u Ubrisu, studentskom književnom časopisu Sveučilišta Maine. (Ja sam dobroćudan po prirodi, i oduvijek sam pretpostavljao da je Ubris samo koknijevsko pisanje za Hubris.{1})

Mislim, novac vas veseli; nećemo sad odlaziti u totalnu fantastiku (baine još). Kad sam počeo više-manje redovno objavljivati kratke priče u muškim časopisima kao što su Cavalier, Dude ili Adam, bilo mi je dvadeset i pet godina, a mojoj ženi dvadeset i tri. Imalo smo jedno dijete, a drugo je bilo na putu. Radio sam pedeset-šezdeset sati tjedno u praonici, i zarađivao 1,75 $ na sat. Budžet nije baš prava riječ za ono što smo mi imali od kućnog proračuna; prije se radilo o modoficiranoj verziji batanskog posmrtnog marša. Čekovi za te priče (po objavljivanju, nikad po prihvaćanju) uvijek kao da su stizali taman na vrijeme da kupimo antibiotik za djetetovu infekciju uha, ili da zadržimo telefon u stanu i produžimo si rekord za još mjesec dana. Novac je, budimo iskreni, jako praktična i jako zanosna stvar. Kao što Lily Cavenaugh kaže u Talismanu (a tu je repliku smislio Peter Straub, ne ja): "Ne možeš biti previše mršav ili previše bogat." Ako u to ne vjerujete, nikad niste bili stvarno debeli ni stvarno siromašni.

Svejedno, ne bavite se ovime zbog novca, ili ste idiot. Ne razmišljate o profitu, ili ste idiot. Ne razmišljate o stvarima kao što su zarada na sat, zarada na godinu, čak ni zarada u cijelom životu, ili ste idiot. Na kraju se time ne bavite čak ni iz ljubavi, premda bi bilo lijepo tako razmišljati. Bavite se time jer bi ne baviti se time bilo samoubojstvo. I premda je to gadno, ima pozitivnih strana koje nikad ne bih mogao objasniti Wyattu, jer on naprosto nije takva osoba.

Uzmimo za primjer "Božji obrađivač teksta". Nije to najbolja pripovijest koju sam ikad napisao; neće nikad osvojiti nikakvu nagradu. Ali nije ni loša. Nekako je zabavna. Ja sam svoj prvi obrađivač teksta nabavio samo mjesec dana ranije (radilo se o velikom Wangu, i sve pametne komentare zadržite za sebe, u redu?) i još sam istraživao što sve može i ne može učiniti. Osobito su me fascinirali gumbi UMETN1 i IZBRIŠI, koji su gotovo istrijebili križanja i ubacivanja.

Jednog dana zaradio sam neki gadan virus. Dovraga, svakome se to može dogoditi. Sve u meni što nije bilo zabijeno čavlima izletjelo je s jednog ili s drugog kraja, uglavnom brzinom zvuka ili tu negdje. Do večeri mi je bilo zbilja jako loše - zimica, groznica, zglobovi puni staklene vune. Iščašio sam većinu mišića u želucu, i leđa su me boljela.

Tu sam noć proveo u gostinjskoj sobi (koja je samo četiri velika koraka od kupaonice) i spavao sam od devet do negdje dva ujutro. Probudio sam se znajući da je s noći gotovo. Ostao sam u krevetu samo zato što sam bio previše bolestan da bih ustao. I tako sam ležao, i počeo sam razmišljati o svome obrađivaču teksta, i o UMETNI i IZBRIŠI. I pomislio sam: "Zar ne bi bilo smiješno kad bi neki tip napisao jednu rečenicu, a onda, kad stisne IZBRIŠI, subjekt te rečenice se izbriše iz svijeta?" Skoro sve moje priče počinju tako: "Zar ne bi bilo smiješno kad...?" I dok je mnogo mojih pripovijetki zastrašujuće, nikad nisam ispričao ni jednu (za razliku od zapisivanja) koja nije izazvala bar malo smijeha, kakva god bila moja krajnja nakana sa tom pričom.

U svakom slučaju, počeo sam dakle razmišljati o IZBRIŠI, ne toliko stvarajući priču koliko gledajući slike u svojoj glavi. Promatrao sam tog nekog tipa (koji je meni uvijek naprosto Ja-Tip sve dok priča ne počne zadobivati prave riječi, kad mora dobiti ime) kako briše slike koje vise na zidovima, i stolce u dnevnoj sobi, i grad New York, i koncept rata. A onda sam ga zamislio kako umeće stvari i te se stvari naprosto pojavljuju u svijetu.

A onda sam pomislio: "Pa, daj mu ženu koja je totalno grozna - možda bi mogao nju izbrisati - i nekog tko je jako dobar koga bi mogao umetnuti." A onda sam zaspao, i sljedećeg jutra sam bio više- manje zdrav. Virus je nestao, ali priča nije. Napisao sam je, i vidjet ćete da nije ispala baš onako kako bi se po ovome ovdje moglo zaključiti, ali - priče to nikad ne čine.

Ne moram vam sve crtati, zar ne? Ne bavite se ovime zbog novca; bavite se time jer se tako ne osjećate loše. Muškarac ili žena koji okreće leđa tako nečemu je naprosto idiot, to je sve. Priča mi je platila puštajući me da opet zaspem kad mi se činilo da je to nemoguće. Ja sam priči uzvratio puštajući je da nastane, kao što je željela. Sve ostalo su samo popratne pojave.

Nadam se da će ti se svidjeti ova knjiga, Uporni Čitatelju. Pretpostavljam da ti se neće svidjeti onoliko koliko bi ti se svidio roman, jer je većina vas zaboravila prave užitke kratke priče. Čitanje dobrog, dugačkog romana je u velikoj mjeri kao da imate dugu i dobru vezu. Sjećam se kako sam se vozio između Mainea i Pittsburgha tijekom nastajanja Creepshowa, a išao sam najčešće autom, jer se mom strahu od letenja pridružio štrajk kontrolora leta, a gospodin Reagan je nakon toga otpustio štrajkaše (Reagan je, izgleda, žučni sindikalist samo kad su u pitanju sindikati u Poljskoj).

Imao sam Ptice umiru pjevajući Colleen McCullough na osam kaseta, i tijekom kakvih pet tjedana nisam čak bio ni u vezi s tim romanom; osjećao sam se kao da sam oženjen njime (najdraži mi je dio kad zločesta stara gospođa istrune i napuni se crvima u roku od šesnaest sati).

Kratka priča je nešto sasvim drugo - kratka priča je kao hitar poljubac stranca u mraku. To, naravno, nije isto kao veza ili brak, ali poljupci mogu biti slatki, a sama njihova kratkoća dio je privlačnosti.

Pisanje kratkih priča nije mi s godinama postalo lakše; postalo je teže. Vrijeme za njih mi se skratilo, kao prvo. Kao drugo, one se sve više žele proširiti (proširenje je meni veliki problem - ja pišem kao što debele gospođe idu na dijetu). A čini mi se i sve težim pronaći glas za te priče - i prečesto mi Ja-Tip naprosto pobjegne.

Ali mislim da je glavno truditi se i dalje. Bolje je ljubiti i pokupiti par pljuski nego posve odustati od toga.

Dobro: to bi za ovaj kraj bilo više-manje sve. Smijem li zahvaliti nekim ljudima (možete preskočiti ovaj dio ako hoćete)?

Hvala Billu Thompsonu što je pokrenuo cijelu ovu stvar. On i ja zajedno smo složili Noćnu smjenu, prvu zbirku kratkih priča, i njegova je zamisao bila napraviti ovu knjigu. On je u međuvremenu prešao u Arbor House, ali ja ga volim i tamo kao i bilo gdje drugdje. Ako postoji samo još jedan pravi gospodin u gospodskoj profesiji nakladništva, to je on. Blagoslovljeno tvoje irsko srce, Bili.

Hvala Phyllis Grann u Putnamu koja je preuzela teret.

Hvala Kribyju McCauleyju, mome agentu, još jednom Ircu, koji je prodao većinu ovih priča, i koji je najdulju od njih, "Maglu", iz mene izvukao lancem i pijukom.

Ovo počinje zvučati kao govor na dodjeli Oscara, ali jebi ga.

Hvala i urednicima časopisa - Kathy Sagan u Redbooku, Alice Turner u Playboyu, Nyeu Willdenu u Cavaliera, ljudima u Yankeeyju, Edu Fermanu - moj čovjek! - u Fantasy & Science Fictionu.

Dugujem skoro svima, i mogao bih ih poimence nabrojati, ali neću vas više gnjaviti. Najveća zahvala ide tebi, Uporni Čitatelju, kao i uvijek - jer na kraju sve ide tebi. Bez tebe, ovo je mrtvo slovo. Ako bilo koja od ovih priča upali za tebe, zanese te, prebrodi ti dosadan ručak, let avionom, ili sat vremena kod ravnatelja zbog bacanja papirića, to je prava plaća.

Dobro - reklama je gotova. Sad me uhvatite za ruku. Dobro se držite. Idemo na razna mračna mjesta, ali mislim da znam put. Samo mi ne ispuštajte ruku. A ako vas poljubim u mraku, nije to ništa strašno; to je samo zato što vas volim.

A sad slušajte:

15. travnja 1984. Bangor, Maine

Magla

Dolazak oluje.

Evo što se dogodilo. U noći kad je najgori toplinski val u povijesti sjevernog dijela Nove Engleske konačno prestao - u noći 19. srpnja - cijeli zapadni dio Mainea udarila je najopakija oluja koju sam ikad vidio.

Živjeli smo na jezeru Long, i vidjeli smo prve naznake oluje kako se probijaju preko vode prema nama tik prije mraka. Sat vremena prije toga, zrak je bio potpuno miran. Američka zastava koju je moj otac 1936. postavio na naše skladište za čamce mlitavo je ležala uz svoj stup. Čak joj ni rub nije titrao. Vrelina je bila kao čvrsta, i činila se dubokom kao mrka voda iz kamenoloma. Toga popodneva, nas troje otišlo je na plivanje, ali voda nije nudila olakšanje ako niste išli duboko. Ni Steffy ni ja nismo htjeli ići duboko, jer Billy to nije mogao. Billyju je bilo pet godina.

U pola šest pojeli smo hladnu večeru, bezvoljno prevrćući po sendvičima sa šunkom i salati od krumpira, na terasi koja gleda prema jezeru. Nitko, čini se, nije htio ništa osim Pepsi, koja je bila u čeličnoj bačvi punoj kockica leda.

Nakon večere, Billy je izašao na neko vrijeme, igrati se na svojoj penjalici. Steff i ja smo sjedili bez puno riječi, pušeći i gledajući preko mrkog ravnog zrcala jezera, prema Harrisonu, s druge strane. Nekoliko glisera zujalo je ovamo-onamo. Zimzeleni s one strane djelovali su prašnjavo i iscrpljeno. Na zapadu, krupni ljubičasti olujni oblaci polako su rasli, okupljajući se poput vojske. U njima su bljeskale munje. Vrata do, radio Brenta Nortona, namješten na onu stanicu klasične glazbe koja emitira s vrha planine Washington ispustio bi glasno blejanje statike kad god bi bljesnula munja. Norton je bio odvjetnik iz New Jerseyja, a njegova kuća na jezeru Long bila je jedina vikendica bez peći i bez izolacije. Dvije godine ranije, imali smo spor oko granica posjeda koji je na kraju završio na općinskom sudu. Ja sam pobijedio. Norton je tvrdio da sam pobijedio jer on nije iz grada. Nismo se baš voljeli.

Steff je uzdahnula i hladila si vrhove dojki rubom majice. Sumnjam da ju je jako hladilo, ali definitivno je bilo lijepo vidjeti.

"Ne želim te prestrašiti", rekao sam, "ali mislim da stiže gadna oluja."

Sumnjičavo me pogledala. "Imali smo olujne oblake i sinoć i preksinoć, David. Samo su se raspršili."

"Noćas neće."

"Ne?"

"Ako bude jako gadno, sići ćemo dolje."

"Koliko gadne stvari očekuješ?"

Moj otac je prvi izgradio dom za cijelu godinu na ovoj strani jezera. Dok je još bio skoro klinac, on i njegova braća izgradili su vikendicu tamo gdje sad stoji kuća, a 1938. godine ljetna oluja ju je srušila bez obzira na kamene zidove. Samo je skladište za čamce preživjelo. Godinu dana kasnije, počeo je graditi veliku kuću. U gadnom udaru najviše štete dolazi od drveća. Ono ostari, i vjetar ga poruši. To samo majka priroda povremeno počisti kuću.

"Zapravo i ne znam", rekao sam posve iskreno. Samo sam čuo priče o velikoj oluji iz trideset i osme. "Ali vjetar se može spustiti preko jezera kao ekspresni vlak."

Billy se vratio malo kasnije, žaleći se da mu penjalica nije zabavna jer se "sav zaznojio". Ja sam mu promrsio kosu i dao mu još jednu Pepsi. Još posla za zubara.

Olujni oblaci dolazili su sve bliže, odgurujući plavetnilo. Sad više nije bilo nikakve sumnje da stiže oluja. Norton je ugasio radio. Billy je sjedio između majke i mene, fascinirano promatrajući nebo. Grmljavina je režala, polako se kotrljajući preko jezera i odjekujući natrag. Oblaci su se izvijali i kotrljali, čas crni, čas ljubičasti, čas prošarani, čas opet crni. Postupno su se raširili preko jezera, i vidio sam kako iz njih izlazi profinjena čipka kiše. Još je bila daleko. Dok smo gledali, vjerojatno je kišilo nad Bolster's Millsom, ili možda čak Norveškom.

Zrak se počeo kretati, isprva trzavo, podižući zastavu i zatim je opet spuštajući. Počeo se hladiti i uporno je jačao, prvo hladeći znoj na našim tijelima a onda ga gotovo smrzavajući.

Tada sam ugledao srebrni veo kako se kotrlja preko jezera. Zastro je Harrison za nekoliko sekundi, a onda krenuo ravno na nas. Gliseri su nestali sa scene.

Billy je ustao iz svoga stolca, minijaturne replike naših redateljskih stolaca, zajedno s imenom na leđima. "Tata! Gledaj!"

"Idemo unutra", rekao sam. Ustao sam i spustio mu ruku na ramena. "Ali, vidiš li? Tata, što je to?"

"Vodeni vrtlog. Idemo unutra."

Steff mi je dobacila hitar, zapanjen pogled, a onda reče: "Dođi, Billy. Poslušaj oca."

Prošli smo kroz klizna staklena vrata koja vode u dnevnu sobu. Zatvorio sam i učvrstio vrata, i zastao da još jednom pogledam van. Srebrni veo bio je na tri četvrtine jezera. Pretvorio se u ludo uskovitlanu šalicu za čaj između sve nižeg crnog neba i površine vode, koja je zadobila boju olova prošaranu bijelim kromom. Jezero je počelo jezovito nalikovati na ocean, s visokim valovima koji su se kotrljali i prskali pjenu s dokova i vjetrobrana. Na sredini, velike bijele krijeste bacakale su se ovamo-onamo.

Promatranje vodenog vrtloga bilo je hipnotično. Bio je već skoro nad nama kad je munja bljesnula tako snažno da sam još trideset sekundi poslije toga sve pred sobom vidio u negativu. Telefon je ispustio prestrašeno tingl a ja sam se okrenuo i ugledao ženu i sina kako stoje ravno pred velikim prozorom koji nam pruža panoramski pogled na sjeverozapadni dio jezera.

Spopala me jedna od onih stravičnih vizija - mislim da su rezervirane samo za muževe i očeve - prozora kako se lomi uz dubok, grub kašljavi zvuk i šalje oštre strijele stakla u goli trbuh moje žene, u lice i vrat moga sina. Užasi inkvizicije nisu ništa u usporedbi sa sudbinom koju tvoj vlastiti um može zamisliti za one koje voliš.

Oboje sam ih zgrabio i odgurnuo. "Koga vraga radite? Maknite se odatle!"

Steff me zapanjeno pogledala. Billy me gledao kao da se tek djelomično probudio iz dubokog sna. Odveo sam ih u kuhinju i upalio svjetlo. Telefon je opet zatingao.

A onda je došao vjetar. Kao da je kuća poletjela poput 747-ice. Bilo je to visoko, zadihano fijukanje koje se povremeno spuštalo u basovsko režanje prije no što bi se uzdiglo do prodornog vriska.

"Idite dolje", rekao sam Steff, a sad sam već morao vikati da bi me čuli. Ravno iznad kuće, gromovi su udarali mamutskim gredama, i Billy se pripio uz moju nogu.

"Dođi i ti!" odviknuta je Steff.

Kimnuo sam i pokretom im pokazao da krenu. Morao sam na silu odvojiti Billyja od svoje noge. "Idi s majkom. Hoću uzeti svijeće za slučaj da se svjetla ugase."

Pošao je s njom, a ja sam počeo otvarati ormare. Svijeće su čudne stvari, znate. Pripremiš ih svakog proljeća, znajući da bi ljetne oluje mogle prekinuti struju. A kad dođe vrijeme za njih, one se sakriju.

Pipao sam kroz četvrti ormar, kraj deset grama trave koju smo Steffi ja kupili prije četiri godine i još nismo puno potrošili, kraj Billyjevog zubala na navijanje iz Auburnovog dućana s trikovima, kraj nanosa fotografija koje je Steffy stalno zaboravljala zalijepiti u naš album. Pogledao sam ispod Searsova kataloga i iza tajvanske lutke koju sam osvojio na sajmu u Fryeburgu kad sam teniskim lopticama oborio sve drvene boce.

Pronašao sam svijeće iza lutke staklastih očiju mrtvaca. Još su bile umotane u celofan. Kad mi se ruka sklopila oko njih, svjetlo se ugasilo, i jedina struja stizala je s neba. Blagovaonica se osvijetlila serijom bijelih i ljubičastih bljeskova. Dolje, čuo sam kako je Billy počeo plakati, a Steff tiho mrmlja, tješeći ga.

Morao sam još jednom pogledati oluju.

Vodeni vrtlog je ili prošao kraj nas ili se razbio stigavši do obale, ali nisam vidio ni dvadeset metara po jezeru. Voda je bila posve uskovitlana. Vidio sam nečiji dok - možda Jasserovih - kako žuri kraj nas, s potpornjima već okrenutim prema nebu, uronjen u uzburkanu vodu.

Sišao sam dolje. Billy mi je pritrčao i uhvatio mi se za noge. Podigao sam ga i zagrlio. Onda sam upalio svijeće. Sjedili smo u gostinjskoj sobi u istom hodniku kao i moja radna sobica, i gledali jedni druge u treptavom žutom svjetlu, slušajući kako oluja reži i udara nam kuću. Kakvih dvadesetak minuta kasnije, začuli smo snažan, prodoran udar kad se srušila jedna od visokih obližnjih jela. Onda nastane mir.

"Je li gotovo?" upita Steff.

"Možda", rekoh ja. "Možda samo privremeno."

Otišli smo gore, svatko noseći po jednu svijeću, kao fratri koji idu na večernjicu. Billy je svoju nosio ponosno i oprezno. Nositi svijeću, nositi vatru, to je za njega bila jako velika stvar. Pomogla mu je zaboraviti na strah.

Bilo je premračno da bismo vidjeli koliko je štete nastalo oko kuće. Već je prošlo Billyjevo vrijeme za spavanje, ali nijedno od nas nije predložilo da ga spremimo u krevet. Sjedili smo u dnevnoj sobi, slušali vjetar, i gledali munje.

Oko sat kasnije, opet se počela pojačavati. Puna tri tjedna, temperature su bile preko 30, a šest od tih dvadeset i jednog dana, Nacionalna meteoro-stanica u Portlandu prijavljivala je temperature i preko 35 stupnjeva.

Čudno vrijeme. Zajedno s teškom zimom koju smo proživjeli i kasnim proljećem, neki ljudi opet su izvukli staru priču o dugoročnim posljedicama testiranja atomskih bombi. To, i naravno, kraj svijeta. Najstarija priča od svih.

Drugi val nije bio tako snažan, ali čuli smo kako se srušilo nekoliko stabala oslabljenih prvim napadom. Kad je vjetar opet počeo zamirati, jedno nam je teško udarilo o krov, kao šaka koja pada na poklopac lijesa. Billy je skočio i tjeskobno pogledao prema gore.

"Izdržat će to, stari", rekao sam.

Billy se nelagodno nasmiješio.

Oko deset sati stigla je posljednja oluja. Bila je gadna. Vjetar je zavijao skoro onako glasno kao prvi puta, a munje kao da su bljeskale svuda oko nas. Palo je još stabala, a kraj vode se začulo takvo praskanje da je Steff tiho zaječala. Billy joj je zaspao u krilu.

"David, što je to bilo?"

"Mislim da je to bilo spremište za čamce."

"Oh. Oh, Isuse."

"Steffy, hoću da opet odemo dolje." Uzeo sam Billyja u naručje i ustao zajedno s njim. Steffine oči bile su krupne i uplašene.

"David, hoće li sve biti dobro?"

"Da."

"Stvarno?"

"Da."

Otišli smo dolje. Deset minuta kasnije, na vrhuncu zadnje oluje, odozgo se začuo prasak - naš veliki prozor. Možda moja prethodna vizija i nije bila tako luda. Steff, koja je bila zadrijemala, probudila se tihim vriskom, a Billy se nelagodno promeškoljio na gostinjskom krevetu.

"Kiša će ući unutra", reče ona. "Uništit će nam namještaj."

"Ako uđe, ući će. Osigurani smo."

"Od toga mi nije ništa bolje", rekla je napeto i prijekorno. "Komoda tvoje majke... naš novi kauč... televizor u boji..."

"Ššš", rekao sam. "Spavaj."

"Ne mogu zaspati", rekla je, i pet minuta kasnije zaspala.

Ja sam ostao budan još pola sata, u društvu samo jedne upaljene svijeće, slušajući kako vani grmljavina hoda i priča. Imao sam dojam da će ujutro puno ljudi s jezera nazivati svoja osiguravajuća društva, da će biti puno zujanja pila dok vlasnici kuća budu sjekli drveće koje im je popadalo po krovovima i razbilo prozore, a na cesti će biti puno narančastih servisnih kamiona.

Oluja je sad bljedila, bez ikakva znaka nove navale. Vratio sam se gore, ostavivši Steff i Billyja na krevetu, i pogledao u dnevnu sobu. Staklena vrata su izdržala. Ali tamo gdje je nekad bio veliki prozor, sad je bila neravna rupa puna listova breze. Bio je to vrh onog starog drveta koje nam je stajalo kraj ulaza u podrum cijelog mog života. Gledajući mu sad vrh u svojoj dnevnoj sobi, shvatio sam zašto je Steff rekla da joj od pomisli na osiguranje nije ništa bolje. Volio sam to drvo. Izdržalo je mnoge zime, jedino drvo na jezerskoj strani kuće koje je zaobišla i moja pila. Veliki komadi stakla na sagu odražavali su plamen moje svijeće. Pomislio sam da moram upozoriti Steff i Billyja. Ovdje moraju nositi papuče. Oboje su ujutro voljeli tapkati bosonogi.

Opet sam sišao dolje. Sve troje smo spavali u gostinjskom krevetu, Billy između Steff i mene. U snu, vidio sam Boga kako prelazi preko Harrisona s druge strane jezera, Boga tako ogromnog da se iznad struka gubio u jasnom plavom nebu. U snu, čuo sam krckanje i pucketanje drveća koje se lomilo dok je Bog ostavljao svoje stope po šumi. Kružio je oko jezera, prilazeći strani Bridgtona, prema nama, a sve kuće i vikendice praskale su u ljubičasto-bijeli plamen kao munje, i ubrzo je dim prekrio sve. Dim je prekrio sve, kao magla.

Nakon oluje. Norton. Put u grad.

"Fiiii-juuuu", reče Billy.

Stajao je kraj ograde koja razdvaja naše imanje od Nortonovih, i gledao niz naš kolni prilaz. Prilaz se pruža kakvih četiristo metara do zemljanog puta koji se pak pruža drugih četiristo metara do dijela asfaltirane ceste s dva kolna traka po imenu Cesta Kansas. S Ceste Kansas možete doći kamo god želite, pod uvjetom da želite u Bridgton.

Vidio sam što Billy gleda, i srce mi se stisnulo.

"Ne idi bliže, stari. Ovo je sasvim dovoljno."

Billy se nije pobunio.

Jutro je bilo sjajno i čisto kao kristal. Nebo, koje je tijekom onog toplotnog vala bilo mljackave, smeđkaste boje, ponovno je zadobilo tamno, oštro plavetnilo, skoro kao ujesen. Osjećao se blagi lahor od kojeg su vesele mrljice sunca skakutale amo-tamo po kolnom prilazu. Nedaleko od mjesta gdje je stajao Billy čulo se siktanje, a u travi je bilo nešto što bi na prvi pogled moglo izgledati kao jato zmija. Strujni kablovi od naše kuće pali su u neurednu hrpu jedno šest metara dalje, i ležali na spaljenom dijelu trave. Lijeno su se okretali i pijuckali. Da drveće i trava nisu bili tako temeljito promočeni olujnom kišom, kuća se mogla i zapaliti. Ovako, vidjela se samo crna mrlja tamo gdje su žice pale.

"Jel' bi to moglo ubit' nekog, tata?"

"Aha. Bi."

"Što ćemo s time?"

"Ništa. Čekat ćemo ljude iz elektre."

"Kad će stići?"

"Ne znam." Petogodišnjaci imaju pitanja koliko je na televiziji reklama. "Pretpostavljam da su jutros prilično zauzeti. Hoćeš se sa mnom prošetati do kraja prilaza?"

Krenuo je a onda zastao, s nelagodom promatrajući žice. Jedna od njih je poskočila i lijeno se okrenula, kao da doziva.

"Tata, jel' može struja proći kroz zemlju?"

Dobro pitanje. "Može, ali ne brini. Struja hoće tlo, a ne tebe, Billy. Bit će sve u redu ako se ne približavaš žicama."

"Hoće tlo", promrmljao je, a onda mi prišao. Krenuli smo niz prilaz držeći se za ruke.

Bilo je gore nego što sam pretpostavljao. Stabla su pala preko prilaza na četiri različita mjesta, jedno je bilo malo, dva osrednja, a jedna stara dama morala je imati opseg od bar metar i pol. Mahovina ju je obgrlila kao pljesnivi korzet.

Posvuda su ležale grane, neke napola bez lišća, u neurednom obilju. Billy i ja prišli smo seoskoj cesti, s obje strane odbacujući manje grane u šumu. Podsjetilo me na dan prije možda dvadeset i pet godina; bio sam tek malo stariji nego Billy sad. Svi moji ujaci su bili ovdje, i proveli su dan u šumi, sa sjekirama i sjekiricama i pijucima, sijekući grmlje. Kasnije toga popodneva, svi su sjeli za pleteni stol za piknik koji su moji mama i tata nekad imali, i imali smo divovski objed s hot-dogovima i hamburgerima i salatom od krumpira. Pivo Gansett teklo je u potocima, a moj ujak Reuben skočio je u jezero potpuno obučen, čak i sa cipelama na nogama. U to doba, u šumi je još bilo i jelena.

"Tata, smijem na jezero?"

Dojadilo mu je bacanje grana, a kad malim dečkićima nešto dojadi, najbolje im je dopustiti da rade nešto drugo. "Jasno."

Zajedno smo se vratili do kuće, a onda je Billy skrenuo desno, prolazeći kraj kuće i zaobilazeći srušene žice u širokom luku. Ja sam otišao lijevo, u garažu, da uzmem svoju McCullough pilu. Kao što sam i pretpostavljao, sa svih krajeva jezera već se čula neugodna pjesma motorki.

Napunio sam je gorivom i krenuo natrag prema prilazu kad je Steff izašla iz kuće. S nelagodom je promatrala oboreno drveće na prilazu.

"Koliko je gadno?"

"Mogu ja to sasjeći. Koliko je gadno unutra?"

"Pa, uspjela sam raščistiti staklo, ali morat ćeš nešto poduzeti s onim drvetom, David. Ne možemo u dnevnoj sobi imati drvo."

"Ne", rekao sam. "Valjda ne možemo."

Pogledali smo se u jutarnjem suncu i počeli hihotati. Spustio sam motorku na beton terase i poljubio je, čvrsto joj stisnuvši guzove. "Nemoj", promrmljalaje. "Billy je-"

Baš u tom času, on je zaokrenuo iza kuće. "Tata! Tata! Moraš vidjeti -" Steff je ugledala strujne kablove i povikala mu da pazi. Billy, koji je još bio podosta daleko od njih, naglo se zaustavio i zabuljio u svoju majku kao da je poludjela.

"Dobro sam, mama", rekao je, opreznim glasom kakvim se obraćaš jako starim i senilnim ljudima da ih umiriš. Krenuo je prema nama, pokazujući nam koliko je dobro, a Steff je zadrhtala u mome naručju.

"Sve je u redu", šapnuo sam joj na uho. "Zna za žice."

"Da, ali ljudi pogibaju", reče ona. "Na televiziji stalno vrte oglase o žicama pod naponom, ljudi se - Billy, hoću da smjesta odeš u kuću!"

"Ma daaaj, mama! Hoću tati pokazati skladište za čamce!"

Oči su mu se skoro iskolačile od uzbuđenja i razočaranja. Okusio je poslijeolujnu apokalipsu, i htio je to podijeliti.

"Ulazi, smjesta! Te žice su opasne, i -"

"Tata kaže da hoće tlo, a ne mene -"

"Billy, ne raspravljaj se sa mnom!"

"Idem ja pogledati, stari. A ti idi dolje." Osjetio sam kako se Steff napela uz mene. "Idi s druge strane, mali."

"Aha! Dobro!"

Projurio je kraj nas, preskačući kamene stube koje su vodile oko zapadne strane kuće dvije po dvije. Nestao je dok mu je košulja lepršala na vjetru, razvlačeći jednu riječ - "Fijuu!" - kad je ugledao neku drugu posljedicu uništenja.

"Zna za kablove, Steffy." Blago sam je obgrlio oko ramena. "Boji ih se. To je dobro. Zato je siguran."

Niz obraz joj se spuštala suza. "David, bojim se."

"Ma daaj! Gotovo je."

"Je li? Prošla zima... pa kasno proljeće... u gradu su to zvali crnim proljećem... kažu da takvog u ovim krajevima nije bilo još od 1888. -"

"Oni" su nedvojbeno bili gospođa Carmody, koja je držala antikvarijat u Bridgtonu, staretinarnicu po kojoj je Steff ponekad voljela kopati. Billy je obožavao ići s njom. U jednoj od zasjenjenih, prašnjavih stražnjih prostorija, preparirane sove zlaćanih očiju zauvijek su širile krila dok su im noge beskrajno stezale polakirane grane; trio prepariranih rakuna stajao je oko "potoka" koji je zapravo bio samo dugačak komad prašnjavog zrcala; a jedan moljcima izjeden vuk, koji je balavio piljevinu umjesto sline, kezio se u jezovitom vječitom režanju. Gospođa Carmody tvrdila je da je vuka upucao njen otac, kad se ovaj došao napiti iz potoka Stevens, jednog rujanskog poslijepodneva 1901. godine.

Ekspedicije u antikvarijat gospođe Carmody bile su dobre za moju ženu i sina. Ona je voljela karnevalsko staklo, a on je volio smrt u ime taksidermije. Ali meni se činilo da starica ima prilično nepovoljan utjecaj na Steffin um, koji je u svemu ostalom uvijek bio praktičan i sposoban. Pronašla je Steffinu ranjivu točku, mentalnu Ahilovu petu. A nije Steff bila ni jedina u gradu koju su fascinirale gotičke objave gospođe Carmody i njeni narodni lijekovi (uvijek preporučeni u ime Božje).

Voda iz debla ublažit će masnice ako vam je suprug od onih koji malo prelako mašu šakama nakon tri pića. Kakva će biti zima može se odrediti brojeći kolutove na gusjenicama u lipnju, ili mjereći debljinu saća u kolovozu. A sad, dragi nas Bog štitio i čuvao, CRNO PROLJEĆE 1888. (dodajte vlastite uskličnike, koliko god mislite da treba). I ja sam čuo tu priču. Nju ovdje vole prenositi - ako je proljeće dovoljno hladno, led na jezerima na kraju će pocrniti kao istrunuli zub. To je rijetka pojava, ali ne vidi se baš samo jednom u sto godina.

"Imali smo tešku zimu i kasno proljeće", rekao sam. "Sad imamo vruće ljeto. I imali smo oluju, ali prošla je. Ovo ne liči na tebe, Stephanie."

"Nije to bila obična oluja", rekla je ona istim onim promuklim glasom.

"Nije", rekao sam. "To ti priznajem."

Ja sam priču o Crnom proljeću čuo od Billa Giostija, koji je bio vlasnik i - na određeni način - upravnik Giosti's Mobila u selu Casco. Bili je vodio posao uz pomoć svoja tri šantrava sina (uz povremenu pomoć četvorice šantravih unuka... kad bi se uspjeli odvojiti od svojih snježnih motora i terenskih motocikala). Billu je bilo sedamdeset godina, djelovao je kao da mu je osamdeset, a još je mogao piti kao da mu je dvadeset i tri kad bi ga uhvatilo pravo raspoloženje.

Billy i ja smo jednog dana došli napuniti Scouta dan nakon što je nenadana oluja usred svibnja spustila skoro trideset centimetara mokrog, teškog snijega na cijeli kraj, prekrivajući mladu travu i cvijeće. Giosti je pošteno zavirio u čašicu, i rado je prenio priču o Crnom proljeću, zajedno s izvornim krajem. Ali ponekad naprosto ima snijega u svibnju; stigne, a dva dana kasnije nestane. Nije to ništa strašno.

Steff je opet s nepovjerenjem pogledavala srušene kablove. "Kad će doći iz elektre?"

"Čim budu mogli. Neće to biti dugo. Samo neću da brineš zbog Billyja. On je prilično razuman. Ne posprema odjeću, ali neće stati na hrpu žica pod naponom. Ima on dobru, zdravu količinu samosvijesti." Dotakao sam joj ugao usana, i zauzvrat dobio začetak osmijeha. "Jesi bolje?"

"S tobom sve uvijek djeluje bolje", rekla je, a meni je bilo drago.

S jezerske strane kuće, Billy nam je vikao neka dođemo vidjeti.

"Dođi", rekao sam. "Idemo pogledati štetu."

Prezrivo je otpuhnula. "Ako hoću gledati štetu, mogu sjediti i u dnevnoj sobi."

"Onda da usrećiš klinca."

Spustili smo se kamenim stubama držeći se za ruke. Upravo smo došli do prvog zaokreta kad je Billy punom brzinom stigao iz suprotnog smjera, skoro nas prevrnuvši.

"Samo polako", rekla je Steff malo se mršteći. Možda ga je u sebi vidjela kako se umjesto u nas zalijeće u ono smrtonosno gnijezdo kablova pod naponom.

"Morate doći vidjeti!" dahtao je Billy. "Spremište za čamce je skroz razbijeno! Jedan dok je na stijenama... drveće u zaljevu... Isuse Kriste!"

"Billy Drayton!" zagrmi Steff.

"Oprosti, mama - ali morate - fijuu!" Opet je nestao.

"Rekavši svoje, zloguki prorok odlazi", rekao sam, i to je opet natjeralo Steff na hihot. "Slušaj, kad sasječem ono drveće na kolnom prilazu, svratit ću do ureda elektre na cesti Portland. Da im kažem što je s nama. Može?"

"Može", reče ona zahvalno. "Što misliš, kad bi mogao krenuti?"

Osim onog velikog drveta - onog s pljesnivim korzetom od mahovine - bilo je posla za sat vremena. Dodavši i veliko drvo, nisam vjerovao da ću završiti prije jedanaest sati.

"Onda ću ti ovdje spremiti ručak. Ali morat ćeš mi nabaviti neke stvari na tržnici... ostali smo skoro bez mlijeka i maslaca. Osim toga... dobro, napisat ću ti popis."

Daj ženi katastrofu, i ona će se pretvoriti u vjevericu. Zagrlio sam je i kimnuo glavom. Zaobišli smo kuću. Bio je dovoljan samo jedan pogled da shvatimo zastoje Billy tako zapanjen.

"Gospode", reče Steff slabašnim glasom.

S mjesta gdje smo stajali imali smo dovoljno dobar pogled da vidimo skoro četiristo metara obale - imanje Bibbera s naše lijeve strane, svoje vlastito, i imanje Brenta Nortona s desne strane.

Ogromna stara jela koja je čuvala naš zaljev prepukla je na pola. Ono što je preostalo izgledalo je kao grubo naoštrena olovka, a utroba drveta djelovala je blještavo i bespomoćno bijelo naspram godinama i vremenom potamnjele vanjske kore. Trideset metara drveta, gornja polovica stare jele, ležala je napola pod vodom u našem plitkom zatonu. Shvatio sam da smo imali puno sreće što naš mali Star-Cruiser nije potonuo pod njom. Tjedan dana ranije, imali smo neke probleme s motorom, i brodić je još bio u marini Naples, strpljivo čekajući da dođe na red za popravak.

S druge strane našeg komadićka obale, spremište za čamce koje je izgradio moj otac - spremište koje je jednom čuvalo Chris- Craft od osamnaest metara, kad je bogatstvo obitelji Drayton bilo na višoj razini nego danas - ležalo je pod još jednim velikim drvetom. To je drvo bilo stajalo s Nortonove strane granice, vidio sam. To mi je potaklo prvi bijes. To je drvo bilo mrtvo već pet godina, i trebao ga je odavno posjeći. Sad je bilo do tri četvrtine srušeno; naše spremište za čamce ga je pridržavalo. Krov je poprimio supijan, zabačen izgled. Vjetar je skinuo cijepove s rupe koju je načinilo drvo i raznio ih svuda oko kućice. Billyjev opis - razbijeno - bio je sasvim dobar.

"To je Nortonovo drvo!" reče Steff. A rekla je to s takvom povrijeđenom indigniranošću da sam se morao nasmiješiti usprkos bolovima. Jarbol je ležao u vodi, a zastava je vlažno plutala kraj njega, zapetljana u užad. A mogao sam zamisliti Nortonovu reakciju: Tuži me.

Billy je bio na kamenom molu, promatrajući dok koji se nasukao na kamenje. Bio je obojen vedrim plavim i žutim prugama. Osvrnuo se prema nama i zlurado povikao: "To je od Martinsa, jel' da?"

"Aha, jest", rekoh ja. "Možeš li, molim te, ugaziti u vodu i ispecati zastavu, Veliki Bille?"

"Jasno!"

S desne strane mola bila je mala pješčana plaža. 1941., prije nego što je Pearl Harbor krvlju otplatio Veliku krizu, moj otac je unajmio jednog čovjeka da doveze taj fini pijesak za plažu - šest tovara kamiona - i da ga raširi do dubine koja meni dolazi otprilike do bradavica, recimo metar i pol. Radnik je tražio osamdeset dolara za cijeli posao, a pijesak se nikad nije ni pomakao. Što je i dobro, znate, jer danas više ne možete na svoju zemlju samo postaviti pješčanu plažu. Sad kad su kanalizacijski ispusti iz rastuće industrije gradnje koliba poubijali većinu riba i ostale učinili nejestivima, Ministarstvo zaštite okoliša je zabranilo postavljanje pješčanih plaža. Jer bi mogle poremetiti ekologiju jezera, shvaćate, i trenutno je to nezakonito za bilo koga osim velikih građevinskih tvrtki.

Billy je krenuo prema zastavi - onda stane. Istoga časa, osjetio sam kako se Steff kraj mene ukočila, i vidio sam i sam. Harrisonska strana jezera je nestala. Potonula je pod crtom blještavo bijele magle, kao da je neki oblak za lijepog vremena sletio na zemlju.

Opet mi se vratio san od prošle noći, i kad me Steff upitala što je to, riječ koja mi je skoro prva iskočila iz usta bila je Bog.

"David?"

Nije se vidjela čak ni naznaka obale s one strane, ali godine gledanja Dugog jezera uvjerile su me da je ne skriva puno; možda par metara. Rub magle bio je ravan skoro kao da je povučen ravnalom.

"Što je to, tata?" poviče Billy. Bio je u vodi do koljena, hvatajući promočenu zastavu.

"Magleni zid", rekoh ja.

"Na jezeru?" upitala je Steff sumnjičavo, i vidio sam utjecaj gospođe Carmody u njenim očima. Prokleta žena. Moj vlastiti časak nelagode je prolazio. Snovi su, na kraju krajeva, neopipljivi, baš kao magla.

"Jasno. Već si vidjela maglu na jezeru."

"Nikad takvu. To više liči na oblak."

"To je zbog blještanja sunca", rekoh ja. "Isto tako ti oblaci izgledaju iz aviona kad ih preletiš."

"Otkud to? Magle ovdje inače ima samo po vlažnom vremenu."

"Ne, ima je i sad", rekoh ja. "Bar u Harrisonu. To je samo neki mali preostatak oluje, ništa drugo. Susret dvije fronte. Nešto takvo."

"David, jesi li siguran?"

Nasmijao sam se i prebacio joj ruku preko ramena. "Ne, zapravo, serem kvake. Da sam siguran, radio bih vremensku prognozu na vijestima u šest. Idi sastaviti popis za kupovinu."

Još me jednom sumnjičavo pogledala, još tren-dva buljila u zid magle podigavši dlan da si zasjeni oči, a onda strese glavom. "Čudno", rekla je, i otišla.

Billyju magla više nije bila zanimljiva. Ispecao je iz vode zastavu i zapleteni konopac. Raširili smo ih na tratinu da se posuše.

"Čuo sam da zastava nikad ne smije dodirnuti tlo, tata", rekao je poslovnim tonom, idemo ovo obaviti.

"A, da?"

"Aha. Victor McAllister kaže da za to mogu i pogubiti čovjeka."

"Pa, ti reci Vicu da je to ono od čega trava poraste lijepa i zelena."

"Govno, jel' da?" Billy je pametan dečko, ali, čudno, nema smisla za humor. Njemu je sve ozbiljno. Nadam se da će poživjeti dovoljno dugo da nauči kako je to u ovom svijetu vrlo opasan stav.

"Aha, tako je, ali nemoj reći mami da sam ja to rekao. Kad se zastava osuši, spremit ćemo je. Čak ćemo je i složiti po propisima, tako da budemo sigurni."

"Tata, hoćemo li popraviti krov spremišta i nabaviti novi jarbol?" Po prvi put, djelovao je tjeskobno. Možda mu je za neko vrijeme bilo dosta propasti.

Potapšao sam ga po ramenu. "Jasna stvar."

"Smijem otići do Bibbersa i pogledati što se tamo dogodilo?"

"Samo na par minuta. I oni će raščišćavati, a ljudi se od toga ponekad malo razljute." Tako sam ja trenutno bio ljut na Nortona.

"Dobro. Bok!" Otišao je.

"Ne petljaj im se pod noge, stari. I, Billy?" Osvrnuo se.

"Zapamti da ima kablova pod naponom. Ako ih vidiš još, drži se podalje."

"Jasno, tata."

Još sam trenutak stajao tamo, isprva pregledavajući štetu, a onda opet dobacivši pogled prema magli. Činila se bližom, ali nisam mogao biti siguran. Ako se doista približila, prkosila je svim zakonima prirode, jer je vjetar - vrlo blagi lahor - puhao prema njoj. To je, naravno, bilo posve nemoguće. Bila je jako, jako bijela. Jedino sa čime bih je mogao usporediti bio bi svježe napadali snijeg kako leži u blistavom kontrastu s tamnoplavim sjajem zimskog neba. Ali snijeg odsijava stotine i stotine dijamantnih točaka na suncu, a ovaj zid od magle, premda sjajan i čist, nije svjetlucao. Bez obzira na ono što je Steff rekla, magla nije čudna pojava čak i u vedre dane, ali kad je ima puno, vlaga u zraku skoro uvijek napravi dugu. Ali ovdje duge nije bilo.

Nelagoda se vratila, povlačeći me za rukav, ali prije nego što se produbila, začuo sam dubok, mehanički zvuk-tuut-timt-tuut! - za kojim je slijedilo jedva čujno "Sranje!" Mehanički zvuk se ponovio, ali psovke više nije bilo. Treći puta, štektavi zvuk slijedilo je "Bem ti mater!", istim onim tonom koji govori: posve sam sam ali sam debelo bijesan.

- Titut-tuut-tuut-tunt-

- Tišina -zatim: "U pičku."

Iskezio sam se. Zvuk se ovdje daleko prenosi, a sve zujave motorke bile su prilično daleko. Dovoljno daleko da prepoznam nimalo slatke tonove svoga prvog susjeda, slavnog odvjetnika i vlasnika jezerskog imanja na obali, Brentona Nortona.

Prišao sam malo bliže vodi, pretvarajući se da šećem prema doku koji se nasukao na naš mol. Sad sam i vidio Nortona. Bio je na čistini iza svoga zastrtog trijema, stojeći na sagu starih jelinih iglica i odjeven u bojom umrljane traperice i otrcanu bijelu majicu. Njegova skupa frizura bila je zamršena, a znoj mu se slijevao niz lice. Klečao je na jednom koljenu, mučeći se sa svojom motornom pilom. Bila je puno veća i kompliciranija od moje, kupljene u uradi-sam diskontu za 79.95$. Njegova je izgledala imala sve osim startera. Vukao je uže, proizvodeći bezvoljne tuut-tuut-tuut zvukove, i ništa više. U duši sam se razveselio kad sam vidio da je žuta breza pala preko njegovog stola za piknik i prelomila ga na dvoje. Norton je silno potegnuo uzicu.

Tuut-tuut-tutututu-TUUT! TUUT! TUUT!... TUUT!... Tuut. Skoro ti je načas uspjelo, prika. Još jedan herkulski potez. Tuut-tuut- tuut.

"E, u kurac", prošaptao je Norton opako, i zarežao na svoju otmjenu motorku.

Opet sam zaobišao prema kući, osjećajući se doista dobro po prvi put otkako sam ustao. Moja pila pokrenula se na prvi potez, i bacio sam se na posao.

Oko deset sati netko me potapšao po ramenu. Bio je to Billy, s limenkom piva u jednoj ruci i Steffinim popisom u drugoj. Zagurao sam popis u stražnji džep svojih traperica i uzeo pivo, koje nije bilo baš leđeno, ali jest bilo bar hladno. Skoro polovicu sam strusio odjednom - pivo je rijetko kada boljeg okusa - i limenkom nazdravio Billyju. "Hvala, stari."

"Mogu i ja dobiti?"

Dao sam mu gutljaj. Namrštio se i vratio mi limenku. Ja sam strusio ostatak i u zadnji čas se zaustavio kad sam je počeo stezati po sredini. Zakon o odlaganju limenki vrijedio je već dulje od tri godine, ali stare navike teško umiru.

"Napisala je nešto na dnu popisa, ali ne mogu pročitati njen rukopis", reče Billy.

Opet sam izvukao popis. "Ne hvatam WOXO na radiju", pisalo je u Steffinoj poruci. "Misliš da ih je oluja izbacila iz etera?"

WOXO je lokalna FM rock postaja. Emitira iz grada Norway, kakvih trideset kilometara sjeverno, i jedina je postaja koju naš stari i slabašni radio može pronaći.

"Reci joj da je vjerojatno tako", rekao sam pročitavši mu pitanje. "Pitaj je može li uhvatiti Portland na AM-u."

"Dobro. Tata, mogu li i ja s tobom u grad?"

"Jasno. I ti i mama, ako hoćete."

"Dobro." Odjurio je natrag u kuću s praznom limenkom.

- Uspio sam se probiti do velikog drveta. Napravio sam prvi zarez, prepilio, a onda na nekoliko trenutaka ugasio pilu da se ohladi drvo je zapravo bilo preveliko za nju, ali mislio sam da će sve biti u redu ako ne budem žurio. Pitao sam se je li zemljani put koji vodi do Ceste Kansas raščišćen, i još dok sam se to pitao, narančasti kamion električne kompanije prošao je po putu, vjerojatno idući prema drugom kraju naše cestice. Znači, to je u redu. Cesta je raščišćena, i do podneva će stići ljudi iz elektre da se pobrinu za kablove pod naponom.

Odrezao sam veliki komad drveta, odvukao ga kraj prilaza, i prebacio preko ruba. Otkotrljao se niz padinu pa zatim u grmlje koje se opet razraslo nakon onog davnog dana kad su moj otac i njegova braća - svi do jednog umjetnici, mi Draytoni smo oduvijek bili umjetnička obitelj - raščistili okolicu.

Mišicom sam si obrisao znoj s lica i poželio još jedno pivo; prvo ti samo ovlaži usta. Podigao sam pilu i pomislio na WOXO koji se više ne čuje. Iz tog smjera je stigao onaj čudan zid magle. Bio je to smjer u kojem je ležao Shaymore (kojeg su lokalni stanovnici izgovarali Samor). Shaymore je bio sjedište Projekta strijela.

To je bila teorija starog Billa Giostija o takozvanom Crnom proljeću: Projekt strijela. U zapadnom dijelu Shaymorea, nedaleko od ruba grada prema Stonehamu, nalazilo se malo državno zemljište okruženo žicom. Imalo je stražare i interne kamere i Bog zna što još. Bar sam tako čuo; nisam ga nikad doista vidio, premda Stara shaymoreska cesta ide kakvih kilometar i pol uz državno zemljište.

Nitko ne zna točno odakle je stiglo ime Projekt strijela, i nitko vam ne može sa stopostotnom sigurnošću reći je li to doista ime projekta - ako projekt postoji. Bili Giosti tvrdi da postoji, ali kad ga upitate odakle mu ta informacija, postane neodređen. Njegova je nećakinja navodno radila za telefonsku kompaniju Continental, i ona je čula neke stvari. Tako to ide.

"Atomske stvari", rekao je Bili toga dana, oslonjen na prozor Scouta i zapuhujući me dahom Pabsta. "S time se oni tamo gore zafrkavaju. Ispucavaju atome u zrak i te stvari."

"Gospodine Giosti, zrak je pun atoma", rekao je Billy. "Tako kaže gospođa Neary. GospođaNeary kaže da je sve puno atoma."

Bili Giosti upiljio je u moga sina Billyja dugačak, krvavi pogled koji ga je konačno pobijedio. "To su drukčiji atomi, sinko."

"O, da", promrmljao je Billy u predaji.

Dick Muehler, naš agent osiguranja, rekao je da je Projekt strijela poljoprivredna postaja pod upravom države, ništa više i ništa manje. "Veće rajčice, s duljom sezonom", rekao je Dick mudro, a zatim mi nastavio pokazivati kako bih najbolje pomogao svojoj obitelji ako umrem mlad. Janine Lawless, naša poštarica, rekla je da je to nekakvo geološko nalazište koje ima neke veze s uljem škriljca. Ona to sigurno zna, jer je brat njenog muža radio za čovjeka koji je...

A gospođa Carmody... ona je vjerojatno bila sklonija gledati stvari kao Bil Giosti. Ne samo atomi, nego drukčiji atomi.

Otpilio sam još dva komada velikog drveta i prebacio ih preko ruba prije no što se Billy vratio s novim pivom u jednoj ruci i novom porukom od Steff u drugoj. Ako i postoji nešto što Veliki Bili voli raditi više nego prenositi poruke, ne znam što bi to moglo biti.

"Hvala", rekao sam uzimajući oboje.

"Mogu dobiti gutljaj?"

"Samo jedan. Prošli put si uzeo dva. Ne možeš se napiti u deset ujutro."

"I petnaest", rekao je, i stidljivo se nasmiješio preko ruba limenke. Uzvratio sam mu osmijeh - nije baš bio neki sjajan vic, ali Billy se jako rijetko šali - a onda pročitao poruku.

"Uhvatila sam JBQ na radiju", napisala je Steffy. "Nemoj se napiti prije nego što odeš u grad. Možeš dobiti još jedno, ali to je sve do ručka. Misliš li da ćeš se moći probiti našom cestom?"

Vratio sam mu poruku i uzeo pivo. "Reci joj da je cesta u redu jer je malo prije prošao kamion. Oni će se probiti do nas."

"Dobro."

"Stari?"

"Što je, tata?"

"Reci joj da je sve u redu."

Opet se nasmiješio, možda prvo govoreći istu stvar samome sebi. "Dobro."

Odjurio je natrag, a ja sam ga promatrao, dok su mu noge jurile pokazujući potplate cipela. Volio sam ga. Kad mu pogledam lice, i ponekad kad podigne pogled prema meni, osjećam da je sve doista u redu. To je laž, naravno - stvari nisu u redu, i nikad nisu bile - ali zbog svoga klinca, u stanju sam povjerovati u laž.

Otpio sam malo piva, pažljivo spustio limenku na jedan kamen, i opet pokrenuo pilu. Kakvih dvadesetak minuta kasnije, osjetio sam kako me netko potapšao po ramenu i okrenuo se, očekujući da ću opet ugledati Billyja. Umjesto toga, vidio sam Brenta Nortona. Isključio sam pilu.

Nije djelovao onako kako Norton inače izgleda. Djelovao je kao da mu je vruće, umorno i nesretno, i pomalo izbezumljeno.

"Bok, Brent", rekao sam. Posljednje riječi koje smo izmijenili bile su neugodne, i nisam bio sasvim siguran što bih sad trebao učiniti. Imao sam čudan osjećaj da je zadnjih pet minuta stajao iza mene, pristojno si pročišćavajući grlo pod agresivnim režanjem pile. Nisam ga ovog ljeta pošteno ni pogledao. Smršavio je, ali to mu nije dobro stajalo. Trebalo je, jer je sa sobom prije teglio kakvih deset kila viška, ali nije mu stajalo. Žena mu je umrla prethodnog studenog. Rak. Aggie Bibber rekla je Steffy. Aggie je bila naša lokalna nekrologičarka. Svaki kvart ima jednog takvog. Po nehajnom načinu kako je Norton olajavao svoju ženu i ponižavao je (s prezrivom lakoćom veteranskog matadora koji ubada banderille u nezgrapno tijelo starog bika), bio bih pretpostavio da će mu biti drago što je više nema. Da me netko pitao, vjerojatno bih pretpostavio kako će se ovog ljeta pojaviti s djevojkom dvadeset godina mlađom od sebe, i blesavim smiješkom na licu koji govori "kurac mi je umro i dospio u raj". Ali umjesto blesavog smiješka, pojavila se samo nova skupina bora, a težina mu se skidala na sasvim pogrešnim mjestima, ostavljajući vreće i nabore i mlitavu kožu koja je pričala vlastitu priču. Jednog kratkog trenutka, htio sam samo odvesti Nortona do osunčanog dijela, posjesti ga kraj jednog palog drveta s mojim pivom u ruci, i skicirati ga ugljenom.

"Bok, Dave", rekao je nakon dugog trenutka nelagodne tišine - tišine još glasnije zbog nedostatka zavijanja i rezanja motorke. Stao je, onda izlane: "Ono drvo. Ono prokleto drvo. Žao mi je. Bio si u pravu."

Slegnuo sam ramenima.

Rekao je: "Jedno drugo drvo palo mi je na auto."

"Žao mi je št-" počeo sam, a onda me uhvatila strašna sumnja. "Ne na T-Bird, valjda?"

"Da. Na njega."

Norton je imao Thunderbirda iz 1960. godine, u savršenom stanju, sa samo četrdeset i pet tisuća kilometara. Bio je tamno, ponoćno plav, iznutra i izvana. Vozio ga je samo po ljeti, a i tada rijetko. Volio je taj auto kao što neki vole svoje električne modele vlakića, ili brodiće na daljinsko, ili streljačke pištolje.

"To je gadno", rekao sam, i stvarno sam to mislio.

Polako je stresao glavom. "Zamalo ga nisam dovezao. Zamalo sam došao karavanom, znaš. A onda sam rekao, ama, dovraga, dovezao sam ga ovamo i na njega je pala velika stara trula jela. Krov je posve uništen. I mislio sam ga izrezati... mislim, drvo... ali ne mogu natjerati svoju motornu pilu da proradi... dvjesto dolara sam platio to sranje... i... i... "

Grlo mu je počelo ispuštati čudne krckave zvukove. Usta su mu radila kao da je bezub i žvaće datulje. Jedne bespomoćne sekunde pomislio sam da će stajati i zavijati kao klinac u parku. A onda se bar do neke mjere uspio opet umiriti, slegnuo ramenima, i okrenuo se u stranu kao da gleda komade drveta koje sam otpilio.

"Pa, možemo ti pogledati pilu", rekao sam. "Jel' ti T-Bird osiguran?"

"Aha", reče on. "Kao i tvoje spremište za čamce."

Shvatio sam što misli, i opet se sjetio onoga što je Steff rekla o osiguranju.

"Čuj, Dave, htio sam te pitati mogu li posuditi tvoj Saab da skočim do grada. Mislio sam kupiti kruha i hladnog nareska i piva. Puno piva."

"Billy i ja idemo do grada u Scoutu", rekao sam. "Možeš s nama, ako hoćeš. To jest, ako mi pomogneš da odvučem ostatak ovog drveta u stranu."

"Vrlo rado."

Zgrabio je jedan kraj ali nije ga mogao do kraja podići. Ja sam morao obaviti najveći dio posla. Zajedničkim snagama uspjeli smo ga prevaliti u grmlje. Norton je dahtao i hripao, skoro ljubičastih obraza. Nakon svog onog potezanja konopa na motorki, malo sam brinuo za stanje njegova srca.

"Jesi dobro?" upitao sam, a on je kimnuo, još uvijek prebrzo dišući. "Onda dođi sa mnom do kuće, mogu ti dati pivu."

"Hvala", rekao je. "Kako je Stephanie?" Polako mu se vraćao dio one stare, glatke nadmenosti koju nisam volio.

"Dobro je, hvala."

"A tvoj sin?"

"I on je dobro."

"Drago mi je."

Steff je izašla, i načas se iznenadila kad je vidjela tko je sa mnom. Norton se nasmiješio a oči su mu plazile po njenoj uskoj majici. Nije se baš toliko promijenio.

"Zdravo, Brent", rekla je oprezno. Billy je provirio ispod njene ruke.

"Zdravo, Stephanie. Bok, Billy."

"Brentov T-Bird je prilično gadno nastradao u oluji", rekao sam joj. "Ulubljen mu je krov, kaže."

"O, ne!"

Norton je opet ispričao svoju priču pijući naše pivo. Ja sam bio na trećem, ali nije me hvatalo; izgleda da sam iznojio svako pivo čim sam ga popio.

"Ide u grad sa mnom i s Billyjem."

"Pa, ne očekujem da ćete se brzo vratiti. Možda ćete morati otići do Shop-and-Savea u Norwayu."

"Oh? Zašto?"

"Pa, ako u Bridgtonu nema struje -"

"Mama kaže da sve blagajne i te stvari rade na struju", doda

Billy.

Imala je pravo.

"Još imaš popis?"

Potapšao sam si džep.

Pogled joj je prešao na Nortona. "Jako mi je žao zbog Carle, Brent. Svima nam je žao."

"Hvala", rekao je. "Hvala ti puno."

Nastao je još jedan trenutak nelagodne tišine, koju je prekinuo Billy. "Možemo sad krenuti, tata?" Presvukao se u traperice i tenisice.

"Da, valjda. Jesi spreman, Brent?"

"Daj mi još jedno pivo za put i bit ću."

Steff se namrštila. Nikad nije odobravala filozofiju "jedno za put", ni ljude koji voze s limenkom Budweisera u krilu. Kimnuo sam joj, a ona slegne ramenima. Nisam htio sad opet otvarati sukob s Nortonom. Dala mu je pivo.

"Hvala", rekao joj je, ne zaista zahvaljujući, već samo izgovarajući riječ. Onako kao što zahvaljuješ konobarima u restoranu. Okrenuo se meni. "Vodi nas, Macduff."

"Odmah stižem", rekao sam, i otišao u dnevnu sobu.

Norton me slijedio, i iznenadio se nad brezom, ali mene toga časa nije zanimala ona, ni trošak zamjene prozora. Gledao sam jezero kroz staklena vrata koja su gledala na našu terasu. Povjetarac je malo osvježio, a dnevna temperatura podigla se za stupanj-dva dok sam ja pilio drvo. Bio sam uvjeren da se čudna magla koju smo ranije vidjeli do sad morala razići, ali nije. Bila je i bliže. Sad već na pola jezera.

"Primijetio sam je već prije", rekao je Norton važno. "Nekakva inverzija temperature, to bi bila moja pretpostavka."

Nije mi se sviđalo. Vrlo sam snažno osjećao da nikad nisam vidio baš takvu maglu. Jednim dijelom zbog neugodno ravnog ruba njene prednje strane. Ništa u prirodi nije tako ravno: čovjek je izmislio ravne rubove. Jednim dijelom i zbog čiste, zasljepljujuće bjeline, bez ikakvih nepravilnosti, ali i bez bljeska vlage. Sad je bila udaljena samo kakvih pola milje, i kontrast između nje i plavetnila jezera i neba bio je upadljiviji no ikad.

"Idemo, tata!" Billy me vukao za nogavicu.

Svi smo se vratili u kuhinju. Brent Norton dobacio je još jedan pogled prema drvetu koje nam se urušilo u dnevnu sobu.

"Šteta što nije jabuka, ha?" reče Billy veselo. "Tako je rekla moja mama. Baš smiješno, zar ne?"

"Mama ti je strašna, Billy", reče Norton. Površno je zamrsio Billyjevu kosu, a oči su mu se opet spustile na prednji dio Steffine majice. Ne, nije bio čovjek koji bi mi se ikad mogao doista sviđati.

"Čuj, Steff, zašto ne bi i ti išla s nama?" upitao sam. Bez ikakvog konkretnog razloga, odjednom sam htio da i ona pođe.

"Ne, ostat ću ovdje i oplijeviti vrt", rekla je. Pogled joj se prebacio na Nortona, pa opet na mene. "Jutros sam izgleda ja jedina stvar koja ne radi na struju."

Norton se prejako nasmijao.

Shvaćao sam što želi reći, ali sam svejedno pokušao još jednom. "Jesi sigurna?"

"Sigurna", reče ona odlučno. "Malo istezanja će mi goditi."

"Samo ne budi previše na suncu."

"Stavit ću slamnati šešir. Kad se vratite, ručat ćemo sendviče."

"Dobro."

Podigla je obraz da je poljubim. "Budi oprezan. Možda i na Cesti Kansas ima naplavina, znaš."

"Bit ću oprezan."

"I ti budi oprezan", rekla je Billyju i poljubila ga u obraz.

"Dobro, mama." Zalupio je vratima, a roleta je zaklepetala za njim.

Norton i ja smo ga slijedili. "A da odemo do tebe i skinemo drvo s tvoga Birda?" upitao sam. Odjednom sam mogao smisliti puno razloga da odložim odlazak u grad.

"Ne želim ga ni pogledati dok nisam ručao i popio još par ovakvih", rekao je Norton podižući svoju limenku. "Šteta je već učinjena, Dave, stari moj."

Nije mi se sviđalo ni da me zove stari.

Svi smo se ugurali na prednje sjedište Scouta (u suprotnom uglu garaže, moja otrcana Fisherova kosilica sjedila je i žućkasto bljeskala, kao duh Božića koji još nisu došli), i izašao sam iz garaže, drobeći pokrov olujom nanesenih grančica. Steff je stajala na betonskom puteljku koji vodi do povrtnjaka na krajnjem zapadnom rubu našeg imanja. U jednoj ruci s rukavicom držala je par vrtnih škara, a u drugoj štihaču. Stavila je svoj stari, mekani šešir koji je bacao sjenu preko njenog lica. Dvaput sam kratko potrubio, a ona je u odgovor podigla ruku sa škarama. Izašli smo. Otad nisam vidio svoju ženu.

Morali smo jednom stati prije no što smo stigli do Ceste Kansas. Otkako se provezao kamion, još jedna povelika jela pala je preko ceste. Norton i ja smo izašli i pomakli je dovoljno da se mogu sa Scoutom provući kraj nje, i usput smo si zaprljali ruke. Billy nam je htio pomoći, ali ja sam mu odmahnuo. Bojao sam se da bi se mogao povrijediti. Staro drveće uvijek me podsjeti na Entove iz Tolkienove predivne sage o Prstenu, ali Entove koji su postali zli. Staro drveće vas želi povrijediti. Nije bitno hodate li po snijegu, bavite se nordijskim skijanjem, ili samo šećete po šumi. Staro drveće vas želi povrijediti, i mislim da bi vas ubilo kad bi samo moglo.

Cesta Kansas sama po sebi bila je čista, ali na nekoliko mjesta vidjeli smo još oborenih kablova. Kakvih četiristo metara iza kampa Vicki-Linn cijeli je električni stup ležao punom dužinom u jarku, s teškim žicama omotanim oko svoga vrha poput raskuštrane kose.

"To je bila silna oluja", rekao je Norton svojim medenim, za sudnicu prilagođenim glasom: ali sad nije zvučao kao da se pravi važan, samo vrlo ozbiljan.

"Aha, jest."

"Gle, tata!"

Pokazivao je ostatke Ellitchevog štaglja. Dvanaest godina umorno se svijao na stražnjem polju Tommyja Ellitcha, do bokova okovan suncokretima, zlatnom kišom i nezaboravcima. Svake jeseni bio bih uvjeren da neće izdržati još jednu zimu. I svakog proljeća, još bi bio tamo. Ali više ga nije bilo. Sve što je preostalo bile su drvene krhotine i krov, uglavnom bez crjepova. Došlo mu je vrijeme. I iz nekog je razloga ta rečenica u meni odjekivala ozbiljno, pa čak i zlokobno. Oluja je došla i spljeskala ga.

Norton je ispio svoje pivo, zdrobio limenku jednom rukom, i nehajno je bacio na pod Scouta. Billy je zaustio da nešto kaže, a onda opet zatvorio usta - dobar dečko. Norton je bio iz države New Jersey, gdje nije bilo zakona o limenkama; valjda mu možemo oprostiti što mi je zdrobio deset centi, kad se i ja sam jedva uspijem sjetiti na to.

Billy je počeo petljati po radiju, i zamolio sam ga da provjeri je li WOXO opet u eteru. Došao je do 92 Mhz, ali uhvatio je samo bijeli šum. Pogledao me i slegnuo ramenima. Ja sam načas razmišljao. Koje još postaje se nalaze s druge strane onog čudnog zida magle?

"Pokušaj s WBLM-om", rekao sam.

Otišao je na drugi kraj, usput prolazeći WJBQ-FM i WIGY- FM. Te su se stanice čule, kao i obično... ali WBLM, najbolja stanica za progresivni rock u cijeloj državi Maine, nije emitirala.

"Čudno", rekoh.

"Što to?" upita Norton.

"Ništa. Samo mislim na glas."

Billy se vratio natrag na lagane note WJBQ-a. Ubrzo smo stigli u grad.

Norge Wahshateria u šoping-centru bila je zatvorena, budući da javna praonica na automate bez struje ne može raditi, ali i ljekarna Bridgton i supermarket Federal Foodsa bili su otvoreni. Parkiralište je bilo poprilično puno a, kao i uvijek usred ljeta, puno automobila imalo je tablice drugih država. Male gužvice ljudi stajale su ovdje- ondje na suncu, prežvakavajući oluju, žene sa ženama, muškarci s muškarcima.

Ugledao sam gospođu Carmody, gospu od prepariranih životinja i narodne mudrosti. Uplovila je u supermarket odjevena u nevjerojatno, kanarinac-žuto odijelo. Torbica veličine omanjeg Samsoniteovog kovčega visjela joj je preko podlaktice. A onda je neki idiot na yamahi projurio kraj mene, promašivši mi prednji branik za samo desetak centimetara. Imao je na sebi trapersku jaknu, naočale sa zrcalnim staklima, i nije imao kacige.

"Koji glupi seronja", zareži Norton.

Jednom sam prošao parkiralištem, tražeći dobro mjesto. Nije ga bilo. Taman sam se pomirio s dugom šetnjom do stražnjeg kraja parkinga kad mi se posrećilo. Limeta-zeleni cadillac veličine omanjeg autobusa polako je izlazio s mjesta u redu najbližem vratima dućana. Čim je otišao, ja sam zauzeo to mjesto.

Dao sam Billyju Steffin popis za kupovinu. Bilo mu je samo pet godina, ali znao je čitati velika slova. "Uzmi kolica i počni. Htio bih nazvati tvoju mamu. Gospodin Norton će ti pomoći. A ja ću odmah doći."

Izašli smo, a Billy je smjesta zgrabio gospodina Nortona za ruku. Još dok je bio mali, naučili smo ga da ne hoda parkiralištem ako ne drži nekog odraslog za ruku, i ta ga je navika još držala. Norton je načas djelovao iznenađeno, a onda se blago nasmiješio. Skoro sam mu mogao oprostiti što je onako odmjeravao Steff. Njih dvojica ušli su u dućan.

Ja sam prišao govornici koja je stajala na zidu između apoteke i Norgea. Neka preznojena žena u ljubičastom kompletu za sunčanje trzala je vilicom slušalice gore-dolje. Stajao sam iza nje s rukama u džepovima, pitajući se zašto me toliko muči nelagoda oko Steff, i zašto se ta nelagoda povezuje s crtom bijele ali nimalo blještave magle, radio-postajama koje nisu u eteru... i Projektom strijela.

Žena u ljubičastom kompletu za sunčanje imala je opekline od sunca i pjegice na svojim debelim ramenima. Izgledala je kao oznojena narančasta beba. Tresnula je slušalicu natrag na mejsto, okrenula se prema apoteci, i ugledala me iza sebe.

"Prištedite si novac", rekla je. "Samo tii-tii-tii." Natmureno je otišla.

Skoro sam se pljesnuo po čelu. Telefonske žice su isto negdje potrgane, naravno. Neke od njih prolazile su ispod zemlje, ali ne sve. Svejedno sam isprobao telefon. Telefonske govornice u ovom kraju su ono što Steff zove paranoičnim tipom. Umjesto da odmah ubacite novčić, dobijete znak slobodne veze i nazovete broj. Kad se netko javi, nastane automatski prekid i morate ubaciti novčić prije nego što druga strana prekine. To je iritantno, ali tog mi je dana uštedjelo novčić. Kao što je gospođa rekla, nije bilo signala slobodne veze, samo tii-tii-tii.

Spustio sam slušalicu i polako krenuo prema dućanu, taman na vrijeme da svjedočim zabavnoj predstavici. Neki postariji par krenuo je prema ulaznim vratima, razgovarajući. I, još uvijek razgovarajući, uhodali su ravno u vrata. Odjednom su zašutjeli, a žena je iznenađeno zaskvičala. Smiješno su se zagledali jedno u drugo. A onda su se nasmijali, i stari je tip svojoj ženi otvorio vrata s ponešto napora - ta elektronski pokretana vrata su teška - i ušli su unutra. Kad nestane struje, to vas uhvati na sto različitih načina.

I sam sam odgurao vrata, i prvo sam primijetio nedostatak klime. Obično je u ljeti nafrlje tako jako da dobijete ozebline ako ostanete dulje od sat vremena u trgovini.

Kao većina modernih dućana, i Federal je konstruiran kao Skinnerova kutija{2} - suvremena marketinška tehnika sve kupce pretvara u laboratorijske štakore. Stvari koje vam zbilja trebaju, osnove kao što su kruh, mlijeko, meso, pivo i smrznuta jela, sve je to na suprotnom kraju dućana. Da biste stigli do njih, morate proći kraj svih izazovnih a nepotrebnih proizvoda poznatih modernom čovjeku od jednokratnih upaljača do gumenih psećih kostiju.

Iza ulaznih vrata nalazi se odjel s voćem i povrćem. Pogledao sam u njega, ali nije bilo ni traga Nortonu ni mome sinu. Starica koja se bila zaletjela u vrata prevrtala je grejp. Njen suprug izvukao je mrežicu za spremanje povrća.

Prošao sam tim odjelom i skrenuo lijevo. Našao sam ih tri reda dalje, gdje je Billy proučavao redove želea i instant-pudinga. Norton je stajao odmah iza njega, zureći u Steffin popis. Morao sam se malo nasmijati njegovom zbunjenom izrazu.

Došao sam do njih, prolazeći kraj dopola punih kolica (Steff izgleda nije bila jedina koju je uhvatio nagon za nagomilavanjem zaliha) i kupaca koji su pregledavali police. Norton je s najviše police skinuo dvije konzerve nadjeva za pite i stavio ih u kolica.

"Kako vam ide?" upitao sam, a Norton se osvrnuo s očitim olakšanjem.

"U redu, zar, ne, Billy?"

"Jasno", rekao je Billy, ali nije mogao odoljeti da ne doda, prilično zadovoljnim tonom: "Ali ima puno stvari koje ni gospodin Norton ne može pročitati, tata."

"Daj da vidim." Uzeo sam popis.

Norton je kraj svake stvari koje su on i Billy uzeli stavio urednu, odvjetničku kvačicu - bilo ih je pet-šest, uključujući tu i mlijeko i šest boca kole. Preostalo je još kakvih desetak stvari koje je Steff zatražila.

"Moramo se vratiti na voće i povrće", rekao sam. "Zatražila je rajčice i krastavce."

Billy je počeo okretati kolica, a Norton je rekao: "Pogledaj blagajne, Dave."

Pogledao sam ih. Bio je to prizor kakav se ponekad zna naći na fotografiji u novinama kad nema drugih vijesti, obično s nekim duhovitim komentarom. Radile su samo dvije blagajne, a dvostruka linija ljudi koji su čekali na obračun pružala se kraj više-manje ispražnjenih polica s kruhom, zatim skretala desno i nestajala s vida uz hladnjake sa zamrznutom hranom. Svi novi, kompjutorizirani POS-ovi bili su prekriveni plastikom. Na obje otvorene blagajne, po jedna izbezumljena djevojka zbrajala je robu na baterijskom džepnom kalkulatoru. Kraj svake od njih stajao je po jedan od dva upravitelja Federala, Bud Brown i Ollie Weeks. Volio sam Ollieja, ali nije mi baš bio drag Bud Brown, koji se izgleda vidio kao Charles de Gaulle u svijetu supermarketa.

Kako bi koja djevojka završila zbrajanje robe, Bud ili Ollie bi spajalicom pričvrstili ispis za novac ili ček, i zatim ga bacili u kutiju koju su koristili za spremanje novca. Svi su djelovali kao da im je vruće i da su premoreni.

"Nadam se da si ponio neku dobru knjigu", rekao je Norton, pridruživši mi se. "Podosta dugo ćemo stajati u redu."

Opet sam pomislio na Steff, samu kod kuće, i opet me zapljusnula nelagoda. "Samo ti idi po svoje stvari", rekao sam. "Billy i ja se možemo pobrinuti za ostatak popisa."

"Hoćeš da uzmem koju pivu i za tebe?"

Promislio sam o tome, ali usprkos zatopljenju odnosa, nisam želio provesti popodne opijajući se s Brentom Nortonom. Ne s onakvim rusvajem kod kuće.

"Žalim", rekoh. "Neki drugi put, Brent."

Učinilo mi se da mu se lice malo ukočilo. "Dobro", rekao je kratko i otišao. Promatrao sam ga kako odlazi, a onda me Billy potegne za košulju. "Jesi li razgovarao s mamom?"

"A-a. Telefon ne radi. Valjda su i te žice pokidane."

"Brineš se za nju?"

"Ne", rekoh. Lagao sam. Bio sam zabrinut, ali nisam imao pojma zašto. "Ne, naravno da ne. A ti?"

"Ne-eee..." Ali i on se brinuo. Lice mu je bilo napeto. Trebali smo se tada vratiti. Ali čak i tada, možda je već bilo prekasno.

Dolazak magle

Probili smo se do voća i povrća kao lososi koji se probijaju uzvodno. Vidio sam neka poznata lica - Mike Hatlen, jedan od naših gradskih vijećnika, gospođa Reppler iz škole (ona koja je prestravljivala generacije i generacije školaraca, trenutno se podsmješljivo zagledala u dinje), gospođa Turman koja je ponekad čuvala Billyja kad bismo Steff i ja izašli - ali najviše je bilo turista u potrazi za zalihama hrane koju ne treba kuhati, šaleći se jedni s drugima o "grubom životu". Hladni naresci bili su pobršteni kao kutija s knjigama po deset centi na lokalnom sajmu; preostalo je još samo nekoliko paketa mortadele, nešto sušene govedine, i jedna usamljena mađarska kobasica falusoidnog oblika.

Uzeo sam rajčice, kisele krastavce, i teglu majoneze. Naručila je i slaninu, ali nije je više bilo. Umjesto toga, uzeo sam mortadelu, premda je ne mogu jesti s nekim oduševljenjem sve otkako je Savezna agencija za hranu i lijekove izvijestila da u svakom paketu mortadele dobiješ i malu količinu kukčjih govana - mala privaga.

"Gle", rekao je Billy kad smo zašli iza ugla u četvrti red. "Tamo su neki vojnici."

Bila su dvojica, u smeđim uniformama koje su se isticale na znatno svjetlijoj pozadini ljetne i sportske odjeće. Navikli smo se viđati ponekog vojnika otkako se Projekt Strijela smjestio samo pedesetak kilometara od nas. Ova dvojica su izgledali kao da se još niti ne briju.

Bacio sam pogled na Steffin popis i vidio da imamo sve... ne, skoro sve. Na samom dnu, kao da joj je to kasnije palo napamet, našvrljala je: boca Lancersa? To mi je zvučalo dobro. Par čaša vina, večeras nakon što Billy zaspi, a onda možda dugo, sporo vođenje ljubavi prije sna.

Ostavio sam kolica i otišao do vina i uzeo bocu. Dok sam se vraćao, prošao sam kraj velikih, dvokrilnih vrata što vode u skladište, i čuo sam upornu grmljavinu povećeg generatora.

Zaključio sam da je vjerojatno dovoljno velik za hlađenje frižidera, ali ne i dovoljno velik da pokreće vrata i blagajne i drugu električnu opremu. Zvučalo je kao da je tamo unutra motocikl.

Norton se pojavio taman kad smo mi stali u red, noseći dva paketa po šest Schlitz Lighta, jedan kruh, i kobasu koju sam prije ugledao. Stao je u red s Billyjem i sa mnom. Činilo se da je u trgovini jako vruće s isključenom klimom, i zapitao sam se zašto nitko nije bar podbočio vrata da ostanu otvorena. Vidio sam Buddyja Eagltona u crvenoj pregači dva reda dalje, kako ne radi ništa, i to vrlo usredotočeno. Generator je monotono grmio. Počela me boljeti glava.

"Stavi i svoje stvari ovamo da ti ne padnu", rekao sam.

"Hvala."

Redovi su sad bili iza smrznute hrane; ljudi su morali prolaziti kroz red da bi došli do stvari, i čulo se puno ispričavanja i pardoniranja. "Ovo će biti pizdarija", rekao je Norton smrknuto, a ja sam se malo namrštio. Nisam baš htio da Billy čuje takvo izražavanje.

Grmljavina generatora malo se stišala kad je red krenuo naprijed. Norton i ja smo ovlaš razgovarali, zaobilazeći ružnu raspravu o posjedu koja nas je dovela do općinskog suda i držeći se stvari kao što su šanse Red Soxa i vrijeme. Ubrzo smo iscrpli mršavu zalihu čavrljanja i zašutjeli smo. Billy se vrpoljio kraj mene. Red je puzao dalje. Sad su nam s desne strane bila gotova smrznuta jela, a s lijeve skuplja vina i šampanjci. Dok je red napredovao prema jeftinijim vinima, načas sam se poigravao idejom da uzmem i bocu Ripplea, vina iz moje raspuštene mladosti. Nisam to učinio. Nije moja mladost baš bila toliko raspuštena.

"Čovječe, zašto ne požure, tata?" upitao je Billy. Izraz lica mu je još uvijek bio napet, i naglo, nakratko, izmaglica nemira koja se spustila po meni se razmakla, i nešto užasno provirilo je s druge strane - jasno, metalno lice užasa. A onda je prošlo.

"Samo mirno, stari", rekoh ja.

Stigli smo do odjela s kruhom - do mjesta gdje je dvostruki red zavijao nalijevo. Sad smo već vidjeli i blagajne, one dvije otvorene i preostale četiri puste, svaka s natpisom na nepokretnoj pokretnoj traci, natpisom MOLIMO, KORISTITE NEKU DRUGU

BLAGAJNU, i WINSTON. Iza blagajni bio je veliki panoramski prozor s pogledom na parkiralište i, iza njega, križanje cesti 117 i 302. Pogled su nam djelomično zaklanjala bijela papirnata leđa oglasa s trenutnim posebnim ponudama i reklamama za dodatni poklon, komplet knjiga pod naslovom Enciklopedija majke prirode. Bili smo u redu koji će nas na kraju dovesti do blagajne na kojoj je stajao Bud Brown. Pred nama je bilo još možda trideset ljudi. Najlakše je bilo uočiti gospođu Carmody, u blistavo žutom odijelu. Izgledala je kao oglas protiv žute groznice.

Odjednom, u daljini se začuo nekakav prodoran zvuk. Ubrzano je postajao sve glasniji, i konačno se pretvorio u tupo zavijanje policijske sirene.

Neka truba začula se na križanju, čulo se škripanje kočnica i struganje guma. Nisam ništa vidio - bio sam pod krivim kutem - ali sirena je stigla do najglasnije točke prilazeći trgovini, a onda počela blijediti dok je policijski auto jurio dalje. Nekoliko ljudi je istupilo iz reda da pogledaju, ali ne puno. Predugo su čekali da bi sad riskirali gubitak mjesta u redu.

Norton je otišao; njegove stvari bile su u mojim kolicima. Časak-dva kasnije, vratio se i opet stao u red. "Lokalna murja", rekao je.

A onda je gradska požarna sirena počela zavijati, polako se podižući do vlastitog vriska, opadajući, opet se dižući. Billy me uhvatio za ruku - zgrabio je. "Što je to, tata?" upitao je, a onda, bez pauze: "Je li sve u redu s mamom?"

"Sigurno je požar na Cesti Kansas", reče Norton. "Oni prokleti kablovi poslije oluje. Začas će doći i vatrogasna kola."

To je mome nemiru dalo nešto na što se mogao usredotočiti. Bilo je oborenih kablova i u našem dvorištu.

Bud Brown je rekao nešto blagajnici koju je nadzirao; ona se bila osvrnula da vidi što se događa. Porumenjela je i opet se vratila svome kalkulatoru.

Nisam htio stajati u ovom redu. Odjednom silno nisam želio stajati u njemu. Ali opet se pokrenuo, i činilo se blesavim sad izaći iz nj ega. Stigli smo do šteka cigareta.

Netko je otvorio ulazna vrata, neki tinejdžer. Mislim da je to bio onaj klinac kojeg smo skoro udarili na dolasku, onaj na Yamahi, a bez kacige. "Magla!" povikao je. "Morate vidjet' maglu! Spušta se po Cesti Kansas!" Ljudi su pogledali prema njemu. Bio je zadihan, kao da je dugo trčao. Nitko ništa nije rekao. "Ma, morate to vidjeti", ponovio je, ovog puta zvučeći kao da se ispričava. Ljudi su ga pogledali, i neki su se promeškoljili, ali nitko nije htio izgubiti svoje mjesto u redu. Nekoliko ljudi koji još nisu stali u red ostavili su kolica i prošli kraj praznih blagajni da vide mogu li razaznati o čemu on to govori. Neki krupni tip u ljetnom šeširu s platnenom vrpcom (ona vrst šešira koje skoro nikad ne vidiš izvan reklama za pivo koje se događaju na vrtnim roštiljadama) otvorio je izlazna vrata i nekoliko ljudi - desetak, možda dvanaest - izašlo je za njim. I klinac je krenuo s njima.

"Zatvorite vrata zbog klime", dobacio je jedan od onih vojnih guštera, i čulo se par hihota. Ja se nisam smijao. Vidio sam maglu kako stiže preko jezera.

"Billy, hoćeš i ti ići pogledati?" upita Norton.

"Ne", rekao sam smjesta, bez ikakvog konkretnog razloga.

Red je opet krenuo naprijed. Ljudi su iskretali vratove, tražeći maglu koju je klinac spomenuo, ali nije se vidjelo ništa osim jasnog, plavog neba. Čuo sam kako netko govori da se klinac sigurno šalio. Netko drugi je odgovorio kako su vidjeli čudnu maglenu frontu na jezeru Long prije niti sat vremena. Prvi zvižduk je zafijukao i zavrištao. Nije mi se to svidjelo. Zvučalo je kao da prema nama puše katastrofa velikog kalibra.

Još je ljudi izašlo. Nekolicina je čak napustila i svoja mjesta u redu, što je malo ubrzalo stvari. A onda je cinični stari John Lee Frovin, koji radi kao mehaničar na Texacovoj benzinskoj pumpi, gurnuo glavu unutra i povikao: "Hej! Ima li tko fotoaparat?" Ogledao se oko sebe, onda opet izjuri.

To je dovelo do navale. Ako nešto vrijedi slikati, onda to vrijedi i vidjeti.

Odjednom, gospođa Carmody je povikala, svojim zahrđalim ali još snažnim starim glasom: "Ne izlazite!"

Ljudi su se okrenuli da je pogledaju. Uredni obris redova pomalo se otrcao dok su ljudi odlazili pogledati maglu, ili se odmicali od gospođe Carmody, ili se motali uokolo tražeći prijatelje. Neka zgodna mlada žena u majici boje ribizla i tamnozelenim hlačama gledala je u gospođu Carmody zamišljeno, kao da je procjenjuje. Nekoliko oportunista iskoristilo je situaciju da se pomakne par mjesta naprijed. Blagajnica kraj Buda Browna opet se osvrnula, a Brown ju je dugim prstom potapšao po ramenu. "Misli na ono što radiš, Sally."

"Ne izlazite!" povikala je gospođa Carmody. "To je smrt! Osjećam da je tamo vani smrt!"

Bud i Ollie Weeks, koji su je poznavali, izgledali su samo nestrpljivo i iziritirano, ali turisti oko nje su se užurbano odmicali, ne mareći za svoja mjesta u redu. Beskućnice po velikim gradovima izgleda imaju isti takav učinak na ljude, kao da nose neku zaraznu bolest. Tko zna? Možda i nose.

Stvari su se tada počele događati ubrzanim, zbunjujućim tempom. Neki čovjek je uteturao u trgovinu, odgurujući ulazna vrata. Nos mu je krvario. "Nešto je u magli!" zavrištao je, a Billy se pripio uz mene - ne znam da li zbog čovjekovog krvavog nosa, ili zbog onog što je govorio. "Nešto je u magli! Nešto iz magle uzelo je Johna Leeja! Nešto-"

Zateturao je i udario u policu s gnojivom odmah kraj izloga, i sjeo. "Nešto u magli je uzelo Johna Leeja, a ja sam ga čuo kako vrišti! "

Situacija se promijenila. Nervozni zbog oluje, zbog policijske sirene i vatrogasne zviždaljke, zbog suptilne tjeskobe koju svaki nestanak struje uzrokuje u američkoj psihi, i zbog sve snažnije atmosfere nelagode dok se stvari nekako... nekako mijenjaju (ne znam kako bih to bolje opisao), ljudi su se počeli kretati kao skupina.

Nisu pojurili. Kad bih to rekao, stvorio bih posve pogrešan dojam. Nije to baš bila panika. Nisu trčali - odnosno, bar većina nije trčala. Ali išli su. Neki od njih su samo prišli velikom panoramskom prozoru iza blagajni da pogledaju van. Drugi su izašli kroz ulazna vrata, neki još noseći svoju neplaćenu robu. Živčan i pompozan, Bud Brown je povikao: "Hej! Niste to platili! Hej, vi! Vratite se ovamo s tim hot-dogovima!"

Netko mu se nasmijao, suludim, jodlajućim zvukom od kojeg su se ljudi zahihotali. Ali još nasmiješeni, izgledali su izbezumljeno, zbunjeno i nervozno. A onda se još netko nasmijao, a Brown je porumenio. Oteo je kutiju gljiva od gospođe koja se gurala kraj njega da pogleda kroz prozor - staklo je sad bilo načičkano ljudima, bili su kao kad vidiš gomilu koja kroz pukotine virka na gradilište - a gospođa je povikala: "Vratite mi šampinjončeke!" Taj čudni izraz od milja natjerao je dvojicu muškaraca koji su stajali kraj nje da prasnu u smijeh - i sad je u svemu tome bilo nečeg neobuzdanog. Gospođa Carmody opet je zatrubila neka nitko ne izlazi. Vatrogasna zviždaljka zadihano je tulila, snažna starica koja je prestrašila uljeza u kući. A Billy je briznuo u plač.

"Tata, što je onom krvavom čovjeku? Zašto je krvav?"

"Sve je u redu, Veliki Bilie, to je samo iz nosa, dobro je."

"Kako to misli, nešto u magli?" upitao je Norton. Veličanstveno se mrštio, što je vjerojatno bio samo Nortonov način da djeluje zbunjeno.

"Tata, bojim se", rekao je Billy kroz suze. "Možemo ići doma, molim te?"

Netko se grubo zabio u mene, tjerajući me da zateturam, i podigao sam Billyja na ruke. I ja sam se počeo bojati. Zbunjenost je rasla. Sally, blagajnica kraj Buda Browna, ustala je sa svoga mjesta, a on ju je uhvatio za ovratnik crvene radne kute. Poderala se. Ona ga je pljusnula, izobličenog lica. "Skidaj te jebene ruke s mene! " povikala je.

"Začepi, kujo mala", rekao je Brown, ali zvučao je potpuno zapanjeno. Opet je posegnuo za njom, a Ollie Weeks je oštro dobacio: "Bud! Smiri se!"

Još netko je zavrištao. Prije to nije bila panika - ne baš sasvim - ali približavalo joj se. Ljudi su sukljali van kroz sva vrata. Začuo se prasak stakla a po podu se najednom zapjenušala kola.

"Koji je ovo bog?" povikao je Norton.

A onda se počelo mračiti... ali ne, nije baš sasvim tako. Prva mi pomisao nije bila da se smračilo, već da su se svjetla u trgovini ugasila. Automatski sam podigao pogled prema fluorescentnim lampama, i nisam bio usamljen u tome. I isprva, dok se nisam sjetio da nema struje, činilo se da je to odgovor, da se zato promijenilo svjetlo. A onda sam se sjetio da su svjetla ugašena cijelo vrijeme što smo u trgovini, a prije nije djelovalo tamno. A onda sam shvatio, čak i prije nego što su ljudi kod prozora počeli vikati i pokazivati.

Stizala je magla.

Došla je preko Ceste Kansas i ušla na parkiralište, a čak i ovako blizu nije djelovala ništa drugačije nego kad sam je prvi put zamijetio na suprotnoj strani jezera. Bila je bijela i svijetla ali nije odbljeskivala. Kretala se brzo, i zaklonila većinu sunca. Tamo gdje je bilo sunce sad se na nebu nalazio samo srebrni novčić, kao puni Mjesec u zimi kad ga gledaš kroz tanki pokrov oblaka.

Dolazila je lijenom brzinom. Gledajući je, nekako sam se sjetio sinoćnje provale oblaka. Ima nekih velikih prirodnih sila - potresi, uragani, tornada - nisam ih sve vidio, ali vidio sam ih dovoljno da pretpostavim kako se svi kreću tom lijenom, hipnotizirajućom brzinom. Mogu te očarati, kao što su Billy i Steffy sinoć ostali očarani pred panoramskim prozorom.

Kotrljala se nepristrano preko asfaltne ceste, i izbrisala nam je s vida. Lijepo restaurirana kuća McKeonovih, nizozemskog kolonijalnog stila, progutana je cijela. Načas, drugi kat otrcane stambene zgrade kraj nas izvirio je iz bjeline, a onda je i on nestao. Znak DRZI SE DESNO na ulazu i izlazu Federalovog parkirališta je nestao, a crna slova sa znaka kao da su načas plutala u limbu nakon što je prljavobijela pozadina znaka nestala. Onda su počeli nestajali automobili na parkiralištu.

"Koji je to bog?" upitao je Norton ponovo, a glas mu je drhtao.

Dolazila je, podjednako lako žderući plavo nebo i svježi crni asfalt. Čak i na šest metara udaljenosti, demarkacijska crta bila je savršeno jasna. Imao sam suludi osjećaj da gledam neki super-sjajan vizualni efekt, nešto što je smislio Willis O'Brien ili Douglas Trumbull. Događalo se tako brzo. Plavo nebo se svelo na široki potez, pa na vrpcu, pa na tanku crtu. Onda je nestalo. Bezlična bjelina pritisnula se o staklo cijelog velikog izloga. Vidio sam do bačvice koja je stajala možda metar od ulaza, ali ne dalje. Vidio sam prednji branik svoga Scouta, ali to je bilo sve.

Neka žena je zavrištala, jako glasno i dugo. Billy se jače stisnuo uz mene. Tijelo mu je drhtalo kao labavi snop žica kroz koje juri struja visoke voltaže.

Neki je čovjek povikao i pojurio kroz jedan od pustih prolaza prema vratima. Mislim da je to konačno pokrenulo stampedo. Ljudi su zbrda-zdola pojurili u maglu.

"Hej!" zarežao je Brown. Ne znam je li bio ljut, prestrašen, ili oboje. Lice mu je bilo skoro ljubičasto. Žile su mu se isticale na vratu, debele skoro kao žice akumulatora. "Hej, ljudi, ne možete to uzeti sa sobom! Vratite se ovamo sa svim tim stvarima, to je krađa!"

Nastavili su trčati, iako su neki odbacili svoje stvari. Neki su se smijali, uzbuđeni, ali njih je bilo manje. Posukljali su u maglu, i nitko od nas koji smo ostali nije ih više nikad vidio. Kroz otvorena vrata dopirao je slabašan, kiselkast miris. Ljudi su se tamo počeli zaglavljivati. Počelo je guranje i naguravanje. Mene je počelo boljeti rame od držanja Billyja. Bio je prilično velik; Steff ga je ponekad nazivala svojim mladim juncem.

Norton je lutao, odsutnog i prilično zbunjenog lica. Uputio se prema vratima.

Prebacio sam Billyja na drugu ruku tako da mogu uhvatiti Nortona prije nego što mi izađe iz dohvata. "Ne, čovječe, ja ne bih", rekao sam.

Osvrnuo se. "Molim?"

"Bolje da pričekamo i vidimo."

"Što da vidimo?"

"Ne znam", rekao sam.

"Ne misliš valjda -" počeo je, a iz magle se začuo krik.

Norton je zašutio. Pritisak na izlazna vrata je popustio a zatim se okrenuo u suprotnom smjeru. Žamor uzbuđenog govora, povika i dovikivanja je zamro. Lica ljudi kraj vrata odjednom su izgledala plosnato i blijedo i dvodimenzionalno.

Krik je trajao i trajao, natječući se s vatrogasnim zviždukom. Činilo se nemogućim da bilo koji ljudski par pluća može u sebi držati dovoljno zraka za takav krik. Norton je promrmljao: "O, bože moj" i prošao si rukama kroz kosu.

Krik je naglo stao. Nije zamro: presječen je. Još je jedan čovjek izašao, krupan tip u platnenom kombinezonu. Mislim da je krenuo spasiti vikača. Načas je bio tamo vani, vidljiv kroz staklo i maglu, kao obris crteža na čaši viđen kroz talog mlijeka. A onda (a koliko znam, samo ja sam to vidio), nešto iza njega kao da se pomaklo, siva sjena u svoj toj bjelini. I učinilo mi se da je, umjesto da utrči u maglu, čovjek u kombinezonu uvučen u nju, ruku podignutih u zrak od iznenađenja.

Načas je u trgovini vladala potpuna tišina.

Vani je odjednom bljesnula cijela konstelacija mjeseca. Fluorescentne svjetiljke na parkiralištu, zacijelo napajane podzemnim kablovima, upravo su se upalile.

"Ne izlazite", rekla je gospođa Carmody svojim najzlogukijim glasom. "Izlazak znači smrt."

Odjednom, nitko se nije htio svađati ni smijati joj se.

Izvana je stigao još jedan vrisak, ovaj prigušen i prilično udaljen. Billy se opet stisnuo uz mene.

"David, što se događa?" upitao je Ollie Weeks. Napustio je svoje mjesto. Na njegovom okruglom, glatkom licu bile su velike graške znoja. "Što je to?"

"Proklet bio ako znam", rekao sam. Ollie je djelovao jako uplašeno. Bio je neženja koji je živio u lijepoj maloj kućici kraj jezera Highland i koji je volio popiti nešto u baru Pleasant Mountain. Na bucmastom malom prstu njegove lijeve ruke bio je prsten sa zvjezdastim safirom. Prošle veljače, osvojio je nešto novca na državnoj lutriji. Kupio si je prsten od dobitka. Oduvijek mi se činilo da se Ollie pomalo boji djevojaka.

"Ne sviđa mi se ovo", rekao je.

"Ne. Billy, moram te spustiti. Držat ću te za ruku, ali ne mogu te više držati, dobro?"

"Mama", prošaptao je.

"Ona je dobro", rekao sam mu. Tek da nešto kažem.

Stari tip koji vodi antikvarijat kraj Jonovog restorana prošao je kraj nas, umotan u stari pulover s koledža koji nosi po cijelu godinu. Glasno je rekao: "To je jedan od onih oblaka zagađenosti. Tvornice u Rumfordu i South Parisu. Kemikalije." S tim riječima, spustio se niz četvrti red, kraj dodataka prehrani i toaletnog papira.

"Idemo odavde, David", rekao je Norton bez imalo čvrstine. "Što misliš da - "

Začuo se udarac. Neki čudan, iskrivljen udarac koji sam najviše osjetio u stopalima, kao da je cijela zgrada odjednom propala za skoro metar. Nekoliko ljudi je povikalo od straha i iznenađenja. Začulo se muzikalno zveketanje boca koje se naginju na policama i uništavaju se na popločenom podu.

Komad stakla u obliku kriške kolača ispao je s jednog dijela širokog prednjeg prozora, i vidio sam kao se drveni okvir koji okružuje teško staklo napinje i na nekoliko mjesta pucketa.

Vatrogasna zviždaljka zastala je u pola zvižduka.

Tišina koja je uslijedila bila je napeta tišina ljudi koji čekaju nešto drugo, još nešto. Bila je šokirana i tupa, a moj je um preskočio u čudnu poveznicu s prošlošću. Još dok je Bridgton bio tek nešto više od raskrižja, moj bi me tata poveo sa sobom i stajao bi razgovarajući za tezgom dok bih ja kroz staklo buljio u jeftine slatkiše i žvakaće gume po dva centa. Snijeg se topio u siječnju. Nikakvog zvuka osim vode od topljenja koja pada niz galvanizirane limene oluke u bačve za vodu, s obje strane trgovine. Ja zurim u kamene bombone i promincle i lizalice. Mistične žute kugle svjetla iznad moje glave pokazuju čudovišne, projicirane sjene bataljuna mrtvih muha od prošlog ljeta. Dječačić po imenu David Drayton zuri u slatkiše i žvakaće gume sa sličicama Davyja Crocketta i pomalo mu se piški. A vani, tvrda, nabubrena žuta magla siječanjskog topljenja snijega.

Sjećanje je prošlo, ali vrlo polako.

"Svi vi!" zaurlao je Norton. "Svi vi, ljudi, poslušajte me!"

Okrenuli su se. Norton je podigao obje ruke, raširenih prstiju, kao politički kandidat koji prihvaća pljesak.

"Možda je opasno izaći!" povikao je Norton.

"Zašto?" uzvratila je jedna žena vriskom. "Moja djeca su kod kuće! Moram se vratiti svojoj djeci!"

"Izlazak znači smrt!" uzvratila je gospođa Carmody oštro. Stajala je kraj desetkilskih vreća gnojiva naslaganih kraj izloga, a lice joj se nekako nadimalo, kao da je otekla.

Neki tinejdžer ju je naglo gurnuo, a ona je sjela na vreće uz iznenađeno stenjanje. "Prestani to govoriti, vještice stara! Prestani lupati ta luda sranja!"

"Molim vas!" poviče Norton. "Ako samo malo pričekamo, dok to ne prođe, pa vidimo -"

Ovo je dočekao žamor suprotstavljenih povika.

"Ima pravo", rekao sam, vičući da me čuju kroz buku. "Pokušajmo samo ostati mirni."

"Mislim da je to bio potres", rekao je neki čovjek s naočalarna. Glas mu je bio tih. U jednoj je ruci držao paket hamburgera i vrećicu žemlji. Drugom je rukom držao ruku djevojčice možda godinu dana mlađe od Billyja. "Ja zbilja mislim da je to bio potres."

"Prije četiri godine je bio potres u Naplesu", rekao je jedan lokalni debeljko.

"To je bilo u Cascu", usprotivila se smjesta njegova žena. Govorila je nepogrešivim tonom veterana neslaganja.

"Naples", ponovio je lokalni debeljko, ali s manje uvjerenosti.

"Casco", rekla je njegova žena odlučno, a on je odustao.

Negdje, neka konzerva koju je udar gurnuo na sam rub police, bio potres ili nešto drugo, pala je uz odgođeni zveket. Billy je zaplakao. "Hoću doma! Hoću svoju MAMU!"

"Ne možete ušutkati toga klinca?" upitao je Bud Brown. Oči su mu hitro ali besciljno skakale ovamo-onamo.

"Hoćeš da te zveknem u zube, jezičavi?" upitao sam ga.

"Daj, Dave, to ne pomaže", rekao je Norton odsutno.

"Žao mi je", rekla je žena koja je prije vrištala. "Žao mi je, ali ja ne mogu ostati ovdje. Moram se vratiti kući i pobrinuti se za svoju djecu."

Pogledala nas je, plavokosa žena umornog, zgodnog lica.

"Wanda se brine za malog Victora, znate. Wandi je tek osam godina, i koji put zaboravi... zaboravi da bi trebala... pa, paziti na njega, znate. A mali Victor... on voli paliti štednjak i gledati crveno svjetlo koje se upali... voli to svjetlo... a ponekad izvuče i osigurače... to radi mali Victor... a Wandi... nakon nekog vremena dojadi paziti na njega... njoj je tek osam godina..." Prestala je govoriti i samo nas gledala. Pretpostavljam da smo joj svi tada izgledali samo kao gomila nemilosrdnih očiju, ni nalik ljudskim bićima, samo oči. "Zar mi nitko neće pomoći? " zavrištala je. Usne su joj zadrhtale. "Zar nitko... zar nitko ovdje neće ženu otpratiti kući?"

Nitko nije odgovorio. Ljudi su strugali nogama. Gledala je od lica do lica, svojim vlastitim, slomljenim licem. Lokalni debeljko s oklijevanjem je napravio pola koraka prema naprijed, a njegova žena povukla ga je natrag hitrim trzajem, ruke stisnute oko njegovog zgloba poput lisica.

"Vi?" upitala je plavokosa žena Ollieja. On strese glavom. "Vi?" rekla je Budu. Spustio je ruku na kalkulator Texas Instrumentsa na tezgi, i nije odgovorio. "Vi?" rekla je Nortonu, a Norton je počeo nešto govoriti svojim glasom velikog odvjetnika, nešto o tome kako nitko ne bi trebao samo tako odjuriti, i... a ona ga je prezrela i Norton je naprosto zašutio.

"Vi?" rekla je meni, a ja sam opet podigao Billyja i držao ga u rukama kao štit da se obranim od njenog užasnog slomljenog lica.

"Nadam se da ćete svi istrunuti u paklu", rekla je. Nije povikala. Glas joj je bio mrtav umoran. Prišla je izlaznim vratima i otvorila ih, obim rukama. Htio sam joj nešto reći, pozvati je natrag, ali usta su mi bila previše suha.

"Čujte, gospođo, dajte -" počeo je tinejdžer koji je bio povikao na gospođu Carmody. Uhvatio ju je za mišicu. Ona je pogledala njegovu ruku, a on ju je posramljeno pustio. Iskliznula je van u maglu. Promatrali smo je kako odlazi i nitko ništa nije rekao. Promatrali smo kako je magla prekriva i čini je nestvarnom, ne više ljudskim bićem već samo skicom ljudskog bića, olovka na najbjeljem papiru na svijetu, i nitko ništa nije rekao. Načas je ličila na slova DRŽI SE DESNO koja kao da su lebdjela usred ničega; njene ruke i noge i blijeda plava kosa su nestali, a ostali su samo magloviti ostaci njene crvene ljetne haljine, kao da plešu u bijelom limbu. A onda je i njena haljina nestala, i nitko nije ništa rekao.

Skladište. Problemi s generatorima. Što se dogodilo s trgovačkim pomoćnikom.

Billy je počeo histerizirati i inatiti se, vriskom tražeći mamu promuklo i zahtjevno, kroz suze, vraćajući se na dob dvogodišnjaka. Bale su mu se nakupile na gornjoj usnici. Odveo sam ga u stranu, spustivši se niz jedan od središnjih prolaza držeći ga rukom oko ramena, pokušavajući ga smiriti. Odveo sam ga do dugačkog bijelog hladnjaka za meso koji se pružao cijelom dužinom stražnjeg zida dućana. Gospodin McVey, mesar, još je bio tamo. Kimnuli smo jedan drugome, najbolje što smo mogli u tim okolnostima.

Sjeo sam na pod i uzeo Billyja u krilo i prigrlio ga uza sebe i ljuljao ga i pričao mu. Rekao sam mu sve one laži koje roditelji drže kao rezervu za jako loše trenutke, one koje djetetu zvuče tako prokleto uvjerljivo, a izrekao sam ih tonom potpune uvjerenosti.

"To nije obična magla", rekao je Billy. Podigao je pogled prema meni, očiju upalih i crvenih od suza. "Nije, jel' da, tata?"

"Ne, mislim da nije." O tome nisam htio lagati.

Klinci se ne bore protiv šoka kao odrasli: oni ga samo prihvate, možda i zato što su klinci u više-manje stalnom šoku dok ne dođu do kakve trinaeste godine. Billy je zadrijemao. Držao sam ga, misleći da će se možda opet probuditi, ali drijemež se produbio u pravi san. Možda je sinoć neko vrijeme bio budan, dok smo spavali sve troje u krevetu po prvi put otkako je Billy bio beba. A možda - osjetio sam kako me na tu pomisao prolaze ledeni žmarci - možda je osjetio da se nešto sprema.

Kad sam se uvjerio da je duboko zaspao, položio sam ga na pod i krenuo pronaći nešto čime bih ga pokrio. Većina ljudi je još bila u prednjem dijelu, zureći van u debelu deku magle. Norton je okupio malu skupinu slušača, i užurbano ih je opčaravao - ili je bar pokušavao. Bud Brown ukočeno je stajao na svome mjestu, ali Ollie Weeks je svoje napustio.

Nekoliko ljudi bilo je među policama, lutajući poput duhova, lica masnih od šoka. Ušao sam u skladište kroz široka dvokrilna vrata između hladnjaka za meso i onog za pivo.

Generator je ravnomjerno grmio iza svoga zida od šperploče, ali nešto se pokvarilo. Njušio sam isparenja od diesela, i bila su puno prejaka. Krenuo sam prema odjeljku, plitko dišući. Na kraju sam si otkopčao košulju i stavio jedan kraj preko usta i nosa.

Skladište je bilo dugo i usko, slabašno osvijetljeno dvama svjetlima za slučaj nužde. Na sve strane su bile naslagane kutije - s jedne strane izbjeljivač, sa suprotne strane generatorskog odjeljka paketi bezalkoholnih pića, naslagane kutije mesnog doručka i kečapa. Jedna kutija se prevrnula, i izgledalo je kao da kartonska kutija krvari.

Otvorio sam vrata generatorskog odjeljka i prošao kroz njih. Stroj je bio zaklonjen nepomičnim, uljastim oblacima plavičastog dima. Ispušna cijev izlazila je kroz rupu u zidu. Nešto je sigurno zapušilo vanjski kraj cijevi. Generator je imao jednostavan prekidač za uključivanje i isključivanje, i ja sam ga pritisnuo. Generator je štucnuo, podrignuo, zakašljao i krepao. A onda se ugasio u sve tišoj seriji pucketavih zvukova koji su me podsjetili na Nortonovu tvrdoglavu motorku.

Svjetla za slučaj nužde su izblijedila, i ostao sam u tami. Jako sam se brzo uplašio, i izgubio orijentaciju. Disanje mi je zvučalo kao tih vjetar koji šuška po slami. Na izlasku sam udario nosom u tanka vrata od šperploče, a srce mi je poskočilo. Na dvokrilnim vratima su bili prozorčići, ali iz nekog razloga prebojani u crno, i tama je bila skoro potpuna. Skrenuo sam s puta i uletio u gomilu paketa izbljeljivača. Skotrljali su se i pali. Jedan mi je prošao dovoljno blizu glave da sam ustuknuo, i popiknuo se preko drugog paketa, koji je sletio iza mene. Pao sam, udarajući glavom dovoljno snažno da u tami vidim zvjezdice. Baš krasno.

Ležao sam tamo, psujući sam sebe i trljajući si glavu, govoreći si da se opustim, naprosto ustanem i izađem odavde, vratim se Billyju, govoreći sam sebi da se ništa meko i ljigavo neće sklopiti oko moga gležnja niti uvući u moju ispruženu ruku. Rekao sam si da ne gubim kontrolu, ili ću završiti panično jureći posvuda, prevrćući stvari i praveći si sulude prepreke na putu.

Oprezno sam ustao, tražeći tanku crtu svjetla između dvokrilnih vrata. Pronašao sam je, tanušnu ali nedvojbenu ogrebotinu na tami. Krenuo sam prema njoj, i onda stao.

Čuo sam neki zvuk. Tih, klizeći zvuk. Stao je, a onda opet počeo, uz prigušen udarčić. Sve u meni se raspalo. Čarobno sam se vratio u dob od četiri godine. Zvuk nije dolazio iz trgovine. Dolazio je iza mojih leđa. Izvana. Tamo gdje je magla. Nešto je klizalo i puzalo i grebalo preko cigli. I možda tražilo put unutra.

Ili je možda već ušlo i traži mene. Možda ću začas osjetiti ono što proizvodi zvuk na svojoj cipeli. Ili na vratu.

Opet se začulo. Bio sam siguran da je vani. Ali nije mi zbog toga bilo ništa lakše. Rekao sam nogama da se pokrenu, a one su odbile poslušati.

Onda se zvuk promijenio. Nešto je zastrugalo po tami, a meni je srce poskočilo i bacio sam se na onu tanku, okomitu crtu svjetla. Ispružene ruke sam udario u vrata i provalio u trgovinu.

Pred dvokrilnim vratima bilo je troje-četvero ljudi - među njima i Ollie Weeks - i svi su poskočili od iznenađenja. Ollie se uhvatio za prsa. "Isuse Kriste, hoćeš mi oteti deset godina -" Vidio je moj izraz lica. "Što ti je?"

"Jeste li i vi čuli?" upitao sam. Glas mi je čak i u mojim ušima zvučao čudno, visok i piskav. "Je li itko to čuo?"

Ništa nisu čuli, naravno. Došli su vidjeti zašto se generator ugasio. Dok mi je Ollie to govorio, jedan od trgovačkih pomoćnika se pojavio s naramkom džepnih svjetiljki. Znatiželjno je pogledao Ollieja i mene.

"Ja sam ugasio generator", rekao sam, i objasnio zašto.

"Što ste to čuli?" upitao je netko drugi. On je radio za gradski ured za ceste; zvao se Jim i još nešto.

"Ne znam. Grebavi zvuk. Gmizav. Ne želim to više nikad čuti."

"Živci", rekao je drugi tip koji je bio s Olliejem.

"Ne. Nisu živci."

"Jeste li to čuli i prije nego što se svjetlo ugasilo?"

"Ne, samo nakon toga. Ali..." Ali ništa. Vidio sam kako me gledaju. Nisu htjeli još loših vijesti, ništa dodatno zastrašujuće ili čudno. Toga im je već bilo dosta. Samo je Ollie djelovao kao da mi bar napola vjeruje.

"Idemo unutra da opet pokrenemo generator", rekao je pomoćnik dijeleći svjetiljke. Ollie je svoju prihvatio sumnjičavo. Pomoćnik je i meni ponudio jednu, uz pomalo prezriv sjaj u očima. Bilo mu je možda osamnaest godina. Nakon časka razmišljanja, prihvatio sam svjetiljku. Još uvijek sam trebao nešto čime bih pokrio Billyja.

Ollie je otvorio vrata i podbočio ih, propuštajući bar nešto svjetla. Kutije izbjeljivača ležale su raštrkane oko napola otvorenih vrata odjeljka od šperploče.

Tip po imenu Jim je ponjušio i rekao: "Stvarno prilično bazdi. Valjda je bilo pametno što ste ga ugasili."

Snopovi svjetla iz svjetiljki hopsali su i plesali preko paketa konzervi, toaletnog papira, pseće hrane. Zrake su bile pune dima od isparenja koja je začepljen odvod vratio natrag u skladište. Pomoćnik je načas okrenuo svoju svjetiljku na široka teretna vrata sasvim desno.

Dva čovjeka i Ollie ušli u odjeljak generatora. Njihove su svjetiljke nelagodno bljeskale naprijed-natrag, podsjećajući me na prizor iz pustolovne priče za djecu - a ja sam ilustrirao cijelu seriju takvih knjiga dok sam još bio student. Pirati koji u ponoć zakapaju svoje krvavo zlato, ili možda ludi doktor i njegov pomoćnik dok kradu mrtvo tijelo. Sjene koje su nestalni, sukobljeni zraci svjetla učinili iskrivljenim i čudovišnim lebdjele su po zidovima. Generator je nepravilno kuckao dok se hladio.

Pomoćnik je krenuo prema teretnim vratima, blješteći svjetiljkom pred sobom.

"Ja ne bih išao tamo", rekao sam.

"Ne, znam da vi ne biste."

"Pokušaj sada, Olli", reče jedan od ljudi. Generator se zakašljao, pa zagrmio.

"Isuse! Isključi ga! Sveca mu svetoga, to baš gadno bazdi!" Generator je opet zamro.

Pomoćnik se odmakao od teretnih vrata taman kad su oni izašli. "Nešto je definitivno začepilo taj ispust", reče jedan od ljudi.

"Znate što", rekao je pomoćnik. Oči su mu bljeskale u sjaju svjetiljki, a na licu je imao izraz neustrašivosti koji sam i previše puta nacrtao na naslovnicama za svoju seriju dječjih pustolovina. "Pokrenite ga samo toliko da podignemo ona teretna vrata. Ja ću izaći i očistiti to što ga je zapušilo."

"Norm, mislim da to baš i nije dobra zamisao", rekao je Ollie sumnjičavo.

"Jesu li to električna vrata?" upitao je onaj po imenu Jim.

"Jasno", reče Ollie. "Samo mislim da ne bi bilo mudro -"

"U redu je", reče drugi. Zabacio je svoju šiltericu. "Ja ću."

"Ne, ne shvaćate", počne Ollie ponovno. "Zbilja ne mislim da bi itko trebao -"

"Ne brinite", rekao je ovaj Ollieju popustljivo, odbacujući njegove prigovore.

Pomoćnik Norm se narogušio. "Čujte, to je bila moja ideja."

Odjednom, kao nekom čarolijom, rasprava se vodila oko toga tko će to učiniti, umjesto oko toga treba li to uopće učiniti. Ali, naravno, nitko od njih nije čuo onaj gadan gmizavi zvuk.

"Dosta!" rekao sam glasno.

Okrenuli su se prema meni.

"Izgleda da ne razumijete, ili se iz petnih žila trudite ne razumjeti. Ovo nije obična magla. Nitko nije ušao u trgovinu otkako je stigla. Ako otvorite ta teretna vrata i nešto uđe unutra -"

"Kao na primjer što?" rekao je Norm sa savršenim osamnaestogodišnjim mačo prijezirom.

"Ono što je proizvelo zvuk koji sam ja čuo."

"G. Drayton", reče Jim. "Oprostite, ali ja nisam siguran da ste išta čuli. Ja znam da ste vi važni umjetnik s vezama u New Yorku i Hollywoodu i sve to, ali po mome, to ne znači da ste išta drugačiji od nas ostalih. Ja bih rekao, ušli ste ovamo u mraku, i možda ste se samo malo... samo malo zbunili."

"Možda i jesam", rekao sam. "A možda ste, ako se baš hoćete zajebavati s onim vani, trebali početi od toga da otpratite onu ženu doma djeci." Njegovo držanje - i držanje njegovog kompića, pomoćnika Norma - ljutilo me i dodatno plašilo istovremeno. U očima su imali onaj bljesak koji neki muškarci dobiju kad krenu pucati na štakore po gradskom smetlištu.

"Hej", reče Jimmyjev kompić. "Kad netko od nas bude htio vaš savjet, pitat ćemo vas."

Ollie je s oklijevanjem rekao: "Znate, generator i nije baš tako važan. Hrana u hladnjacima će izdržati dvanaest sati, možda i više, bez ikakvih-"

"Dobro, mali, ti ćeš", reče Jim naglo. "Ja ću pokrenuti stroj, ti podigni vrata tako da baš ne zabazdi do kraja. Myron i ja ćemo stajati kraj ispušne cijevi. Dovikni nam kad je raščistiš."

"Jasno", rekao Norm i uzbuđeno se okrenuo.

"Ovo je ludost", rekao sam. "Pustili ste onu gospođu da ode sama - " "Nisam primijetio da ste se pretrgli od pokušaja da je ispratite", rekao je Jimov kompić Myron. Iz ovratnika mu se dizalo tupo, ciglasto rumenilo. "- ali pustit ćete klinca da riskira život zbog generatora koji nije čak ni važan?"

"Dajte odjebite više!" poviče Norm.

"Čujte, gospodine Drayton", rekao je Jim, i hladno mi se nasmiješio. "Ovako ćemo. Ako želite još nešto reći, mislim da bi vam bolje bilo da si prvo prebrojite zube, jer je meni već pun kurac vaših sranja."

Ollie me pogledao, očito prestrašen. Slegnuo sam ramenima. Bili su ludi, to je bilo sve. Privremeno su izgubili svako osjećaj za mjeru. Tamo vani, bili su zbunjeni i prestrašeni. Ovdje su imali jednostavan mehanički problem: zapušen generator. Taj problem je bilo moguće riješiti. Rješavanje tog problema pomoći će im da se osjećaju manje zbunjeno i bespomoćno. Zato će ga riješiti.

Jim i njegov kompić Myron zaključili su da znam kad sam pobijeđen, i vratili su se u odjeljak generatora. "Spreman, Norm?" upita Jim.

Norm je kimnuo, onda shvati da kimanje ne mogu čuti. "Aha", rekao je.

"Norm", rekao sam ja. "Ne budi blesav."

"To je pogreška", doda Ollie.

Pogledao nas je, i odjednom mu je lice bilo puno mlađe od osamnaest godina. Bilo je to lice dječaka. Njegova Adamova jabučica trzavo je skakutala, i vidio sam da je prestravljen. Otvorio je usta da nešto kaže - mislim da je htio odustati - a onda je generator opet zagrmio životom, a kad je proradio glatko, Norm se bacio na dugme s desne strane vrata i počela su se klepetavo dizati na dvije čelične šine. Svjetla za slučaj nužde opet su se upalila kad se generator pokrenuo. Sad su se prigušila, kako je motor koji pokreće vrata povukao struju.

Sjene su ustuknule i istopile se. Skladište se počelo puniti mekim žutim svjetlom oblačnog dana kasno u zimi. Opet sam primijetio onaj čudan, kiselkast miris.

Teretna vrata su se podigla pola metra, pa za metar. Iza njih, vidio sam četvrtastu betonsku platformu ocrtanu po rubovima žutom crtom. Žutilo je bljedilo i ispiralo se na daljini od samo devedeset centimetara. Magla je bila nevjerojatno gusta.

"Idemo!" poviče Norm.

Tračci magle, bijeli i tanki poput lebdeće čipke, doplutali su unutra. Zrak je bio hladan. Cijelog jutra bilo je prilično prohladno, osobito nakon ljepljive vrućine posljednja tri tjedna, ali to je bio ljetni pad temperature. Ovo je bila hladnoća. Bilo je kao u ožujku. Zadrhtao sam. I pomislio na Steff.

Generator je umro. Jim je izašao taman kad se Norm provukao pod vrata. Vidio je. Kao i ja. Kao i Ollie.

Neki pipak prešao je preko daljeg ruba betonske platfrome za istovar i dograbio Norma oko lista. Usta su mi se razjapila. Ollie je ispustio vrlo kratak, potpuni zvuk iznenađenja - uk! Pipak se širio od debljine od oko trideset centimetara - poput zmije - na mjestu gdje se omotao oko Normove potkoljenice, do debljine od kakvih metar- metar i pol tamo gdje je nestajao u magli. Bio je kameno siv s gornje strane, pretapajući se u mesnato ružičasto s donje strane. A s te je strane imao i redove i redove sisaljki. Micale su se i migoljile kao stotine malih, napućenih usta.

Norm je spustio pogled. Vidio je što ga drži. Oči su mu se razrogačile. "Skinite to s mene! Hej, skinite to s mene! Isusa mu Krista, skinite tu jebenu stvar s mene!"

"Oh, moj bože", zacvilio je Jim.

Norm je dohvatio donji rub teretnih vrata i povukao se natrag unutra. Pipak kao da se napeo, kao mišići ruke kad ih napneš. Norm je trzajem povučen natrag o valovita čelična vrata - glava mu je udarila u njih. Pipak se još napeo, i Normove noge i torzo počeli su opet kliziti prema van. Donji rub teretnih vrata izvukao mu je košulju iz hlača. Divlje je trznuo i povukao se natrag unutra kao gimnastičar na preči.

"Pomozite mi", jecao je. "Pomozite mi, dečki, molim vas, molim vas."

"Isuse, Marijo i Josipe", reče Myron. Izašao je iz odjeljka generatora da vidi što se događa.

Ja sam bio najbliži, i zgrabio sam Norma oko pasa i povukao što sam jače mogao, bacajući se unatrag na petama. Načas smo se pomakli prema natrag, ali samo načas. Bilo je to kao da razvlačiš gumenu vrpcu ili karamelu. Pipak je popustio, ali nije nimalo oslabio osnovni stisak. A onda su još tri pipka isplutala iz magle prema nama. Jedan se omotao oko Normove lepršave Federalove pregače, i otrgnuo je. Nestao je natrag u maglu čvrsto stišćući crvenu krpu, a ja sam se sjetio nečeg što je moja majka znala govoriti kad bismo moj brat i ja žicali nešto što nam nije željela kupiti - slatkiš, strip, neku igračku. "To ti treba kao kokoški zastava", rekla bi. Pomislio sam na to, i pomislio sam na taj pipak kako maše Normovom crvenom pregačom, i počeo sam se smijati. Počeo sam se smijati, samo što su moj smijeh i Normovi krikovi zvučali skoro isto. Možda nitko osim mene nije ni znao da se smijem.

Druga dva pipka načas su besciljno gmizala naprijed-natrag po istovarnoj platformi, proizvodeći one tihe grebuckave zvukove koje sam ja ranije čuo. Onda je jedan od njih udario o Normov lijevi bok i kliznuo oko njega. Osjetio sam kako mi dodiruje ruku. Bio je topao i gladak i pulsirao je. Sad mislim, da je mene zgrabio tim sisaljkama, i ja bih otišao van u maglu. Ali nije. Zgrabio je Norma. A treći pipak ovio mu se oko drugog gležnja.

Sad su ga odvlačili od mene. "Pomozite mi!" povikao sam. "Ollie! Netko! Dajte mi pomozite!"

Ali nisu došli. Ne znam što su radili, ali nisu došli.

Spustio sam pogled i vidio kako se pipak oko Normovog pasa upire o njegovu kožu. Sisaljke su ga jele tamo gdje mu se košulja izvukla iz hlača. Krv, crvena kao njegova nestala pregača, počela je curiti iz rova koji si je pulsirajući pipak napravio.

Udario sam glavom o donji rub djelomično podignutih vrata.

Normove noge opet su bile vani. Jedna cipela mu je spala. Novi pipak izašao je iz magle, čvrsto se omotao oko cipele, i pobjegao s njom. Normovi prsti stezali su donji rub vrata. Držao ga je mrtvački čvrsto. Prsti su mu bili ljubičasti. Više nije vrištao; prošao je tu fazu. Glava mu se trzala lijevo-desno u beskrajnom pokretu odricanja, a duga crna kosa divlje mu je vijorila.

Pogledao sam preko njegovog ramena i vidio još pipaka kako stižu, deseci, čitava šuma. Većina ih je bila malena, ali nekoliko ih je bilo divovskih, debelih kao mahovinom prekriveno deblo koje je toga jutra bilo ležalo na našem prilaznom putu. Oni veliki su imali kričavo ružičaste sisaljke koje su se činile velikim poput otvora kanalizacije. Jedan od tih velikih udario je u betonsku istovarnu platformu uz glasno i prodorno thrrrp! i teško krenuo prema nama, kao neki ogroman, slijepi crv. Silno sam potegao, a pipak koji je držao Normov desni list malo je skliznuo. To je bilo sve. Ali prije nego što je ponovo stisnuo, vidio sam da ga izjeda.

Jedan pipak blago je prošao kraj moga obraza, a onda zamahao po zraku, kao da razmišlja. Onda sam pomislio na Billyja. Billy je ležao i spavao u trgovini, kraj dugačkog, bijelog hladnjaka za meso gospodina McVeya. Ušao sam ovamo da pronađem nešto čime bih ga pokrio. Ako me jedna od tih stvari dohvati, neće imati tko paziti na njega - osim možda Nortona.

Zato sam pustio Norma i pao na ruke i koljena.

Bio sam napola unutra i napola vani, ravno pod rastvorenim vratima. Jedan pipak prošao je meni s lijeva, kao hodajući na svojim sisaljkama. Pripio se za jednu od Normovih napetih mišica, načas zastao, a onda kliznuo oko njega.

Sad je Norm izgledao kao nešto iz ludog sna o kroćenju zmija. Pipci su se teško ovijali oko njega na sve strane... a bili su i oko mene. Nespretno sam odskočio natrag unutra, sletio na rame, i zakotrljao se. Jim, Ollie i Myron su još bili tamo. Stajali su kao prizor iz muzeja voštanih figura Madame Tussaud, blijedih lica, presjajnih očiju. Jim i Myron stajali su kraj vrata generatorskog odjeljka.

"Pokrenite generator!" doviknuo sam im.

Ni jedan ni drugi se nije pomakao. Zurili su s drogiranom, mrtvačkom žeđi u istovarni prostor.

Popipao sam po podu, dohvatio prvu stvar koja mi je pala pod ruku - kutiju izbjeljivača Snowy - i bacio je na Jima. Pogodila ga je u želudac, ravno iznad kopče pojasa. Zastenjao je i stisnuo se. Oči su mu zatreptale natrag u nešto nalik normalnome.

"Idi pokreni taj jebeni generator!" povikao sam tako glasno da me grlo zaboljele

Nije se ni pomakao; umjesto toga, počeo se opravdavati, očito zaključivši da je, dok Norma živog izjedaju neki sumanuti užasi iz magle, pravi trenutak za isprike.

"Žao mi je", cvilio je. "Nisam znao, kako sam, dovraga, mogao znati? Rekli ste da ste nešto čuli ali nisam znao što mislite, trebali ste bolje reći što mislite. Mislio sam, ne znam, možda neka ptica ili nešto -"

Pa se onda Ollie pomakao, odgurujući ga u stranu jednim debelim ramenom i teturajući u generatorsku prostoriju. Jim se spotakao preko jednog paketa izbjeljivača, i pao, baš kao ja u mraku. "Žao mi je", rekao je opet. Njegova crvena kosa padala mu je preko čela. Obrazi su mu bili bijeli kao sir. Oči su mu bile oči prestravljenog dječačića. Sekundu kasnije, generator je zakašljao i zagrmio u život.

Okrenuo sam se natrag istovarnim vratima. Norm je skoro nestao, ali još uvijek se smrknuto držao jednom rukom. Tijelo mu je kiptjelo od pipaka, a krv je mirno padala na beton u kapima veličine novčića. Glava mu je mahala naprijed-natrag, a oči bubrile od užasa dok su zurile u maglu.

0 Još pipaka je sad ulazilo i puzilo po podu skladišta. Kraj gumba za upravljanje teretnim vratima bilo ih je previše za makar i pomisao približavanju. Jedan od njih stisnuo se oko polalitarske boce Pepsi i odnio je. Drugi se ovio oko kartonske kutije i stisnuo. Kutija je pukla role toaletnog papira, dvostruki paketi Delseya umotani u celofan, zaprštali su prema gore, spustili se i raskotrljali na sve strane. Pipci su ih oduševljeno dograbili.

Jedan od velikih se uvukao unutra. Vrh mu se podigao s poda i kao da je njušio zrak. Počeo se kretati prema Myronu, a on je ustuknuo sitnim koracima, dok su mu se oči ludo kotrljale u dupljama. Iz mlohavih usta ispustio je visoki cvilež.

Ogledao sam se oko sebe u potrazi za nečim, bilo čim dovoljno dugačkim da prijeđem preko istraživački nastrojenih pipaka i pritisnem dugme za zatvaranje na zidu. Ugledao sam metlu oslonjenu na kulu paketa piva, i dohvatio je.

Normova ruka se odvojila. Udario je u betonsku istovarnu platformu i luđački slobodnom rukom tražio oslonac. Oči su mu se načas susrele s mojima. Bile su paklenski blistave i svjesne. Znao je što mu se događa. A onda ga je odvuklo u maglu, drndavo i kotrljavo. Začuo se još jedan vrisak, ugušen. Norm je nestao.

Vrhom metle pritisnuo sam gumb i motor je zaskvičao. Vrata su se počela opet zatvarati. Prvo su dotakla najdeblji pipak, onaj koji je istraživao u smjeru Myrona. Pritisnula su mu kožu - ili što je već - a onda je probila. Crni kal počeo je liptati iz pipka. Ludo se vijugao, mlateći po betonskom podu skladišta poput opscenog biča, a onda kao da se ispuhao. Čas kasnije je nestao. Ostali su se počeli povlačiti.

Jedan od njih držao je vreću Gainesove pseće hrane od dvije i pol kile, i nije htio pustiti. Vrata su ga pri spuštanju presjekla pa zatim s treskom sjela u svoj utor. Odrezani komad pipka stisnuo je jače, razdirući kesu i šaljući smeđe kuglice pseće hrane na sve strane. Zatim se počeo bacakati po podu poput ribe na suhom, svijajući se i razvijajući, ali sve sporije, sve dok se nije smirio. Gurnuo sam ga vrhom metle. Komad pipka dugačak možda i cijeli metar načas se divlje sklopio oko metle, a onda se opusti i opet mlohavo padne na zbunjeno smeće toaletnog papira, pseće hrane i paketa izbjeljivača.

Nije se čulo ništa osim grmljavine generatora i Ollieja kako plače u odjeljku od šperploče. Vidio sam ga kako sjedi na stolcu, lica skrivenog u ruke.

A onda sam postao svjestan još jednog zvuka. Tihog, gmizavog zvuka koji sam čuo u mraku. Samo, sad je zvuk bio deset puta jači. Bio je to zvuk pipaka koji se izvijaju pred teretnim vratima, pokušavajući pronaći put unutra.

Myron je napravio nekoliko koraka prema meni. "Gledajte", rekao je. "Morate shvatiti - "

Zviznuo sam ga šakom u facu. Bio je previše iznenađen čak i da bi pokušao blokirati udarac. Dohvatio sam ga tik ispod nosa i zabio mu gornju usnicu u zube. Krv mu je potekla u usta.

"Ubili ste ga!" povikao sam. "Jeste li dobro pogledali? Jeste li dobro pogledali što ste učinili?"

Počeo sam ga mlatiti, udarajući ga divlje, s desna i s lijeva, ne pravilno kako su me naučili na studentskom tečaju boksa, već samo lupajući. Ustuknuo je, otresajući neke udarce, prihvaćajući druge s tupošću koja se činila nekom vrstom rezigniranosti ili pokore. Od toga sam se još više razljutio. Raskrvario sam mu nos. Dao sam mu šljivu pod jednim okom koja će krasno pocrniti. Opako sam ga zviznuo u bradu. Nakon toga, oči su mu postale zamućene i napola prazne.

"Gledajte", stalno je ponavljao, "gledajte, gledajte", a onda sam ga udario u donji dio želuca i ostao je bez zraka i nije više govorio "gledajte, gledajte". Ne znam kako bih ga još dugo nastavio udarati, ali netko me zgrabio za ruke. Oslobodio sam se i okrenuo. Nadao sam se da je to Jim. I Jima sam htio izmlatiti.

Ali nije to bio Jim. Bio je Ollie, okruglog lica mrtvački blijedog osim tamnih krugova oko očiju-očiju sjajnih od suza. "Nemoj, David", rekao je. "Nemoj ga više udarati. To ništa ne rješava."

Jim je stajao malo po strani, zapanjeno bezizražajnog lica. Udario sam nogom u neku kutiju, prema njemu. Udarila je u njegovu čizmu i odbila se.

"Ti i tvoj kompić ste dva glupa kretena", rekao sam.

"Daj, David", reče Ollie nesretno. "Dosta."

"Vas dvojica kretena ste krivi za smrt onog klinca."

Jim je spustio pogled na svoje čizme. Myron je sjedio na podu i držao se za pivski trbuščić. Ja sam bio zadihan. Krv mi je grmila u ušima, i drhtao sam.

Sjeo sam na neke kutije i spustio glavu među koljena i čvrsto stisnuo noge tik iznad gležanja. Neko vrijeme sam tako sjedio, s kosom u očima, čekajući da vidim hoću li se onesvijestiti ili pobljuvati ili nešto.

Nakon nekog vremena, osjećaj je popustio i podigao sam pogled prema Ollieju. Njegov prsten na malom prstu bljeskao je suzdržanom vatrom u svjetlu za slučaj nužde.

"Dobro", rekoh tupo. "Gotov sam."

"Dobro", reče Ollie. "Moramo smisliti što ćemo sad."

Skladište je opet počelo bazditi na ispušne plinove. "Isključiti generator. To je prvo."

"Aha, idemo odavde", reče Myron. Njegove oči su me preklinjale. "Žao mi je zbog klinca. Ali morate shvatiti "

"Ne moram ja ništa shvatiti. Ti i tvoj kompić vratite se u trgovinu, ali pričekajte tamo kraj hladnjaka za pivo. I nikome ni riječi. Ne još."

Otišli su prilično rado, grleći se dok su prolazili kroz vrata. Ollie je isključio generator, i baš kad su se svjetla počela gasiti, ugledao sam pokrivač od krpa - onog tipa kakve službe za selidbe koriste za podlaganje lomlj ivih stvari - prebačen preko hrpe povratnih boca bezalkoholnih pića. Pružio sam ruku i uzeo je za Billyja.

Ollie je izašao iz odjeljka za generator uz nezgrapan, škripavi zvuk. Kao kod mnogih pretilih ljudi, disanje mu je bilo malo teško i piskavo.

"David?" Glas mu je malo podrhtavao. "Još si tu?"

"Tu sam, Ollie. Pazi na sve one pakete izbjeljivača."

"Aha."

Navodio sam ga glasom, i za tridesetak sekundi posegnuo je iz mraka i uhvatio me za rame. Ispustio je dugačak, drhtav uzdah.

"Kriste, idemo odavde." Osjećao sam mu u dahu bombone koje je stalno žvakao. "Taj mrak je... gadan."

"Jest", rekao sam. "Ali izdrži minutu, Ollie. Htio sam razgovarati s tobom, a nisam htio da nas čuju ona dva kurca."

"Dave... nisu prisilili Norma. Moraš to imati na umu."

"Norm je bio klinac, a oni nisu. Ali nije važno, s tim je gotovo. Moramo im reći, Ollie. Ljudima u trgovini."

"Ako se uspaniče -" Olliejev glas bio je sumnjičav.

"Možda se uspaniče, a možda i ne. Ali to će ih natjerati da dobro promisle prije nego što izađu, a većina njih želi učiniti upravo to. Zašto i ne bi? Većina njih su nekoga ostavili kod kuće. I ja. Moramo im objasniti što riskiraju ako izađu van."

Ruka mu je čvrsto stisnula moju mišicu. "U redu", rekao je. "Samo se stalno pitam... svi ti pipci... kao neka sipa ili nešto... David, za što su se držali? Za što su se ti pipci držali?"

"Ne znam. Ali ne želim da ona dvojica sami kažu ljudima. To bi sigurno pokrenulo paniku. Idemo."

Osvrnuo sam se, i tren-dva kasnije ugledao tanku okomitu crtu svjetla između vratnih krila. Krenuli smo polako prema njoj, pazeći na prevrnute kutije, dok se Ollie jednom bucmastom rukom držao za moju podlakticu. Palo mi je na pamet da smo svi izgubili svjetiljke.

Kad smo stigli do vrata, Ollie mirno reče: "Ono što smo vidjeli... to je nemoguće, David. Znaš to, zar ne? Čak i da je kamion iz bostonskog morskog akvarija došao do stražnjih vrata i izbacio jednu od onih divovskih lignji kao iz Dvadeset tisuća milja ispod mora, krepala bi. Naprosto bi krepala. "

"Da", rekao sam. "Tako je."

"Pa onda, što se dogodilo? Ha? Što se dogodilo? Što je ta prokleta magla?"

"Ollie, nemam pojma." Izašli smo.

Svađa s Nortonom. Rasprava kraj hladnjaka za pivo. Provjera.

Jim i njegov dragi kompić Myron bili su tik pred vratima, svaki s po jednim Budweiserom u šaci. Pogledao sam Billyja, vidio da još spava, i prekrio ga trošnom dekom koju sam pronašao. On se malo pomakao, nešto promrmljao, i opet nepomično ležao. Pogledao sam na sat. Bilo je 12 i 15. To se činilo posve nemogućim; činilo mi se kao da je prošlo bar pet sati otkako sam prvi put otišao tamo unutra potražiti nešto čime bih ga pokrio. Ali cijela je stvar, od početka do kraja, potrajala samo kakvih trideset i pet minuta.

Vratio sam se do mjesta gdje je Ollie stajao sa Jimom i Myronom. Ollie je uzeo pivu, i ponudio jednu meni. Uzeo sam je i u jednom cugu ispraznio pola limenke, kao jutros dok sam sjekao drvo. To me malo podiglo.

Jim je bio Jim Grondin. Myronovo prezime bilo je La Fleur - to je zbilja bilo komično. Myronu cvjetiću {3} krv se sušila na usnicama, bradi i obrazu. Oko sa šljivom već je počelo oticati.

Djevojka u majici boje ribizla besciljno je prošla kraj nas i dobacila Myronu sumnjičav pogled. Mogao sam joj reći da je Myron opasan samo za tinejdžere koji moraju dokazati svoju muškost, ali prištedio sam si dah. Konačno, Ollie je imao pravo - oni su zbilja samo radili ono što su mislili da je najbolje, premda na jedan slijep, prestrašen način a ne u nekom stvarnom zajedničkom interesu. A sad su mi trebali da bismo učinili ono što ja mislim da je najbolje. Nisam vjerovao da će to biti problem. Obojica su se ispuhala. Ni jedan od njih - osobito ne Myron cvjetić - neće još neko vrijeme biti ni za što. Nešto što im je bilo u očima dok su se spremali poslati Norma da otčepi ispušnu cijev sad je nestalo. Više im se nije dizalo.

"Morat ćemo nešto reći ovim ljudima."

Jim je otvorio usta da se pobuni.

"Ollie i ja ćemo izostaviti ulogu koju ste ti i Myron odigrali šaljući Norma tamo van, ako vi podržite ono što on i ja kažemo o... pa, o onome što ga je dohvatilo."

"Jasno", reče Jim, jadno željan pomoći. "Jasno, ako im ne kažemo, ljudi će možda izaći... kao ona žena... onaj čovjek koji..." Obrisao si je usta rukom i zatim hitro popio još piva. "Kriste, kakva zbrka."

"David", reče Ollie. "Što -" Stao je, onda se natjera da nastavi. "Što ako uđu? Pipci?"

"Kako bi mogli?" upita Jim. "Vi ste zatvorili vrata."

"Jasno", reče Ollie. "Ali cijeli prednji zid ovog dućana je od stakla."

U mome želucu, neki lift se spustio dvadeset katova odjednom. Znao sam to, ali nekako sam uspijevao dosad ignorirati tu činjenicu. Pogledao sam prema mjestu gdje je Billy ležao i spavao. Pomislio sam na one pipke koji se roje preko Norma. Pomislio sam na to isto kako se događa Billyju.

"Staklo", prošapće Myron LaFleur. "Isuse Kriste u motoru s prikolicom."

- Ostavio sam njih trojicu kraj hladnjaka, svakog s po jednom novom pivom, i krenuo u potragu za Brentom Nortonom. Našao sam ga u trezvenom razgovoru s Brentom Brownom na kasi broj 2. Njih dvojica - Norton sa svojom friziranom sijedom kosom i privlačnošću postarijeg pastuha, Brown sa svojom kiselom novoengleskom facom izgledali su kao neka karikatura iz NewYorkera.

Možda i dvadesetak ljudi nemirno je mililo prostorom između kraja prilaza blagajnama i velikog izloga na ulazu. Mnogi od njih poredali su se uz staklo, gledajući van u maglu. Opet sam se sjetio ljudi koji vire u gradilište.

Gospođa Carmody sjedila je na nepokretnoj pokretnoj traci jedne od blagajna, pušeći Parliament s filterom Korak po korak. Njene oči su me odmjerile, našle mi zamjerku, i krenule dalje. Djelovala je kao da je u nekom budnom snu.

"Brent", rekao sam.

"Davide! Kamo si nestao?"

"Tamo kraj hladnjaka neki ljudi piju pivo", rekao je Brown smrknuto. Zvučao je kao da objavljuje kako su na zabavi u crkvi prikazivali porniće. "Vidim ih u sigurnosnom zrcalu. To naprosto mora prestati."

"Brent?"

"Oprostite mi trenutak, gospodine Brown, može?"

"Naravno." Prekrižio je ruke i natmureno se zabuljio u konveksno ogledalo. "To će definitivno prestati. To odgovorno tvrdim."

Norton i ja krenuli smo prema hladnjaku za pivo na drugom kraju trgovine, prolazeći kraj opreme za kućanstvo i šivaćeg pribora. Bacio sam pogled preko ramena, s nelagodom zamjećujući kako su drvene grede što su okruživale visoke, pravokutne dijelove popustile i iskrivile se i rasprsnule se. A jedan od prozora čak nije ni čitav, sjetio sam se. Komad stakla oblika kriške kolača ispao je iz gornjeg ugla kad smo čuli onaj čudan udarac. Možda bismo ga mogli natrpati tkaninom ili tako nečim - možda onim ženskim majicama po 3.59 $ koje sam primijetio kraj vina -

Misli su mi se naglo prekinule, i morao sam pritisnuti nadlanicu na usta, kao da prigušujem podrigivanje. Zapravo sam prigušio ustajalu plimu prestravljenog hihota koji mi je htio pobjeći na pomisao guranja hrpe majica u rupu kako bismo zadržali one pipke koji su odnijeli Norma. Vidio sam jedan od tih pipaka - i to mali - kako steže kesu pseće hrane dok nije naprosto pukla.

"Davide? Jesi li dobro?"

"Ha?"

"Tvoj izraz - izgledao si kao da ti je upravo pala na pamet neka jako dobra zamisao, ili neka užasno glupa."

Tad mi je nešto palo na pamet. "Brent, što se dogodilo s onim čovjekom koji je ušao vičući kako je nešto u magli uhvatilo Johna Leeja Frovina?"

"Onaj tip kojem je krvario nos?"

"Da, taj."

"Onesvijestio se, i gospodin Brown ga je povratio uz pomoć mirišljavih soli iz opreme za prvu pomoć. Zašto?"

"Je li kad se probudio rekao još nešto?"

"Opet je počeo o toj halucinaciji. Gospodin Brown ga je odveo u svoj ured. Plašio je žene. Rado je pristao otići. Nešto u vezi sa staklom. Kad mu je gospodin Brown rekao da u uredu ima samo jedan mali prozor i taj je ojačan žicom, bez problema je pristao otići. Pretpostavljam da je još tamo."

"Ono o čemu govori nije halucinacija."

"Ne, naravno da nije."

"A onaj udarac koji smo osjetili?"

"Ne, ali, Davide - "

Prestrašen je, ponavljao sam samome sebi. Nemoj eksplodirati na njega, jutros si si već priuštio jednu eksploziju, i to je dovoljno. Nemoj eksplodirati na njega samo zato što je točno takav bio i tijekom onog glupog spora o granici posjeda... prvo je patronizirao, pa postao sarkastičan, a na kraju, kad je postalo jasno da će izgubiti, neugodan. Nemoj eksplodirati na njega jer će ti trebati. Možda nije u stanju ni pokrenuti vlastitu motorku, ali djeluje kao očinska figura cijelog zapadnog svijeta, i ako on kaže ljudima neka ne paničare, neće paničariti. Dakle, nemoj eksplodirati na njega.

"Vidiš ona dvokrilna vrata tamo dolje, iza hladnjaka za pivo?"

Namršteno je pogledao. "Zar nije jedan od onih koji piju pivo onaj drugi upravitelj? Weeks? Ako Brown to vidi, možeš biti siguran da će tip jako brzo trebati novi posao."

"Brent, možeš me saslušati?"

Odsutno je vratio pogled na mene. "Što si ono govorio, Dave? Oprosti."

I te kako ću ti oprostiti. "Vidiš ona vrata?"

"Da, jasno da ih vidim. Što s njima?"

"Ona vode u skladište koje se pruža cijelom zapadnom stranom zgrade. Billy je zaspao, a ja sam otišao tamo vidjeti mogu li pronaći nešto čime bih ga pokrio..."

Sve sam mu ispričao, preskočivši samo raspravu o tome treba li Norm uopće izaći van. Rekao sam mu što je ušlo... i, na kraju, što je vrišteći izašlo. Brent Norton je odbio povjerovati u to. Ne - odbio je makar i razmotriti tu mogućnost. Odveo sam ga do Jima, Ollieja i Myrona. Sva trojica su potvrdila moju priču, premda su Jim i Myron cvjetić bili na dobrom putu da se napiju.

I opet, Norton je odbio povjerovati ili makar razmotriti mogućnost. Naprosto je ustuknuo. "Ne", rekao je. "Ne, ne, ne. Oprostite mi, gospodo, ali toje potpuno ridikulozno. Ili me zafrkavate-" patronizirao nas je svojim blistavim osmijehom, da nam pokaže kako zna prihvatiti šalu - "ili patite od neke vrste grupne hipnoze."

Moj bijes opet je uskiptio, ali kontrolirao sam ga - premda teško. Mislim da inače nisam tako kratkog fitilja, ali ovo nisu bile obične okolnosti. Morao sam misliti na Billyja, i na ono što se događa - ili što se već dogodilo - sa Stephanie. Te su me stvari stalno grize u primozgu.

"U redu", rekao sam. "Idemo tamo. Na podu je ostao komad pipka. Vrata su ga odsjekla kad su se spustila. I čuje ih se. Štropoću po cijelim vratima. Zvuče kao vjetar u puzavcu."

"Ne", reče on mirno.

"Molim?" Stvarno sam mislio da sam krivo čuo. "Što si rekao?" "Rekao sam ne. Ne idem tamo. Šala je došla dovoljno daleko."

"Brent, kunem ti se, nije šala."

"Naravno da jest", odrezao je. Pogled mu je prešao preko Jima, Myrona, načas zastao na Olllieju Weeksu - koji je izdržao s mirnom ravnodušnošću - i konačno se vratio do mene. "To je ono što vi lokalci vjerojatno zovete 'prava fora'. Je li tako, Davide?"

"Brent... gledaj -"

"Ne, ti gledaj!" Glas mu se počeo dizati prema grmljavini za sudnicu. Bio je vrlo, vrlo snažan, i nekoliko ljudi koji su tumarali uokolo, nemirni i besciljni, podigli su poglede da vide što se događa. Norton me gurkao prstom dok je govorio. "To je šala. To je kora od banane, a ja sam tip koji bi se trebao poskliznuti na nju. Nitko od vas ovdje nije baš lud za nama iz grada, je li tako? Svi se više-manje držite skupa. Tako se dogodilo i kad sam te odvukao na sud da dobijem ono što mi po pravu pripada. Tada si bez problema pobijedio. Zašto ne? Tvoj otac je bio slavni slikar, a ovo je tvoj grad. Ja ovdje samo plaćam porez i trošim novac!"

Više nije glumio, zaokupljujući nas istreniranim glasom za sudnicu; skoro da je vrištao, na rubu gubitka bilo kakve kontrole. Ollie Weeks se okrenuo i otišao, stežući svoju pivu. Myron i njegov prijatelj Jim zurili su u Nortona s iskrenom zapanjenošću.

"I sad bih ja trebao otići tamo otraga i pogledati nekakvu jeftinu gumenu hobotnicu dok se ove dvije seljačine valjaju od smijeha?"

"Hej, pazi koga zoveš seljačinom", reče Myron.

"Drago mi je što je ono drvo palo na tvoju kućicu za čamce, ako hoćeš čuti istinu. Drago mi je." Norton mi se divljački kezio. "Dobro ju je zdrobilo, jel' da? Fantastično. A sad mi se miči s puta."

Pokušao se progurati kraj mene. Zgrabio sam ga za ruke i gurnuo ga o hladnjak za pivo. Neka žena je iznenađeno ciknula. Dva paketa Buda su se prevrnula.

"Sad malo otvori uši i slušaj, Brent. Ovdje su životi u pitanju. Među njima i život moga klinca. Zato slušaj, ili ću izbiti to preseravanje iz tebe, kunem ti se."

"Samo naprijed", rekao je Norton, još uvijek se kezeći s nekom vrstom suludog, senilnog prkosa. Njegove oči, krvave i razrogačene, napinjale su se u dupljama. "Pokaži svima kako si velik i hrabar i prebij čovjeka slabog srca koji je dovoljno star da ti bude otac."

"Tresni ga svejedno!" poviče Jim. "Jebeš slabo srce. Jeftini njujorški fiškal kao što je on vjerojatno ni nema srca."

"Ti se ne miješaj", rekao sam Jimu, a onda spustio lice do Nortonovog. Bili smo na udaljenosti za poljubac, da mi je to bila namjera. Hladnjak je bio isključen, ali je još uvijek isijavao hladnoću. "Prestani si zasipati oči pijeskom. Prokleto dobro znaš da govorim istinu."

"Ništa..ja... ne znam", zadahtao je.

"Na nekom drugom mjestu i u neko drugo vrijeme, popustio bih ti. Nije me briga koliko si prestravljen, a niti ne pratim. I ja sam prestravljen. Ali trebaš mi, sveca mu svetoga! Jel' ti to ulazi u glavu? Trebaš mi!"

"Pusti me!"

Zgrabio sam ga za košulju i pretresao. "Zar ti ništa nije jasno? Ljudi će početi odlaziti i uhodat će ravno u onu stvar tamo vani! Krista mu, zar ne shvaćaš?"

"Pusti me!"

"Ne dok se ne vratiš sa mnom u skladište i ne pogledaš sam."

"Rekao sam, ne! Sve je to neki trik, vic. Nisam tako glup kao što ti misliš -"

"Onda ću te sam odvući tamo."

Zgrabio sam ga za rame i za ovratnik. Šav pod jednim rukavom košulje se razderao, uz tihi zvuk sličan predenju. Odvukao sam ga do dvokrilnih vrata. Norton je ispustio jadan vrisak. Okupila se grupica ljudi, njih petnaest ili osamnaest, ali držali su se podalje. Nitko nije iskazao nikakve želje da se umiješa.

"Pomozite mi!" vrištao je Norton. Oči su mu se razrogačile iza naočala. Frizirana kosa mu se raskuštrala, podižući mu se iza ušiju u dva identična čuperka. Ljudi su strugali nogama i čekali.

"Zašto vrištiš?" rekao sam mu u uho. "To je samo šala, zar ne? Zato sam te odveo u grad kad si me ti zamolio da te povezem, i zato sam ti prepustio da prevedeš Billyja preko parkirališta - jer sam ovu maglu već odavno fino naručio, unajmio sam stroj za maglu iz Hollywooda, koštalo me petnaest tisuća dolara i još osam tisuća za prijevoz, sve samo da se našalim s tobom. Prestani srati samome sebi i otvori oči!"

"Pusti... me!" zavijao je Norton. Stigli smo skoro do vrata.

"Hej, hej! Što je to? Što to radite?"

Bio je to Brown. Progurao se laktovima kroz gomilu promatrača.

"Natjerajte ga da me pusti", reče Norton promuklo. "Lud je."

"Ne. Nije lud. Volio bih da jest, ali nije." To je bio Ollie, i mogao bih ga toga časa poljubiti. Prišao nanije s druge strane prolaza i stao, okrenut prema Brownu.

Brownov pogled spustio se do piva koje je držao Ollie. "Ti piješ!" rekao je, a glas mu je bio iznenađen, ali ne posve lišen užitka. "Zbog ovoga ćeš izgubiti posao."

"Ma daj, Bud", rekao sam, puštajući Nortona. "Ovo nije normalna situacija."

"Propisi se ne mijenjaju", reče Brown samozadovoljno. "Pobrinut ću se da kompanija dozna za ovo. To je moja odgovornost."

U međuvremenu, Norton je zbrisao i zastao malo dalje, pokušavajući si poravnati košulju i zagladiti kosu. Oči su mu nervozno skakale s Browna na mene.

"Hej!" povikao je Olllie odjednom, podižući glas i proizvodeći duboku grmljavinu koju nikad ne bih očekivao iz toga krupnog, ali mekog i nenametljivog čovjeka. "Hej! Svi u trgovini! Bolje da dođete ovamo i poslušate ovo! Tiče se svih vas!" Pogledao je mirno prema meni, ni ne obazrevši se na Browna. "Kako mi ide?"

"Dobro."

Ljudi su se počeli okupljati. Izvorna skupina promatrača moje svađe s Nortonom se udvostručila, pa utrostručila.

"Postoji nešto što svi morate znati -" počeo je Ollie.

"Smjesta spusti to pivo", reče Brown.

"Ti smjesta začepi", rekao sam, i koraknuo prema njemu.

Brown je to nadoknadio korakom unatrag. "Ne znam što si to vi neki umišljate", rekao je, "ali mogu vam reći da ću o svemu izvijestiti Federal Foods Company! O svemu! I hoću da shvatite - moglo bi biti i tužbi!" Usnice su mu se nervozno podigle s požutjelih zubi, i bilo mi ga je žao. Samo pokušava izaći na kraj sa svime; samo se o tome radi. Kao i Norton, koji je samome sebi izdao mentalnu uputu za šutnju. Myron i Jim pokušali su cijelu stvar pretvoriti u mačističku igru - kad bi se moglo popraviti generator, magla bi se raspuhala. Ovo je bio Brownov način. On je... štitio Trgovinu.

"Onda samo naprijed, zapišite imena", rekao sam. "Ali molim vas, nemojte govoriti."

"Zapisat ću puno imena", odgovorio je. "A vaše će biti prvo na listi, vi... boemu jedan."

"Gospodin David Drayton vam želi nešto reći", rekao je Ollie," i mislim da bi bilo bolje da ga svi poslušate, za slučaj da ste mislili otići kući."

Pa sam im ispričao što se dogodilo, više-manje onako kako sam ispričao Nortonu. Isprva je bilo smijeha, a onda sve dublja nelagoda dok sam završavao priču.

"To je laž, znate", reče Norton. Glas mu je krenuo prema naglašenosti, i prešišao u kreštavost. To je bio čovjek kome sam prvom rekao, nadajući se da ću dobiti njegov kredibilitet. Koji zajeb.

"Naravno da je laž", složio se Brown. "To je ludost. Što mislite, gospodine Drayton, odakle dolaze ti pipci?"

"Ne znam a, u ovom času, to čak nije ni posebno važno pitanje. Tu su. Postoji -"

"Pretpostavljam da su izašli iz onih pivskih limenki. To ja pretpostavljam." Ovo je dobilo nešto smijeha. Utišao ga je snažan, hrđavi glas gospođe Carmody.

"Smrt!" povikala je, a oni koji su se nasmijali hitro su se uozbiljili.

Ušla je u središte grubog kruga koji se otvorio, a njene kanarinac-žute hlače kao da su sjajile vlastitim svjetlom, dok joj se ogromna torba klatila preko jednog slonovskog bedra. Njene crne oči arogantno su se ogledale oko sebe, oštre i zloćudno sjajne kao vranine. Dvije zgodne djevojke od kakvih šesnaest godina, s natpisom KAMP WOODLANDS na leđima svojih bijelih najlonskih majica odmakle su se od nje.

"Slušate ali ne čujete! Čujete ali ne vjerujete! Tko među vama hoće izaći i sam pogledati?" Oči su joj prešle preko njih, a onda pale na mene. "A što predlažete da poduzmemo oko toga, gospodine David Drayton? Što mislite, što možete učiniti oko toga?"

Iscerila se poput lubanje iznad svoga žutog odijela.

"Ovo je kraj, kažem vam. Kraj svega. Ovo je kraj vremena. Prst što se kreće napisao je, ne vatrom, već crtom magle. Zemlja se otvorila i izbljuvala svoje užase -"

"Možete li je ušutkati?" prasnula je jedna tinejdžerka. Počela je plakati. "Plaši me!"

"Bojiš se, dušice?" upitala je gospođa Carmody i okrenula se prema njoj. "Nisi još prestrašena, ne. Ali kad gnjusni stvorovi koje je zvijer pustila po zemlji dođu po tebe -"

"Sad bi bilo dosta, gospođo Carmody", rekao je Ollie, uzimajući je pod ruku. "Ovo je sasvim dosta."

"Pusti me! To je kraj, kažem vam! Smrt! Smrt!"

"To je hrpa govana", rekao je s gađenjem neki čovjek s ribičkim šeširom i naočalama.

"Ne, gospodine", pobunio se Myron. "Znam da zvuči kao nešto iz drogiranih snova, ali to vam je čista istina. Svojim očima sam vidio." "I ja", reče Jim.

"I ja", pridružio se Ollie. Uspio je ušutkati gospođu Carmody, bar privremeno. Ali ostala je stajati kraj nas, stežući svoju veliku torbu i kezeći se svojim ludim smiješkom. Nitko nije htio stajati preblizu nje - mrmljali su međusobno, nimalo sretni s potvrdom. Nekolicina ih se osvrnula prema velikim prozorima, s nelagodom i procjenjivački. Bilo mi je drago što to vidim.

"Laži", reče Norton. "Vi ljudi svi lažete jedni za druge. To je sve."

"Ono što govorite se naprosto ne može povjerovati", reče Brown.

"Ne moramo stajati ovdje i prežvakavati to", rekao sam mu. "Dođite sa mnom u skladište. Pogledajte. I poslušajte."

"Mušterije ne smiju ulaziti u -"

"Bud", reče Ollie, "idi s njim. Daj da to završimo."

"U redu", reče Brown. "G. Drayton? Dajte da završimo s tom glupošću."

Prošli smo kroz dvokrilna vrata u tamu.

Zvuk je bio neugodan - možda i zao.

I Brown je to osjetio, bez obzira na držanje tvrdoglavog jenkija; ruka mu je smjesta stisnula moju, dah mu se načas presjekao, a onda nastavio oštrije.

Bio je to tih, šištavi zvuk iz smjera teretnih vrata - skoro kao milovanje. Oprezno sam zaokružio jednom nogom po podu i konačno napipao jednu ručnu svjetiljku. Sagnuo sam se, uzeo je, i upalio je. Brownovo lice bilo je posve napeto, a on ih nije čak ni vidio - samo ih je čuo. Ali ja sam vidio, i mogao sam ih zamisliti kako se izvijaju i penju preko valovite čelične površine vrata, poput živih puzavica.

"Što sad mislite? Naprosto se ne može povjerovati?"

Brown si je obliznuo usnice i pogledao raštrkanu zbrku kutija i vreća. "Oni su ovo napravili?"

"Jedan dio. Većinu. Dođite ovamo."

Došao je - nevoljko. Uperio sam svjetiljku na zgrčen i svinut dio pipka koji je još ležao kraj metle. Brown se sagne prema njemu.

"Ne dirajte to", rekao sam. "Možda je još živo."

Hitro se ispravio. Uzeo sam metlu za donji kraj i gurnuo pipak. Treći ili četvrti dodir natjerao ga je da se polako raširi i razotkrije dvije cijele sisaljke i nepravilni komad treće. A onda se dio opet svinuo mišićavom brzinom, i ostao mirno ležati. Brown je ispustio zagrcnut, zgađeni zvuk.

"Jeste li dovoljno vidjeli?"

"Jesam", rekao je. "Idemo odavde."

Slijedili smo nesigurno svjetlo natrag do dvokrilnih vrata i prošli kroz njih. Sva su se lica okrenula prema nama, a žamor razgovora je zamro. Nortonovo lice nalikovalo je odstajalom siru. Crne oči gospođe Carmody su svjetlucale. Ollie je pio pivo; lice mu je još imalo tragove znoja, iako je u trgovini postalo prilično prohladno. One dvije djevojke s natpisom KAMP WOODLAND na majicama skutrile su se jedna uz drugu kao mladi konji pred oluju. Oči. Toliko očiju. Mogao bih ih naslikati, pomislio sam dok su me prolazili trnci. Nikakva lica, samo oči u sumraku. Mogao bih ih naslikati, ali nitko ne bi vjerovao da su stvarne.

Bud Brown uredno je složio svoje ruke dugih prstiju pred sobom. "Ljudi", rekao je. "Izgleda da ovdje imamo poprilično velik problem."

Daljnja rasprava. Gospođa Carmody. Utvrđivanje. Što se dogodilo s društvom ravne zemlje.

Sljedeća četiri sata prošla su kao u nekom snu. Uslijedila je duga i poluhisterična rasprava nakon Brownove potvrde; ili možda rasprava i nije bila tako duga kao što se činila; možda je to samo bila tmurna potreba ljudi da prolaze iste informacije, pokušavajući ih sagledati iz svake moguće perspektive, prežvakavajući ih kao što pas prežvakava kost, pokušavajući stići do srži. Bilo je to postupno okretanje vjerovanju. Istu stvar možete vidjeti na svakoj ožujskoj gradskoj skupštini u gradićima Nove Engleske.

Imali smo i društvo ravne zemlje, na čelu s Nortonom. Bili su glasna manjina od kakvih desetak ljudi koji nisu vjerovali ni u što od svega. Norton je stalno ponovno naglašavao da su samo četiri svjedoka vidjela kako trgovačkog pomoćnika odnosi ono što je on zvao pipcima s planeta X (što je bilo smiješno prvi put, ali se hitro istrošilo; Norton, koji je bivao sve uzrujaniji, izgleda to nije primijetio). Dodao je da on osobno ne vjeruje jednome od te četvorice. Zatim je naglasio i da je polovica svjedoka dosad već beznadno opijena. To je bila nedvojbena istina. Jim i Myron LaFleur, s cijelim hladnjakom piva i policama punim vina na raspolaganju, sad su već bili pijani k'o zemlja. S obzirom na ono što se dogodilo Normu, i na njihovu ulogu u tome, nisam im zamjerao. Otrijeznit će se oni i prebrzo.

Ollie je i dalje uporno pio, ne obazirući se na Brownove proteste. Nakon nekog vremena, Brown je odustao, zadovoljavajući se samo povremenim zlokobnim prijetnjama Kompanijom. Činilo se da mu nije jasno kako ni Federal Foods d.d., s trgovinama u Bridgtonu, Sjevernom Windhamu i Portlandu možda više ne postoji. Koliko smo mi znali, možda cijele Istočne obale više nema. Ollie je pio uporno, ali nije se napio. Iznojavao je alkohol istom brzinom kojom ga je i dotakao u sebe.

Konačno, kad je rasprava s ravnozemcima već postala opaka, Ollie je progovorio. "Ako ne vjerujete u to, gospodine Norton, to je u redu. Reći ću vam što da učinite. Izađite kroz prednja vrata i odšećite se do stražnjeg dijela. Tamo je ogromna hrpa povratnih boca pive i sokova. Norm i Buddy su ih jutros iznijeli. Donesite nam par tih boca tako da znamo da ste stvarno otišli do tamo. Učinite to, i ja ću osobno skinuti svoju košulju i pojesti je."

Norton je počeo drečati.

Ollie ga je prekinuo istini onim mekim, ujednačenim glasom. "Kažem vam, možete samo štetiti govoreći na taj način. Ovdje ima ljudi koji bi htjeli otići doma i uvjeriti se da su im obitelji dobro. Moja sestra i njena jednogodišnja kći su ovog časa kod kuće u Naplesu. Rado bih provjerio kako su, jasno. Ali ako vam ljudi počnu vjerovati i pokušaju otići kući, ono što se dogodilo Normu dogodit će se i njima."

Nije uvjerio Nortona, ali jest uvjerio nekolicinu nesigurnih i neodlučnih - ne toliko onime što je rekao koliko svojim pogledom, svojim prestravljenim pogledom. Mislim da je Nortonu mentalno zdravlje ovisilo o tome da se ne da uvjeriti, ili je bar on tako mislio. Ali nije prihvatio Olliejevu ponudu da donese koju povratnu bocu iz stražnjeg dvorišta. Nitko je nije prihvatio. Nisu bili spremni izaći, bar ne još. On i njegova grupica ravnozemaca (sad smanjena za jednog- dva člana) udaljili su se od nas ostalih što su više mogli, tamo kod hladnjaka za hladni narezak. Jedan od njih zapeo je u prolazu za nogu moga sina i probudio ga.

Prišao sam mu, a Billy me zagrlio oko vrata. Kad sam ga pokušao spustiti, uhvatio se jače i rekao: "Nemoj, tata. Molim te."

Pronašao sam kolica za kupovinu i stavio ga u dječje sjedalo. Tamo je djelovao jako veliko. Bilo bi smiješno da nije bilo njegova blijeda lica, tamne kose koja mu je pala preko čela tik do obrva, jadnih očiju. Vjerojatno već pune dvije godine nije sjedio u dječjem sjedalu u kolicima za samoposlugu. Takve male stvari prođu kraj vas, isprva ih niste svjesni, a kad konačno shvatite što se promijenilo, to je uvijek gadan šok.

U međuvremenu, nakon što su se ravnozemci povukli, rasprava je pronašla novi gromobran - ovog puta, bila je to gospođa Carmody a, posve shvatljivo, ona je stajala sama.

U izblijedjelom, tmurnom svjetlu, izgledala je kao vještica u svojim blještavo žutim hlačama, svojoj sjajnoj najlonskoj bluzi, s gomilama drndavog jeftinog nakita - bakar, sedef, korunt - i svojom tiroidnom torbom. Njeno pergamenasto lice bilo je izborano snažnim vertikalnim crtama. Kovrčava sijeda kosa izravnata trima češljevima od kosti i smotana na potiljku. Usta su joj bila crta začvorenog konopa.

"Nema obrane pred voljom Božjom. Ovo već dugo dolazi. Vidjela sam znakove. Nekima sam ovdje to i rekla, ali nitko nije tako slijep kao onaj tko odbija vidjeti."

"Pa, što zapravo hoćete reći? Što predlažete?" prekinuo ju je Mike Hatlen. On je bio gradski vijećnik, premda sad nije djelovao tako, u mornarskoj kapi i otrcanim bermudama. Pijuckao je pivo; dosad je to već učinila većina muškaraca. Bud Brown je prestao buniti se, ali doista je zapisivao imena - vodeći grube račune za koga je god mogao.

"Predlažem?" odjeknula je gospođa Carmody, okrenuvši se naglo prema gospodi. "Predlažem? Pa, predlažem da se spremiš za susret s Bogom, Michael Hatlen." Pogledala nas je sve. "Pripremite se za susret s Bogom!"

"Pripremite se za susret s govnom", zarežao je Myron LaFleur pijano od hladnjaka za pivo. "Stara, mora da ti nije lako spavati kad ti jezik stalno tako klepeće na prazno."

Začulo se mrmljavo slaganje. Billy se nervozno ogledavao oko sebe, a ja sam ga ogrlio oko ramena.

"Reći ću što želim!" poviče ona. Gornja joj se usnica povukla, otkrivajući neravne zube žute od nikotina. Pomislio sam na prašnjave preparirane životinje u njenoj trgovini, kako vječno piju iz zrcala koje im služi kao potok. "Sumnjičavci će sumnjati do kraja! Ali neko čudovište jest odvuklo onog jadnog dečka! Stvorovi u magli! Svaka gadost iz svakog ružnog sna! Čudovišta bez očiju! Blijedi užasi! Zar sumnjate? Onda izađite! Izađite i pozdravite ih!"

"Gospođo Carmody, morate prestati", rekao sam. "Plašite mi sina."

Čovjek s djevojčicom mi se pridružio. Ona je, sva u bucmastim nogama i ostruganim koljenima, sakrila lice u trbuh svoga oca i stavila si ruke preko ušiju. Veliki Bili nije plakao, ali bio je blizu.

"Postoji samo jedna šansa", reče gospođa Carmody.

"A kakva to, gospođo?" upitao je Mike Hatlen uljudno.

"Žrtva", reče gospođa Carmody - činilo se da se kezi u sumraku. "Krvna žrtva."

Krvna žrtva - riječi su tako visjele u zraku, polako se okrećući. Čak i sad, kad znam bolje, govorim samome sebi da je tada mislila na nečijeg psa - nekolicina ih je trčkarala po trgovini usprkos zabrani. Čak i sad si to govorim. Izgledala je kao neki suludi ostatak novoengleskog puritanizma u polumraku... ali pretpostavljam da ju je pogonilo nešto dublje i mračnije od samog puritanizma. Puritanizam je imao svoga vlastitog mračnog djeda, starog Adama krvavih ruku.

Zaustila je reći još nešto, a jedan mali, uredan čovjek u crvenim hlačama i kicoškoj sportskoj košulji pljusnuo ju je preko lica. Kosa mu je bila razdijeljena s lijeve strane, uredno kao ravnalom. Nosio je naočale. Imao je i nepogrešivi izraz ljetnog turista.

"Prestanite s tim ružnim pričama", rekao je tiho i bez naglaska.

Gospođa Carmody digla je ruku do usta a onda je ispružila prema nama, optužujući bez riječi. Bilo je krvi na dlanu. Ali njene crne oči kao da su plesale od lude zluradosti.

"To ste i zaslužili!" poviče neka žena. "I sama bih to učinila!"

"Doći će oni do vas", rekla je gospođa Carmody pokazujući nam svoj krvavi dlan. Krv je sad curila niz jednu od bora kraj njenih usta, dolje niz bradu, kao kap kiše po oluku. "Možda ne danas. Noćas. Noćas, kad stigne mrak. Doći će s mrakom, i uzet će još nekoga. Doći će kad padne noć. Čut ćete ih kako dolaze, puzeći i gmizeći. A kad dođu, preklinjat ćete mamu Carmody da vam pokaže što učiniti."

Čovjek u crvenim hlačama polako je podigao ruku.

"Samo dođi i udari me", prošaptala je, i osmjehnula mu se svojim krvavim osmijehom. Ruka mu je zadrhtala. "Udari me ako se usudiš." Ruka mu se spustila. Gospođa Carmody sama je otišla. Onda je Billy ipak počeo plakati, skrivajući lice u mene kao što je djevojčica učinila sa svojim ocem.

"Hoću doma", rekao je. "Hoću vidjeti svoju mamu."

Utješio sam ga kako sam najbolje znao. Što vjerojatno nije bilo baš dobro.

Razgovor je konačno krenuo manje zastrašujućim i destruktivnim putevima. Spomenuti su izlozi, očita slaba točka trgovine. Mike Hatlen je upitao koji još drugi ulazi postoje, a Ollie i Brown su ih hitro pobrojali - dvoja tovarna vrata, osim onih koja je Norm bio otvorio. Glavna ulazna i izlazna vrata. Prozor u upraviteljevom uredu (debelo, ojačano staklo, sigurno zaključano).

Razgovor o tim stvarima imao je paradoksalni učinak. Odjednom je opasnost djelovala stvarnije, ali, istovremeno, mi smo se osjećali bolje. Čak je i Billy to osjetio. Upitao je može li otići uzeti neki slatkiš. Rekao sam mu da je to u redu, pod uvjetom da ne prilazi izlozima.

Kad nas više nije slušao, neki čovjek kraj Mikea Hatlena je rekao: "Dobro, što ćemo s tim izlozima? Stara gospođa je možda luda kao slapa, ali mogla bi biti u pravu kad se radi o pokretima u mraku."

"Možda će se magla do onda razići", reče jedna žena.

"Možda", odgovori čovjek. "A možda i neće."

"Ima li tko kakvih ideja?" upitao sam Buda i Ollieja.

"Samo malo", reče čovjek kraj Hatlena. "Ja sam Dan Miller. Iz Lynna, Massachussetts. Ne poznate me, nema razloga zašto biste me znali, ali imam vikendicu gore na jezeru Highland. Kupio sam je ove godine. I dobro su me odrali, najvjerojatnije, ali naprosto sam je morao uzeti." Čulo se par hihota. "U svakom slučaju, vidio sam tamo dolje cijelu gomilu vreća s gnojivom. Vreće od deset kila, uglavnom. Mogli bismo ih postaviti, kao vreće s pijeskom. Ostaviti par procijepa kroz koje možemo gledati..."

Sad je sve više ljudi kimalo i uzbuđeno razgovaralo. Zamalo sam nešto rekao, ali onda sam se suzdržao. Miller ima pravo. Postavljanje tih vreća ne može škoditi, a možda će i koristiti. Ali meni su se misli vratile na pipak koji je stisnuo vreću s psećom hranom. Činilo mi se da bi jedan od većih pipaka vjerojatno mogao učiniti istu stvar s vrećom od deset kila gnojiva Zelene poljane ili Vigoro. Ali predavanje o tome neće nam pomoći, niti će ikome popraviti raspoloženje.

Ljudi su se počeli razdvajati, govoreći o poslu koji treba obaviti, a Miller je povikao: "Stanite! Stanite! Idemo se dogovoriti dok smo još svi na okupu!"

Vratili su se, neravnomjerna skupina od pedesetak-šezdesetak ljudi u kutku koji su tvorili hladnjak za pivo, vrata skladišta, i lijevi kraj hladnjaka za meso, tamo gdje je gospodin McVey izgleda uvijek stavljao stvari koje nitko ne želi, slatke krvavice i škotska jaja i ovčje mozgove i mljevene iznutrice. Billy se probio kroz njih s nesvjesnom spretnošću petogodišnjaka u svijetu divova, i podigao je jednu

Hershey čokoladicu. "Hoćeš, tata?"

"Hvala." Uzeo sam je. Bila je slatka i ukusna.

"Ovo je vjerojatno glupo pitanje", nastavio je Miller, "ali trebali bismo popuniti rupe. Ima li tko kakvo oružje?"

Nastala je stanka. Ljudi su se ogledali oko sebe i slijegali ramenima. Neki starac s kovrčavom sijedom kosom koji se predstavio kao Ambrose Cornell rekao je da ima sačmaricu u prtljažniku auta. "Otići ću po nju, ako želite."

Ollie reče: "Ovog časa, mislim da to ne bi bila dobra zamisao, gospodine Cornell."

Cornell zagunđa. "Ovog časa, i ja tako mislim, sinko. Ali mislio sam da bih trebao ponuditi."

"Pa, i ja mislim da ćemo to zaboraviti", reče Dan Miller. "Ali mislio sam -"

"Čekajte, čekajte malo", rekla je jedna žena. Bila je to ona dama u majici boje borovnica i tamnozelenim hlačama. Imala je pješčano plavu kosu i dobro tijelo. Vrlo zgodna mlada žena. Otvorila je torbu i iz nje izvadila osrednji pištolj. Gomila je uzdahnula, kao da su upravo vidjeli iluzionista kako izvodi izrazito dobar trik. Žena, koja se već prije zarumenjela, sad se zacrvenila još jače. Opet si je prokopala po torbi i izvadila kutiju streljiva Smith&Wesson.

"Ja sam Amanda Dumfries", rekla je Mileru. "Taj pištolj... to je ideja moga muža. Misli da mi treba za zaštitu. Već dvije godine ga nosim sa sobom, nenapunjenog."

"Je li vam muž ovdje, gospođo?"

"Ne, u New Yorku je. Poslovno. Često poslovno putuje. Zato i traži da nosim pištolj sa sobom."

"Pa", reče Miller, "ako ga znate koristiti, bolje ga zadržite. Što je to, trideset osmica?"

"Da. A ja nikad u životu nisam pucala iz njega, osim jednom na streljani."

Miller je uzeo pištolj, malo popetljao, i nakon par trenutaka natjerao cilindar da se otvori. Provjerio je je li pištolj doista prazan. "Dobro", rekao je. "Imamo pištolj. Tko dobro puca? Ja sigurno ne."

Ljudi su se pogledavali. Isprva nitko nije ništa rekao. Onda, s oklijevanjem, Ollie reče: "Ja dosta pucam na streljani. Imam Colt .45 i Llamu .25."

"Ti?" reče Brown. "Ha. Do mraka ćeš već biti previše pijan da bi išta vidio."

Ollie je rekao, vrlo razgovjetno: "Kako bi bilo da začepiš i dalje zapisuješ imena?"

Brown se zabuljio u njega. Zaustio. A onda, mudro, opet zatvorio usta.

"Vaš je", rekao je Miller čudeći se njihovim riječima. Predao mu je pištolj a Ollie ga je još jednom provjerio, profesionalnije. Stavio je pištolj u prednji desni džep svojih hlača, a kutiju streljiva spustio u džep na prsima, gdje je izgledala kao kutija cigareta. Onda se oslonio na hladnjak, okruglog lica koje je još bilo sve znojno, i otvorio još jedno pivo. Osjećaj da vidim jednog posve nepoznatog Ollieja Weeksa nije me napuštao.

"Hvala vam, gospođo Dumfries", reče Miller.

"Nema na čemu", rekla je ona, a ja sam načas pomislio kako bih, kad bih ja bio njen suprug i vlasnik tih zelenih očiju i tog zaobljenog tijela, pokušao što manje putovati. Dati supruzi pištolj može se protumačiti kao smiješno simboličan čin.

"Ovo je isto možda glupo", rekao je Miller okrećući se opet Brownu s blokom i olovkom i Ollieju s pivom, "ali nemate možda nekakve bacače plamena ili tako nešto?"

"Ohhh, sranje", rekao je Buddy Eagleton, a onda porumenio kao Amanda Dumfries.

"Što je?" upita Mike Hatlen.

"Pa... do prošlog tjedna smo imali cijeli sanduk malih let- lampi. Ono, za po kući, za popravljanje pipa ili ispušnih cijevi ili čega već. Sjećate ih se, gospodine Brown?"

Brown je kiselo kimnuo.

"Prodali ste ih?" upita Miller.

"Ne, uopće nisu išle. Prodali smo samo tri-četiri komada, a ostatak smo vratili. Koje govno. Mislim... kakva šteta." Porumenjevši tako silno da je bio zamalo ljubičast, Buddy Eagleton opet se povukao u pozadinu.

Naravno, imali smo šibica, i soli (netko je neodređeno rekao da se priča kako je dobro staviti sol na pijavice i slično); i razno-razne metle i močo krpe. Većina ljudi i dalje je djelovala ohrabreno, a Jim i Myron bili su previše mortus da bi ikoga deprimirali, ali ja sam pogledao Ollieja u oči i vidio u njemu beznađe koje je bilo gore od straha. On i ja vidjeli smo pipke. Zamisao da na njih bacimo sol ili ih pokušamo odbiti drškama močo metli bila je smiješna na jedan jezovit način.

"Mike", reče Miller, "bi li se ti mogao pobrinuti za ovu malu pustolovinu? Htio bih malo razgovarati s Olliejem i Daveom."

"Nema problema." Hatlen je potapšao Dana Millera po ramenu. "Netko je morao preuzeti upravljanje, a ti si to dobro napravio. Dobrodošao u grad."

- "Znači li to da ću dobiti i povrat poreza?" upita Miller. Bio je sitan tip crvene kose u nestajanju. Izgledao je kao jedan od onih tipova koje naprosto morate zavoljeti kad ga tek upoznate, i - možda kao jedan od onih tipova koje naprosto morate zamrziti kad ga znate dulje vrijeme. Jedan od onih tipova koji uvijek zna bolje od vas kako se što radi.

"Nema šanse", reče Hatlen smijući se.

Hatlen je otišao. Miller je bacio pogled na moga sina.

"Ne brinite za Billyja", rekao sam.

"Čovječe, u životu nisam bio ovako zabrinut", reče Miller. "Ne", složio se Ollie i spustio praznu limenku u hladnjak za pivo. Uzeo je novu i otvorio je. Čulo se tiho siktanje plina.

"Vidio sam kako ste se vas dvojica pogledali", reče Miller.

Dovršio sam svoju Hershey čokoladicu i uzeo pivo da isperem usta.

"Reći ću vam što ja mislim", reče Miller. "Trebali bismo uzeti kakvih pet-šest ljudi, da omotaju te drške od metli tkaninom, i zavežu je žicom. A onda mislim da bismo trebali uzeti par onih limenki benzina za upaljače. Ako odrežemo vrhove limenki, mogli bismo vrlo hitro napraviti baklje."

Kimnuo sam. To je bilo dobro. Skoro sigurno ne dovoljno dobro - ne ako ste vidjeli kako izvlače Norma - ali bilo je bolje od soli.

"To bi ih bar moglo zabrinuti", reče Ollie.

Millerove usnice stisnu se jedna uz drugu. "Tako je gadno, ha?" rekao je-

"Tako je gadno", složio se Ollie, i bacio se na svoje pivo.

Do pola pet toga popodneva, vreće gnojiva bile su postavljene, a veliki izlozi blokirani osim par uskih procijepa. Pred svakim od njih stajao je po jedan stražar, a kraj svakog stražara bila je limenka benzina za upaljače, odrezanog vrha, i zaliha baklji od drški za metle. Imali smo pet procijepa, a Dan Miller je za svaki odredio raspored stražara. Kad je došlo pola pet, ja sam sjedio na hrpi vreća kraj jednog procijepa, s Billyjem kraj sebe. Gledali smo van u maglu.

Odmah s druge strane izloga bila je crvena klupica na kojoj su ljudi ponekad čekali prijevoz, s kupljenim namirnicama kraj sebe. Iza toga je bilo parkiralište. Magla se kovitlala polako, gusta i teška. Bila je pomalo vlažna, ali djelovala je tmurno i gadno. Već samo gledajući u nju osjećao sam se obeshrabreno i izgubljeno.

"Tata, jel' ti znaš što se događa?" upita Billy.

"Ne, sunce", rekao sam.

Neko je vrijeme šutio, promatrajući si ruke, koje su mlitavo ležale u krilu njegovih Tuffskin traperica. "Zašto netko ne dođe i ne spasi nas?" upitao je konačno. "Državna policija, ili FBI, ili netko?"

"Ne znam."

"Misliš da je mama dobro?"

"Billy, naprosto ne znam", rekao sam, i ogrlio ga oko ramena.

"Strašno mi fali", rekao je Billy boreći se sa suzama. "Žao mi je za svaki put kad sam bio zločest prema njoj."

"Billy", rekao sam, i morao stati. Osjećao sam sol u svome grlu, a glas mi je htio drhtati.

"Hoće li to ikad završiti?" upita Billy. "Tata? Hoće li?"

"Ne znam", rekao sam, a on je spustio glavu pod moje rame, a ja sam mu ogrlio potiljak, osjećajući finu zakrivljenost njegove lubanje tik ispod guste kose. Sjetio sam se večeri svoga vjenčanja. Promatrajući Steff kako skida jednostavnu smeđu haljinu u koju se presvukla nakon obreda. Imala je najednom boku veliku ljubičastu masnicu, jer je dan prije uletjela u vrata. Sjećam se da sam gledao masnicu i pomislio, Kad ju je zaradila, još je bila Stephani Stepanek, i osjećao sam nešto nalik čudu. A onda smo vodili ljubav, a vani je iz tmurno sivog prosinačkog neba paduckao snijeg.

Billy je plakao.

"Šššš, Billy, ššš", rekao sam, ljuljajući ga uz sebe, ali on je i dalje plakao. Bila je to ona vrsta plača koju samo majke znaju srediti kako treba.

Prerana noć pala je na unutrašnjost Federal Foodsa. Miller i Hatlen i Bud Brown razdijelili su džepne svjetiljke, cijelu zalihu, kakvih dvadesetak komada. Norton je glasno zahtijevao dio za svoju skupinu, i dobio je dvije. Svjetla su letuckala amo-tamo po prolazima, poput prestrašenih duhova.

Držao sam Billyja uza se i gledao kroz procijep. Mliječna neprozirnost svjetla tamo vani nije se puno promijenila; trgovina se smračila samo zbog naguranih vreća. Nekoliko puta mi se učinilo da sam nešto vidio, ali bili su to samo živci. Jedan drugi stražar podigao je nesigurnu lažnu uzbunu.

Billy je opet ugledao gospođu Turman, i rado je otišao k njoj premda ga cijelo ljeto nije čuvala. Imala je jednu svjetiljku, i predala mu ju je dragovoljno. Ubrzo je pokušavao ispisati svoje ime svjetlom na bezizražajnom staklu hladnjaka za smrznutu hranu. Činilo se da je i ona sretna što njega vidi, kao i on nju, i uskoro su došli k meni. Hattie Turman bila je visoka, mršava žena lijepe crvene kose koja se tek počela prošaravati sjedinama. Par naočala visio je s ukrasnog lanca - one vrste koju, mislim, smiju nositi samo sredovječne gospođe - sve do prsa.

"Je li Stephanie ovdje, David?" upitala je.

"Ne. Kod kuće je."

Kimnulaje glavom. "I Alan. Koliko dugo si još na straži?"

"Do šest."

"Jesi li što vidio?"

"Ne. Samo maglu."

"Ja ću čuvati Billyja do šest, ako hoćeš."

"Hoćeš li tako, Billy?"

"Da, molim lijepo", rekao je, mašući svjetiljkom iznad glave u sporim lukovima, i promatrajući svjetlo kako klizi po stropu.

"Bog će sačuvati tvoju Steffy, a i Alana", rekla je gospođa Turman, i povela Billyja za ruku. Govorila je sa smirenom sigurnošću, ali u očima joj nije bilo nimalo vjere.

Oko pola šest, u dubini trgovine podigli su se zvuci uzbuđene svađe. Netko se izrugivao nečemu što je netko drugi rekao, a netko treći - mislim Buddy Eagleton - povikao je: "Ludi ste ako izađete tamo van!"

Nekoliko snopova iz svjetiljki udružilo se u središtu kontroverze, i kretalo se prema prednjem dijelu trgovine. Podsmješljivi, piskutavi smijeh gospođe Carmody prorezao je tamu, neugodan kao nokti povučeni po ploči.

Kroz žamor glasova probio se udar Nortonovog tenora za sudnicu: "Pustite nas da prođemo, molim vas! Pustite nas da prođemo!"

Čovjek pred procijepom odmah kraj mojeg napustio je svoje mjesto da vidi čemu vika. Ja sam odlučio ostati gdje sam. Kakav god bio razlog gužve, stizao je prema meni.

"Molim vas", govorio je Mike Hatlen. "Molim vas, dajte da porazgovaramo o tome."

"Nema se o čemu razgovarati", objavio je Norton. Sad mu je lice isplivalo iz polumraka. Bilo je odlučno i iscrpljeno i posve jadno. Držao je jednu od dvije svjetiljke dodijeljene ravnozemcima. Kovrčavi čuperci kose još su mu se dizali iznad ušiju, kao rogovi prevarenog supruga. Bio je na čelu vrlo male procesije - petero od izvornih devetero ili desetero. "Mi idemo van", objavio je.

"Nemojte biti ludi", rekao je Miller. "Mike je u pravu. Možemo porazgovarati o tome, zar ne? Gospodin McVey će spržiti malo piletine na plinskom roštilju, možemo svi sjesti i pojesti i naprosto - "

Stao je Nortonu na put, a Norton ga je gurnuo. Milleru se to nije svidjelo. Lice mu se zarumenilo, a onda zadobilo opak izraz. "Onda radite što god želite", rekao je. "Ali to je kao da ubijate te druge ljude."

S mirom velike odlučnosti ili nesalomive opsesije, Norton je rekao: "Poslat ćemo vam pomoć."

Jedan do njegovih sljedbenika promrmljao je slaganje, ali drugi je tiho skliznuo u stranu. Sad je preostao samo Norton i još četvorica. Možda to i nije bilo tako loše. I Krist osobno uspio je skupiti samo dvanaestoricu.

"Čujte", rekao je Mike Hatlen. "G. Norton - Brent - bar ostanite na piletini. Da pojedete nešto toplo."

"I dam vam priliku da govorite dalje? Bio sam u previše sudnica da bih pao na takav štos. Već ste tako zbunili pet-šest mojih ljudi."

"Vaših ljudi?" Hatlen je skoro zastenjao. "Vaših ljudi? Kriste, bože, kako to govorite? Oni su ljudi, samo to. Ovo nije igra, i sasvim sigurno nije sudnica. Tamo vani su, ne znam kako bih rekao, tamo su neki stvorovi, a kakvog ima smisla da svi poginete?"

"Stvorovi, kažete", rekao je Norton, zvučeći pomalo zabavljeno. "Gdje? Vaši ljudi su već par sati na straži. Tko je vidio makar jednog?"

"Pa, s druge strane. U -"

"Ne, ne, ne", reče Norton tresući glavom. "To smo već puno puta prošli. Mi idemo van -"

"Ne", prošaptao je netko, i riječ je odjekivala i širila se, zvučeći kao šuškanje uvelog lišća u sumrak listopadske večeri. Ne, ne, ne...

"Zar ćete nas silom zadržati?" upitao je neki kreštavi glas. Bila je to jedna od Nortonovih "ljudi", da se poslužim njegovim izrazom - postarija dama s bifokalnim naočalama. "Zar ćete nas silom zadržati?"

Tihi žamor negacije je zamro.

"Ne", reče Mike. "Ne, ne mislim da će vas itko silom zadržati." Šapnuo sam Billyju u uho. Pogledao me, začuđen i pun pitanja. "Idi odmah", rekao sam. "Požuri." Otišao je.

Norton je prošao rukom kroz kosu, pokret proračunat kao kod bilo kojeg brodvejskog glumca. Više mi se sviđao dok je bezuspješno povlačio uže svoje motorke, psujući uvjeren da ga nitko ne vidi. Nisam tada znao, a ni sad ne znam je li doista vjerovao u ono što radi ili nije. Mislim da je negdje duboko u sebi znao što će se dogoditi. Mislim da se logika kojoj se izvana klanjao cijelog života na kraju okrenula protiv njega, kao tigar koji je poslao zao i opak.

Nemirno se ogledao oko sebe, kao želeći da ima još što reći. A onda je poveo svojih četvero sljedbenika kraj jedne blagajne. Osim postarije žene, bio je tu bucmasti dječak od kakvih dvanaest godina, jedna mlada djevojka, i čovjek u trapericama, s golferskom kapicom zabačenom na potiljak.

Nortonov pogled uhvatio je moj, malo se raširio, i onda skrenuo u stranu.

"Brent, čekaj malo", rekao sam.

"Ne želim više raspravljati o tome. Svakako ne s tobom."

"Znam da ne želiš. Hoću te samo zamoliti za uslugu." Pogledao sam oko sebe i ugledao Billyja kako se trčećim korakom vraća do blagajni.

"Što je to?" upitao je Norton sumnjičavo kad je Billy prišao i dodao mi paket u celofanu.

"Konopac za rublje", rekao sam. Bio sam neodređeno svjestan da nas sad već svi u trgovini poromatraju, raspršeni s druge strane blagajni i izlaznih puteva. "To je najveći smotaj. Devedeset metara."

"Pa?"

"Pitao sam se bi li htio svezati jedan kraj oko pasa prije nego što izađeš. Ja ću popuštati konop. Kad osjetiš da se zategnuo, samo ga sveži oko nečega. Nije važno oko čega. Može i kvaka nekog automobila.

"Za ime božje, zašto?"

"Tako ću znati da ste uspjeli prijeći bar devedeset metara", rekao sam. Nešto u njegovom pogledu je zatreptalo... ali samo načas.

"Ne", rekao je.

Slegnuo sam remenima. "Dobro. Svejedno, sa srećom."

Naglo, čovjek s golf-kapicom je rekao: "Ja ću to učiniti, gospodine. Nema razloga da ne."

Norton se okrenuo prema njemu, kao da će mu nešto oštro prigovoriti, a čovjek s golferskom kapicom ga je mirno promatrao. U njegovim očima ništa nije treptalo. On je svoju odluku donio, i u njemu nije bilo ni tračka sumnje. I Norton je to vidio, i ništa nije rekao.

"Hvala", rekao sam.

Razrezao sam omot svojim džepnim nožićem, a konopac za rublje se razmotao u krutim petljama. Pronašao sam jedan kraj i svezao ga oko pasa Golferskoj Kapici, u labavom čvoru. On ga je smjesta odvezao i stegnuo jače, dobrim, hitrim mornarskim čvorom. U trgovini se nije čulo ni glasa. Norton se s nelagodom premiještao s noge na nogu.

"Hoćete moj nož?" upitao sam čovjeka s golferskom kapicom.

"Imam svoj." Pogledao me s istim onim mirnim prezirom. "Vi samo pazite da otpuštate konop. Ako me bude kočio, odbacit ću ga."

"Jesmo li svi spremni?" upitao je Norton, preglasno. Bucmasti dječak je poskočio kao da ga je netko zaškakljao. Ne dobivši odgovora, Norton se okrenuo i pošao.

"Brent", rekao sam i ispružio ruku. "Sretno, čovječe."

Pogledao je moju ruku kao da je to neko sumnjivo strano tijelo. "Poslat ćemo vam pomoć", rekao je konačno, i prošao kroz izlazna vrata. Opet se pojavio onaj tanki kiselkasti smrad. Ostali su ga slijedili van.

Mike Hatlen je došao i stao kraj mene. Nortonova peteročlana skupina stajala je u mliječnoj magli koja se polako gibala. Norton je nešto rekao, i trebao sam to čuti, ali magla kao da je imala neki čudan, prigušujući efekt. Nisam čuo ništa osim zvuka njegova glasa i dva-tri izdvojena sloga, kao neki glas s radija kad ga čuješ iz daljine. Krenuli su dalje.

Hatlen je držao pritvorena vrata. Ja sam otpuštao konopac, držeći ga što sam mogao opuštenijim, imajući na umu čovjekovo obećanje da će ga odbaciti ako ga bude kočio. Još uvijek nije bilo ni zvuka. Billy je stajao kraj mene, nepokretan ali kao uzbiban nekim vlastitim, unutarnjim strujama.

I opet sam imao onaj čudan osjećaj da njih petero nisu toliko nestali u magli koliko postali nevidljivima. Načas, njihova odjeća kao da je stajala sama, a onda su nestali. Neprirodna gustoća magle nije toliko impresionirala dok nisi vidio kako u nekoliko sekundi proguta ljude.

Otpuštao sam konopac. Otišla je četvrtina, zatim polovica. Onda se načas prestao odmatati. Od živog stvora u mojim rukama postao je mrtav. Zastao mi je dah. Onda je opet krenuo dalje. Propuštao sam ga kroz prste, i odjednom se sjetio kako me otac odveo u Brookside da vidimo film Moby Dick s Gregoryjem Peckom. Mislim da sam se malo nasmiješio.

Sad je već otišlo tri četvrtine konopca. Vidio sam kako mu kraj leži kraj Billyjevih nogu. A onda se opet prestao kretati kroz moje prste. Ležao je nepomično kakvih pet sekundi, onda se još metar i pol trznulo van. A onda je naglo zavinuo lijevo, zapinjući za rub izlaznih vrata.

Naglo, odmotalo se šest metara konopca, ostavljajući tanku vrelinu na mome lijevom dlanu. A iz magle se začuo visok, drhtavi vrisak. Bilo je nemoguće odrediti spol osobe koja je vrisnula.

Konopac se opet trznuo u mojim rukama. I još jednom. Pojurio je kroz otvorena vrata u desno, pa onda opet ulijevo. Još nekoliko stopa se odmotalo, a onda se tamo vani začulo zavijanje koje je moga sina natjeralo da zacvili. Hatlen je zapanjeno stajao. Oči su mu se razrogačile. Jedan ugao usnica mu se spustio i drhtao.

Zavijanje se naglo prekinulo. Činilo se da cijelu vječnost nema nikakvog zvuka. A onda je povikala ona stara gospođa - ovog puta nije bilo sumnje o kome se radi. "Skidajte to s mene!" vrištala je. "O moj bože, moj bože, skinite to -"

A onda se i njen glas prekinuo.

Skoro čitav konopac naglo mi je projurio kroz blago sklopljenu šaku, ovog puta opekavši me jače. A onda se potpuno opustio, i iz magle se začuo neki zvuk - teško, glasno stenjanje - od koje su mi se usta sva osušila.

Nije nalikovalo nijednom zvuku koji sam u životu čuo, ali najbliži bi bio film negdje u afričkoj stepi ili južnoameričkoj močvari. Bio je to zvuk neke krupne životinje. Opet se začuo, tih i razdiruć i divalj. Još jednom... a onda se sveo na seriju tihog mrmljanja. Onda je posve utihnuo.

"Zatvorite vrata", rekla je Amanda Dumfries drhtavim glasom. "Molim vas."

"Samo malo", rekao sam, i počeo povlačiti konopac natrag unutra.

Izašao je iz magle i nagomilao mi se oko nogu u neurednim zamotajima i gužvama. Kakvih devedeset centimetara od kraja, novi bijeli konopac za rublje bio je cigleno crven.

"Smrt!" zavrištala je gospođa Carmody. "Smrt je izaći tamo van! Je li vam sad jasno?"

Kraj konopca bio je ižvakano i otrcano klupko niti i grudvica pamuka. Grudvice su bile poprskane sićušnim kapima krvi. Nitko se nije suprotstavio gospođi Carmody. Mike Hatlen je zatvorio vrata.

Prva noć

Gospodin McVey radio je u Bridgtonu kao mesar sve otkako je meni bilo dvanaest-trinaest godina, i nisam imao pojma kako mu je ime ili koliko bi mogao imati godina. Postavio je plinski roštilj pod jednim od malih ispušnih ventilatora - ventilatori se nisu vrtjeli, ali valjda su otvori još uvijek pružali bar nešto ventilacije - i do pola sedam, miris piletine ispunio je trgovinu. Bud Brown se nije protivio. Možda od šoka, ali vjerojatnije je shvatio činjenicu da njegovo svježe meso i perad ne postaje ništa svježije. Piletina je dobro mirisala, ali nije baš bilo puno ljudi koji su htjeli jesti. Gospodin McVey, sitan i sparan i uredan u svojoj bijeloj uniformi, svejedno je kuhao piletinu i slagao dva po dva komada na papirnate tanjure i poredao ih kao u menzi na vrh štanda s mesom.

Gospođa Turman donijela je i meni i Billyju po tanjur, zajedno s krumpirovom salatom s odjela delikatesa. Jeo sam što sam bolje mogao, ali Billy nije čak ni prčkao po svojoj porciji.

"Moraš jesti, veliki moj", rekao sam.

"Nisam gladan", rekao je, odmakavši tanjur.

"Nećeš porasti velik i jak ako ne budeš -"

Sjedeći malo iza Billyja, gospođa Turman stresla je glavom.

"Dobro", rekao sam. "Idi bar uzmi jednu breskvu i pojedi je. Dobro?"

"Što ako gospodin Brown nešto kaže?"

"Ako ti nešto kaže, dođi ovamo i reci meni."

"Dobro, tata."

Polako je otišao. Činilo se kao da se nekako smanjio. Srce me boljelo dok sam ga tako gledao. Gospodin McVey i dalje je kuhao piletinu, naizgled ne mareći što je samo par ljudi jede, sretan zbog samog kuhanja. Mislim da sam već rekao, ima raznih načina da izađete na kraj s ovako nečim. Pomislili biste možda da nije tako, ali jest. Um je čudna zvijerka.

Gospođa Turman i ja sjedili smo na polovici prolaza s lijekovima. Ljudi su sjedili u malim skupinama po cijeloj trgovini. Nitko osim gospođe Carmody nije sjedio sam; čak i Myron i njegov kompić Jim su bili zajedno - obojica su se onesvijestili kraj hladnjaka za pivo.

Šestorica novih stražara gledala su kroz procijepe. Jedan od njih bio je Ollie, koji je žvakao batak i pio pivo. Baklje od drški za metle ležale su kraj svakog stražarskog mjesta, kraj svake limenka benzina za upaljače... ali mislim da nitko više nije vjerovao u baklje onako kao što su prije vjerovali. Ne nakon onog tihog i užasno živog stenjavog zvuka, ne nakon prožvakanog, krvlju natopljenog konopca za rublje. Ako ono vani odluči da nas želi, dobit će nas. Ono, ili oni.

"Hoće li noćas biti jako gadno?" upitala je gospođa Turman. Glas joj je bio miran, ali oči su joj bile bolesne i prestrašene.

"Hattie, naprosto ne znam."

"Pusti me da pazim na Billyja koliko god možeš. Ja... Davey, mislim da sam prestravljena na smrt." Suho se nasmijala. "Da, mislim da je to to. Ali ako imam Billyja, bit ću dobro. Bit ću dobro zbog njega."

Oči su joj blistale. Prignuo sam se bliže i potapšao je po ramenu.

"Strašno se brinem za Alana", rekla je. "Mrtav je, Davey. U srcu sam sigurna da je mrtav."

"Ne, Hattie. Ne možeš to znati."

"Ali osjećam da je istina. Zar ti ne osjećaš ništa oko Stephanie? Zar nemaš bar neki... dojam?"

"Ne", rekao sam, lažući kao pas.

Iz grla joj se probio prigušen zvuk, i prekrila je usta rukom. Naočale su joj odsijavale mutno, prigušeno svjetlo. "Billy se vraća", promrmljao sam.

Jeo je breskvu. Hattie Turman potapšala je pod kraj sebe, i rekla mu da će mu, kad završi, pokazati kako od koštice breskve i malo konca može napraviti čovječuljka. Billy joj se blijedo nasmiješio, a gospođa Turman uzvratila mu je osmijeh.

U 8 sati, šestorica novih stražara prišlo je procijepima, a Ollie je prišao mjestu gdje sam ja sjedio. "Gdje je Billy?"

"S gospođom Turman, tamo otraga", rekao sam. "Bave se ručnim radom. Prošli su lutke od koštica breskve, i maske od vrećica, i lutkice od jabuka, a sad mu gospođa McVey pokazuje kako se rade lutke od čistilica za lule."

Ollie je povukao dug gutljaj piva i rekao: "Tamo vani se stvari pokreću."

Oštro sam ga pogledao.

"Nisam pijan", rekao je. "Trudim se, ali ne uspijeva mi. Volio bih da jesam, David."

"Kako to misliš, stvari se pokreću tamo vani?"

"Ne mogu biti siguran. Pitao sam Waltera, i on kaže da ima isti osjećaj, neki dijelovi magle bi se na minutu zatamnili - ponekad samo mrljica, ponekad veliki komad tamnijeg, kao masnica. A onda opet izblijedi u sivu. I sve se kovitla. Čak i Arnie Simms kaže da mu se čini kako se tamo vani nešto događa, a on je slijep k'o krtica."

"Što kažu ostali?"

"Drugi nisu odavde, ja ih ne poznajem", reče Ollie. "Nisam ih ništa pitao."

"Koliko si siguran da ti se nije samo pričinilo?"

"Siguran", reče on. Glavom je pokazao gospođu Carmody, koja je sama sjedila na kraju prolaza. Njoj apetit nije nimalo popustio: na njenom tanjuru bilo je cijelo pileće groblje kostiju. Bila je ili krv ili sok od borovnica. "Mislim da je u jednom u pravu", reče Ollie. "Otkrit ćemo. Kad se smrači, otkrit ćemo."

Ali nismo morali čekati do mraka. Kad je došlo, Billy je vidio vrlo malo, jer ga je gospođa Turman zadržala otraga. Ollie je još sjedio sa mnom kad je jedan od ljudi naprijed ispustio krik i zateturao unatrag sa svoga mjesta, mašući rukama. Bilo je blizu pola devet; vani, biserno bijela magla potamnila je do tmurne bezlične boje sumraka u studenom.

Nešto je sletjelo na staklo pred jednim od procijepa.

"Oh, Isusa mi!" vrištao je čovjek koji je tamo bio stražario. "Pustite me van! Hoću otići odavde!"

Jurio je uokolo u nesuvislim krugovima, izbuljenih očiju, dok je debela nit sline u jednom kutu njegovih usana svjetlucala u sve dubljim sjenama. Onda je pojurio ravno niz najdalji prolaz, kraj hladnjaka sa smrznutom hranom.

Čuli su se i drugi krici. Neki ljudi su pojurili prema naprijed da vide što se dogodilo. Mnogi drugi povukli su se otraga, ne mareći i ne želeći vidjeti što to puže po staklu tamo vani.

Krenuo sam prema procijepu, s Olliejem kraj sebe. Ruka mu je bila u džepu u koji je spremio pištolj gospođe Dumfires. Sad je još jedan stražar ispustio krik - ne toliko straha koliko gadljivosti.

Ollie i ja prošli smo kraj jedne blagajne. Sad sam vidio što je prestrašilo tipa s toga mjesta. Nisam znao što je, ali vidio sam ga. Izgledalo je kao neko manje stvorenje na nekoj Boschovoj slici - jednom od njegovih paklenskih murala. Bilo je u stvoru i nečeg skoro užasno komičnog, jer je istovremeno djelovao kao neka od onih čudnih kreacija od vinila i plastike koje možeš kupiti za 1,89$ kako bi prestrašio prijatelje... zapravo, točno ono za što me Norton bio optužio da sam podmetnuo tamo u skladišnom prostoru.

Stvor je bio dugačak možda šezdeset centimetara, izdužen, u dijelovima, ružičaste boje spaljenog mesa koje je zacijelilo. Izbuljene oči zurile su u dva različita smjera odjednom s krajeva kratkih, pokretnih ticala. Držao se za prozor debelim sisaljkama. Sa suprotnog kraja virilo mu je nešto što je bilo ili pretjerano velik spolni organ ili žalac. A iz leđa su mu se pružala prevelika krila s membranama, kao krila muhe. Kretali su se vrlo polako dok smo se Ollie i ja približavali staklu.

Kod procijepa s naše lijeve strane, gdje je čovjek bio ispustio zgađen, zagrcnut zvuk, tri takva stvora puzala su po staklu. Polako su se kretali po njemu, ostavljajući za sobom ljepljive pužolike tragove. Njihove oči - ako su to doista bile oči - skakutale su na krajevima ticala debelih poput prsta. Najveći je bio dugačak možda metar i dvadeset. Povremeno bi prepuzali jedno preko drugog.

"Pogledajte te proklete stvorove", rekao je Tom Smalley zgađenim glasom. Stajao je kraj procijepa s naše desne strane. Nisam odgovorio. Kukci su sad bili kod svih procijepa, što je vjerojatno značilo da gmižu po cijeloj zgradi... kao crvi na komadu mesa. To nije bila baš ugodna slika, i osjetio sam kako je ono malo piletine što sam uspio pojesti sad htjelo opet na zrak.

Netko je jecao. Gospođa Carmody je vrištala o užasima iz dubine zemlje. Netko joj je natmureno rekao da začepi ako zna što je dobro za nju. Isto staro sranje.

Ollie je iz džepa izvadio pištolj gospođe Dumfries, a ja sam mu zgrabio ruku. "Ne budi lud."

Otresao me. "Znam što radim", rekao je.

Kucnuo je cijevi pištolja o izlog, lica zgrčenog u izraz zgađenosti, kao maska. Brzina krila na stvorovima se povećala dok nisu postala tek zamućeni trag - tko nije znao, možda bi pomislio da se uopće ne radi o krilatim stvorovima. A onda su naprosto odletjeli.

Neki drugi su vidjeli što je Ollie napravio i shvatili. Koristili su drške metli da pokucaju na izlog. Stvorovi su odletjeli, ali su se odmah i vratili. Izgleda da su i po umnim sposobnostima bili nalik prosječnoj kućnoj muhi. Ono što je bilo skoro panika sad se rastopilo u žamoru razgovora. Čuo sam kako netko pita nekoga drugog za mišljenje o tome što bi se dogodilo kad bi neki od tih stvorova sletio na tebe. To je bilo pitanje kojem ni u kom slučaju nisam htio doznati odgovor.

Kuckanje po izlogu je počelo zamirati. Ollie se okrenuo prema meni i počeo nešto govoriti, ali prije nego što je htio učiniti nešto osim zaustiti, nešto je došlo iz magle i zgrabilo jednog od stvorova što su gmizali po staklu. Mislim da sam vrisnuo. Nisam siguran.

To je bio neki leteći stvor. Više od toga ne bih mogao sa sigurnošću reći. Magla kao da se zatamnila, točno onako kako je Ollie bio opisao, samo što tamna mrlja nije izblijedila; pretvorila se u nešto s lepetavim, kožnim krilima i albinski bijelim tijelom, i crvenim očima. Udarilo je u staklo dovoljno da zadrhti. Kljun mu se otvorio. Ugrabilo je ružičastog stvora i onda nestalo. Cijela stvar potrajala je manje od pet sekundi. Imao sam blijed krajnji dojam da se ružičasti stvor migolji i lamaće krilima dok silazi niz otvor, kao što će se mala riba migoljiti i lepetati perajama u kljunu galeba.

Sad se začuo još jedan udarac, pa još jedan. Ljudi su opet počeli vrištati, i nastao je stampedo prema stražnjem dijelu trgovine. Začuo se još prodorniji vrisak, bola, a Ollie je rekao: "O, bože moj, ona starica je pala a oni su je naprosto pregazili."

Potrčao je opet kraj blagajne. Ja sam ga krenuo slijediti, a onda sam ugledao nešto što me okamenilo na mjestu.

Visoko gore s moje desne strane, jedna od vreća gnojiva klizila je polako prema natrag. Tom Smalley stajao je točno pod njom, zureći u maglu kroz svoj procijep.

Još jedan ružičasti kukac sletio je na debelo staklo kod procijepa gdje smo bili stajali Ollie i ja. Jedan od letećih stvorova je dopikirao i zgrabio ga. Starica koju su pregazili nastavila je vrištati prodornim, istruganim glasom.

Ona vreća. Ona vreća koja klizi.

"Smalley!" povikao sam. "Pazi! Iznad sebe!"

U općoj gužvi, nije me ni čuo. Vreća se zaljuljala, pa pala. Udarila ga je ravno u glavu. Srušio se, bradom udarivši u policu koja se pružala ispod ruba izloga.

Jedan od letećih albino stvorova proguravao se kroz neravnu rupu u staklu. Čuo sam kako proizvodi tihi škripavi zvuk, sad kad je bar dio vrištanja prestao. Njegove crvene oči blistale su na trokutastoj glavi, nagnutoj malo u stranu. Težak, zakrivljen kljun proždrljivo se otvarao i zatvarao. Izgledao je pomalo kao slike pterodaktila kakve se mogu vidjeti u knjigama od dinosaurima, ali mnogo više kao nešto što je ispalo iz košmara kakvog luđaka.

Dograbio sam jednu baklju i umočio je u limenku benzina za upaljače, prevrnuvši je i stvarajući na podu baricu tekućine.

Leteći stvor zastao je na vrhu vreća s gnojivom, zureći oko sebe, polako i zlokobno se premještajući s jedne noge opremljene pandžama na drugu. Bio je to glup stvor, uvjeren sam u to. Dvaput je pokušao raširiti krila, koja bi udarila u zidove i zatim se sklopila preko njegovih zgrbljenih leđa kao krila grifona. Treći put kad je pokušao, izgubio je ravnotežu i nespretno pao sa svoga mjesta, još uvijek pokušavajući raširiti krila. Pao je na leđa Toma Smalleya. Jedan potez njegovih pandži i Tomova se košulja rasparala. Krv je potekla.

Bio sam tamo, ni metar daleko. Baklja mi je kapala benzin. Bio sam emocionalno spreman ubiti ga ako mogu... a onda sam shvatio da nemam šibice kojom bih je zapalio. Posljednju sam potrošio paleći cigaru gospodinu McVeyu prije sat vremena.

Cijelo mjesto sad se pretvorilo u pandemonij. Ljudi su vidjeli kako se stvorenje gnijezdi na Smalleyevim leđima, nešto što još nitko na svijetu nikad nije vidio. Trznulo je glavom prema naprijed pod upitnim uglom, i odvalilo komad mesa sa stražnje strane Smalleyevog vrata.

Pripremao sam se upotrijebiti baklju kao malj kad je u tkaninu umotan vrh odjednom planuo. Dan Miller je stajao tamo, držeći

Zippo upaljač sa znakom marinaca. Lice mu je bilo grubo kao stijena od užasa i bijesa.

"Ubijte ga", rekao je promuklo. "Ubijte ga ako možete." Kraj njega je stajao Ollie. Imao je u ruci 38-icu gospođe Dumfries, ali nije mogao naciljati.

Stvor je raširio krila i jednom zamahnulo njima - ne da odleti, već da bi čvršće uhvatio svoj plijen - a onda su njegova kožno bijela, membranasta krila prekrila cijeli gornji dio tijela jadnog Smalleya. Onda su došli zvuci - smrtonosni zvuci deranja koje nisam u stanju podrobno opisati.

Sve se to dogodilo u nekoliko sekundi. Onda sam gurnuo baklju u stvora. Imao sam osjećaj da sam udario u nešto nimalo čvršće od papirnog zmaja. Sljedećeg časa, cijeli stvor je plamtio. Ispustio je vrištavi zvuk a krila su mu se raširila; glava mu se trzala, a crvene oči kolutale u nečemu što je, iskreno se nadam, bila strašna agonija. Poletjelo je uz zvuk nalik onome koji proizvode platnene plahte kad lepeću na konopcu na oštrom proljetnom povjetarcu. Opet je ispustilo onaj zahrđali, vrištavi zvuk.

Glave su se okretale kako bi slijedile njegovu plamteću, samrtnu putanju. Mislim da mi se od cijele stvari ništa u pamćenju ne ističe tako snažno kao taj leteći stvor kako leti u cik-cak iznad prolaza Federalovog super-marketa, dok s njega tu i tamo otpadaju nagoreni, zadimljeni komadići. Konačno se srušilo u umake za tjesteninu, rasipajući na sve strane Ragú i Prince i Prima Salsu poput kapi krvi. Preostalo je malo što osim pepela i kostiju. Smrad gorenja bio je silan i odvratan. A ispod toga, kao neki kontrapunkt, bio je tanak i kiselkast smrad magle koji se pružao kroz pukotinu na staklu.

Načas je vladala potpuna tišina. Bili smo ujedinjeni u crnom čudu pred tim sjajnim, gorućim letom smrti. Onda je netko počeo zavijati. Drugi su vrištali. A odnekud odostrag, čuo sam svoga sina kako plače.

Uhvatila me neka ruka. Bio je to Bud Brown. Oči su mu skoro iskakale iz duplji. Usne su mu se povukle s lažnog zubala, kao da reži. "Jedan od onih drugih stvorova", rekao je i pokazao rukom.

Jedan kukac ušao je kroz rupu i sad je sjedio na vreći gnojiva, dok su mu mušja krila zujala - čulo ih se: zvučala su kao električni ventilator iz jeftine trgovine električnom robom - a oči se iskolačile sa svojih ticala. Njegovo ružičasto i gnjusno bucmasto tijelo hitro je dahtalo.

Krenuo sam prema njemu. Baklja mi je zamirala, ali još se nije ugasila. Ali pretekla me gospođa Reppler, učiteljica trećeg razreda. Bilo joj je možda pedeset i pet, možda šezdeset godina, tanka kao prut. Tijelo joj je imalo onaj čvrst, isušen izgled koji me uvijek podsjeti na sušenu govedinu.

Imala je u svakoj ruci po jednu limenku Raida, kao neki poludjeli revolveraš u egzistencijalističkoj komediji. Ispustila je rezanje bijesa koje bi bilo na čast spiljskom čovjeku dok razbija glavu svome neprijatelju. Držeći limenke u ispruženim rukama, stisnula je njihove pipce. Gusti sprej protiv kukaca prekrio je stvora. Zgrčio se u agoniji, suludo se izvijajući i okrećući, i konačno padajući s vreća, odbijajući se od tijela Toma Smalleya - koji je bez ikakve sumnje ili dvojbe bio mrtav - i konačno slećući na pod. Krila su mu suludo zujala, ali nisu ga mogla podići; bila su prekrivena Raidom. Koji časak kasnije, krila su usporila, pa stala. Krepalo je.

Sad se čulo ljude kako plaču. I stenju. Starica koju su pregazili je stenjala. I čuo se smijeh. Smijeh prokletnika. Gospođa Reppler stajala je iznad svoga plijena, dok su joj se mršava prsa ubrzano dizala i padala.

Hatlen i Miller pronašli su jedna od onih kolica na kojima pomoćnici u trgovini voze velike kutije, i zajedničkim su ih snagama nagurali na vrh vreća s gnojivom, blokirajući trokutastu rupu u staklu. Kao privremena mjera, bilo je dobro.

Amanda Dumfries stupila je naprijed kao da hoda u snu. U jednoj je ruci držala plastičnu kantu za brisanje poda. U drugoj je imala metlu, još uvijek umotanu u prozirnu foliju. Sagnula se, očiju još uvijek razrogačenih i bezizražajnih, i pomela mrtvu ružičastu stvar-kukca, puža, što god bilo - u kantu. Čulo se krckanje folije na metli dok je mela pod. Prišla je izlaznim vratima. Na njima nije bilo kukaca. Malo ih je otvorila i izbacila kantu. Pala je na bok i kotrljala se naprijed-natrag u sve manjem luku. Jedan ružičasti stvor dozujao je iz noći, sletio na vedro, i krenuo puzati po njemu.

Amanda se rasplakala. Prišao sam joj i stavio joj ruku preko ramena.

U pola dva sljedećeg jutra, sjedio sam leđima oslonjen na bijeli emajl štanda za meso, napola u snu. Billyjeva glava bila mi je u krilu. On je čvrsto spavao. Nedaleko od nas, Amanda Dumfries je spavala s glavom na nečijoj jakni.

Nedugo nakon plamteće smrti pticolikog stvora, Ollie i ja smo otišli natrag u skladište i prikupili pet-šest prostirki poput one kojom sam prije pokrio Billyja. Nekoliko ljudi spavalo je na njima. Donijeli smo i nekoliko teških drvenih kutija s narančama i kruškama, i nas četvorica smo ih zajedničkim snagama uspjeli podići povrh vreća s gnojivom ispred rupe u staklu. Pticoliki stvorovi će se debelo namučiti da pomaknu jednu od tih kutija; bile su teške oko četrdeset kila svaka.

Ali ptice i kukcoliki stvorovi kojima su se hranile nisu bili jedini tamo vani. Bio je tu i stvor s pipcima koji je uzeo Norma. Trebalo se sjetiti otrcanog konopa za rublje. Trebalo se sjetiti i onog neviđenog stvora koji je ispustio ono tiho, guturalno režanje. I poslije smo čuli nekoliko takvih zvukova - ponekad vrlo daleko - ali koliko je zapravo "daleko" uz prigušujuću maglu? A ponekad bi bili dovoljno blizu da zatresu zgradu, i natjeraju nas sve da se osjetimo kao da su nam se srčane klijetke napunile ledenom vodom.

Billy se trgnuo u mome krilu i zastenjao. Pogladio sam ga po kosi, a on je zastenjao još glasnije. A onda je izgleda opet pronašao mirnije vode sna. Moj polusan se raspršio, i opet sam zurio, posve budan. Otkako se smračilo, uspio sam odspavati samo kakvih devedeset minuta, a i tada su me progonili snovi. U jednom od fragmentarnih snova, vratio sam se u prošlu večer. Billy i Steffy su stajali pred panoramskim prozorom, zureći u crnu i sivu vodu, u srebrni, uskovitlani vodoskok koji je najavljivao oluju. Pokušavao sam stići do njih, znajući da bi dovoljno snažan vjetar mogao slomiti prozor i razbacati smrtonosne staklene strelice po cijeloj dnevnoj sobi. Ali koliko god trčao, činilo se da im nisam nimalo bliži. A onda se jedna ptica izdigla iz vodoskoka, ogromna, grimizna oiseau de mort{4}, čiji je pretpovijesni raspon krila zamračio cijelo jezero, od istočne do zapadne strane. Kljun joj se otvorio, otkrivajući ždrijelo veličine tunela Holland. A kad je ptica došla proždrijeti moju ženu i sina, neki tih, zlokoban glas počeo je šapatom ponavljati: Projekt Strijela... projekt Strijela... projekt Strijela...

Ne da smo samo Billy i ja imali problema sa spavanjem. Drugi su vrištali u snu, a neki su nastavili vrištati i kad bi se probudili. Pivo je iz hladnjaka nestajalo velikom brzinom. Buddy Eagleton jednom ga je ponovno napunio iz skladišta, bez ikakvog komentara. Mike Halten rekao mi je da Sominexa više nema. Ne skoro, nego nijedne tabletice. Pretpostavljao je da su neki ljudi uzeli možda i šest-osam bočica.

"Ali ima nešto Nytola", rekao je. "Hoćeš jednu bočicu, David?" Stresao sam glavom i zahvalio mu.

A u posljednjem prolazu, dolje kad blagajne broj 5, imali smo svoje alkoholičare. Bilo ih je možda sedam, svi stranci osim Loua Tattingera, koji je vodio praonicu automobila Bor. Lou nije trebao opravdanje da se zagleda u dno čaše, kako se ono kaže. Alkoholna brigada bila je više-manje u nesvijesti.

O, da - bilo je još i šest-sedam ljudi koji su poludjeli.

Ludilo možda i nije najbolja riječ; možda se ne mogu dosjetiti neke bolje. Ali bili su to ljudi koji su upali u posvemašnju obamrlost, bez korištenja piva, vina ili tableta. Zurili su bezizražajnim i sjajnim očima poput gumba. Čvrsti beton stvarnosti raspao se u nekom nezamislivom potresu, a ovi jadnici su propali u rupe. S vremenom, možda se neki od njih povrate. Ako bude vremena.

Mi ostali pravili smo svoje vlastite mentalne kompromise, a u nekim slučajevima bili su prilično čudni. Gospođa Reppler, na primjer, bila je uvjerena da je sve to samo san - ili je bar tako govorila. A zvučala je prilično uvjereno.

Bacio sam pogled na Amandu. Razvijao sam nelagodno snažne osjećaje prema njoj - nelagodne, ali ne do kraja neugodne. Oči su joj bile nevjerojatno, blistavo zelene... neko vrijeme držao sam je na oku da vidim neće li možda izvaditi par kontaktnih leća, ali, po svemu sudeći, boja je bila prirodna. Htio sam voditi ljubav s njom. Žena mi je bila kod kuće, možda živa, vjerojatnije mrtva, ali u svakom slučaju, volio sam je; više od svega, htio sam sebe i Billyja vratiti do nje, ali isto tako sam htio poševiti tu damu po imenu Amanda Dumfries. Pokušavao sam samome sebi reći kako je to samo zbog situacije u kojoj se nalazimo, a možda i jest, ali to nije promijenilo moju želju.

Plutao sam napola u snu, a onda se probudio do kraja oko tri. Amanda se prebacila u neku vrst fetalnog položaja, s koljenima dignutim do prsa, ruku stisnutih među bedrima. Činilo se da duboko spava. Njena se majica s jedne strane malo podigla, pokazujući čistu bijelu kožu. Gledao sam je i počeo dobivati vrlo beskorisnu i neudobnu erekciju.

Pokušao sam si skrenuti misli, i počeo razmišljati o tome kako sam jučer želio naslikati Brenta Nortona. Ne, ništa tako važno kao slika, ali... samo ga posjesti na deblo s mojim pivom u ruci, i skicirati njegovo znojno, umorno lice i dva krila njegove brižno obrađene kose koja se neuredno podižu straga. Bila bi to dobra slika. Trebalo mi je dvadeset godina života s mojim ocem da prihvatim zamisao kako i dobro može biti dovoljno dobro.

Znate što je talent? Prokletstvo očekivanja. Kao klinac, morate se s time nositi, nekako to pobijediti. Ako znate pisati, mislite da vas je Bog doveo na zemlju da rasturite Shakespearea. Ili ako znate slikati, možda mislite - ja sam mislio - da vas je Bog doveo na zemlju da rasturite svoga oca.

Ispalo je da ja nisam tako dobar kao što je on bio. Uporno sam se trudio biti bolji, možda i dulje nego što sam trebao. Imao sam izložbu u New Yorku i nije baš uspjela - kritičari su me ubili u pojam spominjanjem moga oca. Godinu dana kasnije, izdržavao sam i sebe i Steff komercijalnim stvarima. Ona je bila trudna, a ja sam sjeo i porazgovarao sam sa sobom o svemu tome. Posljedica toga razgovora bila je uvjerenje da će ozbiljna umjetnost za mene uvijek biti samo hobi i ništa više.

Radio sam reklame za šampon Zlatna djevojka - onu u kojoj Djevojka stoji na biciklu, onu na kojoj igra frizbi na plaži, onu na kojoj stoji na balkonu svoga stana s pićem u ruci. Radio sam ilustracije kratkih priča za većinu velikih skupih časopisa, ali u to sam se područje probio praveći lascivne ilustracije za priče u prljavijim muškim magazinima. Radio sam i neke plakate za filmove. Lova stiže. Dobro živimo.

Održao sam posljednju izložbu u Bridgtonu, baš prošlog ljeta. Izložio sam devet platna koja sam naslikao tijekom pet godina, a prodao sam ih šest. Jedno koje nikako nisam želio prodati prikazivalo je, čudnom slučajnošću, trgovinu Federal. Perspektiva je bila sa samog kraja parkirališta. Na mojoj slici, parkiralište je bilo prazno osim reda limenki Campbellovog graha i hrenovki, svaka veća od prethodne dok marširaju prema oku promatrača. Posljednja je djelovala kao da je visoka dva metra. Slika se zvala Grah i lažna perspektiva. Neki čovjek iz Kalifornije, direktor u nekoj kompaniji koja proizvodi teniske loptice i rekete i tko zna kakvu još sportsku opremu silno je želio tu sliku, i nije htio prihvatiti odrečan odgovor usprkos kartici s oznakom NIJE NA PRODAJU zataknutoj u donji lijevi ugao jednostavnog drvenog okvira. Počeo je sa šesto dolara, i nastavio sve do četiri tisuće. Rekao je da želi tu sliku za svoju radnu sobu. Nisam je htio prodati, i otišao je jako zbunjen. Bez obzira na to, nije odustao; ostavio mi je posjetnicu, za slučaj da se predomislim.

Dobro bi mi došao novac - te smo godine nadogradili kuću i kupili terenca - ali naprosto je nisam mogao prodati. Nisam je mogao prodati jer mi se činilo da je to najbolja slika koju sam ikad napravio i htio samje moći pogledati kad me netko upita, s posve nesvjesnom okrutnošću, kad ću napraviti nešto ozbiljno.

A onda samje slučajno jednog dana prošle jeseni pokazao Ollieju Weeksu. Upitao me može li je fotografirati i iskoristiti je za reklamu jednog tjedna, i to je bio kraj moje vlastite lažne perspektive. Ollie je prepoznao što je ta slika zapravo, i time i mene prisilio da to shvatim. Savršeno dobar komad komercijalnog slikarstva. Ništa više. I, hvala Bogu, ništa manje.

Dopustio sam mu da to učini, a onda sam nazvao direktora kod kuće, u San Luisu Obispo, i rekao mu da može dobiti sliku za dvije i pol tisuće dolara, ako je još uvijek želi. Želio ju je, i poslao sam mu je na obalu UPS-om. I otada, onaj glas iznevjerenih očekivanja - onaj glas prevarenog djeteta koje se ne može zadovoljiti tako mlačnom pohvalom kao što je "dobro" - više-manje je zašutio. I osim nekoliko kratkih trenutaka grmljavine - poput glasanja onih neviđenih stvorova negdje vani u maglenoj noći - uglavnom je sve otada šutio. Možda mi vi možete reći - zašto bi ušutkivanje toga djetinjastog, zahtjevnoga glasa moralo biti tako nalik smrti?

Oko četiri sata Billy se probudio - bar djelomično - i ogledao se oko sebe snenim očima koje ne shvaćaju.

"Još smo ovdje?"

"Da, srce", rekao sam. "Jesmo."

Počeo je plakati s užasnom, slabašnom bespomoćnošću. Amanda se probudila i pogledala nas.

"Hej, mali", rekla je i nježno ga privukla k sebi. "Ujutro će sve djelovati bolje, ili bar malo bolje."

"Ne", reče Billy. "Ne, neće. Neće. Neće."

"Ššš", rekla je. Oči su joj susrele moje iznad njegove glave. "Ššš, vrijeme ti je za spavanje."

"Hoću svoju majku!"

"Aha, naravno", reče Amanda. "Naravno da hoćeš." Billy se meškoljio po njenom krilu sve dok se nije mogao zagledati u mene. Tako smo se neko vrijeme gledali. A onda je opet zaspao.

"Hvala", rekao sam. "Trebali ste mu."

"On me čak ni ne pozna."

"Svejedno."

"Onda, što mislite?" upitala je. Njene zelene oči mirno su gledale u moje. "Što zapravo mislite?"

"Pitajte me ujutro."

"Pitam sada."

Zaustio sam da joj odgovorim, a onda se Ollie Weeks stvorio iz polumraka kao da je ispao iz nekog horora. Imao je džepnu svjetiljku preko koje je prevukao jednu od onih ženskih majici, i uperio juje prema stropu. Stvarala je čudne sjene na njegovom ispijenom licu. "David", šapnuo je.

Amanda ga je pogledala, prvo iznenađena, onda opet prestrašena.

"Ollie, što je?" upitao sam.

"David", šapnuo je opet. Pa onda: "Dođi. Molim te."

"Ne želim ostaviti Billyja. Tek je zaspao."

"Ja ću biti s njim", reče Amanda. "Bolje idite." A onda, tišim glasom: "Isuse, ovo nikad neće završiti."

Što se dogodilo s vojnicima. S Amandom. Razgovor s Danom Millerom.

Pošao sam s Olliejem. Krenuo je prema skladištu. Dok smo prolazili kraj hladnjaka, dohvatio je pivo. "Ollie, što je?"

"Hoću da vidiš."

Prošao je kroz dvokrilna vrata. Kliznula su za nama i zatvorila se tihim šuštanjem zraka. Bilo je hladno. Nije mi se sviđalo ovo mjesto, ne nakon onoga što se dogodilo Normu. Dio moga uma uporno me podsjećao da tu negdje još leži i komadić mrtvog pipka.

Ollie je skinuo majicu sa svoje svjetiljke. Uperio ju je prema gore. U prvi čas, učinilo mi se da je netko objesio dvije lutke za izlog s jedne od grijaćih cijevi ispod stropa. Da su ih objesili na klavirske žice ili tako nešto, dječji trik za Noć vještica.

Onda sam primijetio stopala koja su visjela kakvih petnaestak centimetara iznad betonskog poda. Bile su tu i dvije hrpe prevrnutih kutija. Podigao sam pogled prema licima i u grlu mi se počeo dizati vrisak, jer to nisu bila lica lutaka za izlog. Obje glave bile su nagnute u stranu, kao da uživaju u nekoj užasno smiješnoj šali, šali od koje su se smijali sve dok nisu poljubičastili.

Njihove sjene. Njihove sjene, izdužene, na zidu iza njih. Njihovi jezici. Njihovi isplaženi jezici.

Obojica su bili u odorama. Bili su to oni klinci koje sam prije bio primijetio, a zatim zaboravio. Gušteri iz...

Vrisak. Čuo sam ga kako mi počinje u grlu kao stenjanje, diže se kao policijska sirena, a onda mi je Ollie zgrabio ruku tik iznad lakta. "Ne vrišti, David. Za ovo ne zna nitko osim tebe i mene. I htio bih da tako i ostane."

Nekako sam progutao vrisak.

"Oni gušteri", propentao sam.

"Iz projekta Strijela", reče Ollie. "Jasno." Nešto hladno mi se uguralo u ruku. Limenka piva. "Popij to. Treba ti." Ispraznio sam limenku do kraja.

Ollie je rekao: "Došao sam pogledati imamo li još boca za plinski roštilj koji je koristio gospodin McVey. Vidio sam dečke. Po mome mišljenju, pripremili su omče i popeli se na vrh one dvije hrpe kutija. Sigurno su jedan drugome vezali ruke, a onda pomogli jedan drugome dok su prolazili kroz konopac. Tako... tako da im ruke budu iza leđa, znaš. A onda - bar ja tako mislim - gurnuli su glave kroz omče i zategli ih trzajući glavu. Možda je jedan od njih brojao do tri, i skočili su zajedno. Ne znam."

"To se ne može", rekao sam suhim ustima. Ali ruke su im doista bile vezane iza leđa. Činilo se da ne mogu skrenuti pogled s toga.

"Moglo bi se. Ako su dovoljno jako htjeli, David, mogli su."

"Ali zašto?"

"Mislim da znaš zašto. Nitko od turista, od ljetnih tipova - kao onaj Miller - ali u ovom kraju ima ljudi koji bi mogli pogoditi."

"Projekt Strijela?"

Ollie reče: "Po cijele dane sam na blagajni, svašta čujem. Cijelo ovo proljeće slušao sam priče o tom prokletom projektu Strijela, i ništa dobro nisam čuo. Crni led na jezerima... "

Pomislio sam na Billa Giostija kako mi se naginje kroz prozor i puše topao alkohol u lice. Ne samo atomi, nego drukčiji atomi. A sad ova tijela koja vise sa stropne cijevi. Nagnute glave. Ovješene cipele. Jezici isplaženi kao ljetne kobasice.

Sa svježim sam užasom shvatio da se u meni otvaraju nova vrata percepcije. Nova? Ne baš. Stara vrata percepcije. Percepcija djeteta koje se još nije naučilo zaštiti razvijajući tunelski pogled koji isključuje devedeset posto svemira. Djeca vide sve na što im pogled padne, čuju sve što im uši dosegnu. Ali ako je život uzdizanje svijesti (kao što tvrdi plakat sa znanstvenog sajma koji je u srednjoj školi napravila moja žena), ujedno je i ograničavanje ulaznih podataka.

Užas je širenje perspektive i percepcije. Užas je ležao u spoznaji da plivam prema mjestu koje većina nas napusti kad izađemo iz pelena i prijeđemo na tutu. Vidio sam to i na Olliejevom licu. Kad se racionalnost počne lomiti, spojevi ljudskog mozga mogu se preopteretiti. Tjeskobe postanu blistave i grozničave. Halucinacije postanu stvarne: lokvica žive na mjestu gdje se paralelne crte zbog perspektive naizgled križaju doista je tamo; mrtvi hodaju i govore; ruža počinje pjevati.

"Čuo sam stvari od možda dvadesetak ljudi", rekao je Ollie. "Justine Robards. Nick Tochai. Ben Michaelson. U malom gradu nema tajni. Stvari se doznaju. Ponekad je to kao izvor - samo prosuklja iz zemlje i nitko nema pojma odakle je stiglo. Čuješ nešto u knjižnici, i preneseš dalje, ili u marini u Harrisonu. Bog zna gdje još, ili zašto. Ali cijelo proljeće i ljeto slušam samo o projektu Strijela i projektu Strijela."

"Ali ova dvojica", rekao sam. "Kriste, Ollie, pa to su samo klinci."

"U Vijetnamu je bilo klinaca koji su skupljali uši. Bio sam tamo. Vidio sam to."

"Ali - što bi ih natjeralo na ovako nešto?"

"Ne znam. Možda nešto znaju. Možda samo sumnjaju. Sigurno su znali da će ih ljudi ovdje unutra prije ili kasnije početi ispitivati. Ako bude nekog kasnije."

"Ako si u pravu", rekao sam, "to mora biti nešto jako loše."

"Ona oluja", rekao je Ollie svojim mekim, mirnim glasom.

"Možda im je nešto prevrnula tamo unutra. Možda je bila neka nesreća. Mogli su se igrati s bilo čime. Neki ljudi tvrde da su se bavili laserima visokog intenziteta i mazerima. Čuo sam povremeno i o fuzijskom pogonu. A pretpostavi... što ako su probušili rupu ravno u neku drugu dimenziju?"

"To su gluposti", rekao sam.

"I oni?" upitao je Ollie pokazujući na tijela.

"Ne. Pitanje je: što ćemo sad učiniti?"

"Mislim da bismo ih trebali skinuti i sakriti", rekao je smjesta. "Zagurati ih pod hrpu stvari koje ljudi neće trebati - pseća hrana, deterdžent za suđe, tako nešto. Ako se ovo pročuje, samo će još pogoršati stvari. Zato sam i došao k tebi, David. Mislim da si ti jedini kome mogu doista vjerovati."

Promrmljao sam: "Kao nacistički ratni zločinci koji se ubijaju u ćelijama nakon što su izgubili rat."

"Aha. I meni je to palo na pamet."

Zašutjeli smo, a pred čeličnim teretnim vratima odjednom su se opet začuli tihi šuškavi zvukovi - zvukovi pipaka koji polako prelaze preko njih. Skutrili smo se bliže. Naježio sam se.

"U redu", rekao sam.

"Požurit ćemo što više možemo", reče Ollie. Njegov safirni prsten mutno je bljeskao u svjetlu džepne svjetiljke. "Htio bih što prije van odavde."

Pogledao sam užad. Iskoristili su istu vrstu konopca za rublje koju sam ja bio vezao oko pasa čovjeka s golferskom kapicom. Omče su se zarile u podbulo meso njihovih vratova, i opet sam se zapitao što li je to moglo obojicu natjerati da učine ovako nešto. Znao sam što Ollie misli kad kaže da bi vijest o dvostrukom samoubojstvu samo pogoršala stvari. Meni se to već dogodilo - a ne bih vjerovao da je to moguće.

Začuo sam krckavi zvuk. Ollie je otvorio svoj nož, opaku, tešku stvar namijenjenu otvaranju kartonskih kutija. I, naravno, rezanju konopca.

"Ti ili ja?" upitao je.

Progutao sam. "Svatko jednog." Učinili smo to.

Kad sam se vratio, Amanda je nestala a gospođa Turman je bila s Billyjem. Oboje su spavali. Prošao sam jednim od prolaza a neki glas je rekao: "Gospodine Drayton. David." Bila je to Amanda, stojeći na stubama pred upraviteljevim uredom, s očima poput smaragda. "Što je?"

"Ništa", rekao sam.

Prišla mi je. Osjećao sam trag parfema. I, oh, kako sam je želio. "Lažeš", rekla je.

"Ništa nije bilo. Lažna uzbuna."

"Ako hoćeš." Uzela me za ruku. "Sad sam bila u uredu. Prazan je, i ima ključ u vratima." Lice joj je bilo posve mirno, ali oči su joj blistale, skoro divlje, a u grlu joj je pulsiralo.

"Ne... "

"Vidjela sam kako me gledaš", rekla je. "Ako moramo razgovarati o tome, nema svrhe. Turmanica ti čuva sina."

"Da." Palo mi je na pamet da je ovo način - možda ne najbolji, ali ipak jedan način - da skinem prokletstvo s onoga što smo Ollie i ja maloprije učinili. Ne najbolji način, samo jedini način.

Uspeli smo se uskim stubištem i ušli u ured. Bio je prazan, kao što je i rekla. A u vratima je bio ključ. Okrenuo sam ga. U tami je bila samo obris. Ispružio sam ruke, dodirnuo je, i privukao je k sebi. Drhtala je. Spustili smo se na pod, prvo klečeći, ljubeći se, a ja sam napipao jednu čvrstu dojku i osjećao sam užurbano lupanje njena srca kroz majicu. Pomislio sam na Steffy kako govori Billyju neka ne dira kablove. Pomislio sam na masnicu na njenom boku kad je skinula smeđu haljinu u našoj prvoj bračnoj noći. Pomislio sam na prvi put kad sam je vidio, kako vozi bicikl kroz trgovinski centar Sveučilišta Maine u Oronou, ja na putu za predavanje Vincenta Hartgena, s portfolijem pod rukom. I erekcija mi je bila ogromna.

Onda smo legli, a ona je rekla: "Voli me, David. Ugrij me." Kad je svršila, zabila mi je nokte u leđa i pozvala me tuđim imenom. Nije mi smetalo. Tako smo samo izravnali račune.

Kad smo se spustili natrag, neka vrst puzave zore je tek počela.

Crnina pred procijepima s oklijevanjem se pretapala u tamnosivu, pa kromiranu, pa u svijetlu, bezličnu i nesjajnu bjelinu ekrana u drive-in kinu. Mike Hatlen je spavao u sklopivom stolcu koji je odnekud iskopao. Dan Miller sjedio je malo dalje na podu, jedući krafnu marke Hostess. Jednu od onih posipanih bijelim šećerom.

"Sjednite, gospodine Drayton", pozvao me.

Pogledom sam potražio Amandu, ali ona je već prošla pola prolaza. Nije se osvrnula. Naš čin ljubavi u tami već se činio nečim iz snoviđenja, nevjerojatan čak i u ovom čudnom dnevnom svjetlu. Sjeo sam.

"Uzmite krafnu." Ponudio mi je kutiju.

Stresao sam glavom. "Taj bijeli šećer je čista smrt. Gore od cigareta."

Malo se nasmijao. "U tom slučaju, uzmite dvije."

Iznenadio sam se otkrivši da je i u meni još bilo malo smijeha - on me iznenadio pronašavši ga, i zato mi se sviđao. Doista sam uzeo dvije njegove krafne. Bile su prilično ukusne. Nakon njih sam zapalio, iako obično ujutro ne pušim.

"Trebao bih se vratiti svome malom", rekao sam. "Probudit će se."

Miller kimne glavom. "One ružičaste bube", rekao je. "Sve su otišle. I ptice. Hank Vannerman kaže da je posljednja udarila u izlog oko četiri. Izgleda da je... fauna... puno aktivnija po mraku."

"Ali to ne možete reći Brentu Nortonu", rekao sam. "Ili Normu."

Opet je kimnuo i dugo nije ništa rekao. Onda je i on zapalio cigaretu i pogledao me. "Ne možemo ovdje ostati, Drayton", rekao je.

"Ima hrane. I puno pića."

"Zalihe nemaju s tim nikakve veze i vi to znate. Što ćemo učiniti kad jedna on onih velikih zvjerčica tamo vani odluči provaliti unutra umjesto da nas samo drmusa po mraku? Hoćemo li je pokušati otjerati drškama metle i benzinom za upaljače?"

Naravno da je bio u pravu. Možda nas je magla na određeni način štitila. Skrivala. Ali možda nas neće još dugo skrivati, a to još i nije bilo sve. Bili smo u Federalu kakvih osamnaest sati, i osjećao sam kako me preplavljuje neka vrsta letargije, prilično slična letargiji kakvu sam osjetio jednom ili dvaput kad sam pokušao predaleko otplivati. Pojavila se potreba da se držim sigurnosti, da naprosto ostanem na mjestu, da se brinem za Billyja (i možda ševim Amandu Dumfries usred noći, promrmljao je neki glas), da vidim hoće li se magla naprosto dići, ostavivši sve kako je i bilo.

Vidio sam to i na drugim licima, i odjednom mi je palo napamet da sad već u Federalu ima ljudi koji neće otići ni pod koju cijenu. Sama pomisao na izlazak kroz vrata nakon onog što se dogodilo naprosto bi ih smrznula.

Miller je možda gledao kako mi sve te misli prolaze licem. Rekao je: "Kad je ta prokleta magla stigla, ovdje je bilo nekakvih osamdeset ljudi. Od toga broja, oduzmite pomoćnika, Nortona i četvero ljudi koji su izašli s njim, i onog tipa Smalleya. To nam ostavlja sedamdeset i troje."

A oduzevši još i dvojicu vojnika koji su sad ležali pod hrpom vreća Purinine hrane za štence, ostavlja sedamdeset i jednog.

"Onda oduzmite ljudi koji su naprosto odustali", nastavio je. "Takvih ima deset-dvanaest. Recimo deset. To nam ostavlja nekih šezdeset i troje. Ali - " podigao je jedan šećerom umrljan prst. "Od tih šezdeset i troje, bar dvadesetak naprosto neće otići. Moralo bi ih se izvući na silu."

"Što sve dokazuje što?"

"Da moramo izaći, to je sve. I ja idem. Oko podneva, mislim. Planiram povesti onoliko ljudi koliko ih je voljno poći. Volio bih da vi i vaš dečko krenete s nama."

"Nakon onog što se dogodilo Nortonu?"

"Norton je izašao kao janje u klaonicu. To ne znači da i ja moram tako, ili ljudi koji krenu sa mnom."

"Kako to možete spriječiti? Imamo točno jedan pištolj."

"I sreća je što imamo i toliko. Ali kad bismo mogli prijeći križanje, možda bismo mogli stići do sportskog dućana na Glavnoj ulici. Oni imaju pištolja i pušaka koliko god želite."

"To je jedan ako ijedan možda previše za moj ukus."

"Draytone", rekao je, "situacija je gadna."

To mu je vrlo lako sišlo s jezika, ali on nije imao dječačića koga je trebalo čuvati.

"Čujte, odložimo to za kasnije, može? Sinoć se nisam baš uspio naspavati, ali imao sam priliku promisliti o par stvari. Hoćete čuti?" "Jasno."

Ustao je i protegao se. "Prošećite sa mnom do prozora." Prošli smo kraj blagajne najbliže kruhu, i stali kraj jednog procijepa. Čovjek koji je tamo stražario rekao je: "Kukci su nestali."

Miller ga potapše po leđima. "Idi si po kavu - i, stari ja ću paziti ovdje."

"Dobro. Hvala."

Otišao je, a Miller i ja prišli smo njegovom procijepu. "Onda, recite mi što vidite tamo vani", rekao je.

Pogledao sam. Kanta za smeće prevrnula se tijekom noći, možda zbog nekog od onih pticolikih stvorova, i prosula je po betonu smeće, papire, limenke i papirnate čaše frapea iz Dairy Queena niže niz cestu. Iza toga, vidio sam red automobila najbliži trgovini kako blijedi u maglu. To je bilo sve što sam vidio, i tako sam i rekao.

"Onaj plavi Chevy kamionet je moj", rekao je. Pokazao je rukom, a ja sam kroz maglu mogao razaznati samo natruhu plavog. "Ali ako se prisjetite kad ste jučer parkirali, sjetit ćete se da je parkiralište bilo prilično puno, zar ne?"

Bacio sam pogled na svoga Scouta, i sjetio se da sam mjesto tako blizu trgovini uhvatio samo zato što je netko drugim netom prije izašao. Kimnuo sam glavom.

Miller reče: "A sad s time povežite još nešto, Draytone. Norton i njegovih četvero... kako ste ih ono nazvali?"

"Ravnozemaca."

"Da, to je dobar izraz. Baš tako. Oni su izašli, zar ne? Skoro punu dužinu onog konopca. A onda smo čuli ono režanje, kao neko prokleto krdo slonova. Jel' tako?"

"Nije zvučalo kao slonovi", rekao sam. "Zvučalo je kao -" Kao nešto iz primitivnog mulja bio je izraz koji mi je pao napamet, ali nisam to htio reći Milleru, ne nakon što je pljesnuo onog tipa po leđima i rekao mu neka si ode po kavu - baš kao trener koji izvlači igrača iz važne utakmice. Možda bih to rekao Ollieju, ali ne i Milleru. "Ne znam kako je zvučalo", dovršio sam jadno.

"Ali zvučalo je veliko."

"Aha." Zvučalo je prilično jebeno veliko.

"Pa zašto onda nismo čuli lomljavu auta? Škripu metala? Krhanje stakla?"

"Pa, zato što -" Stao sam. Uhvatio me. "Ne znam."

Miller reče: "Nema šanse da su izašli s parkirališta kad ih je uhvatilo to što ih je uhvatilo. Reći ću vam što ja mislim. Mislim da nismo čuli treskanje auta zato što je puno njih vjerojatno nestalo. Naprosto... nestalo. Propalo u zemlju, raspršilo se u zrak, kako god hoćete. Nešto dovoljno snažno da one grede napuknu i iskrive se, dovoljno snažno da stvari popadaju s polica. A u istom trenutku je i gradska sirena zašutjela."

Pokušavao sam zamisliti nestanak pola parkirališta. Pokušavao zamisliti kako izlazim tamo van, i stižem do svježe pukotine u zemlji, tamo gdje prestaje beton s urednim žutim crtama za parkiranje. Pukotina, padina... ili možda naprosto grotlo koje se spušta dolje u bezobličnu bijelu maglu...

Nakon par sekundi, rekao sam: "Ako ste u pravu, što mislite, koliko ćete daleko dospjeti svojim kamionetom?"

"Nisam mislio na svoj kamionet. Mislio sam na vaš terenac."

To je valjalo prožvakati, ali ne sada. "Što ste još mislili?"

Miller je silno želio nastaviti. "Apoteka odmah kraj nas, to mi j e na umu. Što je s nj om?"

Zaustio sam da kažem kako nemam ni najblažeg pojma o čemu govori, a onda naglo zatvorio usta. Apoteka Bridgton radila je kad smo se mi jučer dovezli. Praonica nije, ali ljekarna je bila širom otvorena, vrata podbočenih gumenim podmetačima da uđe malo svježeg zraka - nestanak struje je naravno i njima ubio klimu. Vrata apoteke bila su niti šest metara od vrata trgovine Federal. Pa zašto onda -

"Zašto nitko od njih nije došao ovamo?" upitao me Miller. "Prošlo je osamnaest sati. Zar nisu gladni? Sigurno nisu tamo, na dijeti od sredstava za poboljšanje probave i dnevnih uložaka."

"Ima i hrane", rekao sam. "Oni uvijek prodaju i neku vrstu hrane. Možda suhe krekere, ili one kolačiće za tostere, razne stvari. I imaju bombone."

„Naprosto ne vjerujem da bi se toga držali kad ovdje ima svega svačega..."

"Na što ciljate?"

"Ciljam na to da želim izaći, ali ne želim završiti kao večera za neku pobjegušu iz jeftinog hororca. Nas četvero-petero mogli bismo otići do susjeda i provjeriti kako stoje stvari u ljekarni. Kao neka vrsta pokusa."

"To je sve?"

"Ne, ima još nešto."

"Što to?"

"Ona", rekao je Miller jednostavno, i palcem pokazao najedan od središnjih prolaza. "Ona luda pička. Ona vještica."

Palcem je pokazivao prema gospođi Carmody. Ona više nije bila sama: pridružile su joj se dvije žene. Po njihovoj živahnoj odjeći, pretpostavio sam da su vjerojatno turisti, naši ljetni ljudi, gospođe koje su možda ostavile obitelji "samo da odjure u grad po par stvari", a sad ih izjeda briga za muževe i djecu. Gospođe koje su bile voljne prihvatiti bilo kakvu slamku. Možda čak i crnu utjehu gospođe Carmody.

Njeno odijelo blistalo je istim jeftinim sjajem. Govorila je, gestikulirala, lica grubog i smrknutog. Dvije gospođe u svojoj živopisnoj odjeći (ali ne onako sjajnoj kao odijelo gospođe Carmody, ne, a njena divovska vreća od torbe još je bila čvrsto zgurana pod jednu zdepastu ruku) zaneseno su je slušale.

"Ona je drugi razlog zašto želim otići, Draytone. Do večeri, s njom će sjediti šestero ljudi. Ako se noćas vrate one ružičaste bube i ptice, do sutra ujutro imat će cijelu pastvu oko sebe. Onda možemo početi brinuti o tome koga će im odrediti za žrtvovanje kako bi stvari bile bolje. Možda mene, ili vas, ili onog tipa Hatlena. Ili vašeg klinca."

"To je glupost", rekao sam. Ali, je li doista tako? Hladni žmarci niz moja leđa govorili su da možda i nije. Usta gospođe Carmody su mljela i mljela i mljela. Oči turistica bile su uperene na njene smežurane usne. Je li to glupost? Pomislio sam na prašnjave preparirane životinje koje piju na svome zrcalnom potoku. Gospođa Carmody imala je moć. Čak i Steff, inače tvrdoglava i čvrsto na zemlji, s nelagodom je govorila o starici.

Ona luda pička, nazvao ju je Miller. Ona vještica.

"Ljudi u ovoj trgovini nedvojbeno prolaze kroz iskustvo za sekciju 8{5}", rekao je Miller.

Pokazao je na crveno obojane grede koje su uokvirivale izlog... iskrivljene i napuknute i izobličene. "Umovi im se vjerojatno osjećaju onako kako izgledaju ove grede. Bez sranja, ja se definitivno tako osjećam. Proveo sam pola prošle noći uvjeren da sam prolupao, da sam vjerojatno u luđačkoj košulji u Danversu, i blebećem o bubama i dinosaurskim pticama i pipcima, i sve će to nestati čim ljubazni bolničar dođe i napumpa me Thorazinom." Njegovo maleno lice bilo je napeto i bijelo. Pogledao je gospođu Carmody, pa onda opet mene. "Kažem vam, moglo bi se dogoditi. Kako ljudi budu više šizili, ona će nekima od njih izgledati sve bolje i bolje. A ja ne želim biti ovdje kad se to dogodi."

Usnice gospođe Carmody, melju i melju. Jezik joj pleše po staračkim, nepravilnim zubima. Doista je izgledala kao vještica. Daj joj šiljasti crni šešir i bila bi savršena. Što li samo govori svojim dvjema uhvaćenim ptičicama u jarkom ljetnom perju?

Projekt Strijela? Crno proljeće? Gnusobe iz utrobe zemlje? Ljudska žrtva? Sranje. Svejedno...

"Onda, što kažete?"

"Ovoliko pristajem", odgovorio sam mu. "Pokušat ćemo otići prijeko do apoteke. Vi, ja, Ollie ako hoće, još jedno ili dvoje. Onda ćemo opet porazgovarati." Čak i od toga sam se osjećao kao da prelazim nemogući ponor po uskoj gredi. Neću pomoći Billyju ako se ubijem. S druge strane, neću mu pomoći ni ako samo budem sjedio na dupetu. Šest metara do apoteke. Nije to tako strašno.

"Kad?" upitao je.

"Dajte mi sat vremena."

"Jasno", rekao je.

Ekspedicija

Rekao sam gospođi Turman, i rekao sam Amandi, a onda sam rekao Billyju. Njemu je jutros izgleda bilo bolje; za doručak je pojeo dvije krafne i zdjelu zobenih pahuljica. Nakon toga, igrali smo se lovice niz prolaze, i čak sam ga uspio malo nasmijati. Klinci su tako prilagodljivi da te mogu prestraviti na smrt. Bio je previše blijed, meso ispod očiju još natečeno od suza koje je isplakao tijekom noći, a lice mu je izgledalo užasno istrošeno. Na određeni način, postalo je kao lice starog čovjeka, kao da je previše emocionalnih volti prolazilo kroz njega predugo vremena. Ali još je bio živ i u stanju se smijati... bar dok se ne sjeti gdje je i što se događa.

Nakon lovice, sjeli smo s Amandom i Hattie Turman i pili Gatorade iz papirnih čaša i rekao sam mu da idem preko do apoteke s još par ljudi.

"Ne želim", rekao je smjesta, natmurenog lica.

"Sve će biti u redu, Veliki Bille. Donijet ću ti strip o Spidermanu."

"Hoću da ostaneš ovdje." Lice mu sad više nije bilo samo natmureno; bilo je olujno. Uzeo sam ga za ruku. On ju je povukao. Ja sam je opet uzeo.

"Billy, prije ili kasnije moramo otići odavde. To ti je jasno, zar ne?"

"Kad se magla rasprši..." Ali govorio je bez imalo uvjerenja. Pio je svoj Gatorade polako, i bez užitka.

"Billy, sad je prošao već skoro cijeli dan."

"Hoću mamu."

"Pa, možda je ovo prvi korak na putu natrag do nje."

Gospođa Turman je rekla: "Ne podiži dečku nade, David."

"Dovraga", odrezao sam, "mali se mora nečemu nadati."

Spustila je pogled. "Da. Valjda mora."

Billy to nije ni primijetio. "Tata... Tata, tamo vani ima stvari. Stvari."

"Da, znamo. Ali puno njih - ne sve, ali puno - izgleda izlazi tek kad padne noć."

"Čekat će", rekao je. Oči su mu bile ogromne, usredotočene na moje. "Čekat će u magli... i kad se ne budete mogli vratiti, doći će vas pojesti. Kao u bajkama." Zagrlio me divljom, uspaničenom čvrstinom. "Tata, molim te, ne idi."

Odvojio sam mu ruke što sam nježnije mogao i rekao mu da moram. "Ali vratit ću se, Billy."

"U redu", rekao je promuklo, ali više me nije htio pogledati. Nije vjerovao da ću se vratiti. To mu se vidjelo na licu, koje više nije bilo olujno, već jadno i bolno. Opet sam se zapitao činim li pravu stvar, riskirajući tako. A onda sam bacio pogled niz prolaz i ugledao gospođu Carmody. Dobila je i trećeg slušača, čovjeka s obraslim obrazima i gadnim, zlobnim, krvavim očima. Njegovo natmureno čelo i drhtave ruke kao da su vrištali "mamurluk". Bio je to glavom i bradom naš dobar znanac, Myron LaFleur. Čovjek koji nije nimalo oklijevao poslati dječaka van da obavi muški posao. Ona luda pička. Ona vještica.

Poljubio sam Billyja, i čvrsto ga zagrlio. Onda sam otišao u prednji dio trgovine - ali ne po prolazu s kućnim potrepštinama. Nisam htio proći pred onim očima.

Na tričetvrt puta, Amanda me sustigla. "Stvarno to moraš učiniti?" upitala je.

"Da, mislim da moram."

"Oprosti ako kažem da meni to zvuči kao obično mačo preseravanje." Na jagodicama su joj se pojavile točke rumenila, a oči su joj bile zelenije no ikad. Bila je jako - ne, kraljevski - bijesna.

Uzeo sam je za ruku i ponovio joj svoju raspravu s Danom Millerom. Zagonetka automobila i činjenica da nam se nitko iz ljekarne nije pridružio nisu je bog-zna kako dirnuli. Priča o gospođi Carmody jest.

"Mogao bi biti u pravu", rekla je.

"Stvarno to vjeruješ?"

"Ne znam. Ali ta žena širi neki otrovan osjećaj. A ako se ljudi boje, dovoljno silno i dovoljno dugo, okrenut će se bilo kome tko im obeća rješenje."

"Ali ljudska žrtva, Amanda?"

"Azteci su se time bavili", rekla je mirno. "Slušaj, David. Vrati se. Ako se bilo što dogodi... bilo što... vrati se. Baci sve i bježi ako moraš. Ne zbog mene, ono sinoć je bilo lijepo ali to je bilo sinoć. Vrati se zbog svoga malog."

"Da, hoću."

i "Pitam se", rekla je, i sad je i ona izgledala kao Billy, iscrpljeno staro. Sinulo mi je da većina nas tako izgleda. Ali ne i gospođa Carmody. Gospođa Carmody izgledala je nekako mlađe, i vitalnije. Kao da je došla na svoje. Kao da... kao da joj to čini dobro.

Nismo krenuli do pola deset. Išlo nas je sedmero: Ollie, Dan Miller, Mike Hatlen, nekadašnji kompić Myrona LaFleura Jim (također mamuran, ali izgleda odlučan da pronađe neki način okajanja), Buddy Eagleton, i ja.

Sedma je bila Hilda Reppler. Miller i Hatlen su je bezvoljno pokušali odgovoriti od toga. Nije htjela ni čuti. Ja nisam ni pokušao. Pretpostavljao sam da je zapravo sposobnija nego bilo tko od nas, osim možda Ollieja. Nosila je malu platnenu torbu za kupovinu, do vrha punu sprejeva Raid i Crna zastava, svi odčepljeni i spremni za upotrebu. U slobodnoj ruci nosila je Spauldingov teniski reket Jimmy Connors, iz prolaza broj 2 s ponudom sportske opreme.

"Što će vam to, gospođo Reppler?" upitao je Jim.

"Ne znam", rekla je. Imala je dubok, hrapav, sposoban glas. "Ali dobro mi leži u ruci." Pogledala ga je bolje, a oči su joj bile hladne. "Jim Grondin, zar ne? Zar ti nisam ja predavala?"

Jimove usnice raširile su se u nelagodnom, suhom osmijehu. "Da gospođo. I meni i mojoj sestri Pauline."

"Sinoć si previše popio?"

Jim, koji je bio viši od nje i vjerojatno pedesetak kila teži, zacrvenio se do korijena svoje vojne frizure. "Joj, ne -"

Okrenula se bez riječi, prekidajući ga. "Mislim da smo spremni", rekla je-

Svi smo imali nešto, premda biste to mogli nazvati čudnim oružjem. Ollie je imao Amandin pištolj, Buddy Eagleton je imao čeličnu šipku koju je odnekud iskopao. Ja sam imao dršku metle.

"Dobro", rekao je Dan Miller malo podižući glas. "Hoćete me malo saslušati, narode?"

Desetak ljudi prišlo je izlaznim vratima da vide što se događa. Bili su u raštrkanoj skupini, a desno od njih stajala je gospođa Carmody sa svojim novim prijateljima.

"Idemo prijeko do ljekarne vidjeti kako tamo stoje stvari. Nadamo se da ćemo moći donijeti nešto što bi pomoglo gospođi Clapham." To je bila gospođa koju su jučer pregazili kad su stigle bube. Noga joj je bila slomljena, i jako ju je boljelo.

Miller nas je pogledao. "Nećemo riskirati", rekao je. "Na prvi znak prijetnje, vratit ćemo se natrag u trgovinu -"

"I navući nam sve zvijeri pakla!" poviče gospođa Carmody.

"Ima pravo", složila se jedna od ljetnih gospi. "Zbog vas će nas primijetiti! Zbog vas će doći! Zašto naprosto ne prihvatite ono što je dobro?"

Čulo se mrmljanje slaganja od nekoliko ljudi koji su se okupili da nas isprate.

Rekao sam: "Gospođo, a vi mislite da nam je sad dobro?" Spustila je pogled, zbunjena.

Gospođa Carmody koraknula je prema naprijed. Oči su joj plamtjele. "Umrijet ćeš tamo vani, Davide Draytone! Zar želiš svoga sina pretvoriti u siroče?" Podigla je pogled i sve nas prorešetala očima. Buddy Eagleton spustio je pogled i istovremeno podigao svoju šipku, kao da se brani.

"Svi vi ćete pomrijeti tamo vani! Zar niste shvatili da je stigao kraj svijeta? Zvijer je puštena na slobodu! Zvijezda Pelin{6} blješti, i svatko od vas tko prođe kroz ona vrata bit će rastrgan! I doći će po one od nas koji preostanu, kao što je ona dobra žena rekla! Hoćete li vi svi to dopustiti?" Sad se okrenula promatračima, a kroz njihove redove se čulo mrmljanje. "Nakon onoga što se nevjernicima jučer dogodilo? To je smrt! To je smrt! To je - "

Limenka graška preletjela je odjednom preko dvije blagajne i udarila gospođu Carmody u desnu dojku. Zateturala je unatrag uz iznenađeno skvičanje.

Amanda je stupila naprijed. "Zašuti", rekla je. "Zašuti, ti bijedna gaduro."

"Ona služi Gadnome!" zavrišti gospođa Carmody. Na licu joj je titrao nervozan osmijeh. "S kime si sinoć spavala, gospođo udana? S kime si sinoć legla? Majka Carmody vidi, o, da, majka Carmody vidi i ono što drugima promakne."

Ali čarolija koju je isplela se skrhala, a Amandin pogled nije skrenuo. "Idemo ili ćemo cijeli dan stajati ovdje?" upita gospođa Reppler. I otišli smo. Bog nam pomogao, otišli smo.

Dan Miller je bio prvi. Ollie je išao drugi, a ja posljednji, s gospođom Reppler pred sobom. Bio sam prestrašeniji nego ikad u životu, mislim, a ruka kojom sam stezao svoju dršku metle bila je mokra od znoja.

Osjećao se onaj tanušan, kiselkast i neprirodan smrad magle. Dok sam ja izašao, Miller i Ollie su već nestali u njoj, a Hatlen, koji je bio treći, skoro mi je nestao s vida.

Samo šest metara, ponavljao sam sebi. Samo šest metara.

Gospođa Reppler hodala je polako i čvrsto ispred mene, s teniskim reketom koji joj se ljuljao u desnoj ruci. S naše lijeve strane bio je crveni zid od cigle. S naše desne, prvi red automobila koji su se pomaljali iz magle kao napušteni brodovi. Još jedna kanta za smeće materijalizirala se iz bjeline, a iza nje je bila klupa na kojoj bi ljudi ponekad sjedili čekajući na red u telefonskoj govornici. Samo šest metara, Mille je vjerojatno već tamo, šest metara je samo deset- dvanaest koraka, znači -

"O, moj Bože" zavrištao je Miller. "O, slatki Bože, pogledajte ovo!"

Miller je doista stigao na odredište.

Buddy Eagleton bio je ispred gospođe Reppler i okrenuo se pobjeći, razrogačenih i blistavih očiju. Ona ga je lako udarila u prsa svojim teniskim reketom. "Kamo si ti pak krenuo?" upitala je svojim čvrstim, malo hrapavim glasom, i tu je panika prestala.

Mi ostali smo došli do Millera. Bacio sam pogled preko ramena i vidio da je Federal progutala magla. Crveni cigleni zid izblijedio je u tanku, ispranu ružičastu, a onda posve nestao, možda metar i pol nakon ljekarne. Osjećao sam se izoliranije, osamljenije nego ikad u životu. Kao da sam izgubio utrobu.

Ljekarna je bila poprište klanja.

Miller i ja smo naravno bili vrlo blizu - skoro usred nje. Svi stvorovi u magli vodili su se prvenstveno osjetom njuha. Logično. Vid bi im bio skoro posve beskoristan. Sluh je bio malo korisniji ali, kao što sam rekao, magla je iskrivljavala akustiku, pa su stvari u blizini zvučale jako daleko, a ponekad su i stvari jako daleko zvučale kao da su blizu. Stvorovi u magli slijedili su svoj najpouzdaniji osjet. Slijedili su nosove.

Mi u trgovini spasili smo se zahvaljujući nestanku struje, između ostaloga. Električna vrata nisu se otvarala. Na određeni način, trgovina je bila izolirana kad je magla stigla. Ali vrata ljekarne... ona su bila otvorena i zakačena. Nestanak struje oteo im je klimu, i otvorili su vrata da pripuste povjetarac. Samo što je ušlo još nešto.

Neki čovjek u smeđoj majici ležao je licem prema dolje na vratima. Bar sam isprva pomislio da je majica smeđa; onda sam vidio nekoliko bijelih mrlja pri dnu i shvatio da je nekad cijela bila bijela. Smeđa boja je bila osušena krv. A još nešto s njime nije bilo u redu. Pokušavao sam shvatiti što i bučno povratio, iako mi nije odmah sinulo. Valjda, kad se nekome dogodi nešto tako... tako konačno, um isprva odbija prihvatiti - osim možda u ratu.

Nije imao glave, u tome je bio problem. Noge su mu ležale unutar ljekarne, a glava mu je trebala visjeti preko ulazne stube. Ali glave naprosto nije bilo.

Jimu Grondinu je bilo dosta. Okrenuo se s rukom na ustima, krvavim očima zagledan u moje. A onda je teturavo krenuo natrag prema trgovini.

Drugi kao da nisu ni primijetili. Miller je ušao unutra. Mike Hatlen ga je slijedio. Gospođa Reppler je stala sjedne strane dvokrilnih vrata sa svojim teniskim reketom. Ollie je stao s druge strane, izvukavši Amandin pištolj i uperivši ga u tlo.

Tiho je rekao: "Čini mi se da mi ponestaje nade, David."

Buddy Eagleton slabašno se oslonio na postolje telefonske govornice, kao netko tko je upravo od kuće dobio jako loše vijesti. Njegova široka ramena su drhtala od siline jecaja.

"Nemoj nas još otpisati", rekao sam Ollieju. Prišao sam vratima. Nisam htio ući, ali obećao sam sinu strip.

Ljekarna Bridgton bila je suludo poprište. Knjige i časopisi ležali su na sve strane. Jedan Spiderman i jedan Nevjerojatni Hulk ležali su mi skoro kraj nogu i, ne razmišljajući, podigao sam ih i zagurao ih u svoj stražnji džep za Billyja. Boce i kutije ležale su po prolazima. Jedna ruka visjela je preko neke police.

Preplavila me nestvarnost. Uništenje... klaonica - to je već samo po sebi bilo užasno. Ali sve zajedno je izgledalo kao da se tu odvio neki suludi tulum. Prostorija je bila isprugana i urešena nečim što sam u prvi čas smatrao ukrasnim zastavicama. Ali te stvari nisu bile široke i pljosnate; više su ličile na vrlo debelu užad ili vrlo tanke kablove. Upalo mi je u oči da skoro isto onako blještavo bijele kao i magla sama, i hladni žmarci prošli su mi leđima poput mraza. Nisu krep-papir. Što onda? Magazini i knjige visjeli su s nekih od njih.

Mike Hatlen nogom je gurkao neku čudnu crnu stvar. Bila je dugačka i četkasta. "Koji je ovo kurac?" upitao je, nikoga posebno.

I odjednom sam znao. Znao sam što je poubijalo sve one koji su imali nesreću i bili u ljekarni kad je stigla magla. Ljudi koji su bili toliko nesretni da ih nanjuše. Van -

"Van", rekao sam. Grlo mi je bilo posve suho, i riječ je izašla kao prašnjavi metak. "Van odavde."

Ollie me pogledao. "David...?"

"To su paukove mreže", rekao sam. A onda su dva vriska stigla iz magle. Prvi je možda bio od straha. Drugi od bola. Bio je to Jim. Ako je trebalo otplatiti neke dugove, on ih je plaćao.

"Izlazite!" povikao sam Mikeu i Danu Milleru.

A onda se nešto pojavilo iz magle. Bilo ga je nemoguće razaznati na bijeloj podlozi, ali čuo sam ga. Zvučalo je kao nehajno puckanje bičem. A onda sam ga i vidio, kad se omotalo oko bedra traperica Buddyja Eagletona.

Vrisnuo je i dograbio prvo što muje bilo pod rukom, što je bio telefon. Slušalica je odletjela cijelom dužinom žice a onda se zanjihala naprijed-natrag. "Oh, Isusa mu, to BOLI!" vrištao je Buddy.

Ollie je posegnuo za njim, i vidio sam što se događa. Istog časa, shvatio sam i zašto čovjeku na vratima nedostaje glava. Tanki bijeli kabel koji se omotao oko Buddyjeve noge poput svilenog konopa tonuo je u njegovo meso. Nogavica njegovih traperica bila je uredno odrezana i klizila mu je niz nogu. Uredan okrugli zarez u njegovom mesu kiptio je krvlju dok se kabel zabijao dublje.

Ollie ga je snažno povukao. Začuo se tanak zvuk pucanja i Buddy je bio slobodan. Usne su mu poplavile od šoka.

Mike i Dan su stizali, ali presporo. Onda je Dan uletio u nekoliko ovješenih niti i zapeo, točno kao buba na ljepljivom papiru za muhe. Oslobodio se silnim trzajem, ostavivši dio košulje da visi na mreži.

Odjednom je zrak bio pun onih nehajnih pucketanja biča, a tanki bijeli kablovi spuštali su se oko nas sa svih strana. Bili su prekriveni istom onom korozivnom tvari. Izbjegao sam dva, više srećom nego pameću. Jedan mi je sletio pred noge i čuo sam tiho siktanje kiptećeg betona. Još jedan je doplutao iz zraka, a gospođa

Reppler je mirno zamahnula na njega svojim reketom. Nit se zalijepila, i čuo sam prodorno ting! ting! ting! dok je kiselina izjedala strune reketa i trgala ih. Zvučalo je kao neki hitri pizzicatto na violini. Čas kasnije, jedna nit omotala se oko ručke reketa i potegla ga u maglu.

"Vraćamo se!" vrisnuo je Ollie.

Pokrenuli smo se. Ollie je držao ruku oko Buddyja. Dan Miller i Mike Hatlen bili su s obje strane gospođe Reppler. Bijele niti mreže i dalje su isplutavale iz magle, nevidljive osim ako ih ne bi razaznao naspram crvene pozadine ciglenog zida.

Jedna od njih omotala se oko lijeve ruke Mikea Hatlena. Druga mu se omotala oko vrata, u seriji hitrih zamotaja. Žila kucavica mu je popustila uz prskavu, naglu eksploziju, i odvuklo ga je, nakrivljene glave. Jedna od njegovih Bassovih tenisica je spala i ležala na boku.

Buddy je odjednom zateturao prema naprijed, skoro povukavši Ollieja na koljena. "Onesvijestio se, David. Pomozi mi."

Dograbio sam Buddyja oko pasa i povukli smo ga za sobom nezgrapno i teturavo. Čak i u nesvijesti, Buddy je stezao svoju čeličnu šipku. Noga oko koje se omotala nit mreže visjela muje u stranu od tijela pod užasavajućim kutom.

Gospođa Reppler se osvrnula "Pazite!" vrisnula je svojim hrapavim glasom. "Pazite, iza vas!"

Dok sam se počinjao okretati, jedna od niti mreže doplutala je do glave Dana Millera. Rukama ju je udarao, vukao.

Jedan od paukova izašao je iz magle iza nas. Bio je veličine krupnog psa. Bio je crn sa žutim prugama. Kao trkaći auto, pomislio sam suludo. Oči su mu bile crvenkasto-ljubičaste, kao nar. Poslovno je krenuo prema nama na možda i dvanaest ili četrnaest nogu s više zglobova - nije to bio običan zemaljski pauk napuhan do veličine iz hororaca; bilo je to nešto posve drugačije, možda uopće i nije bio pauk. Da ga je vidio, Mike Hatlen bi shvatio što je zapravo bila ona crna četkasta stvar koju je dodirnuo nogom u ljekarni.

Približavao nam se, ispuštajući mrežu iz ovalnoga otvora na gornjem dijelu trbuha. Niti su lebdjele prema nama u urednoj lepezastoj formaciji. Gledajući taj košmar, tako nalik smrtonosno crnim paukovima koji se nadnose nad svoje mrtve muhe i bube u sjenama naše kućice za čamce, osjetio sam kako mi se um pokušava do kraja oteti s veza. Sad sam uvjeren da mi je pomisao na Billyja jedina omogućila da zadržim kakvu-takvu bliskost s razumom. Proizvodio sam neki zvuk. Smijeh. Plač. Vrisak. Ne znam.

Ali Ollie Weeks bio je čvrst poput stijene. Podigao je Amandin pištolj mirno kao da je na streljani i ravnomjernim ga pucnjevima ispraznio u stvora iz velike blizine. Iz kakvog god pakla izašlo, nije bilo neranjivo. Crna tvar raspljeckala mu se iz tijela, i proizvelo je neki užasan mijaukavi zvuk, tako tih da ga se više osjetilo nego čulo, kao basovi iz sintesajzera. A onda je otapkalo natrag u maglu i nestalo. Moglo se raditi o fantazmu iz nekog užasnog drogiranog sna... da nije bilo barica ljepljive crne tvari koje je ostavilo za sobom.

Začuo se tresak kad je Buddy konačno ispustio svoju čeličnu šipku.

"Mrtav je", reče Ollie. "Pusti ga, David. Jebeni stvor mu je dohvatio lemoralnu arteriju, mrtav je. Idemo se pokupiti odavde, Krista mu." Lice mu je opet bilo obliveno znojem, a oči su mu se izbuljile na velikom, okruglom licu. Jedna nit mreže dolebdjela mu je do nadlanice, a Ollie je zamahnuo rukom i presjekao je. Nit je ostavila krvavi trag.

Gospođa Reppler opet je povikala "Pazite!" i okrenuli smo se prema njoj. Još jedan pauk izašao je iz magle i omotao noge oko Dana Millera, u luđačkom ljubavnom zagrljaju. On ga je udarao šakama. Dok sam se sabijao i podizao Buddyjevu šipku, pauk je počeo omatati Dana svojom smrtonosnom niti, a borba mu je postala odvratan, trzavi ples smrti.

Gospođa Reppler krenula je prema pauku s limenkom sredstva protiv kukaca Crna zastava u ispruženoj ruci. Paukove noge posegnule su prema njoj. Pritisnula je pipac, i cijeli oblak insekticida prsnuo je ravno u jedno od njegovih blistavih, draguljastih očiju. Opet se začuo onaj tihi mijaukavi zvuk. Pauk kao da je cijeli zadrhtao, a onda je zateturao unatrag, dlakavim nogama stružući po pločniku. Odvukao je Danovo tijelo za sobom, drndajući i kotrljajući ga. Gospođa Reppler bacila je praznu limenku insekticida za njim. Odbila se od paukovog tijela i zaklepetala po betonu. Pauk je udario u bok jednog malog sportskog auta dovoljno snažno da se vozilo zaljulja, a onda je nestao.

Stigao sam do gospođe Reppler, koja se ljuljala na nogama, smrtno blijeda. Zagrlio sam je oko ramena. "Hvala ti, mladiću", rekla je. "Malo mi se vrti."

"U redu je", rekoh promuklo.

"Spasila bih ga da sam mogla."

"Znam to."

Ollie nam se pridružio. Pojurili smo do vrata trgovine, dok su niti padale svuda oko nas. Jedna od njih sletjela je na torbu gospođe Reppler i utonula u platno. Smrknuto se hrvala za svoje vlasništvo, povlačeći torbu obim rukama, ali izgubila je. Torba je odletjela u maglu, kotrljajući se.

Kad smo došli do ulaznih vrata, jedan manji pauk, ništa veći od štenca koker-španijela, izjurio je iz magle uza zid zgrade. Nije proizvodio mrežu; možda još nije bio dovoljno star za to.

Dok je Ollie jednim debelim ramenom držao vrata da gospođa Reppler može proći, ja sam napao stvora čeličnom šipkom, kao kopljem, i probo ga. Suludo se uskoprcao, nogama mašući po zraku, a njegove crvene oči kao da su uhvatile moje i označile me...

"David!" Ollie je još držao vrata.

Utrčao sam unutra. On za mnom.

U nas su zurila blijeda, prestrašena lica. Nas sedmero je izašlo. Troje nas se vratilo. Ollie se naslonio na teška staklena vrata, a krupna prsa su mu se nadimala. Počeo je ponovno puniti Amandin pištolj. Njegova bijela košulja upravitelja zalijepila mu se za tijelo, a velike sive mrlje znoja širile su mu se pod pazuhima.

"Što?" upitao je netko tihim, promuklim glasom.

"Pauci", odgovorila je gospođa Reppler smrknuto. "Prljavi gadovi su mi oteli torbu."

A onda mi se Billy plačući bacio u naručje. Zagrlio sam ga.

Čvrsto.

Čarolije gospođe Carmody. Druga noć u trgovini. Konačni sukob.

Bio je moj red za spavanje, i sljedeća četiri sata ne sjećam se ničega. Amanda mi kaže da sam puno govorio, i jednom ili dvaput vrisnuo, ali ne sjećam se nikakvih snova. Kad sam se probudio, bilo je poslijepodne. Bio sam užasno žedan. Dio mlijeka se pokvario, ali dio je još bio dobar. Popio sam litru.

Amanda je prišla mjestu gdje smo bili Billy, gospođa Turman i ja. Starac koji je ponudio otići po sačmaricu u svome autu je bio s njom - Cornell, sjetio sam se. Ambrose Cornell.

"Kako si, sinko?" upitao je.

"Dobro." Ali još sam bio žedan, i boljela me glava. I iznad svega, bio sam prestrašen. Zagrlio sam Billyja i pogledao Cornelia i Amandu. "Što se događa?"

Amanda reče: "G. Cornell se brine zbog gospođe Carmody. A i ja." "Billy, hoćeš li se prošetati sa mnom?" upita Hattie.

"Ne želim", reče Billy.

"Samo idi, Veliki Bille", rekao sam mu, i otišao je - nevoljko.

"Onda, što je s gospođom Carmody?" upitao sam.

"Muti vodu", reče Cornell. Pogledao me sa smrknutošću starca. "Mislim da to moramo zaustaviti. Na bilo koji način."

Amanda reče: "Sad je s njom desetak ljudi. Kao neka luda vrsta mise."

Sjetio sam se razgovora s prijateljem piscem koji je živio u Otisfieldu i izdržavao ženu i dvoje djece uzgajajući piliće i proizvodeći po jednu džepnu knjigu godišnje - špijunske priče. Počeli smo govoriti o rastu popularnosti knjiga koje se bave nadnaravnim. Gault je rekao da je u četrdesetima časopis Weird Tales plaćao vrlo malo, a u pedesetima je bankrotirao. Kad strojevi zakažu, rekao je (dok je njegova žena sortirala jaja a vani su pijetlovi svadljivo kukurijekali), kad tehnologija zakaže, kad konvencionalni vjerski sustavi zakažu, ljudi moraju imati nešto. Čak i zombi koji tetura kroz noć može djelovati prilično veselo u usporedbi s egzistencijalnom komedijom/horrorom ozonskog sloja koji se rastapa pod udruženim naporom milijuna limenki dezodoransa u spreju.

Bili smo ovdje zarobljeni dvadeset i šest sati, i nismo uspjeli postići ama baš ništa. Naša jedina ekspedicija u vanjski svijet rezultirala je gubitkom pedeset i sedam posto ljudstva. Nije baš bilo iznenađenje što su dionice gospođe Carmody rasle.

"Stvarno ima desetak ljudi?" upitao sam.

"Pa, samo osam", reče Cornell. "Ali ne zatvara usta! Kao oni desetosatni govori koje je Castro nekad držao. Naprosto ne prestaje."

Osmero ljudi. I nije tako puno, ne bi čak ni cijelu porotu mogli sastaviti. Ali shvaćao sam zabrinutost na njihovim licima. To je bilo dovoljno da postanu najjača pojedina politička sila u trgovini, osobito sad kad su Dan i Mike poginuli. Pomisao da najveća ujedinjena skupina u našem zatvorenom sustavu sluša njeno blebetanje o ponorima paklenim i sedmerim pečatima prožela me prilično neugodnim osjećajem klaustrofobije.

"Opet je počela govoriti o ljudskim žrtvama", rekla je Amanda. "Bud Brown je otišao do nje i rekao joj da prestane govoriti takve gluposti u njegovoj trgovini. A dvojica koji su s njom - jedan od njih je onaj tip, Myron LaFleur - rekli su mu neka začepi, jer je ovo još uvijek slobodna zemlja. Nije htio zašutjeti i nastalo je... pa, naguravanje, valjda bi se to moglo tako nazvati."

"Brownu su raskrvarili nos", reče Cornell. "Ozbiljni su."

Rekao sam: "Ali ne valjda toliko da bi doista ubili nekoga."

Cornell tiho reče: "Ne znam kako daleko bi mogli otići ako se magla ne podigne. Ali ne želim ni doznati. Namjeravam otići odavde."

- "Lakše je to reći nego učiniti." Ali nešto me počelo kuckati u glavi. Miris. To je ključ. Mi u trgovini bili smo više-manje na miru. Bube je možda privuklo svjetlo, kao što se događa i s običnim kukcima. Ptice su naprosto slijedile svoju hranu. Ali veći stvorovi su nas puštali na miru osim kad bismo se iz nekog razloga raskopčali. Pokolj u ljekarni Bridgton dogodio se zato što su vrata bila otvorena bio sam siguran u to. Stvor ili stvorovi koji su dohvatili Nortona i njegovu skupinu zvučali su krupni poput kuća, ali on ili oni nisu prišli ni blizu trgovini. A to je značilo da možda...

Odjednom sam htio razgovarati s Olliejem Weeksom. Morao sam razgovarati s njim.

"Namjeravam izaći odavde ili poginuti pri takvom pokušaju", reče Cornell. "Ne namjeravam provesti ostatak ljeta ovdje."

"Imali smo četiri samoubojstva", reče Amanda odjednom.

"Molim?" Prvo što mi je prošlo kroz glavu u bljesku polovične krivice bilo je da su pronašli tijela vojnika.

"Tablete", reče Cornell kratko. "Ja i još dva-tri čovjeka odnijeli smo tijela otraga."

Morao sam prigušiti prodoran hihot. Tamo otraga smo već imali pravu mrtvačnicu.

"Prorjeđuje se", reče Cornell. "Hoću otići."

"Nećete stići do auta. Vjerujte mi."

"Čak ni do prvog reda? To je bliže nego apoteka."

Nisam mu odgovorio. Ne tada.

Kakvih sat vremena kasnije, pronašao sam Ollieja kako pridržava hladnjak za pivo i pije Bushca. Lice mu je bilo bezizražajno, ali i on kao da je promatrao gospođu Carmody. Ona je bila neumorna, po svemu sudeći. I opet je doista raspravljala o ljudskoj žrtvi, samo što joj nitko nije govorio neka začepi. Neki od ljudi koji su joj jučer govorili neka zašuti danas su ili bili s njom, ili bar voljni saslušati - a drugih je bilo premalo.

"Do sutra ujutro bi ih mogla nagovoriti", primijeti Ollie. "Možda i ne... ali ako uspije, što misliš, kome će dodijeliti počast?"

Bud Brown ju je naljutio. Kao i Amanda. Pa onda čovjek koji ju je udario. I onda, naravno, ja.

"Ollie", rekao sam, "mislim da bi nas pet-šest moglo izaći odavde. Ne znam kako bismo daleko mogli dospjeti, ali mislim da bismo bar mogli izaći."

"Kako?"

Objasnio sam mu. Bilo je sasvim jednostavno. Ako odjurimo do moga Scouta i naguramo se unutra, neće osjetiti miris ljudi. Bar ne ako budemo držali zatvorene prozore.

"Ali što ako ih privlači neki drugi miris?" upita Ollie. "Recimo, ispušni plinovi?"

"Onda smo gotovi", složio sam se.

"Kretanje", reče on. "Kretanje automobila kroz maglu bi ih također moglo privući, David."

"Mislim da ne. Ne bez mirisa plijena. Stvarno vjerujem da je to ključ za bijeg."

"Ali ne znaš to."

"Ne sigurno, ne."

"Kamo bi htio otići?"

"Prvo? Kući. Po svoju ženu."

"David -"

"Dobro. Da provjerim. Da se uvjerim."

"Oni stvorovi vani bi mogli biti posvuda, David. Mogli bi te uhvatiti onog časa kad izađeš iz Scouta da uđeš u svoje dvorište."

"Ako se to dogodi, Scout je tvoj. Samo te molim da se brineš za Billyja, što god bolje možeš, i što god dulje možeš."

Ollie je dovršio svoje pivo i bacio limenku natrag u hladnjak, gdje je zaklepetala među praznim limenkama. Držak pištolja koji je Amanda dobila od svoga muža virio mu je iz džepa.

"Jug?" upitao je, susrećući mi pogled.

"Aha. Ja bih", rekao sam. "Krenuti na jug i pokušati se izvući iz magle. Prokleto pokušati."

"Koliko benzina imaš?"

"Skoro pun rezervoar."

"Je li ti palo na pamet da je možda nemoguće izaći?"

Jest. Pretpostavimo da je ono sa čime su se zajebavali u projektu Strijela cijeli ovaj kraj povuklo u neku drugu dimenziju, s lakoćom s kojom bismo vi ili ja okrenuli čarapu naopačke? "Palo mi je na pamet", rekao sam, "ali alternativa je, izgleda, sjediti i čekati da vidimo kome će gospođa Carmody dodijeliti počasno mjesto."

"Mislio si danas?"

"Ne, već je poslijepodne, a ti stvorovi su aktivniji noću. Mislio sam sutra, što ranije."

"Koga bi poveo?"

"Ja i ti i Billy. Hattie Turman. Amanda Dumfries. Onaj stari Cornell, i gospođa Reppler. Možda i Bud Brown. To je osmero, ali Billy može sjediti nekome u krilu, i možemo se svi stisnuti."

Promislio je o tome. "U redu", reče konačno. "Pokušat ćemo. Jesi li to spomenuo ikome drugome?"

"Ne, ne još."

"Moj bi savjet bio da i ne spominješ, bar ne do četiri ujutro. Ja ću napuniti par vrećica hranom i staviti ih kraj blagajne najbliže vratima. Ako bude sreće, možemo se iskrasti prije nego što itko shvati što se događa." Oči su mu opet odlutale do gospođe Carmody. "Kad bi ona znala, mogla bi nas pokušati zaustaviti."

"Misliš da bi?"

Ollie uzme još jedno pivo. "Mislim da bi", reče.

To popodne - jučerašnje popodne - prošlo je u nekoj vrsti usporenog filma. Tama se prišuljala, ponovno bojajući maglu u onu boju matiranog kroma. Ono malo svijeta što je vani preostalo polako se rastočilo u crninu do pola devet.

Vratile su se ružičaste bube, pa onda i pticoliki stvorovi, pikirajući do prozora i skupljajući kukce. Nešto bi povremeno zarežalo iz tame, a jednom, tik prije ponoći, začulo se dugo, razvučeno Aaaaaruuuuuu! koje je natjeralo ljude da se okrenu prema tami prestrašenih, istražujućih lica. Bio je to onakav zvuk kakav biste zamislili za krupnog aligatora u močvari.

Išlo je više-manje onako kako je Miller predvidio. Do silnih noćnih sati, gospođa Carmody je prigrabila još pet-šest duša. Mesar McVey bio je među njima, stojeći prekriženih ruku, promatrajući je.

Ona je bila kao navijena. Činilo se da joj ne treba san. Njena propovijed, uporna rijeka užasa iz Dorea, Boscha i Jonathana Edwardsa, samo se nastavljala, težeći prema nekoj vrsti vrhunca. Njena je skupina počela mrmljati zajedno s njom, nesvjesno se ljuljajući naprijed-natrag, kao pravi vjernici u obredu pod šatorom.

Oči su im bile sjajne i bezizražajne. Bili su pod njenom čarolijom.

Oko tri ujutro (propovijed se nemilosrdno nastavljala, i ljudi koje nije zanimala povukli su se u stražnji dio da se pokušaju naspavati) ugledao sam Ollieja kako stavlja vrećicu namirnica na policu pod blagajnom najbližom izlaznim vratima. Pola sata kasnije, stavio je kraj nje još jednu vrećicu. Činilo se da ga ne zamjećuje nitko osim mene. Billy, Amanda i gospođa Turman spavali su zajedno kroj ispražnjenog odjela s hladnim narescima. Ja sam im se pridružio i zapao u nemiran polusan.

U četiri i petnaest po mome ručnom satu, Ollie me probudio. Cornell je bio s njim, a oči iza naočala sjajno su mu blistale.

"Vrijeme je, David", reče Ollie.

Nervozni grč udario me u želudac i zatim prošao. Probudio sam Amandu. Pitanje što bi se moglo dogoditi s Amandom i Stephanie zajedno u autu prošlo mi je kroz um, a zatim otišlo dalje. Danas će biti najbolje naprosto prihvaćati stvari onako kako dođu.

One upadljivo zelene oči su se otvorile i zagledale u moje. "David?"

"Pokušat ćemo otići odavde. Hoćeš s nama?"

"O čemu ti to govoriš?"

Počeo sam objašnjavati, pa onda probudio i gospođu Turman tako da ne moram dvaput ponavljati priču.

"Tvoja teorija o mirisu", reče Amanda. "To je u ovom času zapravo samo nagađanje, zar ne?"

"Da."

"Meni je svejedno", reče Hattie. Lice joj je bilo blijedo, a usprkos snu imala je velike podočnjake. "Učinila bih bilo što - prihvatila bilo kakav rizik - samo da opet vidim sunce."

Samo da opet vidim sunce. Zadrhtao sam. Pogodila je kao prstom vrlo blizu središtu mojih vlastitih strahova, osjećaju skoro neizbježnog usuda koji me zgrabio još kad sam vidio kako Norma pipci izvlače kroz teretna vrata. Kroz maglu se sunce vidjelo samo kao srebrni novčić. Kao da smo na Veneri.

Nije toliko bila stvar u čudovišnim stvorenjima koja su vrebala u magli; udarac šipkom pokazao mi je da nisu u pitanju lavkraftovski užasi obdareni besmrtnošću, već samo organska bića sa svojim slabostima. Ali sama magla crpila nam je snagu i tupila volju. Samo da opet vidim sunce. Imala je pravo. Već samo to vrijedilo bi prolazak kroz težak pakao.

Nasmiješio sam se Hattie, a ona mi je nesigurno uzvratila osmijeh.

"Da", reče Amanda. "I ja."

Počeo sam buditi Billyja što sam nježnije mogao.

"S vama sam", rekla je gospođa Reppler kratko.

Bili smo zajedno kraj tezge za meso, svi osim Buda Browna. On nam je zahvalio na pozivu a onda ga odbio. Neće napustiti svoje mjesto u trgovini, rekao je, ali i dodao vrlo blagim glasom da ne krivi Ollieja što tako čini.

Iz bijelog emajliranog hladnjaka sad se već počeo širiti neugodan, slatkasti miris, miris koji me podsjetio na onaj put kad nam se škrinja pokvarila dok smo mi bili na odmoru u Capeu. Možda je, pomislio sam, smrad pokvarenog mesa otjerao gospodina McVeya u tim gospođe Carmody.

"- okajanje! Sad moramo razmišljati o okajanju! Udareni smo bičevima i škorpionima! Kažnjeni smo jer smo zavirivali u tajne koje je Bog još od davnina branio! Vidjeli smo kako se otvaraju usne zemlje! Vidjeli smo opscene užase košmara! Stijena ih neće sakriti, mrtvo drveće neće nas zakriti! A kako će sve to završiti? Sto će to zaustaviti? "

"Okajanje!" povikaoje dobri stari Myron LaFleur.

"Okajanje... okajanje..." šaptali su nesigurno.

"Recite to s više uvjerenja, da vas čujem!" vikala je gospođa Carmody. Vene na vratu su joj se isticale kao oteknuta užad. Glas joj je sad već bio hrapav i ispucan, ali još pun snage. I palo mi je napamet da joj je magla dala tu moć - moć da zamagli umove ljudi, da se poigram riječima - kao što je nama ostalima otela moć sunca. Prije, ona je bila samo blago ekscentrična starica s trgovinom starinama u gradu prepunom staretinarnica. Samo stara žena s prepariranim životinjama u zadnjoj sobici i reputacijom poznavanja (ta vještica...ta pička) narodne medicine. Govorilo se da može pronaći vodu drvenim rašljama, da može izliječiti bradavice, i prodati ti kremu od koje će pjegice izblijediti. Čak sam čuo - da li od staroga Billa Giostija? - da se gospođu Carmody može posjetiti (u potpunom povjerenju) kad se radi o ljubavnom životu; da ti, ako te nešto muči u krevetu, može dati napitak koji će vratiti svježinu tvome pastuhu.

"OKAJANJE!" povikali su svi zajedno.

"Okajanje, tako je!" vikala je zaneseno. "Okajanje će raščistiti ovu maglu! Okajanje će nas riješiti čudovišta i užasa! Okajanje će nam s očiju smaknuti povoj magle i pomoći nam da progledamo. " Glas joj se malo spustio. "A što kaže Biblija, što je okajanje? Što je jedino što će očistiti grijehe u oku i umu Božjemu? "

"Krv."

Ovog puta, žmarci su mi prošli kroz cijelo tijelo, penjući se do potiljka i podižući mi vlasi u zrak. Gospodin McVey je izrekao tu riječ, gospodin McVey, mesar koji je sjekao meso u Bridgtonu još otkako sam ja bio klinac i držao se za nadarenu ruku svoga oca. Gospodin McVey prima narudžbe i reže meso u svojoj umrljanoj bijeloj kuti. Gospodin McVey, čije je poznanstvo s nožem dugačko - da, kao i s pilom i sjekirom. Gospodin McVey koji će bolje od ikoga drugoga razumjeti da čišćenje duše teče iz rana na tijelu.

"Krv..." šaptali su.

"Tata, bojim se", reče Billy. Čvrsto me držao za ruku, malog lišća napetog i blijedog.

"Ollie", rekao sam, "a da se maknemo iz ove ludnice?"

"Imaš pravo", reče on. "Idemo."

Krenuli smo niz drugi prolaz u raštrkanoj skupini - Ollie, Amanda, Cornell, gospođa Turman, gospođa Reppler, Billy i ja. Bilo je petnaest do pet ujutro, i magla se opet počela rasvjetljavati.

"Ti i Cornell uzmite vrećice s hranom", reče mi Ollie.

"U redu."

"Ja ću prvi. Tvoj Scout ima četvora vrata, je'l tako?"

"Aha. Jest."

"Dobro, otvorit ću vozačka vrata i stražnja vrata na istoj strani. Gospođo Dumfries, možete li nositi Billyja?"

Podigla ga je na ruke.

"Jesam li pretežak?" upita Billy.

"Nisi, dušo."

"Dobro."

"Vi i Billy idite naprijed", nastavi Ollie. "I progurajte se do druge strane. Gospođa Turman naprijed u sredinu. David, ti za volan. Mi ostali ćemo -"

"A kamo ste vi to krenuli?" Bila je to gospođa Carmody.

Stajala je na vrhu blagajne kod koje je Ollie sakrio vrećice s namirnicama." Odijelo joj je bilo žuti vrisak usred polumraka. Kosa joj se divlje kovrčala u svim smjerovima, podsjećajući me načas na Elsu Lanchester u Frankensteinovoj nevjesti. Oči su joj blistale. Deset-petnaest ljudi stajalo je iza nje, blokirajući i ulazna i izlazna vrata. Imali su izraze ljudi koji su doživjeli prometnu nesreću, ili koji su vidjeli slijetanje NLO-a, ili koji su vidjeli drvo kako izvlači korijenje iz zemlje i odlazi.

Billy se stisnuo uz Amandu i sakrio lice u njen vrat.

"Izlazimo, gospođo Carmody", reče Ollie. Glas mu je bio čudno blag. "Odmaknite se, molim vas."

"Ne možete izaći. Tamo leži smrt. Zar to još niste shvatili?"

"Nitko vas ne smeta ni u čemu", rekao sam. "Tražimo samo da i nama pružite istu mogućnost."

Sagnula se i bez greške pronašla vrećicu s namirnicama. Sigurno je cijelo vrijeme znala što planiramo. Izvukla ih je s police gdje ih je Ollie bio sakrio. Jedna se poderala, prosipajući limenke po podu. Bacila je drugu, a ova se otvorila uz zvuk lomljave stakla. Sok je zaprskao na sve strane i odbio se od kromirane ograde susjedne blagajne.

"Takvi su ljudi ovo i uzrokovali!" povikala je. "Ljudi koji se neće povinovati volji Svevišnjega! Grešnici ponosni, umišljeni, uvjereni u svoju vrijednost! Među njima moramo odabrati žrtvu! Iz njihovih redova krv okajanja!"

Sve glasnije mrmljanje odobravanja tjeralo ju je dalje. Sad je već bila sumanuta. Slina joj je prskala s usnica dok je vrištala prema ljudima naguranim iza sebe: "Hoćemo maloga! Uhvatite ga! Zgrabite ga! Hoćemo maloga! "

Pojurili su naprijed, Myron LaFleur na čelu, tupo radosnih očiju. Gospodin McVey bio je ravno iza njega, bezizražajnog, tupog lica.

Amanda je zateturala unatrag, čvršće držeći Billyja. Njegove ruke omotale su joj se oko vrata. Prestravljeno me pogledala. "David, što da-"

"Uhvatite ih oboje!" zavrištala je gospođa Carmody. "Uhvatite i njegovu kurvu!"

Bila je apokalipsa žutoga i tamne radosti. Torba joj je još visjela preko ruke. Počela je skakutati gore-dolje. " Uhvatite maloga, uhvatite kurvu, uhvatite oboje, uhvatite sve, uhvatite - "

Samo jedan oštar zvuk je zazvonio.

Sve se smrznulo, kao da smo u razredu punom zločeste djece, a učiteljica je upravo ušla i oštro zatvorila vrata. Myron LaFleur i gospodin McVey stali su kao ukopani, desetak koraka daleko. Myron se nesigurno osvrnuo prema mesaru. Ovaj nije skrenuo pogled, nije izgleda čak ni shvaćao da je LaFleur tamo. Gospodin McVey imao je na licu izraz koji sam tijekom posljednja dva dana vidio na previše drugih lica. Propao je. Um mu je pukao.

Myron je zateturao unatrag, zureći u Ollieja Weeksa razrogačenim, prestravljenim očima. Ustuknuo je, pa potrčao. Skrenuo je za ugao reda, poskliznuo se na jednu limenku, pao, opet se uspravio, i nestao.

Ollie je stajao u klasičnom stavu streljača, s Amandinim pištoljem stisnutim u obje ruke. Gospođa Carmody još je stajala kraj blagajne. Obje pjegave ruke bile su joj stisnute preko želuca. Krv joj je sukljala među prstima i zapljuskivala žute hlače.

Usta su joj se otvorila i zatvorila. Jednom. Dvaput. Pokušavala je progovoriti. I konačno je uspjela.

"Svi ćete pomrijeti tamo vani", rekla je, a onda se polako srušila prema naprijed. Torba joj je skliznula s ruke, udarila u pod i prosula sadržaj. Tubica umotana u papir zakotrljala se po podu i udarila me u cipelu. Ne razmišljajući, sagnuo sam se i podigao je. Bio je to polovičan paket Rolaid bombona. Odbacio sam ga. Nisam htio dodirivati ništa njeno.

"Pastva" je uzmicala, raspršena. Nitko od njih nije skretao pogleda s palog obrisa i tamne krvi koja se širila ispod njenog tijela. "Ubili ste je!" povikao je netko sa strahom i bijesom. Ali nitko nije dodao kako je ona planirala nešto slično s mojim sinom.

Ollie je još bio smrznut u svome streljačkom položaju, ali sad su mu usta drhtala. Blago sam ga dodirnuo. "Ollie, idemo. I hvala."

"Ubio sam je", reče on promuklo. "Jebem mu sveca, ubio sam je"

"Jesi", rekao sam. "Zato sam ti i zahvalio. Sad idemo."

Opet smo se pokrenuli.

Kako nismo imali vrećica s namirnicama - zahvaljujući gospođi Carmody - mogao sam ja uzeti Billyja. Načas smo zastali kraj vrata, i Ollie je rekao, tihim, napetim glasom. "Ne bih pucao na nju, David. Ne da je postojalo bilo kakvo drugo rješenje."

"Aha."

"Vjeruješ mi?" "Da, vjerujem." "Onda idemo." Izašli smo.

Kraj

Ollie se kretao brzo, s pištoljem u desnoj ruci. Prije nego što smo Billy i ja uspjeli do kraja izaći, već je bio kraj moga Scouta, nestvarni Ollie, kao duh u televizijskom filmu. Otvorio je vozačka vrata. Zatim i stražnja vrata. A onda je nešto izašlo iz magle i presjeklo ga skoro na pola.

Nisam to dobro vidio, i mislim da sam zahvalan zbog toga. Činilo se crveno, ljutite boje skuhanoga jastoga. Imalo je kliješta. Proizvodilo je tiho režanje, slično onom zvuku koji smo čuli nakon što su Norton i njegova mala skupina ravnozemaca izašli van. Ollie je uspio ispaliti jedan hitac, a onda su kliješta stvorenja krenula naprijed i Olliejevo tijelo kao da se iščašilo u užasnom sukljanju krvi. Amandin pištolj ispao mu je iz ruke, udario pločnik, i opalio. Vidio sam košmarni prizor ogromnih crnih nesjajnih očiju veličine divovskih pregršti prstaca, a onda je stvor oteturao natrag u maglu stežući ono što je preostalo od Ollieja Weeksa. Dugo, zglobasto škorpionsko tijelo grubo se vuklo po betonu.

Došao je trenutak izbora. Možda je stalno tako, koliko god kratak tren bio. Polovica mene željela je odjuriti natrag u trgovinu, stežući Billyja. Druga polovica jurila je prema Scoutu, ubacivala Billyja unutra, bacala se za njim. Onda je Amanda zavrištala. Bio je to visok, zvonak zvuk koji kao da se dizao sve više i više dok nije prešao zamalo u ultrazvuk. Billy se stisnuo uz mene, zakopavši lice u moja prsa.

Jedan pauk uhvatio je Hattie Turman. Bio je krupan. Oborio ju je. Haljina joj se podigla preko koščatih koljena dok je stvor čučao preko nje, četkastim, dugim nogama milujući joj ramena. Počeo je presti svoju mrežu.

Gospođa Carmody je imala pravo, pomislio sam. Svi ćemo poginuti ovdje, stvarno ćemo svi poginuti ovdje.

"Amanda!" povikao sam.

Nije bilo odgovora. Posve se izgubila. Pauk je čučao nad onim što je preostalo od Billyjeve siterice, koja je voljela slagalice i one proklete dvostruke akrostihove koje nitko normalan ne može riješiti bez da izludi. Njegove niti presijecale su joj tijelo, bijele niti koje su već crvenjele dok je kiselina prodirala u nju.

Cornell se polako povlačio prema trgovini, očiju iza naočala krupnih poput tanjura za večeru. Odjednom se okrenuo i potrčao. Zagrebao je po ulaznim vratima i utrčao unutra.

Pukotina u mome umu se zatvorila kad je gospođa Reppler oštro koraknula naprijed i pljusnula Amandu, prvo dlanom, pa nadlanicom. Amanda je prestala vrištati. Prišao sam joj, okrenuo je prema Scoutu, i za vrištao joj "KRENI!" ravno u lice.

Krenula je. Gospođa Reppler se progurala kraj mene. Gurnula je Amandu na stražnje sjedalo Scouta, ušla za njom, i zatvorila vrata.

Odvojio sam Billyja od sebe i ubacio ga unutra. Dok sam ulazio u auto, jedna od onih paučjihniti se spustila i sletjela mi na gležanj. Pekla je kao nit udice kad se hitro odmotava preko dlana. I bila je jaka. Čvrsto sam trznuo nogom i pukla je. Skliznuo sam iza volana.

"Zatvori, oh, zatvori vrata, Bože moj!" vrištala je Amanda.

Zatvorio sam vrata. Samo časak kasnije, jedan pauk blago je udario u njih. Bio sam samo par centimetara daleko od crvenih, zloćudno stupidnih očiju. Njegove noge, svaka debela kao moja ruka, klizile su preko haube. Amanda je neprekidno vrištala, kao požarni alarm.

"Ženo, začepi", reče joj gospođa Reppler.

Pauk je odustao. Nije nas mogao nanjušiti, dakle, nismo više tamo. Odšetao se natrag u maglu na svojim neugodno brojnim nogama, postao duh, i posve nestao.

Pogledao sam kroz prozor da se uvjerim kako je otišao, a onda otvorio vrata.

"Što to radiš? " zavrištala je Amanda, ali ja sam znao što radim. Volim vjerovati da bi Ollie učinio točno istu stvar. Napola sam iskoračio, napola se nagnuo iz auta i uzeo pištolj. Nešto je hitro krenulo prema meni, ali ja ga nisam ni vidio. Uvukao sam se natrag unutra i zalupio vrata.

Amanda je počela jecati. Gospođa Reppler joj je stavila ruku oko ramena i odlučno je tješila.

Billy je rekao: "Idemo doma, tata?"

"Veliki Bille, pokušat ćemo."

"Dobro", rekao je tiho.

Provjerio sam pištolj i stavio ga u odjeljak za rukavice. Ollie ga je ponovno napunio nakon ekspedicije u apoteku. Ostali meci su nestali zajedno s njim, ali nije važno. Opalio je na gospođu Carmody, opalio je jednom na stvora s kliještima, i pištolj je još jednom opalio kad je udario u tlo. U Scoutu nas je bilo četvero, ali ako dođe do toga, ja ću za sebe smisliti neko drugo rješenje.

Proživio sam grozan trenutak kad nisam mogao pronaći ključeve. Provjerio sam sve džepove, i nije ih bilo, a onda sam ponovno prevrnuo džepove, tjerajući se da budem spor i miran. Bili su mi u džepu traperica; sakrili su se pod sitniš, kao što to ponekad biva s ključevima. Scout je krenuo bez problema. Na samouvjerenu grmljavinu motora, Amanda je opet briznula u plač.

Sjedio sam, s automobilom u leru, da vidim hoće li nešto prići, privučeno zvukom motora ili smradom ispušnog plina. Prošlo je pet minuta, pet najduljih minuta u mome životu. Ništa se nije dogodilo.

"Hoćemo li samo sjediti ovdje ili idemo?" upita gospođa Reppler konačno.

"Idemo", rekao sam. Izašao sam s parkirališnog mjesta i uključio farove.

Neka potreba - vjerojatno vrlo primitivna - natjerala me da prođem kraj trgovine Federal, što bliže mogu. Desni branik Scouta odgurnuo je kantu za smeće. Unutra se nije moglo vidjeti, osim kroz procijepe - sve one vreće gnojiva, i mjesto je djelovalo kao da je usred neke lude vrtne rasprodaje - ali kraj svakog procijepa bila su po dva-tri blijeda lica, zureći u nas.

A onda sam skrenuo lijevo, a magla se neprobojno zatvorila iza nas. I što se dogodilo s tim ljudima, ne znam.

Vozio sam niz Cestu Kansas, brzinom od osam kilometara na sat, pipajući put. Čak i s farovima i maglenkama, bilo je nemoguće vidjeti više od dva do tri metra pred sebe.

Zemlja kao da je prošla kroz neki užasan grč; u tom pogledu, Miller je imao pravo. Tu i tamo cesta je samo napukla, ali na drugim mjestima činilo se kao da se samo tlo urušilo, podižući velike komade betona. Uspio sam prijeći preko toga uz pomoć pogona na sva četiri kotača. Hvala Bogu na tome. Ali užasno sam se bojao da ćemo uskoro naići na neku prepreku koju čak ni terenac neće moći savladati.

Trebalo mi je četrdeset minuta za vožnju koja obično traje sedam-osam minuta. Konačno se iz magle pomolio i znak koji objavljuje našu privatnu cestu. Billy, koji je ustao u petnaest do pet, čvrsto je opet zaspao u autu koji je poznavao tako dobro da mu se sigurno činio poput doma.

Amanda je nervozno pogledavala na cestu. "Stvarno ideš ovuda?"

"Pokušat ću." rekao sam.

Ali bilo je nemoguće. Oluja koja je prošla preko kraja razlohala je većinu drveća, a onda čudan, grčeviti potres srušio ga je do kraja. Uspio sam prijeći preko prva dva; bila su prilično mala. A onda sam stigao do čvrste stare jele koja je ležala preko ceste poput odmetničke barikade. Još smo bili skoro četvrt milje daleko od kuće. Billy je spavao kraj mene, a ja sam prebacio Scouta u ler, prekrio oči rukama i pokušavao smisliti što sad.

Sad, dok sjedim u motelu Howard Johnson's blizu izlaza broj 3 kraj autoceste Maine, pišući sve ovo na hotelskom papiru za pisma, muči me sumnja da bi gospođa Reppler, čvrsta i sposobna stara baba, mogla suštinsku beznadnost situacije izložiti u nekoliko hitrih poteza. Ali bila je tako ljubazna da me pusti neka razmislim sam.

Nisam mogao izaći. Nisam ih mogao ostaviti. Nisam se čak mogao ni zavaravati da su sva čudovišta iz hororaca okupljena oko Federala; kad bih za dlaku spustio prozor, čuo bih ih u šumi, kako drmusaju i teturaju uokolo na strmoj padini koju u ovom kraju zovu Klisure. Vlažno kapkanje s lišća nad nama. Iznad nas, magla se načas zamračila dok je neki košmarni, tek naslućeni živi zmaj letio nad nama.

Pokušavao sam si reći - i tada i sada - ako je bila jako brza, ako je zatvorila kuću i sebe unutra, ima dovoljno hrane za deset dana, možda i dva tjedna. Ali to mi ne traje dugo. Stalno mi se nameće posljednje sjećanje na nju, u onom otrcanom šeširu i s vrtlarskim rukavicama, na putu za naš mali povrtnjak, dok se magla neumoljivo kotrlja preko jezera iza nje.

Sad moram razmišljati o Billyju. Billy, govorim sebi. Veliki Bili, Veliki Bili... trebao bih to možda napisati sto puta na ovom komadu papira, kao dijete koje mora sto puta napisati Neću pljuvati na razredne kolege dok se popodnevno sunce prosipa kroz prozore a učiteljica ispravlja domaće zadaće za katedrom, i jedini zvuk je njegovo pero, dok negdje daleko klinci biraju ekipe za nogomet.

U svakom slučaju, na kraju sam učinio jedino što sam mogao. Brižljivo sam se Scoutom vratio unatrag, na Cestu Kansas. Onda sam plakao.

Amanda mi je stidljivo dotakla rame. "David, tako mi je žao", rekla je.

"Aha", rekao sam, pokušavajući zaustaviti suze bez puno uspjeha. "Aha, i meni."

Odvezao sam do Ceste 302 i onda skrenuo lijevo, prema Portlandu. I ta je cesta bila napuknuta i na nekim mjestima raznesena, ali sve u svemu, bilo ju je lakše proći nego Cestu Kansas. Brinuli su me mostovi. Lice države Maine ispresijecano je tekućom vodom, i posvuda ima mostova, velikih i malih. Ali nadvožnjak Naples bio je netaknut, a odatle je bilo lako - premda dugo - voziti sve do Portlanda.

Magla se održala gustom. Jednom sam morao stati, uvjeren da na cesti leži drveće. Onda se drveće počelo micati i lelujati i shvatio sam da je to još pipaka. Stao sam, i nakon nekog vremena su se povukli. Jednom je neki veliki zeleni stvor svjetlucavo zelenog tijela i dugih prozirnih krila sletio na haubu. Izgledao je kao užasno izobličen vilinkonjic. Načas je tamo lebdio, a onda je opet odletio i nestao.

Billy se probudio kakvih dva sata nakon što smo napustili Cestu Kansas, i upitao jesmo li već pokupili mamu. Rekao sam mu da nisam mogao proći našom cestom zbog popadalog drveća.

"Jel' ona dobro, tata?"

"Billy, ne znam. Ali vratit ćemo se i pogledati."

Nije plakao. Umjesto toga je opet zaspao. Radije bih da je plakao. Puno je previše spavao, i to mi se nije sviđalo.

Počela me boljeti glava od napetosti. Zbog vožnje kroz maglu, stalno brzinom od osam do petnaest kilometara na sat, uz napetost spoznaje da iz magle može izići bilo što, doista bilo što - voda, zemlja, ili troglavo čudovište Hidra. Mislim da sam se molio. Molio sam se Bogu da je Stephanie živa i da ne ispašta ona zbog moje nevjere. Molio sam se Bogu da mi dopusti da dovedem Billyja na sigurno, jer je prošao toliko toga.

Većina ljudi je stala kraj ceste kad je došla magla, i do podneva smo stigli u Sjeverni Windham. Pokušao sam Riječnom cestom, ali kakvih šest kilometara niz nju, most koji je vodio preko malog, bučnog potoka pao je u vodu. Morao sam voziti unatrag kilometar i pol prije nego što sam pronašao dovoljno široko mjesto da se okrenem. Na kraju smo ipak otišli u Portland Cestom 302.

Kad smo stigli tamo, odvezao sam do ulaza na autocestu. Uredna crta naplatnih kućica na njenom ulazu pretvorila se u prazne kosture rasprsnutog sigurnosnog stakla. Sve su bile prazne. U kliznim staklenim vratima jedne kućice bila je razderana jakna s oznakama Autocesta Maine na rukavima. Bila je natopljena ljepljivom, osušenom krvlju. Nismo vidjeli nijedno živo biće još otkako smo otišli iz Federala.

Gospođa Reppler je rekla: "David, probaj uključiti radio."

Pljesnuo sam se po čelu od frustracije i bijesa na samoga sebe, pitajući se kako sam mogao biti tako glup da zaboravim na radio u autu.

"Nemoj", reče gospođa Reppler odlučno. "Ne možeš misliti na sve. Ako pokušaš, poludjet ćeš i nećeš više nikome biti od koristi."

Uhvatio sam samo statiku na cijelom AM području, a ultrakratki nisu davali ništa osim glatke i zlokobne tišine.

"Znači li to da nitko ništa ne emitira?" upitala je Amanda. Znao sam što misli, možda. Bili smo već dovoljno daleko na jugu, i trebali smo hvatati bar neke od jačih bostonskih postaja - WRKO, WBZ, WMEX. Ali ako je Boston nestao -

"To ništa ne znači", rekao sam. "Statika na AM-području je samo znak interferencije. Magla prigušuje i radio-signale."

"Jesi li siguran da je to sve?"

"Da", rekao sam, i uopće nisam bio siguran u to.

Išli smo dalje na jug. Oznake kilometraže su se kotrljale kraj nas, odbrojavajući od kakvih četrdeset. Kad budemo došli do broja 1, bit ćemo na granici s državom New Hampshire. Po autocesti smo išli sporije; puno vozača nije željelo odustati od vožnje, i na nekoliko mjesta smo prošli lančane sudare. Nekoliko puta sam morao prolaziti po sredini.

Oko jedan i dvadeset - počeo sam bivati gladan - Billy mi je stisnuo ruku. "Tata, što je ono? Što je ono!"

Neka sjena se nadnosila iz magle, tamneći je. Bila je visoka kao planina i išla je ravno prema nama. Stisnuo sam kočnice. Amanda, koja je drijemala, poletjela je prema naprijed.

Nešto je stiglo; i opet, to je sve što sa sigurnošću mogu reći. Možda zato što smo zbog magle jedva razaznavali stvari, ali mislim da je isto tako vjerojatno kako postoje neke stvari koje mozak naprosto ne dopušta. Postoje stvari takve tame i užasa - i, valjda, stvari takve silne ljepote - da naprosto ne mogu proći kroz sićušna vratašca ljudske percepcije.

Imalo je šest nogu, to znam; koža mu je bila kameno siva, na nekim mjestima prošarana tamnosmeđim mrljama. Te smeđe mrlje apsurdno su me podsjećale na pjege na rukama gospođe Carmody. Koža mu je bila silno izborana i izbrazdana, a za nju su se držale desetine, stotine onih ružičastih "buba" s očima na pipcima. Ne znam koliko je doista bilo veliko, ali prošlo je ravno preko nas. Jedna od tih sivih, izboranih nogu udarilaje ravno kraj moga prozora, a gospođa Reppler kasnije je rekla da nije uspjela vidjeti donju stranu tijela, premda je iskrivila vrat kako bi pogledala. Vidjela je samo dvije kiklopske noge kako se uzdižu sve više i više u maglu poput živih tornjeva, sve dok nisu iščezle iz vida.

Načas, bilo je iznad Scouta, i imao sam dojam nečeg tako ogromnog da bi kraj njega plavi kit djelovao kao pastrva - drugim riječima, nešto tako veliko da se protivi mašti. A onda je nestalo, ostavljajući za sobom seizmičke udare. Ostavljalo je tragove u betonu međudržavne ceste, tako duboke da im nisam vidio dna. Svaki trag bio je skoro dovoljno velik da bi Scout mogao stati u njega.

Načas nitko nije govorio. Nije bilo nijednog zvuka osim našeg disanja i sve tiših udara prolaza velikog Stvora.

Onda Billy reče: "Je'l to bio dinosaur, tata? Kao ona ptica koja je ušla u trgovinu?"

"Mislim da nije. Mislim da nikad nije postojala tako velika životinja, Billy. Bar ne na Zemlji."

Pomislio sam na projekt Strijela i opet se zapitao kakvu su ludu prokletu glupost izvodili tamo dolje.

"Možemo li dalje?" upita Amanda stidljivo. "Možda se vrati."

Da, a možda ih naprijed ima još. Ali nije imalo smisla govoriti joj to. Morali smo nekamo ići. Vozio sam dalje, vijugajući između tih užasnih tragova sve dok se nisu maknuli s ceste.

To je sve što se dogodilo. Ili skoro sve - ima još jedna, posljednja stvar do koje ću ubrzo doći. Ali nemojte očekivati neki uredni završetak. Nema nikakvog: I pobjegli su iz magle u divno sunce novoga dana; ni: Kad smo se probudili, nacionalna garda konačno je stigla; pa čak ni onog starog i pouzdanog: Sve je to bio samo san.

Ovo je, pretpostavljam, ono što je moj otac uvijek namršteno nazivao "Hitchcockovim krajem", a pri tome je mislio dvosmisleni zaključak koji dopušta čitatelju ili gledatelju da sam odluči kako su stvari završile. Moj otac duboko je prezirao takve priče, govoreći da su "jeftina rješenja".

Stigli smo do motela Howard Johsnon's blizu izlaza broj 3 kad je sumrak počeo padati i vožnja je postala samoubojstvo. Prije toga, riskirali smo na mostu koji prelazi rijeku Saco. Djelovao je gadno iskrivljeno, ali u magli se nije moglo razaznati je li čitav ili nije. Tu smo igru ipak dobili.

Ali treba misliti i na sutra, zar ne?

Dok ovo pišem, sad je petnaest do jedan u noći, dvadeset i trećega srpnja. Oluja koja kao da je najavila cijelu stvar dogodila se prije samo četiri dana. Billy spava u ulazu, na madracu koji sam mu dovukao. Amanda i gospođa Reppler su u blizini. Ja ovo pišem pri svjetlu velike Delcove džepne svjetiljke, a vani, ružičaste bube kuckaju i udaraju u staklo. Svako toliko začuje se jači udar kad neka ptica pokupi bubu.

Scout ima dovoljno goriva da nas odveze još kakvih sto i četrdeset kilometara. Možemo pokušati dotočiti gorivo ovdje; na izlasku iz motela postoji Exxonova pumpa i, iako nema struje, mislim da bih mogao istočiti bar malo goriva. Ali -

Ali to znači biti vani.

Ako uspijemo nabaviti gorivo - ovdje ili negdje dalje - nastavit ćemo voziti. Sad imam odredište na umu, znate. To je ona posljednja stvar koju vam želim reći.

Ne mogu biti siguran. U tom je stvar, u tome je prokletstvo. Možda je to bila samo moja mašta, samo pusta želja. A čak i ako nije, to je tako mala šansa. Koliko kilometara? Koliko mostova? Koliko stvorova koji bi voljeli rastrgati moga sina i pojesti ga dok on vrišti u strahu i agoniji?

Vjerojatnost da se radi samo o maštariji je tako velika da drugima nisam ni rekao... bar ne još.

U upraviteljevom apartmanu pronašao sam veliki radio na baterije. Iz njegovih leđa vodila je antenska žica i izlazila kroz prozor. Uključio sam ga, prebacio se na duge valove, poigrao se biračem postaja, gumbom za podešavanje, i još uvijek nisam uhvatio ništa osim statike ili tišine.

A onda, na samom kraju AM područja, taman kad sam posegnuo za prekidačem da ga isključim, učinilo mi se da čujem, ili sanjam da čujem, jednu jedinu riječ.

Ništa drugo. Slušao sam još sat vremena, ali nije bilo ničeg drugog. Ako se čula i ta jedna riječ, stigla je kroz neki sićušni pomak u prigušujućoj magli, kroz minijaturnu pukotinu koja se smjesta opet zatvorila.

Jedna riječ.

Moram se naspavati... ako mogu spavati, a ne do zore bježati pred licima Ollieja Weeksa i gospođe Carmody i trgovačkog pomoćnika Norma... i Steffinim licem, napola zasjenjenim širokim obodom njenog slamnatog šešira.

Ovdje je i restoran, tipičan motelski restoran s blagovaonicom i dugačkim, polukružnim šankom. Ostavit ću ove stranice na šanku, i možda će ih jednog dana netko pronaći i pročitati.

Jedna riječ.

Samo ako sam je doista čuo. Samo ako.

Sad idem u krevet. Ali prvo ću poljubiti svoga sina i prošaptati mu dvije riječi u uho. Kao zaštitu od snova, znate. Dvije riječi koje ne zvuče nimalo slično. Jedna od njih je Hartford. Druga je nada.

Ovdje su tigrovi

Charles je silno trebao na zahod.

Više nije imalo svrhe zavaravati se da može čekati do odmora. Njegov mjehur je vrištao, gospođica Bird ga je uhvatila kako se meškolji.

U školi u ulici Acorn, postojale su tri učiteljice za treće razrede. Gospođica Kinney je bila mlada i plavokosa i skakutava i imala je dečka koji je dolazio po nju poslije škole u plavom Camaru. Gospođa Trask je bila oblikovana kao turski jastuk i nosila je kosu u pletenicama i bučno se smijala. I postojala je gospođica Bird.

Charles je znao da će završiti s gospođicom Bird. Znao je to. Bilo je neizbježno. Jer ga je gospođica Brid očito željela uništiti. Nije dopuštala djeci da se približavaju podrumu. U produmu se, govorila je gospođica Bird, drže bojleri, a dobro odgojene dame i gospoda nikad ne bi sišli tamo dolje, jer su podrumi gadni i prašnjavi i stari. Mlade dame i gospoda ne idu u podrum, govorila je. Idu u zahod.

Charles se opet promeškoljio.

Gospođica Bird mu je dobacila pogled. "Charles", rekla je glasno, još uvijek pokazivačem upirući u Boliviju, "trebaš na zahod?"

U klupi ispred njega, Cathy Scott je zahihotala, mudro pokrivši usta. Kenny Griffen se iscerio i ispod klupe udario Charlesa. Charles se silno zacrvenio.

"Reci, Charles", rekla je gospođica Bird vedro. "Trebaš li -" (urinirati, reći će urinirati, uvijek to kaže) "Da, gospođice Bird."

"Da, što?"

"Moram u pod - u zahod."

Gospođica Bird se nasmiješi. "U redu, Charles. Možeš ići na zahod urinirati. To trebaš? Urinirati?"

Charles je osuđenički pognuo glavu.

"U redu, Charles. Smiješ to učiniti. A sljedeći put, molim te, nemoj čekati da ti ponudim."

Opći hihot. Gospođica Bird zakuckala je po ploči svojim pokazivačem.

Charles se provukao kroz redove sve do vrata, s trideset pari očiju zabijenih u leđa, a svaki pojedini klinac, uključujući tu i Cathy Scott, znao je da ide na zahod urinirati. Vrata su bila udaljena za dužinu stadiona. Gospođica Bird nije nastavila s lekcijom, nego je šutjela sve dok nije otvorio vrata, izašao na blaženo prazan hodnik, i opet zatvorio vrata.

Krenuo je prema muškom zahodu.

(podrum, podrum, podrum, AKO ŽELIM) vukući prste po hladnim pločicama na zidu, puštajući ih da se vuku preko oglasne ploče pune crtaćih čavlića, i blago skliznu preko crvene (U SL UČAJU POTREBE RAZBIJ STAKLO) kutije požarnog alarma.

Gospođici Bird se to sviđalo. Sviđalo joj se natjerati ga da se zarumeni. Pred Cathy Scott - koja nikad nije trebala u podrum, je li to pošteno? - i svima ostalima.

Stara k-u-č-k-a, pomislio je. Slovkao je jer je još prošle godine zaključio da Bog nigdje ne kaže kako je grijeh slovkati. Ušao je u muški zahod.

Unutra je bilo vrlo hladno, uz blag, ne posve neugodan miris klora koji je snažno ispunjavao zrak. Sad, usred jutra, bio je čist i napušten, miran i posve ugodan, nimalo nalik zadimljenom, smrdljivom kutiću u kazalištu Star u centru grada.

Zahod

(podrum!) je bio izgrađen u obliku slova L, s kraćom stranom opremljenom malim četvrtastim zrcalima i bijelim porculanskim lavaboima i automatom za papirne ručnike na zidu,

(NIBROC) i duljom stranom s dva pisoara i tri toaletna odjeljka.

Charles je zašao za ugao bacivši nesretan pogled na svoje mršavo, prilično blijedo lice u jednom zrcalu.

Tigar je ležao na suprotnom kraju, tik ispod kameno bijelog prozora. Bio je to krupan tigar, kao venecijanerima iscrtan tamnim prugama preko krzna. Podigao je oštar pogled prema Charlesu, a njegove zelene oči su se stisnule. Neka vrsta svilenkastog, predastog gunđanja izlazila mu je iz usta. Glatki mišići su se napeli, i tigar je ustao. Rep mu se trzao, proizvodeći tihe klinkave zvukove na porculanskom boku zadnjeg pisoara.

Tigar je djelovao vrlo gladno i jako zloćudno.

Charles je požurio natrag istim putem kojim je i došao. Činilo se da vratima treba cijela vječnost da se pneumatski zadihano zatvore za njim, ali kad su se zatvorila, smatrao se sigurnim. Ta su se vrata otvarala samo prema unutra, a nije se mogao sjetiti da je ikad pročitao ili čuo kako su tigrovi dovoljno pametni da otvore vrata.

Charles je nadlanicom obrisao nos. Srce mu je lupalo tako snažno da ga je čuo. Još je trebao u podrum, gore no ikad.

Promeškoljio se, trznuo, i pritisnuo ruku na trbuh. Stvarno jako mora u podrum. Kad bi samo bio siguran da nitko neće naići, mogao bi otići u ženski. Nalazio se točno preko puta. Charles je sa čežnjom pogledao prema njemu, znajući da se nikad neće usuditi, ni za milijun godina. Što bi bilo kad bi naišla Cathy Scott? Ili - užasa li crnoga! - što kad bi naišla gospođica Bird!?

Možda mu se tigar pričinio.

Otvorio je vrata dovoljno široko zajedno oko, i provirio unutra.

Tigar je virkao iza ugla slova L, blistavo zelenog oka. Charlesu se činilo da vidi sićušnu plavu mrljicu u tome tamnom sjaju, kao da je tigrovo oko pojelo njegovo. Kao da -

Neka ruka mu je skliznula oko vrata.

Charles je ispustio prigušen krik i osjetio kako mu se srce i želudac guraju u grlu. Jednog užasnog časka bio je uvjeren da će se pomokriti.

Bio je to Kenny Griffen, s blaženim osmijehom. "Gospođica Bird me poslala za tobom, jer te sto godina nema. U nevolji si."

"Da, ali ne mogu u podrum", rekao je Charles, slab od šoka susreta s Kennyjem.

"Začepljen si!" zahihotao je Kenny zlobno. "Ček' da to kažem

Caaa-thy!"

"Bolje ne!" reče Charles užurbano. "Osim toga, nisam. Unutra j e tigar."

"Što radi?" upita Kenny. "Piša?"

"Ne znam", rekao je Charles, okrenuvši se licem zidu. "Samo bih htio da ode." Počeo je plakati.

"Hej", rekao je Kenny, zbunjen i pomalo uplašen. "Hej."

"Što ako moram ići? Što ako si ne mogu pomoći? Gospođica Bird će reći -"

"Dođi", rekao je Kenny, zgrabivši ga jednom rukom, i otvarajući vrata drugom. "Izmislio si to."

Bili su unutra prije nego što se Charles prestravljeno uspio osloboditi i pritisnuti uz vrata.

"Tigar", reče Kenny zgađeno. "Čovječe, gospođica Bird će te ubiti."

"Tamo je, iza ugla."

Kenny je krenuo kraj lavaboa. "Mic-mic-mic? Maco?"

"Nemoj!" sikne Charles.

Kenny je nestao iza ugla. "Mic-mic? Mic-mic? Mic-"

Charles je opet izjurio kroz vrata i stisnuo se uza zid, čekajući, s rukama preko usta i čvrsto stisnutih očiju, čekajući, čekajući na vrisak. Nije bilo vriska.

Nije imao pojma koliko je stajao tamo, smrznut, mjehura napetog do prskanja. Pogledao je na vrata muškog podruma. Ništa mu nisu govorila. Bila su to samo vrata.

Neće.

Ne može.

Ali na kraju je ušao.

Lavaboi i zrcala su bili uredni, a blagi miris klora nije se promijenio. Ali ispod njega kao da je bio još jedan miris. Vrlo blag, neugodan miris, poput svježe zagrebenog bakra.

Uz stenjav (ali nečujan) drhtaj, otišao je do ugla slova L i virnuo.

Tigar je ležao na podu, ližući svoje krupne šape dugačkim ružičastim jezikom. Bez znatiželje se zagledao u Charlesa. Na jednoj pandži mu je zapeo oderan komad košulje.

Ali njegova potreba sad je već bila bijela agonija, i nije si mogao pomoći. Morao je. Na prstima se vratio do bijelog porculanskog lavaboa najbližeg vratima.

Gospođica Bird je ušla tresnuvši vratima taman kad si je zatvarao hlače.

"Ti, ti prljavi, odvratni mali dječače", rekla je, skoro zamišljeno.

Charels je oprezno držao ugao na oku. "Žao mi je, gospođice Bird... tigar... počistit ću lavabo... uzet ću sapuna... kunem se, hoću... "

"Gdje je Kenneth?" upitala je gospođica Bird mirno.

"Ne znam."

Stvarno nije znao.

"Je li tamo otraga?"

"Ne!" poviče Charles.

Gospođica Brid otišla je do mjesta gdje se prostorija savijala. "Dođi ovamo, Kenneth. Istog časa."

"Gospođice Bird -"

Ali gospođica Bird već je zašla za ugao. Namjeravala je zaskočiti. Charles je pomislio kako će gospođica Bird otkriti što zapravo znači zaskočiti.

Opet je izašao kroz vrata. Napio se na fontani na hodniku. Pogledao je američku zastavu koja je visjela iznad ulaza u dvoranu za tjelesni. Pogledao je oglasnu ploču. Sova Šumko je poručivala: MISLI NA ŠUMSKA STVORENJA, BORI SE PROTIV ZAGAÐENJA. Policajac Dobrić poručivao je: NE ULAZI U NEPOZNATI AUTOMOBIL. Charles je sve dvaput pročitao.

A onda se vratio u razred, došao do svoje desetine i svoje klupe oborenog pogleda, i skliznuo na svoje mjesto. Bilo je petnaest do jedanaest. Izvadio je Put na sve strane, i počeo čitati o Billu na rodeu.

Majmun

A onda ga je Hal Shelburn ugledao, kad ga je njegov sin Denis izvukao iz pljesnivog paketa Ralston-Purine koji je bio zaguran duboko ispod jedne kosine tavana, i takav osjećaj užasa i jada podigao se u njemu da je načas pomislio kako će zavrištati. Podigao je šaku do usta, kao da priguši vrisak - a onda se samo nakašljao u šaku. Ni Terry ni Dennis nisu primijetili, ali Petey se ogledao oko sebe, načas znatiželjan.

"Hej, fora", rekao je Dennis s poštovanjem. Bio je to ton koji je Hal još samo vrlo rijetko čuo od dječaka. Dennisu je bilo dvanaest godina.

"Što je to?" upitao je Peter. Opet je bacio pogled na oca, prije no što mu je pogled privukla stvar koju je pronašao njegov brat. "Što je to, tata?"

"To je majmun, krele", reče Dennis. "Zar još nikad nisi vidio majmuna?"

"Ne govori bratu da je krele", rekla je Terry automatski, i počela pregledavati kutiju zavjesa. Zavjese su bile ljigave od plijesni, i hitro ih je pustila. "Bljak."

"Mogu li ga dobiti, tata?" upitao je Peter. Njemu je bilo devet godina.

"Kako to misliš?" poviče Dennis. "Ja sam ga našao!"

"Dečki, molim vas", reče Terry. "Boli me glava."

Hal ih je jedva čuo. Majmun je bljeskao prema njemu iz ruku njegova starijeg sina, cereći se svojim starim, poznatim osmijehom. Istim onim osmijehom koji mu je pohodio košmare kad je bio klinac, progonio ga sve dok nije -

Vani, podigao se hladan vjetar, i načas su usne bez mesa zafićukale dugački ton kroz stari, zahrđali oluk. Petey je prišao bliže ocu, nelagodno zvjerajući očima prema grubom krovu tavana kroz koji su virile glavice čavala.

"Što je to bilo, tata?" upitao je kad je fićuk zamro u guturalno zujanje.

"Samo vjetar", rekao je Hal, još uvijek zureći u majmuna. Njegove činele, tek polumjeseci mjedi umjesto punih krugova u slabašnom svjetlu one jedne gole žarulje nisu se kretale, međusobno udaljene možda trideset centimetara, i automatski je dodao: "Vjetar zna fićukati, ali nema sluha." Onda je shvatio da je to izreka tetka Willa, i prošli su ga žmarci.

Ton se opet začuo, a vjetar je stizao s jezera Crystal, dugačkim, zujavim zamasima, i zatim podrhtavajući u oluku. Pet-šest malih pukotina puhalo je hladan listopadski zrak u Halovo lice - Bože, ovo mjesto toliko nalikuje na stražnji ormar kuće u Hartfordu, kao da su svi odletjeli trideset godina unazad kroz vrijeme.

Neću razmišljati o tome.

Ali sad, naravno, samo je o tome mogao razmišljati. U ormaru u kojem sam pronašao tog prokletog majmuna u istoj toj kutiji.

Terry se odmakla da pregleda drvenu kutiju punu sitnica, gegajući se jer je nagib kosine bio tako oštar.

"Ne sviđa mi se", rekao je Petey i uhvatio Hala za ruku. "Može ga Dennis uzeti ako hoće. Možemo sad ići, tata?"

"Bojiš se duhova, kukavice?" upitao je Dennis.

"Dennis, prestani", rekla je Terry odsutno. Podigla je tanku šalicu s kineskim uzorkom. "Ovo je lijepo. Ovo-"

Vidio je da je Dennis pronašao ključić za navijanje u majmunovim leđima. Užas je poletio pred njega na mračnim krilima.

"Nemoj!"

Zazvučalo je oštrije nego što je namjeravao, i istrgao je majmuna Dennisu iz ruku prije nego što je stvarno shvatio što radi. Dennis ga je zapanjeno pogledao. Terry je također bacila pogled preko ramena, a Petey je podigao pogled. Načas su svi šutjeli, a vjetar je opet zafićukao, ovog puta vrlo tiho, kao neki neugodan poziv.

"Mislim, vjerojatno je pokvaren", reče Hal.

Nekad je bio pokvaren... osim kad nije želio biti.

"Pa, nisi ga morao zgrabiti", reče Dennis.

"Dennis, ušuti."

Dennis je zatreptao i načas djelovao skoro nelagodno. Već dugo mu se nije tako oštro obratio. Sve otkako je izgubio posao u National Aerodyneu u Kaliforniji, prije dvije godine, i preselili su se u Teksas. Dennis je odlučio ne ustrajati... zasad. Okrenuo se natrag kutiji Ralston-Purine, i počeo opet prekopavati po njoj, ali sve ostalo je bilo samo smeće. Potrgane igračke koje krvare opruge i punjenje.

Vjetar je sad bio glasniji, tuleći umjesto zvižduka. Tavan je počeo tiho krckati, proizvodeći zvuk nalik koracima.

"Molim te, tata?" upitao je Petey, tiho da ga samo otac čuje.

"Aha", rekao je. "Terry, idemo."

"Nisam još gotova s ovim -"

"Rekao sam, idemo."

Sad je na nju bio red da djeluje zapanjeno.

Uzeli su dvije susjedne sobe u motelu. Do deset uvečer, dečki su zaspali u svojoj sobi, a Terry je spavala u sobi za odrasle. Uzela je dva Valiuma na putu iz obiteljske kuće u Cascu. Da ne dobije migrenu od živaca. U zadnje vrijeme je uzimala puno Valiuma. Počelo je otprilike u vrijeme kad je National Aerodyne otpustio Hala. Zadnje dvije godine radio je za Texas Instruments - 4 000 dolara manje na godinu, ali ipak posao. Rekao je Terry da imaju sreće. Složila se. Puno softveraša je nezaposleno, rekao je. Složila se. Smještaj u Arnetteu bio je isto toliko dobar kao i onaj u Fresnu, rekao je. Složila se, ali njemu se činilo da je sve to slaganje lažno.

I gubio je Dennisa. Osjećao je kako klinac odlazi, prerano dostižući brzinu odvajanja, zbogom, Dennis, pa-pa, stranče, bilo je lijepo putovati s tobom. Terry je rekla da joj se čini kako mali puši travu. Ponekad bi je namirisala. Moraš razgovarati s njim, Hal. I on se složio, ali dosad to nije učinio.

Dečki su spavali. Terry je spavala. Hal je ušao u kupaonicu i zaključao vrata i sjeo na spušteni poklopac zahoda i pogledao majmuna.

Mrzio je taj osjećaj pod prstima, meko smeđe lažno krzno, na nekim mjestima otrcano do ćelavosti. Mrzio je njegov smiješak - taj se majmun kezi k'o kmica, rekao je tetak Will jednom, ali nije se kezio kao kmica ni kao bilo što ljudsko. Smiješak mu je bio sav od zubi, a kad bi ga navio, usnice bi se pomicale, a zubi kao da bi rasli, postajući vampirski zubi, usnice bi se meškoljile a činele lupale, glupi majmun, glupi majmun na navijanje, glupi, glupi -

Ispao mu je. Ruke su mu drhtale i ispao mu je.

Ključ je kliknuo na kupaonskim pločicama kad je udario o pod. Zvuk se u tišini činio vrlo glasnim. Kezio mu se svojim tamnim jantarnim očima, lutkinim očima, punim idiotske zluradosti, mjedenih činela pripremljenih kao da će zasvirati marš nekom orkestru iz pakla. Na dnu su bile otisnute riječi MADE IN HONG KONG.

"Ne možeš biti ovdje", šapnuo je. "Bacio sam te u bunar kad mi je bilo devet godina."

Majmun mu se kezio.

Vani, u noći, crni zamah vjetra potresao je motel.

* * *

Halov brat Bill i Billova žena Collette našli su se s njima sutradan u kući tetka Willa i tete Ide. "Je li ti ikad palo na pamet da je smrt u obitelji zbilja loš način za obnavljanje obiteljskih veza?" upitao ga je Bill s nagovještajem osmijeha. Dobio je ime po tetku Willu. Will i Bill, šampijoni ro-deja, rekao bi tetak Will i zamrsio Billu kosu. Bila je to jedna od njegovih izreka... kao ona o vjetru koji može fićukati ali nema sluha. Tetak Will je umro prije šest godina, a teta Ida je dalje sama živjela ovdje, sve dok je moždani udar nije odnio tek prošlog tjedna. Vrlo naglo, rekao je Bili kad je nazvao međugradskom da obavijesti Hala. Kao da bi on to mogao znati; kao da bi itko to mogao znati. Umrla je sama.

"Aha", rekao je Hal. "Palo mi je na pamet."

Zajedno su pregledali kuću, obiteljsku kuću u kojoj su dovršili odrastanje. Njihov otac, mornar na trgovačkom brodu, naprosto je nestao kao da ga je zemlja progutala kad su bili mali; Bili je tvrdio da ga se maglovito sjeća, ali Hal ga se uopće nije sjećao. Majka im je umrla kad je Billu bilo deset a Halu osam godina. Teta Ida ih je dovela ovamo autobusom Greyhounda koji je kretao iz Hartforda, i odrasli su ovdje, i odavde otišli na studij. Ovo je bilo mjesto koje im je nedostajalo kad bi ih uhvatila nostalgija. Bili je ostao u Maineu, i sad je imao dobru odvjetničku praksu u Portlandu.

Hal je vidio da je Petey odlutao prema grmlju kupina koje je ležalo na istočnoj strani kuće, u ludom kovitlacu. "Ne idi tamo, Petey", doviknuo je.

Petey se upitno osvrnuo. Hal je osjetio kako ga jednostavna ljubav prema dječaku preplavljuje... a onda se odjednom opet sjetio majmuna.

"Zašto, tata?"

"Tamo negdje je stari bunar", rekao je Bili. "Ali proklet bio ako se sjećam točno gdje. Tvoj tata ima pravo, Petey - drži se podalje odatle. Trnje će te svog izgrepsti. Jel' tako, Hal?"

"Tako je", reče Hal automatski. Petey se odmakao, ne osvrćući se, a onda krenuo niz padinu prema maloj plaži sa šljunkom gdje je Dennis bacao žabice po vodi. Hal je osjetio kako mu se nešto u prsima malo opustilo.

Bili je možda zaboravio gdje se nalazi stari bunar, ali kasno toga poslijepodneva, Hal ga je bez greške pronašao, gurajući se kroz trnje koje je deralo njegovu staru flanelsku jaknu i lovilo mu oči. Došao je do njega i stajao tamo, zadihan, promatrajući istrunule, iskrivljene daske koje su ga pokrivale. Nakon trenutka unutarnje rasprave, kleknuo je (koljena su mu ispalila dva metka) i odmakao dvije daske.

S dna toga mokrog, stijenama prekrivenog grla, utopljeno lice zurilo je prema njemu, razrogačenih očiju, usta u grimasi. Zastenjao je. Ne glasno, osim u srcu. Tamo je bilo vrlo glasno.

U tamnoj vodi bilo je njegovo vlastito lice.

Ne majmunovo. Načas mu se učinilo da je majmunovo.

Drhtao je. Drhtao cijelim tijelom.

Bacio sam ga u bunar. Bacio sam ga u bunar, molim te, Bože, samo da nisam lud, bacio sam ga u bunar.

Bunar se osušio onog ljeta kad je umro Johnny McCabe, godinu nakon što su Bili i Hal došli živjeti s tetkom Willom i tetom Idom. Tetak Will je od banke posudio novac da izgradi arteški bunar, a grmlje kupina razraslo se oko starog, iskopanog bunara. Osušenog bunara.

Samo što se voda vratila. Kao majmun.

Ovog puta, nije se mogao oduprijeti sjećanju. Hal je bespomoćno sjedio tamo, puštajući da stigne, trudeći se ići zajedno s njime, uzjahati ga kao što surfer uzjaše ogromni val koji će ga zdrobiti ako padne s daske, samo se trudeći da prođe kroz njega kako bi opet otišlo.

Kasno toga ljeta, prikrao se ovamo s majmunom, a kupine su sazrijele, gustog i slatkastog mirisa. Nitko ih nije dolazio ovamo brati, premda bi teta Ida ponekad stala blizu grma i pobrala nekoliko bobica u pregaču. Ovdje unutra, kupine su prošle zrelost i ušle u prezrelost, neke od njih su trunule, znojeći gustu bijelu tekućinu sličnu gnoju, a zrikavci su izluđujuće pjevali u visokoj travi ispod njegovih nogu, svoju beskrajnu pjesmu: Zriiiii-

Trnje ga je greblo, stavljajući kapi krvi na njegove obraze i gole ruke. Nije se trudio izbjegavati njihove ubode. Bio je slijep od užasa-tako slijep da se zamalo prevalio na trule daske koje su prekrivale bunar, možda zamalo tresnuo devet metara do blatnjavog dna bunara. Zamahao je rukama da zadrži ravnotežu, i još trnja označilo mu je podlaktice. Zbog tog sjećanja je onako naglo pozvao Peteyja natrag.

To je bio dan kad je umro Johnny McCabe - njegov najbolji prijatelj. Johnny se penjao po ljestvama s prečkama do kućice na drvetu u svome stražnjem dvorištu. Njih dvojica su toga ljeta proveli mnoge sate tamo, igrajući se pirata, gledajući izmišljene galije na jezeru, ispucavajući topove, skraćujući jedra (štogod to značilo), pripremajući dasku. Johnny se penjao u kućicu na drvetu, kao što je učinio već tisuću puta prije toga, a prečka tik ispod vratašca u podu kućice na drvetu pukla mu je u ruci, i Johnny je pao devet metara do tla i slomio vrat, a krivac je bio majmun, onaj majmun, prokleti zloćudni majmun. Kad je zazvonio telefon, kad su se usta tete Ide otvorila i onda oblikovala O užasa dok joj je njena prijateljica Milly niže niz cestu ispričala vijest, kad je teta Ida rekla: "Dođi ovamo, Hal, moram ti reći neke loše vijesti -" pomislio je, s bolesnim užasom. Majmun! Što je majmun sad napravio?

Nije bilo odraza njegovog lica uhvaćenog na dnu bunara onog dana kad je bacio majmuna dolje, samo kamenje i smrad mokrog blata. Gledao je majmuna kao leži tamo na gruboj travi što je rasla između grmova kupina, spremnih činela, ogromnih iskeženih zuba između raširenih usnica, krzna tu i tamo otrljanog u ćelavim, šugavim mrljama, staklastih očiju.

"Mrzim te", siknuo je na njega. Omotao je ruku oko njegova odurnog tijela, osjećajući kako lažno krzno pucketa. Cerio mu se dok ga je držao pred licem. "Samo daj!" izazvao ga je, rasplakavši se po prvi put toga dana. Stresao ga je. Spremne činele blago su zadrhtale. Majmun je kvario sve što je dobro. Sve. "Samo daj, pljesni! Pljesni!"

Majmun se samo cerio.

"Samo daj, pljesni ih!" Glas mu se histerično dizao. "Kukavice, kukavice, samo ih pljesni! Izazivam te! DVAPUT TE IZAZIVAM!"

Njegove smeđe-žute oči. Njegovi ogromni zlokobni zubi.

Tada ga je bacio u bunar, lud od boli i užasa. Vidio ga je kako se jednom prevrće na putu dolje, simijanski akrobat koji izvodi trik, i sunce je po posljednji put odbljesnulo od onih činela. Udario je u dno, i to mu je sigurno pokrenulo mehanizam, jer su činele odjednom doista počele udarati. Njihovo mirno, odmjereno, limeno bubnjanje podiglo mu se do ušiju, odjekujući suludo u kamenom grlu mrtvog bunara: kling-kling-kling-kling-

Hal si je rukama prekrio usta, i načas ga je vidio tamo dolje, možda samo okom mašte... kako leži tamo u blatu, zureći očima gore u mali krug dječačkog lica koje viri preko ruba bunara (kao da zauvijek označava to lice), usnice se šire i skupljaju oko tih iskeženih zubi, činele treskaju, smiješan majmun na navijanje.

Kling-kling-kling-kling, tko je mrtav? Kling-kling-kling-kling,

Johnny McCabe, pada razrogačenih očiju, izvodeći vlastiti akrobatski salto dok pada kroz sjajan ljetno-praznični zrak s puknutom prečkom stisnutom u ruci, da udari u tlo sa samo jednim, gorko krckavim zvukom, s krvi koja mu šiklja iz nosa i ustiju i razrogačenih očiju? Je li to Johnny, Hal? Ili si to ti?

Stenjući, Hal je nagurao daske preko rupe, zabijajući si iverje u ruke, ne hajući, čak ni ne primjećujući to nego tek mnogo kasnije. I još uvijek ga je čuo, čak i kroz daske, sad prigušen i nekako zato samo još gori: tamo dolje, u kamenom mraku, plješće svojim činelama i trza svoje odvratno tijelo, a zvuk se podiže kao zvukovi iz sna.

Kling-kling-kling-kling, tko je mrtav ovog puta?

Borio se i probijao natrag kroz grančice kupina. Trnje je živahno šivalo svježe crte krvi preko njegovog lica, čičci su mu se hvatali za traperice, jednom je i pao, a u ušima mu je još zvonilo, kao da ga je slijedio. Tetak Will ga je kasnije pronašao, kako sjedi na nekoj staroj gumi u garaži i jeca, i mislio je da Hal plače zbog svoga mrtvog prijatelja. Tako je i bilo; ali plakao je i zbog proživljenog užasa.

Bacio je majmuna u bunar poslijepodne. Te večeri, dok se sumraku šuljao kroz blještavi ogrtač prizemne magle, neki automobil koji se kretao prebrzo za smanjenu vidljivost pregazio je na cesti mačka tete Ide i nastavio dalje. Posvuda je bilo utrobe, Bili je povratio, ali Hal je samo skrenuo pogled, blijdog, mirnog lica, slušajući jecanje tete Ide (i to nakon vijesti o McCabeovom dečku koje su uzrokovale napad plača skoro histerične jačine, tetku Willu je trebalo skoro dva sata da je do kraja smiri) kao iz ogromne daljine. U srcu je osjećao hladnu i oduševljenu radost. Nije bio red na njega. Bio je red na mačka tete Ide, ne na njega, ne na njegovog brata Billa ni na njegovog tetka Willa (samo dva šampijona rodeja). A sad je majmun nestao, bio je na dnu bunara, i jedan šugavi mačak s nametnicima u uhu nije bio prevelika cijena. Ako majmun još želi lupati svojim paklenskim činelama, neka. Može pljeskati i treskati za bube i kukce, mračne stvorove koji su se nastanili u kamenom jednjaku bunara. Tamo dolje će istrunuti. Njegove odvratne opruge i kotačići i federi će zahrđati tamo dolje. Umrijet će tamo dolje. U blatu i tami. Pauci će mu ispresti mrtvački pokrov.

Ali... vratio se.

Polako, Hal je opet pokrio bunar, kao što je učinio onoga dana, a u ušima je čuo fantomski odjek majmunovih činela: kling-kling- kling-kling, tko je mrtav, Hal? Je li Terry? Dennis? Je li Petey, Hal? On ti je najdraži, zar ne? Je li to on? Kling-kling-kling-

"Pusti to!"

Petey se trznuo i ispustio majmuna, i jednog košmarnog trenutka Halu se učinilo da će to biti to, da će udarac pokrenuti mehanizam i činele će početi udarati i pljeskati.

"Tata, prestrašio si me."

"Žao mi je. Samo... ne želim da se igraš s tim."

Drugi su otišli pogledati neki film, i nadao se da će prije njih stići do motela. Ali ostao je u obiteljskoj kući dulje nego što je pretpostavljao; stare, odvratne uspomene su se izgleda kretale svojom vlastitom, vječitom vremenskom zonom.

Terry je sjedila kraj Dennisa, gledajući Seljačine s Beverly Hülsa. Gledala je stari, zrnati film upornom, zapanjenom koncentracijom koja je govorila o nedavno progutanom Valiumu. Dennis je čitao neki glazbeni časopis s Culture Clubom na naslovnici. Petey je sjedio prekriženih nogu na sagu igrajući se s majmunom.

"Ionako ne radi", reče Petey. Zato mu ga je Dennis i dao, pomislio je Hai, a onda se posramio i naljutio sam na sebe. Sve je češće i češće osjećao to nesavladivo neprijateljstvo prema Dennisu, ali poslije toga bi se osjetio poniženim i neugodnim... bespomoćnim.

"Ne", rekao je. "Star je. Bacit ću ga. Daj mi ga."

Ispružio je ruku a Peter mu ga je predao, s nelagodnim izrazom lica.

Dennis je rekao svojoj majci: "Stari se pretvara u hevenog šizofrenika."

Hai je napola prešao sobu prije nego što je shvatio kamo ide, s majmunom u jednoj ruci koji se kezio kao da odobrava. Za košulju je izvukao Dennisa iz fotelje. Začulo se deranje i negdje je popustio neki šav. Dennis je djelovao skoro komično šokiran. Njegov primjerak Rock Wavea pao je na pod.

"Hej!"

"Ideš sa mnom", rekao je Hai smrknuto, vukući svoga sina prema vratima susjedne sobe.

"Hal!" Terry je skoro zavrištala. Petey je samo zurio.

Hal je provukao Dennisa kroz vrata. Zalupio ih je, a onda tresnuo Dennisa o vrata. Dennis je počeo djelovati prestrašeno. "Razvijaš problem s ustima", reče Hal.

"Pusti me! Poderao si mi košulju, ti -"

Hal je opet tresnuo dječakom o vrata. "Da", rekao je. "Pravi problem s ustima. To si naučio u školi? Ili otraga, među pušačima?"

Dennis je porumenio, lica načas ružnog od krivice. "Ne bih ni bio u toj usranoj školi da tebe nisu izbacili!" prasnuo je.

Hal je opet tresnuo Dennisom o vrata. "Nisu me izbacili, nego su me otpustili, ti to znaš, i ne trebaš mi još i ti srati o tome. Imaš problema? Dobrodošao u svijet, Dennis. Samo ih nemoj sve prebacivati na mene. Jedeš. Guzica ti je obučena. Imaš dvanaest godina, i s dvanaest godina, ne moraš... mi... srati." Svaku je riječ naglasio privlačeći dječaka sve bliže, sve dok im se nosevi nisu skoro dotakli, a onda je opet tresnuo Dennisom u vrata. Ne dovoljno snažno da zaboli, ali Dennis se prestrašio - otac ga nije ni pipnuo otkako su se preselili u Teksas - i sad je počeo plakati dječačkim, glasnim, revastim, zdravim jecajima.

"Samo naprijed, premlati me!" povikao je na Hala, lica izobličenog i prošaranog rumenilom. "Premlati me ako hoćeš, znam koliko me jebeno mrziš!"

"Ne mrzim te. Jako te volim, Dennis. Ali ja sam ti tata, i poštovat ćeš me ili ću te kazniti."

Dennis se pokušao oteti. Hal je privukao dječaka k sebi i zagrlio ga; Dennis se načas odupirao, a onda je spustio lice na Halova prsa i plakao kao da je iscrpljen. Bila je to ona vrsta plača koju Hal već godinama nije čuo od svoje djece. Sklopio je oči, shvativši da se i sam osjeća iscrpljeno.

Terry je počela lupati po drugoj strani vrata. "Prestani, Hal! Što god mu radiš, prestani!"

"Neću ga ubiti", reče Hal. "Odlazi, Terry."

"Da nisi -"

"U redu je, mama", rekao je Dennis, prigušen o Halova prsa. Osjećao je načas njenu zbunjenu tišinu, a onda je otišla. Hal opet pogleda svoga sina.

"Žao mi je što sam bio bezobrazan, tata", reče Dennis s oklijevanjem.

"U redu. Prihvaćam ispriku i zahvaljujem. Kad se sljedeći tjedan vratimo kući, pričekat ću dva-tri dana, a onda ću ti prekopati sve ladice, Dennis. Ako u njima ima nečeg što ne bih trebao vidjeti, riješi se toga."

Opet onaj bljesak krivnje. Dennis je spustio pogled i obrisao si bale nadlanicom.

"Smijem li sad ići?" opet je zvučao kao da se duri.

"Jasno", rekao je Hal i pustio ga. Moram ga na proljeće odvesti na kampiranje, samo nas dvojica. Malo pecanja, kao što je tetak Will radio s Billom i sa mnom. Moram mu se približiti. Moram pokušati.

Sjeo je na krevet u praznoj sobi i zagledao se u majmuna. Nikad više mu nećeš biti blizak, Hal, činilo se da govori njegov osmijeh. Računaj s tim. Vratio sam se da se pobrinem za sve, kao što si oduvijek znao da ću učiniti.

Spustio je majmuna i prekrio si oči rukom.

* * *

Te noći, Hal je stajao u kupaonici, perući zube, i mislio. Bio je u istoj kutiji. Kako je mogao biti u istoj kutiji?

Četkica za zube trznula se prema gore, zagrebavši mu desni. Trznuo se.

Bilo mu je četiri godine, a Billu šest, kad je prvi put vidio majmuna. Njihov neprisutni otac kupio je kuću u Hartfordu, i bila je njihova, čista i jasna, prije nego što je umro ili propao u rupu u središte Zemlje ili što mu se već dogodilo. Njihova majka radila je kao tajnica u Holmes Aircraftu, tvornici helikoptera u Westvilleu, a za dječake se brinula serija dadilja, samo što su se dotad dadilje već tijekom dana brinule samo za Hala - Bili je bio u prvom razredu, velika škola. Nijedna dadilja nije dugo ostala. Zatrudnile bi i udale se za svoje dečke ili bi dobile posao u Holmesu, ili bi gospođa Shelburn otkrila da su joj dirale sherry za kuhanje ili bocu viskija koju je držala u krendencu za posebne prilike. Većinom su bile glupe djevojke koje su izgleda htjele samo jesti ili spavati. Nijedna od njih nije htjela čitati Halu, kao što je to činila njegova majka.

Siterica te duge zime bila je ogromna, vitka crna djevojka po imenu Beulah. Slinila je po Halu kad bi Halova majka bila prisutna, i znala ga je udariti kad je ne bi bilo. Svejedno, Halu se Beulah donekle sviđala, jer bi mu ponekad pročitala neku strašnu priču iz svojih časopisa s istinitim ispovjedima ili pričama crne kronike. ("Smrt je došla po bujnu crvenokosu", pročitala bi Beulah zlokobno u sanjivoj dnevnoj tišini dnevne sobe, i ubacila bi još jedan Reeesov keks s maslacem od kikirikija u usta, dok bi Hal ozbiljno proučavao zrnate tabloidne slike i pio mlijeko iz svoje dječje čaše). No zato je ono što se dogodilo bilo samo još gore.

Pronašao je majmuna jednog hladnog, oblačnog dana u ožujku. Na prozorima se povremeno skupljala slana, a Beulah je spavala na kauču, s primjerkom Moje priče otvorenim na svojim impresivnim prsima.

Hal se zavukao u stražnji ormar da pregleda stvari svoga oca.

Stražnji ormar bio je skladišni prostor koji se pružao cijelom dužinom prvog kata s lijeve strane, dodatni prostor koji nikad nije dovršen. U njega se ulazilo kroz mala vrata - vrata koja kao da vode u zemlju čudesa - na Billovoj strani njihove spavaonice. Obojica su voljeli odlaziti onamo, premda je tamo bilo hladno po zimi, a po ljeti dovoljno vruće da iznojiš cijelu kantu znoja. Dugačak i uzak i nekako udoban, stražnji ormar bio je prepun fascinantnog smeća. Koliko god pregledavao stvari, činilo se da nikad nećeš uspjeti pregledati sve. On i Bili znali su provesti cijela nedjeljna poslijepodneva ovdje gore, jedva razgovarajući, vadeći stvari iz kutija, proučavajući ih, okrećući ih ovamo i onamo tako da im ruke apsorbiraju svaku jedinstvenu realnost, i vraćajući ih na mjesto. Sad se Hal zapitao nisu li on i Bili možda pokušavali, koliko su mogli i znali, nekako uspostaviti kontakt sa svojim iščezlim ocem.

On je bio mornar na trgovačkom brodu, s certifikatom navigatora, i u ormaru je bila hrpa pomorskih mapa, neke označene urednim krugovima (i udubljenjem od oštrice šestara u središtu svakog). Bilo je tu dvadeset svezaka nečega što se zvalo Barronov vodič za navigaciju. Neki iskrivljeni dalekozor od kojeg su ti oči postale vrele i čudne ako bi predugo gledao kroz njih. Bilo je tu i turističkih stvari iz desetaka luka - gumene hula-hula lutkice, crni kartonski polucilindar s poderanom vrpcom na kojoj je pisalo YOU PICK A GIRL AND I'LL PICCADILLY, staklena kugla sa sićušnim Eiffelovim tornjem. Bilo je omotnica sa stranim markama brižljivo spremljenim unutra, i stranih novčića; bilo je kamenja s havajskog otoka Maui, staklasto crnog - teškog i nekako zlokobnog - i smiješnih ploča na stranim jezicima.

Toga dana, dok je slana hipnotički pucketala na krovu tik iznad njegove glave, Hal je prošao sve do najdaljeg kraja stražnjeg ormara, pomakao jednu kutiju u stranu, i iza nje ugledao još jednu kutiju - kutiju Ralston-Purine. Preko njenog ruba virila su dva staklasta smeđa oka. Trznuo se od toga, i načas ustuknuo, dok mu je srce lupalo, kao da je otkrio nekog smrtonosnog pigmeja. A onda je vidio tišinu, staklastost u očima, i shvatio da se radi o nekakvoj igrački. Opet je krenuo naprijed i oprezno je podigao iz kutije.

Cerio mu se svojim besmrtnim, zubatim osmijehom u žutom svjetlu, držeći razdvojene činele.

Oduševljen, Hal ga je okretao ovamo i onamo, osjećajući pucketanje lažnog krzna. Smiješan mu se osmijeh sviđao. Ali, nije li bilo još nečega? Neki skoro instinktivan osjećaj gađenja koji je došao i prošao skoro prije nego što ga je postao svjestan? Možda je i bilo tako, ali sa starim, prastarim sjećanjem kao što je ovo, moraš paziti da ne povjeruješ previše. Stara sjećanja znaju lagati. Ali... zar nije isti takav izraz vidio i na Peteyevom licu, na tavanu obiteljske kuće?

Vidio je ključ ugrađen pri dnu leđa, i okrenuo ga. Okrenuo se puno prelako; nije se čulo krckanje navijanja. Znači, potrgano. Potrgano, ali svejedno fora.

Izvadio ga je da se poigra s njim.

"Š'a ti je to, Hal?" upitala je Beulah budeći se iz drijemeža.

"Ništa", reče Hal. "Našao sam ga."

Stavio ga je na policu na svojoj strani spavaonice. Stajao je iznad njegovih bojanki s Lassie, cereći se, zureći u ništa, spremnih činela. Bio je pokvaren, ali se svejedno cerio. Te noći, Hal se probudio iz nekog nelagodnog sna, punog mjehura, i ustao da ode na zahod u hodniku. Bili je bio zadihana gomila pokrivača s druge strane sobe.

Hal se vratio, skoro opet zaspao... i odjednom je majmun u tami počeo lupati činelama.

Kling-kling-kling-kling-

Do kraja se probudio, kao da ga je netko preko lica lupio hladnim, mokrim ručnikom. Srce mu je teturavo poskočilo od iznenađenja, a sićušno, mišje skvičanje pobjeglo mu je iz grla. Zurio je u majmuna, razrogačenih očiju, drhtavih usnica.

Kling-kling-kling-kling-

Tijelo mu se ljuljalo i poskakivalo na polici. Usnice su mu se širile i zatvarale, širile i zatvarale, odvratno zlurade, otkrivajući ogromne mesožderske zube.

"Stani", šapne Hal.

Njegov brat se okrenuo i ispustio samo jedan, glasan hrkaj. Sve drugo je bilo tiho... osim majmuna. Činele su pljeskale i udarale, sigurno će mu probuditi brata, majku, cijeli svijet. Probudile bi i mrtve.

Kling-kling-kling-kling-

Hal je krenuo prema njemu, namjeravajući ga nekako zaustaviti, možda staviti ruku među činele dok se ne odvije do kraja, a onda je majmun stao sam od sebe. Činele su još posljednji put pljesnule - kling! - a onda su se polako raširile u izvorni položaj. Mjed je svjetlucala u polutami. Prljavi žućkasti majmunovi zubu su se kezili.

Kuća je opet utihla. Njegova majka se okrenula u svome krevetu i ponovila Billov hrkaj. Hal se vratio u svoj krevet i povukao pokrivače preko sebe, dok mu je srce užrubano lupalo, i pomislio je: Sutra ću ga opet vratiti u ormar. Ne želim ga.

Ali sljedećg jutra je zaboravio vratiti majmuna u ormar jer njegova majka nije otišla na posao. Beulah je bila mrtva. Majka im nije htjela točno reći što se dogodilo. "Bila je to nesreća, samo užasna nesreća", bilo je sve što je htjela reći. Ali toga popodneva, Bili je kupio novine na putu kući iz škole i stranicu sa crnom kronikom prošvercao u njihovu sobu ispod košulje. Bili je s naporom pročitao Halu članak dok je njihova majka kuhala večeru u kuhinji, ali Hal je i sam mogao pročitati naslov - DVOJE MRTVIH U PUCNJAVI U STANU. Beulah McCaffrey, 19, i Sally Tremont, 20, ubio je dečko gospođice McCaffrey, Leonard White, 25, nakon svađe oko toga tko će izaći i donijeti večeru iz kineskog restorana. Gospođica Tremont je izdahnula u bolnici Hartford. Beulah

McCaffrey proglašena je mrtvom na licu mjesta.

Bilo je to kao da je Beulah naprosto iščezla u jedan od svojih časopisa, pomislio je Hal Shelburn, i osjeti kako mu hladni žmarci jure kralježnicom i oko srca. A onda je shvatio da se pucnjava dogodila otprilike u isto vrijeme kad je majmun -

"Hal?" Bio je to Terryn glas, pospan. "Ideš u krevet?"

Ispljunuo je pastu za zube u umivaonik i isprao usta. "Da", rekao je.

Prije toga, stavio je majmuna u svoj kovčeg i zaključao ga. Za dva-tri dana će odletjeti natrag u Teksas. Ali prije nego što odu, zauvijek će se riješiti te proklete stvari.

Nekako.

"Danas popodne si bio prilično grub prema Dennisu", rekla je Terry u mraku.

"Dennisu je već neko vrijeme potrebno da netko bude grub prema njemu, bar ja tako mislim. Plutao je. Naprosto ne želim da se negdje spotakne i padne."

"Psihološki gledano, to što si ga istukao nije baš jako produktivan-" "Nisam ga istukao, Terry - za Boga miloga!"

" - način za uspostavu roditeljskog autoriteta -"

"Oh, nemoj mi ponavljati sranja sa svoje grupe za samopomoć", rekao je Hal ljutito.

"Vidim da ne želiš razgovarati o tome." Glas joj je bio hladan.

"Rekao sam mu i da makne drogu iz kuće."

"Jesi?" Sad je zvučala prestrašeno. "Kako je to primio? Što je rekao?"

"Ma daj, Terry! Što je mogao reći? Otpušten si?"

"Hal, koji je tebi vrag? Nisi inače takav - što ne valja?"

"Ništa", rekao je, misleći na majmuna zaključanog u njegovom Samsoniteu. Hoće li ga čuti ako počne pljeskati činelama? Da, sigurno hoće. Prigušeno, ali čujno. Pljeskanje usuda za nekoga, kao što je pljeskao za Beulah, za Johnnyja McCabea, za Daisy, psa tetka Willa. Kling-kling-kling, je li tvoj red, Hal? "Samo sam pod pritiskom."

"Nadam se da je to sve. Jer ovakav mi se baš ne sviđaš."

"Ne?" I riječi su mu pobjegle prije nego što ih je mogao zaustaviti; nije ih čak ni htio zaustaviti. "Pa onda si drmni jedan Valium i sve će opet izgledati dobro."

Čuo ju je kako je udahnula i drhtavo izdahnula. Onda je počela plakati. Mogao ju je utješiti (možda), ali u njemu kao da nije bilo utjehe. Bilo je previše užasa. Bit će bolje kad majmuna opet više ne bude, kad nestane zauvijek. Molim te, Bože, da nestane zauvijek.

Ležao je budan sve do vrlo kasno, sve dok jutro nije počelo bojati noć izvana. Ali činilo mu se da zna što mora učiniti.

Bili je pronašao majmuna po drugi put.

To je bilo oko godinu i pol nakon što je Beulah McCaffrey proglašena mrtvom na licu mjesta. Bilo je ljeto. Hal je taman završio vrtić.

Došao je s igre i njegova je majka doviknula: "Operi ruke, senjor, prljav si k'o svinjor." Bila je na trijemu, pijući ledeni čaj i čitajući knjigu. Bio je to njen godišnji odmor; imala je dva tjedna.

Hal je simbolički prošao rukama pod hladnom vodom, i ostavio prljave otiske na ručniku. "Gdje je Bili?"

"Gore. Reci mu da pospremi svoju stranu sobe. Grozna je."

Hal, koji je obožavao biti nositelj loših vijesti u takvim stvarima, pojurio je gore. Bili je sjedio na podu. Mala vratašca koja su vodila u stražnji ormar bila su odškrinuta. Imao je majmuna u rukama.

"To je pokvareno", reče Hal smjesta.

- Bio je pun tjeskobe, iako se jedva sjećao kako se one noći vratio sa zahoda a majmun je odjednom počeo pljeskati činelama. Kakvih tjedan dana kasnije, sanjao je ružan san o majmunu i Beulah nije se mogao točno sjetiti kakav - i probudio se s vriskom, načas uvjeren kako je blaga težina na njegovim prsima majmun, da će otvoriti oči i ugledati ga kako mu se kezi. Ali naravno, blaga težina bio je samo njegov jastuk, stisnut s uspaničenom čvrstinom. Njegova ga je majka došla utješiti sa čašom vode i dva kredasto narančasta dječja aspirina, Valiumi dječjih tegoba. Mislila je da je košmar uzrokovala Beulahina smrt. Tako je i bilo, ali ne na način kako je ona mislila.

Sad se toga još jedva sjećao, ali majmun ga je još uvijek plašio, osobito njegove činele. I zubi.

"Znam", rekao je Bili, i odbacio majmuna. "Glup je." Sletio je na Billov krevet, zureći prema stropu, spremnih činela. Halu se nije sviđalo što ga tamo vidi. "Hoćeš da odemo do Teddyja na sladoled?"

"Već sam potrošio džeparac", reče Hal. "Osim toga, mama kaže da moraš pospremiti svoju stranu sobe."

"To mogu i kasnije", reče Bill. "I posudit ću ti za sladoled, ako hoćeš." Billu nije bilo ispod časti povremeno zavrnuti Halu ruku, a znao ga je i počkaljiti ili udariti bez ikakvog posebnog razloga, ali uglavnom je bio dobar.

"Jasno", reče Hal zahvalno. "Samo da prvo vratim pokvarenog majmuna u ormar, može?"

"Ne", reče Bili ustajući. "Idemo-idemo-idemo."

Hal je pošao. Billova raspoloženja brzo su se mijenjala, i ako zastane da spremi majmuna, možda ostane bez sladoleda. Otišli su do Teddyja i kupili sladoled, i to ne bilo kakav, već onaj rijetki, od borovnica. A onda su se spustili do igrališta gdje su se neki klinci spremali igrati baseball. Hal je bio premali da bi igrao, ali sjedio je daleko izvan igrališta, cuclajući svoj sladoled od borovnice i jureći za loptama koje bi odletjele predaleko, u onome što su veliki klinci zvali kineskim dobacivanjem. Vratili su se kući već skoro po mraku, a majka je namlatila Hala jer je zaprljao ručnik, i Billa zato što nije počistio svoju stranu sobe, a nakon večere su gledali televiziju, i dok se sve to ispodogađalo, Hal je potpuno zaboravio na majmuna. A on se nekako dočepao Billove police, gdje je stajao odmah kraj Billijeve fotografije Billa Boyda{7} s autogramom. I tamo je ostao skoro dvije godine.

Dok je Hal došao do sedam godina, dadilje su postale preskupe, i gospođa Shelburn bi svakog jutra odlazila uz "Bili, pazi na brata."

Toga dana, međutim, Bili je morao ostati poslije škole, i Hal se sam vratio kući, zastajući na svakom uglu sve dok ni u jednom ni u drugom smjeru nije bilo nikakvog prometa, a onda jureći prijeko ceste kao kurir koji prelazi ničiju zemlju. Ušao je u kuću posluživši se ključem ispod otirača, i otišao ravno do hladnjaka po čašu mlijeka. Uzeo je bocu, a ona mu je skliznula kroz prste i rasprsla se na podu, dok su komadići stakla letjeli na sve strane.

Kling-kling-kling-kling-, odozgo, iz njihove spavaonice. Kling- kling-kling, bok, Hal! Dobrodošao kući! I, usput, Hal, jesi li to ti? Jesi li ovog puta ti? Hoće li tebe pronaći mrtvog na licu mjesta?

Stajao je tamo, nepomičan, zureći u razbijeno staklo i lokvicu mlijeka, pun strave koju nije mogao imenovati ni shvatiti. Samo je bila tamo, kao da mu suklja iz pora.

Okrenuo se i odjurio uza stube do njihove sobe. Majmun je stajao na Billovoj polici, kao zureći u njega. Majmun je srušio potpisanu fotografiju Billa Boyda licem prema naprijed na Billov krevet. Majmun se ljuljao i kezio i udarao svojim činelama. Hal mu je prišao polako, ne želeći to, ali nesposoban zadržati se podalje. Činele su mu se trzale u stranu i udarale jedna o drugu i opet se trzavo razdvajale. Kad se približio, čuo je mehanizam kako se pokreće u majmunovoj utrobi.

Naglo, ispustivši usklik odvratnosti i straha, pljesnuo ga je s police kao što bi pljesnuo bubu. Udario je Billov jastuk i onda pao na pod, udarajući činelama, kling-kling-kling, usnice koje su se razdvajale i spajale ležeći tako na leđima na mrljici kasnotravanjskog sunca.

Hal ga je udario cipelom, udario ga što je jače mogao, a krik koji mu je sada pobjegao bio je krik bijesa. Mehanički majmun je odletio preko poda, odbio se od zida i zastao. Hal je stajao i zurio u njega, stisnutih šaka, dok mu je srce divlje lupalo. Majmun mu se šeretski smiješio, sa suncem kao blistavom točkom u jednom staklenom oku. Udaraj me koliko god hoćeš, kao da mu je govorio, ja sam samo kotačići i opruge, i pokoji istrošeni zupčanik, udaraj me koliko god ti paše, ja nisam stvaran, samo smiješan mehanički majmun, to je sve, a tko je mrtav? Bila je eksplozija u tvornici helikoptera! Što se ono uzdiže na nebu kao ogromna krvava kugla za kuglanje s očima tamo gdje bi trebale biti rupe za prste? Je li to glava tvoje majke, Hal? Fijuuu! Kako dobro leti glava tvoje majke? Ili dolje, na uglu ulice Brook! Pogledaj tamo, stari! Auto je išao prebrzo! Vozač je bio pijan! Jedan Bili manje na ovom svijetu! Čuješ li krckanje dok mu kotači prelaze preko lubanje i mozak mu prska kroz uši van? Da? Ne? Možda? Ne pitaj mene, ja ne znam; ne mogu ni znati, ja znam samo lupati ovim činelama,kling-kling-kling, a tko je mrtav na licu mjesta, Hal? Tvoja majka? Tvoj brat? Ili si to ti, Hal? Jesi li to ti?

Opet ga je napao, namjeravajući ga zgaziti, zdrobiti, skakati po njemu sve dok zupčanici i opruge ne polete a njegove užasne staklene oči se ne otkotrljaju po podu. Ali baš kad je došao do njega, činele su se još jednom spojile, vrlo tiho... (kling)... kad se neka opruga u njemu proširila za još jedan, posljednji trzaj... a komad leda kao da se probio kroz zidove njegova srca, probadajući ga, oduzimajući mu bijes i ostavljajući ga opet bolesnog od užasa. Majmun kao da je znao - kako se zlokobnim činio njegov osmijeh!

Podigao ga je, držeći mu jednu ruku palcem i kažiprstom desne ruke, usnica spuštenih od gađenja, kao da drži mrtvo tijelo. Njegovo šugavo lažno krzno činilo se vrelim i grozničavim na njegovoj koži. Uspio je otvoriti vratašca koja su vodila u stražnji ormar i uključio žarulju. Majmun mu se cerio dok je on puzao cijelom dužinom skladišnog prostora, između kutija naguranih na kutije, kraj kompleta navigacijskih knjiga i foto-albuma s mirisom starih kemikalija i suvenira i stare odjeće, i Hal je mislio: Ako sad počne lupati činelama i kretati se u mojoj ruci, zavrištat ću, a ako zavrištim, neće se više samo keziti, počet će se smijati, smijat će mi se, i onda ću poludjeti, i pronaći će me ovdje, kako slinim i ludo se smijem, bit ću lud, o, molim te, dragi Bože, molim te, Isuse blaženi, ne daj da poludim -

- Stigao je do suprotnog kraja i razmaknuo dvije kutije, prosipajući sadržaj jedne od njih, i zagurao majmuna natrag u kutiju Ralston-Purine u najdaljem uglu. A on se naslonio u njoj, udobno, kao da se konačno vratio kući, spremnih činela, cereći se svojim majmunskim smiješkom, kao da je Hal još uvijek žrtva vica. Hal je otpuzao unatraške, znojeći se od hladnoće i zime, sav u vatri i ledu, čekajući da činele krenu, a kad krenu, majmun će iskočiti iz svoje kutije i kao žohar zagmizati prema njemu, dok se mehanizam bude okretao, činele ludo pljeskale, i - i ništa od toga nije se dogodilo. Ugasio je svjetlo i s treskom zatvorio mala vrata u zemlju čudesa i naslonio se na njih, teško dišući. Konačno se počeo osjećati malo bolje. Sišao je dolje na slabašnim nogama, pronašao praznu vrećicu, i počeo oprezno prikupljati oštre komade i komadiće slomljene boce od mlijeka, pitajući se hoće li se porezati i iskrvariti na smrt, je li to bilo značenje treskanja činela. Ali ni to se nije dogodilo. Uzeo je ručnik i obrisao mlijeko i onda sjeo da vidi hoće li se njegova majka i brat vratiti kući.

Majka je stigla prva, pitajući: "Gdje je Bili?"

Tihim, bezbojnim glasom, sad siguran da Bili mora ležati mrtav na nekom licu mjesta, Hal joj je počeo objašnjavati za sastanak zbog školske predstave, znajući da je, čak i uz iznimno dugačak sastanak, Bili trebao biti kod kuće prije pola sata.

Majka ga je čudno pogledala i počela pitati što se dogodilo, a onda su se vrata otvorila i ušao je Bili - samo što to nije bio Bili, ne stvarno. Ovo je bio duh-Bill, blijed i tih.

"Što se dogodilo?" uzviknula je gospođa Shelburn. "Bili, što se dogodilo?"

Bili je počeo plakati i kroz suze su dobili priču. Bio je auto, rekao je. On i njegov prijatelj Charlie Silverman išli su zajedno kući poslije sastanka i auto je prebrzo zaokrenuo za ugao ulice Brook i Charlie se smrzao, Bili je povukao Charlieja za ruku ali mu je iskliznuo i auto je -

Bili je počeo glasno revati, histeričnim jecajima, a majka ga je prigrlila, ljuljajući ga, a Hal je pogledao van na trijem i vidio da tamo stoje dva policajca. Policijski auto kojim su dovezli Billa kući bio je parkiran na pločniku. Onda je i on počeo plakati... ali njegove suze bile su suze olakšanja.

Sad je na Billa bio red za košmare - snove u kojima je Charlie Silverman stalno ponovno pogibao, izbačen iz svojih kaubojskih čizama Red Ryder, odbačen na haubu zahrđalog Hudson Horneta kojim je upravljao pijanac. Glava Charlieja Silvermana i vozačko staklo Hudsona susreli su se s eksplozivnom snagom. I jedno i drugo se raspršio. Pijani vozač koji je imao trgovinu slatkišima u Milfordu ubrzo nakon uhićenja doživio je srčani udar (možda od prizora mozga Charlieja Silvermana koji mu se suši na hlačama), i njegov je odvjetnik imao prilično uspjeha na suđenju, služeći se principom "ovaj čovjek je već dovoljno propatio". Pijanac je dobio (uvjetnu) kaznu od dva mjeseca, i izgubio je pravo upravljanja motornim vozilom u državi Connecticut tijekom pet godina... a otprilike toliko su potrajale i noćne more Billa Shelburna. Majmun je opet bio skriven u stražnjem ormaru. Bili nije ni primijetio da ga više nema na njegovoj polici... ili, ako je i primijetio, nikad ništa nije rekao.

Hal se neko vrijeme osjećao sigurnim. Čak je opet počeo zaboravljanti na majmuna, ili vjerovati da je to bio samo ružan san. Ali kad se vratio kući iz škole onog popodneva kad mu je umrla majka, majmun je opet bio na polici, spremnih činela, cereći mu se.

Prišao mu je polako, kao da je izvan sebe - kao da se njegovo vlastito tijelo pretvorilo u igračku na navijanje kad je ugledao majmuna. Vidio je svoju ruku kako posiže i skida majmuna s police. Osjećao je kako mu lažno krzno pucketa pod rukom, ali osjećaj je bio prigušen, samo udaljen pritisak, kao da ga je netko napunio Novokainom. Čuo je njegovo disanje, hitro i suho, kao šuštanje vjetra kroz slamu.

Okrenuo ga je i zgrabio ključ, a godinama kasnije pomislit će kako je ta drogirana fasciniranost bila nalik onoj čovjeka koji revolver sa samo jednim metkom u bubnju prisloni na sklopljen, trzav kapak i povuče okidač.

Ne, nemoj - pusti ga baci ga ne diraj ga -

Okrenuo je ključ i u tišini čuo savršenu tihu seriju kliktanja navijanja. Kad je pustio ključ, majmun je počeo lupati svojim činelama a on je osjećao kako mu se tijelo trza, sagni-trzni, sagni- trzni, kao da je živ, doista jest živ, izvija mu se u ruci kao neki odvratan pigmej, a vibracija koju osjeća kroz sve ćelavije smeđe krzno nije okretanje zupčanika već udarci srca.

Stenjući, Hal je ispustio majmuna i ustuknuo, zabadajući si nokte u meso ispod očiju, dlanova pritisnutih na usta. Spotakao se preko nečega i skoro izgubio ravnotežu (onda bi pao ravno na pod, zajedno s njim, izbuljenih plavih očiju koje zure u staklaste smeđe oči). Pojurio je prema vratima, probio se kroz njih, zalupio ih, i naslonio se na njih. Odjednom, pojurio je u kupaonicu i povratio.

Gospođa Sturkey iz tvornice helikoptera donijela im je vijest i ostala s njima one prve dvije beskrajne noći, dok teta Ida nije stigla iz

Mainea. Njihova je majka umrla od izljeva krvi u mozak usred poslijepodneva. Stajala je kraj automata za vodu sa čašom vode u jednoj ruci i srušila se kao pokošena, još uvijek držeći papirnu čašu u jednoj ruci. Drugom je zagrabila automat za vodu i povukla veliku staklenu flašu vode Poland na sebe. Razbila se... ali tvornički liječnik, koji je dojurio, kasnije je rekao kako vjeruje da je gospođa Shelburn bila mrtva još prije nego što je voda promočila njenu haljinu i donje rublje i smočila joj kožu. Dečkima ništa od toga nisu rekli, ali Hal je svejedno znao. Sanjao je o tome, ponovno i ponovno, tijekom dugih noći nakon smrti njihove majke. Još teško zaspiš, braco? upitao ga je Bili, i Hal je pretpostavljao kako Bili vjeruje da njegovo bacakanje i košmari imaju veze s time kako im je majka naglo umrla, i to je bilo točno... ali samo djelomično točno. Bila je tu i krivica; sigurna, smrtonosna spoznaja da je on ubio svoju majku navinuvši majmuna toga sunčanog popodneva poslije škole.

Kad je Hal konačno zaspao, san mu je bio dubok. Kad se probudio, bilo je skoro podne. Petey je sjedio prekriženih nogu u naslonjaču s druge strane sobe, sustavno jedući naranču krišku po krišku i gledajući kviz na televiziji.

Hal je spustio noge iz kreveta, osjećajući se kao da ga je netko uspavao udarcem... i zatim ga probudio drugim udarcem. Glava mu je pucala. "Gdje ti je mama, Petey?"

Petey se osvrnuo. "Ona i Dennis su otišli u kupovinu. Ja sam rekao da ću ostati s tobom. Jel' ti uvijek pričaš u snu, tata?"

Oprezno je pogledao sina. "Ne. Što sam rekao?"

"Nisam uspio razaznati. Malo me prestrašilo."

"Pa, sad sam opet sav svoj", rekao je Hal, i uspio se malo nasmiješiti. Petey mu je uzvratio osmijeh, a Hal je opet osjetio jednostavnu ljubav prema dječaku, osjećaj koji je bio sjajan i snažan i nimalo složen. Pitao se zašto je oduvijek bio u stanju tako se dobro osjećati u vezi s Peteyjem, osjećati da razumije Peteyja i može mu pomoći, i zašto se Dennis činio kao prozor koji je premračan da bi vidio kroz njega, tajna u navikama i putevima, ona vrsta dječaka koju ne može shvatiti jer on sam nije bio ta vrst dječaka. Bilo je prelako reći da je selidba iz Kalifornije promijenila Dennisa, ili da -

Misli su mu se smrzle. Majmun. Majmun je sjedio na prozorskoj dasci, spremnih činela. Hal je osjetio kako mu je srce u prsima zastalo, a onda odjednom zagalopiralo. Vid mu se zaumutio, a glava ga je opako zaboljela.

Pobjegao je iz kovčega i sad je stajao na prozorskoj dasci, cereći mu se. Mislio si da si me se riješio, zar ne? Ali to si i prije mislio, zar ne?

Da, pomislio je slabašno. Jesam, mislio sam.

"Petey, jesi li ti izvadio toga majmuna iz mojeg kovčega?" upitao je, već znajući odgovor. On je zaključao kovčeg i stavio je ključ u džep svoga sakoa.

Petey je bacio pogled na majmuna i nešto - Halu se činilo da je nelagoda - prešlo mu je preko lica. "Ne", rekao je. "Mama ga je tamo stavila."

"Mama?"

"Aha. Uzela ga je od tebe. Smijala se."

"Uzela ga od mene? O čemu ti to govoriš?"

"Imao si ga sa sobom u krevetu. Ja sam prao zube, ali Dennis je vidio. I on se smijao. Rekao je da izgledaš kao beba s medvjedićem."

Hal pogleda majmuna. Usta su mu bila presuha da bi progutao. Imao ga je u krevetu sa sobom? U krevetu! To odvratno krzno uz njegov obraz, možda i uz usta, one izbuljene oči zure u njegovo usnulo lice, oni iskeženi zubi kraj njegova vrata? Na njegovom vratu? Bože dragi.

Naglo se okrenuo i prišao ormaru. Samsonite je još bio tamo, još zaključan. Ključ je još bio u džepu njegova sakoa.

Iza njega, televizor se ugasio. Polako je izašao iz ormara. Peter ga je trezveno gledao. "Tata, ne sviđa mi se taj majmun", rekao je, glasa skoro pretihog da bi se čuo.

"Ni meni", reče Hal.

Petey ga je podrobno pogledao, kao da provjerava šali li se, i vidio je da se ne šali. Prišao je ocu i čvrsto ga zagrlio. Hal je osjećao kako drhti.

Petey mu je šapnuo na uho, užurbano, kao da se boji da više neće imati hrabrosti to ponoviti... ili da bi ga majmun mogao čuti.

"Kao da gleda u tebe. Kao da gleda u tebe gdje god bio u sobi. A ako odeš u drugu sobu, kao da kroz zid gleda u tebe. Stalno osjećam kao da... kao da želi da nešto napravim."

Petey zadrhti. Hal ga je čvrsto zagrlio.

"Kao da želi da ga naviješ", reče Hal.

Pete divlje kimne glavom. "Zapravo i nije pokvaren, zar ne, tata?"

"Ponekad jest", rekao je Hal, gledajući preko sinovljevog ramena u majmuna. "Ali ponekad još radi."

"Stalno želim otići tamo i naviti ga. Bilo je tako tiho, i pomislio sam, ne smijem, probudit ću tatu, ali svejedno sam želio, i otišao sam do tamo i... i dodirnuo sam ga, i bilo mi je odvratno pod rukom... ali mi se i sviđalo... i činilo se kao da govori, Navini me, Petey, igrat ćemo se, tvoj otac se neće probuditi, nikad se više neće probuditi, navini me, navini me..."

Dječak je odjednom briznuo u plač.

"On je zao. Znam da jest. Nešto nije u redu s njim. Možemo ga baciti, tata? Molim te?"

Majmun se svojim beskrajnim smiješkom kezio Halu. Osjećao je Peteyjeve suze između njih dvojice. Kasno prijepodnevno sunce odsijavalo se od majmunovih činela - svjetlo se odbijalo prema gore i suncem šaralo po praznom bijelom stropu motelske sobe.

"Što je mama rekla, kad će se ona i Dennis vratiti, Petey?"

"Oko jedan." Obrisao si je crvene oči rukavom košulje, djelujući kao da mu je neugodno zbog suza. Ali nije htio pogledati majmuna. "Ja sam uključio televizor", šapnuo je. "I to glasno."

"Sasvim u redu, Petey."

Kako bi se to dogodilo? upitao se Hal. Srčani udar? Izljev krvi u mozak, kao kod moje majke? Nije baš ni važno, zar ne?

A nakon toga, još jedna, hladnija misao. Riješi ga se, kaže on. Izbaci ga. Ali možemo li ga se riješiti? Ikako?

Majmun mu se podrugljivo kezio, činela razmaknutih trideset centimetara. Je li naglo oživio one noći kad je umrla teta Ida? upitao se odjednom. Je li to bio posljednji zvuk koji je čula, kling-kling- kling majmuna koji lupa činelama na crnom tavanu dok vjetar fićuka po oluku?

"Možda i nije tako ludo", rekao je Hal polako svome sinu. "Uzmi svoju torbu, Petey."

Petey ga je nesigurno pogledao. "Što ćemo učiniti?"

Možda ga se možemo riješiti. Možda zauvijek, možda samo na neko vrijeme... dugo vrijeme, ili kratko vrijeme. Možda će se samo uvijek vraćati i vraćati i o tome se i radi... ali možda ga ja - mi - možemo odbaciti na dugo vrijeme. Ovog puta mu je trebalo dvadeset godina da se vrati. Trebalo mu je dvadeset godina da se izvuče iz bunara...

"Idemo se provozati", reče Hal. Osjećao se prilično mirno, ali nekako pretežak za svoju kožu. Čak i očne jabučice kao da su mu otežale. "Ali prvo hoću da odneseš svoju torbu tamo dolje do ruba parkirališta i pronađeš tri-četiri prilično velika kamena. Stavi ih u torbu i donesi ih meni. Jasno?"

Shvaćanje je zablistalo u Petevjevom pogledu. "U redu, tata."

Bacio je pogled na sat. Bilo je skoro 12:15. "Požuri. Hoću da krenemo prije nego što ti se majka vrati."

"Kamo idemo?"

"Do kuće tetka Willa i tete Ide", reče Hal. "Do obiteljske kuće."

Hal je otišao u kupaonicu, pogledao iza zahoda, i uzeo zahodsku četku koja je tamo stajala. Odnio ju je do prozora i stajao tamo s njom u ruci, kao s nekim jeftinim čarobnjačkim štapom. Gledao je van, u Peteyja u sintetskoj jakni kako prelazi parkiralište sa svojom torbom na kojoj su se bijela slova DELTA jasno ocrtavala naspram plave pozadine. Neka muha je zazujala u gornjem uglu prozora, spora i glupa od kraja toplog razdoblja. Znao je kako je to.

Promatrao je Peteyja kako pronalazi tri dosta velika kamena i zatim kreće natrag preko parkirališta. Neki automobil je skrenuo iza ugla motela, automobil koji se kretao prebrzo, puno prebrzo, i ne razmišljajući, posežući s onom vrstom refleksa koju iskazuje dobar igrač baseballa kad skreće na bazu, ruka koju je držala četku je bljesnula prema dolje, kao u karate udarcu... i stala.

Činele su se bez zvuka zatvorile na njegovoj podmetnuoj ruci, i osjetio je nešto u zraku. Nešto poput bijesa.

Kočnice automobila su zaškripale. Petey se trznuo i ustuknuo. Vozač mu je nestrpljivo pokazao neka prođe, kao da je ono što se zamalo dogodilo Peteyjeva krivica, i Petey je pretrčao preko parkirališta dok mu je ovratnik lepršao, i protrčao kroz stražnji ulaz motela.

Znoj se cijedio niz Halova prsa; osjećao ga je na čelu kao rosu uljaste kiše. Činele su mu pritiskale ruku dok nije otupjela.

Samo naprijed, pomisli on smrknuto. Samo naprijed, mogu ja čekati cijeli dan. Dok na vrbi rodi grožđe, ako treba.

Činele su se razdvojile i smirile. Hal je čuo samo tiho klik! iz utrobe majmuna. Povukao je četku, i pogledao je. Nekoliko bijelih dlačica je pocrnilo, kao da je spaljeno.

Muha je teturala i zujala, pokušavajući pronaći hladno listopadsko sunce koje se činilo tako blizu.

Pete je utrčao u sobu, zadihan, rumenih obraza. "Našao sam tri dobra, tata, i -" Prekinuo se. "Jesi dobro, tata?"

"Jesam", reče Hal. "Donesi torbu ovamo."

Hal je nogom privukao stolić kraj kauča do prozora, tako da stoji ispod prozorske daske, i stavio je na njega torbu. Raširio je njen otvor, kao usne. Vidio je kako kamenje koje je Petey prikupio unutra bljeska. Upotrijebio je četku iz zahoda da zakači majmuna. Načas je oklijevao, a onda upao u torbu. Začulo se tiho kling! kad je jedna činela udarila u kamen.

"Tata? Tata?" Petey je zvučao prestrašeno. Hal se osvrnuo prema njemu. Nešto je bilo drugačije; nešto se promijenilo. Što to?

Onda je vidio smjer u kojem Petey gleda i znao je. Zujanje muhe je prestalo. Ležala je mrtva na prozorskoj dasci.

"Je li to majmun učinio?" prošapće Petey.

"Dođi", rekao je Hal zatvarajući torbu patentnim zatvaračem. "Ispričat ću ti na putu do obiteljske kuće."

"Kako ćemo ići? Mama i Dennis su uzeli auto."

"Ne brini", rekao je Hal, i zamrsio Peteyju kosu.

Čovjeku na recepciji pokazao je svoju vozačku dozvolu i novčanicu od dvadeset dolara. Nakon što je uzeo i Halov Texas Instruments digitalni sat kao jamstvo, čovjek je Halu dao ključeve za svoj vlastiti auto - otrcani Gremlin AMC. Dok su se vozili Cestom 302 istočno prema Cascu, Hal je počeo govoriti, isprva s oklijevanjem, zatim malo brže. Počeo je ispričavši Peteyju kako je njegov otac vjerojatno donio majmuna kući od preko mora, kao dar za sinove. Nije to bila osobito jedinstvena igračka - nije u njoj bilo ničeg čudnog ni vrijednog. Na svijetu zacijelo postoje stotine tisuća majmuna na navijanje, neki izrađeni u Hong Kongu, neki na Tajvanu, neki u Koreji. Ali negdje po putu - možda čak i u tamnom stražnjem ormaru kuće u Connecticutu gdje su dvojica dječaka počela odrastati - nešto se dogodilo s majmunom. Nešto loše. Možda, rekao je Hal dok je pokušavao recepcionarovog Gremlina natjerati na više od šezdeset na sat, da neke loše stvari - možda čak ni većina loših stvari - uopće nisu doista budne ni svjesne toga što su. Tu je stao, jer je to vjerojatno bilo sve što je Petey mogao shvatiti, ali njegov um nastavio je svojim putem. Činilo mu se da bi većina zla mogla biti vrlo slična majmunu na navijanje: mehanizam se okreće, činele počnu lupati, zubi se keze, glupe staklene oči se smiju... ili samo tako djeluju.

Rekao je Peteyju kako je pronašao majmuna, ali malo što osim toga - nije želio još više prestraviti već ionako prestrašenog dječaka. Priča je tako postala rastrzana, ne baš sasvim jasna, ali Petey nije postavljao pitanja; možda je i on popunjavao praznine, pomislio je Hal, slično kao što je on ponovno i ponovno sanjao o smrti svoje majke, premda sam nije bio tamo.

Tetak Will i teta Ida došli su zajedno na sprovod. Nakon toga, tetak Will vratio se u Maine - bilo je vrijeme žetve - a teta Ida je još dva tjedna ostala s dječacima, da sredi poslove svoje sestre, prije nego što ih je odvela u Maine. Ali iznad svega, provela je vrijeme predstavljajući im se - bili su tako zapanjeni majčinom smrti da su zapali u skoro komatozno stanje. Kad ne bi mogli zaspati, ona je bila tamo s toplim mlijekom; kad bi se Hal probudio u tri ujutro od košmara (košmara u kojima se njegova majka približava automatu za vodu ne vidjevši majmuna koji pluta i poskakuje u njenim hladnim safirnim dubinama, cereći se i pljeskajući činelama, a svaki udarac za sobom ostavlja trag mjehurića); bila je tamo kad je Bili dobio prvo groznicu, a zatim i osip bolnih čirića oko usta tri dana nakon sprovoda; bila je tamo. Predstavila se dječacima, i prije nego što su s njom sjeli na autobus iz Hartforda za Portland, i Bili i Hal su joj došli, jedan po jedan, isplakati joj se na krilu dok ih je ona držala i ljuljala ih, i povezivanje je počelo.

Dan prije nego što su zauvijek otišli iz Connecticuta da odu "dolje u Maine" (kako se tada govorilo) došao je staretinar sa svojim drndavim starim kamionom i pokupio ogromnu hrpu nepotrebnih stvari koje su Bili i Hal iznijeli na pločnik iz stražnjeg ormara. Kad su sve smeće ostavili na pločniku za kamionet, teta Ida im je rekla da još jednom prođu kroz stražnji ormar i uzmu uspomene ili suvenire koje doista žele zadržati. Naprosto nemamo mjesta za sve to, dečki, rekla im je, i Hal je pretpostavljao da ju je Bili poslušao i posljednji put prošao kroz sve one fascinantne kutije koje je njihov otac ostavio za sobom. Hal se nije pridružio svome starijem bratu. Nije mu se više sviđao stražnji ormar. Tijekom ta prva dva tjedna žalovanja, pala mu je na pamet strašna zamisao: možda njegov otac nije naprosto nestao, ili pobjegao jer nije mogao živjeti na mjestu i otkrio je da brak nije za njega.

Možda ga je majmun dohvatio.

Kad je čuo staretinarov kamionet kako reži i prdi i pucketa niz blok, Hal se pripremio, zgrabio majmuna s police na kojoj je bio od dana kad mu je umrla majka (nije ga se dotad usudio dotaći, čak ni da ga baci natrag u ormar), i odjurio s njime niza stube. Ni Bili ni teta Ida ga nisu vidjeli. Sjedeći navrh bačve pune potrganih suvenira i pljesnjivih knjiga bila je kutija Ralston-Purine, puna sličnog smeća. Hal je zviznuo majmuna natrag u kutiju iz koje je izvorno došao, histerično ga izazivajući da počne pljeskati činelama (samo daj, izazivam te, izazivam, DVAPUT TE IZAZIVAM) ali majmun je samo čekao tamo, nonšalantno zavaljen, kao da čeka autobus, cereći se svojim užasnim, mudrim osmijehom.

Hal je stajao sa strane, dječačić u samtastim hlačama i otrcanim dječjim cipelama, dok je staretinar, gospodin talijanskog podrijetla koji je nosio križ oko vrata i zviždukao kroz procijep u zubima, počinjao utovarivati kutije i bačve u svoj prastari kamionet s drvenim letvama u tovarnom prostoru. Hal je gledao dok je on podizao bačvu i kutiju Ralston-Purine postavljenu na vrh; promatrao je kako majmun nestaje u tovarnom prostoru kamioneta; promatrao je dok se staretinar uspinjao natrag u vozačku kabinu, moćno ispuhavao nos u dlan ruke, brisao ruku ogromnim crvenim rupčićem, i pokretao motor kamioneta uz tutnjavu i udarac uljastog plavog dima; gledao je kako se kamionet udaljava. I veliki kamen pao mu je sa srca - doslovno ga je osjetio kako odlazi. Skočio je gore-dolje, dvaput, što je više mogao, raširenih ruku, ispruženih dlanova, i da ga je ijedan susjed vidio, zacijelo bi im se to činilo čudnim, pa i svetogrdnim, možda - zašto taj dječak skače od sreće (jer nedvojbeno se radilo o tome; skakanje od sreće teško se može prikriti), zacijelo bi se zapitali, a majka mu nije u grobu ni mjesec dana?

Činio je to zato što je majmun otišao, otišao zauvijek.

Ili je bar tako mislio.

Ni tri mjeseca kasnije, teta Ida poslala ga je na tavan da donese kutije s božićnim ukrasima, i dok je puzao uokolo i tražio ih, prljajući si koljena hlača prašinom, odjednom se opet našao licem u lice s njim, a njegova zapanjenost i užas bili su toliki da je morao oštro zagristi svoj dlan da ne zavrišti... ili se ne onesvijesti. Bio je tu, cereći se svojim zubatim smiješkom, pripravnih činela razdvojenih trideset centimetara, spreman zapljeskati, nonšalantno zavaljen za jedan kutak kutije Ralston-Purine, kao da čeka autobus, kao da govori: Mislio si da si me se riješio, zar ne? Ali mene se nije tako lako riješiti, Hal. Sviđaš mi se, Hal. Stvoreni smo jedan za drugoga, samo dječak i njegov majmun-ljubimac, par dobrih starih prijatelja. A negdje južno odavde neki glupi stari talijanski staretinar leži u kadi s nožicama, izbuljenih očiju i napola ispalog zubala, iskrivljenih usta, staretinar koji bazdi kao izgorena Exidova baterija. Čuvao me za svoga unuka, Hal, stavio me na policu u kupaonici sa svojim sapunom i svojom britvom i svojom pjenom za brijanje i svojim Philco tranzistorom, i slušao je utakmicu Brooklyn Dodgersa, a ja sam počeo pljeskati, i jedna od mojih činela udarila je taj stari radio i on je upao u kadu i onda sam došao k tebi, Hal, vucarao sam se po seoskim putevima po noći a mjesečina mi se odsijavala od zubiju u tri ujutro, i ostavio sam puno ljudi mrtvih na puno lica mjesta. Došao sam k tebi, Hal. Ja sam tvoj božićni poklon, pa onda me navij, tko je mrtav? Je li Bili? Tetak Will? Ili ti, Hal? Jesi li to ti?

Hal je ustuknuo, ludo skvrčen, dok su mu oči kolutale, i skoro je pao spuštajući se niza stube. Rekao je teti Idi da nije uspio pronaći božićne ukrase - bila je to prva laž koju joj je ikad izrekao, i vidjela je laž na njegovom licu, ali nije ga pitala zašto je lagao, hvala Bogu - a kasnije, kad je Bili došao kući, rekla je njemu neka ih potraži i on je donio božićne ukrase dolje. Kasnije, kad su bili sami, Bili mu je siknuo da je kreten koji ni vlastito dupe ne može pronaći s dvije ruke i svjetiljkom. Hal nije ništa rekao. Hal je bio blijed i tih, i samo je prebirao po večeri. A te noći je opet sanjao majmuna, kako mu jedna činela udara Philco radio dok Dean Martin pjeva Whenna da moon hittayou eye like a big pizza pie ats-a-moray, a radio se kotrlja u kadu i majmun se ceri i udara svojim činelama uz KLING i KLING i KLING; samo kad je voda postala električna, u kadi nije bio talijanski staretinar.

Nego on.

Hal i njegov sin steturali su niz padinu iza obiteljske kuće, do kućice za čamce koja se pružala nad vodu na svojim starim stupovima. Hal je držao torbu u desnoj ruci. Grlo mu je bilo suho; uši su mu bile neprirodno osjetljive. Torba je bila vrlo teška.

Hal je spustio torbu. "Ne diraj to", rekao je. Hal je zapipao u džepu i potražio privjesak s ključevima koje mu je Bili dao, i pronašao onaj označen s ČAMCI na komadu ljepljive trake.

Dan je bio vedar i hladan, vjetrovit, nebo sjajno plavo. Lišće drveća koje se naguralo do ruba jezera poprimilo je vrlo sjajne jesenske boje, od krvavo crvene od žute poput školskog autobusa. Šaptalo je na vjetru. Lišće se kovitlalo oko Peteyjevih tenisica dok je zabrinuto stajao sa strane, a Hal je njušio studeni tik iza vjetra, sa zimom naguranom na leđa.

Ključ se okrenuo u lokotu, i otvorio je vrata. Sjećanje je bilo snažno; nije čak morao ni pogledati da pomakne drveni blok koji je držao vrata otvorenim. Miris je ovdje bio posve ljetni: platno i sjajno drvo, preostatak putene topline.

Čamac tetka Willa još je bio tu, vesla uredno posložena kao da ga je jučer popodne posljednji put natovario priborom za pecanje i dvama paketima od po šest Black Label piva. I Bili i Hal su puno puta išli pecati s tetkom Willom, ali nikad zajedno. Tetak Will je tvrdio da je čamac premalen za trojicu. Crveni rub koji je Tetak Will popravljao svakog proljeća sad je izblijedio i izgulio se, a pauci su ispreli svilu u pramcu čamca.

Hal je dohvatio čamac i povukao ga niz rampu do komadićka šljunčane plaže. Izleti na pecanje bili su jedan od najboljih dijelova njegovog djetinjstva s tetkom Willom i tetom Idom. Imao je osjećaj da je i s Billom slično. Tetak Will je inače bio vrlo šutljiv čovjek, ali kad bi jednom postavio čamac kako je htio, kakvih šezdeset- sedamdeset metara od obale, spustio udice tako da plovci zaplivaju na vodi, otvorio bi jedno pivo za sebe i jedno za Hala (koji je rijetko kada popio više od pola onog jednog koliko je tetak Will dopuštao, uvijek s ritualnim upozorenjem da teta Ida ne smije doznati za to jer "bi me propucala kao psa da zna da dajem vama dečkima pivo, da znaš") i postao bi pričljiv. Pričao bi priče, odgovarao na pitanja, stavljao novi mamac na Halovu udicu kad bi trebalo; a čamac bi plutao kamo bi ga odnijeli vjetar i blaga struja.

"Zašto nikad ne ideš do sredine, tetak Will?" upitao je jednom Hal.

"Pogledaj tamo", odgovorio je tetak Will

Hal je tako učinio. Vidio je plavu vodu i svoju udicu kako se spušta u crninu.

"Gledaš najdublji dio jezera Crystal", rekao je tetak Will jednom rukom drobeći svoju praznu limenku pive, i drugom birajući svježu. "Trideset metara, ako je i centimetar. Stari Studabaker Amosa Culligana je negdje tamo dolje. Prokleta budala ga je izvela na jezero jednom u ranom prosincu, prije nego što se led skorio. Sreća što se uspio živ izvući iz njega. Nikad neće izvući toga Suda, i nećemo ga vidjeti dok ne zatrubi truba sudnjega dana. Jezero je tu prokleto duboko. Tu ima velikih riba, Hal. Ne moramo ići ništa dalje. Da vidimo kako izgleda taj tvoj crv. Uvuci gada."

Hal je poslušao, i dok mu je tetak Will na udicu stavljao svježeg crva iz stare Criscove limenke koja mu je služila kao kutija za mamce, on je zurio u vodu, fasciniran, pokušavajući vidjeti stari Studebaker Amosa Culligana, svog zahrđalog, s vodenim travama koje lepršaju kroz otvoren prozor s vozačke strane, tamo kuda je Amos pobjegao u zadnjem času, vodene trave ukrašavaju volan kao trula ogrlica, vodene trave koje vise s retrovizora i plutaju naprijed- natrag na struji kao neka čudna krunica. Ali vidio je samo plavetnilo koje se crni u tamu, i obris crva tetka Willa, s udicom skrivenom negdje u čvorovima, kako visi tamo usred svega, u svojoj vlastitoj, suncem prošaranoj verziji stvarnosti. Hal je imao kratku, vrtoglavu viziju sebe kako visi nad moćnim ponorom, i načas je sklopio oči dok vrtoglavica nije prošla. Toga dana, činilo mu se u sjećanju, popio je cijelu svoju limenku piva.... najdublji dio jezera Crystal... trideset metara, ako je i centimetar.

Načas je zastao, zadihan, i podigao pogled prema Peteyju, koji ga je još uvijek zabrinuto promatrao. "Trebaš pomoć, tata?"

"Samo malo."

Opet je povratio dah, i sad je povukao čamac preko uske pruge pijeska do vode, ostavljajući utor. Boja se ogulila, ali čamac je bio pod krovom i djelovao je čvrsto.

Kad bi on i tetak Willi išli na jezero, tetak Will bi povukao čamac niz rampu, a kad bi čamac bio u vodi, popeo bi se u njega, dograbio jedno veslo da se odgurne i rekao: "Odgurni me, Hal... tako ćeš zaraditi čvarke."

"Dodaj mi torbu, Petey, i onda me odgurni", rekao je. I, smiješeći se, dodao je: "Tako ćeš zaraditi čvarke."

Petey mu nije uzvratio osmijeh. "Idem i ja, tata?"

"Ovaj put ne. Neki drugi put ću te povesti na pecanje... ali ne ovaj put."

Petey je oklijevao. Vjetar je nosio njegovu smeđu kosu i nekoliko žutih listova, suhih i šuškavih, koji su mu skotrljali kraj ramena i sletjeli na rub vode, i sami plutajući poput čamčića.

"Trebao si ih omotati", rekao je tiho.

"Molim?" Ali činilo mu se da shvaća što Petey misli.

"Staviti vatu na činele. Zalijepiti. Tako da ne može... proizvesti onaj zvuk."

Hal se odjednom sjetio Daisy kako stiže prema njemu - ne hodajući, već teturajući - i kako je, jako naglo, krv posukljala iz Daisynih očiju u mlazu koji joj je namočio krzno i zaprskao pod štale, kako se srušila na prednje šape... i kako je kroz miran, kišno proljetni zrak toga dana začuo taj zvuk, ne prigušen već čudno jasan, kako stiže s tavana kuće udaljene petnaest metara: Kling-kling-kling!

Počeo je histerično vrištati, ispustivši naramak drva koji je nosio za vatru. Odjurio je u kuhinju po tetka Willa, koji je jeo kajganu i tost, a još čak nije ni prevukao tregere preko ramena.

Bila je stari pas, Hal, rekao je tetak Will, iscrpljenog i nesretnog lica - i on je djelovao staro. Bilo joj je dvanaest godina, a to je za psa puno. Ne smiješ to tako prihvatiti - staroj Daisy se to ne bi svidjelo.

Stara, rekao je i veterinar, ali svejedno je djelovao zbunjeno, jer psi ne umiru od eksplozivnog krvarenja u mozgu, čak ni u dvanaestoj godini ("Kao da joj je netko gurnuo petardu u glavu", čuo je Hal veterinara kako govori tetku Willu, dok je tetak Will kopao jamu iza štale, nedaleko od mjesta gdje je 1950. pokopao Daisynu majku. "Još nikad to nisam vidio, Will.")

A kasnije, prestravljen skoro do ludila ali ne mogući se zaustaviti, Hal se popeo na tavan.

Zdravo, Hal, kako si? Majmun se cerio iz svoga sjenovitog ugla. Činele su mu bile mirne, udaljene tridesetak centimetara. Jastuk s kauča koji je Hal postavio između njih sad je bio na drugom kraju tavana. Nešto - neka sila - odbacila ga je dovoljno snažno da ga razdere, i punilo se zapjenilo iz njega. Ne brini za Daisy, šaptao je majmun u njegovoj glavi, staklenih smeđih očiju uperenih u razrogačene plave oči Hala Shelburna. Ne brini za Daisy, Hal, bila je stara, čak je i veterinar tako rekao, i, usput, jesi li vidio kako joj krv suklja iz očiju, Hal? Navini me, Hal. Navini me, idemo se igrati i tko je mrtav, Hal? Jesi li to ti?

A kad je došao k sebi, puzao je prema majmunu kao hipnotiziran. Jedna mu je ruka bila ispružena da uhvati ključ. Onda je zateturao unatrag, i skoro pao niz stubište tavana u žurbi - vjerojatno bi i pao da stubište nije bilo tako usko. Iz grla mu je izlazilo tiho stenjanje.

Sad je sjedio u čamcu, gledajući Peteyja. "Prigušivanje činela ne pali", rekao je. "Probao sam jednom."

Petey je nervozno pogledao prema torbi. "Što se dogodilo, tata?"

"Ništa o čemu bih sad želio pričati", rekao je Hal, "i ništa o čemu bi ti htio slušati. Dođi ovamo i odgurni me."

Petey se potrudio, a krma čamca zastrugala je po pijesku. Hal je pripomogao veslom, i odjednom je osjećaj povezanosti sa zemljom nestao i čamac se kretao lako, sam za sebe nakon godina u mraku kućice za čamce, ljuljajući se na blagim valovima. Hal je uzeo i drugo veslo i postavio ih u držače.

"Budi oprezan, tata", reče Petey.

"Ovo neće dugo trajati", obećao je Hal, ali pogledao je torbu i zapitao se je li to istina.

Počeo je veslati, sagibajući se da bude jači. Stara, poznata bol pri dnu leđa i između lopatica opet se pojavila. Obala se udaljavala. Petey se čarobno vratio na osam godina, šest, pa postao četverogodišnjak koji stoji na rubu vode. Zasjenio si je oči jednom djetinjom rukom.

Hal je nehajno pogledavao prema obali, ali nije si dopustio da je doista proučava. Prošlo je skoro petnaest godina, i kad bi podrobno pregledao obalu, primijetio bi promjene više nego sličnosti i izgubio se. Sunce ga je udaralo u vrat, i počeo se znojiti. Pogledao je torbu, i načas je izgubio ritam povlačenja i guranja. Torba kao da se... kao da se nadimala. Počeo je veslati brže.

Vjetar je ojačao, sušeći mu znoj i hladeći mu kožu. Čamac se uzdigao i pramac mu je pljusnuo vodu u stranu kad se opet spustio. Nije li vjetar postao hladniji u zadnjoj minuti? I dovikuje li to Petey nešto? Da. Hal nije mogao raznaznati što preko vjetra. Nije važno. Riješit će se majmuna na sljedećih dvadeset godina - ili možda (molim te, Bože, zauvijek) zauvijek - to je najvažnije.

Čamac se propeo i spustio. Bacio je pogled ulijevo i vidio sitne bijele krijeste. Opet je pogledao prema obali i vidio Lovački rt i urušene ostatke koji su sigurno bili Burdonova kućica za čamce dok su on i Bili bili klinci. Znači, skoro je stigao. Skoro je na mjestu gdje je slavni Studebaker Amosa Culligana jednog davnog prosinca potonuo kroz led. Skoro je iznad najdubljeg dijela jezera.

Petey je nešto vrištao; vrištao i pokazivao. Još uvijek ga nije čuo. Čamac se tresao i ljuljao, bacajući oblačiće tanke pjene na obje strane pramca. U jednom je bljesnula sićušna duga, pa se raspala. Sunčevo svjetlo i sjene jurili su po jezeru u crtama, a valovi više nisu bili blagi; krijeste su porasle. Znoj mu se osušio i naježio se, a pjena mu je promočila leđa jakne. Smrknuto je veslao, skačući očima s obale na torbu i natrag. Čamac se opet uzdigao, ovog puta tako visoko da je lijevo veslo načas bilo u zraku umjesto u vodi.

Petey je pokazivao prema nebu, a vrisak mu je sad bio samo tih, blistavi barjačić zvuka.

Pogledao je preko ramena.

Jezero je bilo u kovitlacu valova. Poprimilo je smrtonosno tamnu nijansu plave, prošaranu bijelim šavovima. Neka sjena jurila je preko vode prema čamcu, a nešto u toj sjeni bilo je tako poznato, tako užasavajuće poznato da je Hal podigao pogled a onda je vrisak bio tamo, boreći se s njegovim stisnutim grlom.

Sunce je bilo iza oblaka, pretvorivši ga u zgrbljeni, zaposleni obris s dva zlatom obrubljena polumjeseca, raširena. Dvije rupe pojavile su se na jednom kraju oblaka, a sunce je sukljalo u dvije zrake.

Dok je oblak prolazio iznad čamca, majmunove činele, jedva prigušene torbom, počele su udarati. Kling-kling-kling, ti si, Hal, konačno si to ti, sad si nad najdubljim dijelom jezera i tvoj je red, tvoj red, tvoj red -

Svi potrebni elementi na obali postavili su se na mjesto. Trule kosti Studebakera Amosa Culligana leže negdje ispod njega, tu leže velike ribe, to je mjesto.

Hal je prebacio vesla u čamac hitrim potezom, nagnuo se naprijed ne mareći za ludo zaljuljan čamac, i dohvatio torbu. Činele su proizvodile svoju divlju, pogansku pjesmu; bokovi torbe nadimali su se kao od silnog disanja.

"Točno ovdje, ti kurvin sine!" zavrištao je Hal. "TOČNO OVDJE!"

Bacio je torbu preko ruba čamca.

Tonula je brzo. Načas ju je vidio kako ide prema dolje, zadihanih bokova, i u tome beskrajnom trenutku još je čuo udarce činela. I načas, crne vode kao da su se razbistrile i vidio je dolje u taj užasni ponor voda, gdje su ležale velike ribe; tamo je bio Studebaker Amosa Culligana, a Halova majka bila mu je za volanom, iscereni kostur s jezerskim brancinom koji hladno zuri iz jedne ogoljene očne duplje. Tetak Will i teta Ida plutali su kraj nje, a sijeda kosa tete Ide uzdizala se prema gore dok je torba padala, obrćući se i okrećući, dok se nekoliko srebrnastih mjehurića dizalo prema gore: kling-kling- kling...

Hal je tresnuo vesla natrag u vodu, postrugavši si zglobove do krvi (i oh, Bože, stražnje sjedalo Studebakera Amosa Culligana bilo je puno mrtve djece! Charlie Silverman... Johnny McCabe...) - počeo je okretati čamac.

Među stopalima je začuo suho krckanje poput pucnja iz pištolja, i odjednom, čista voda sukljala je između dvije daske.

Čamac je bio star; drvo se sigurno malo stisnulo; bila je to samo mala rupica. Ali nije bila tamo kad je izveslao. Mogao se zakleti u to.

Obala i jezero zamijenili su mjesta u njegovom pogledu. Petey mu je sad bio iza leđa. Iznad njega, onaj odvratpi majmunoliki oblak se razdirao. Hal je počeo veslati. Dvadeset sekundi bilo je dovoljno da ga uvjeri kako vesla za goli život. Bio je samo osrednji plivač, a čak i izvršnome ne bi bilo lako u ovoj odjednom bijesnoj vodi.

Još dvije daske odjednom su se razdvojile uz onaj pištoljasti zvuk. Još vode posukljalo je u čamac, močeći mu cipele. Čuo je tihe metalne zvukove krckanja i shvatio da to pucaju čavli. Jedan od držača za vesla je pukao i odletio u vodu - hoće li sljedeće otići kormilo?

Vjetar mu je sad bio iza leđa, kao da ga pokušava usporiti ili čak odgurati na sredinu jezera. Bio je prestravljen, ali osjećao je kroz užas i neku ludu vrstu oduševljenja. Majmun je ovaj put nestao zauvijek. Nekako je to znao. Što god se njemu dogodilo, majmun se neće vratiti da nadnese sjenu nad Dennisov ili Peteyjev život. Majmun je nestao, možda ostavši na krovu ili haubi Studebakera Amosa Culligana, na dnu jezera Crystal. Zauvijek.

Veslao je, naginjući se prema naprijed i gurajući natrag. Onaj prskavi, pucketavi zvuk opet se začuo i sad je zahrđala Criscova limenka koja je bila ležala u čamcu plutala je u deset centimetara vode. Pjena je prskala Halu u lice. Čuo se glasniji zvuk pucanja, a stražnje sjedalo je puklo na dvoje i zaplutalo kraj kutije za mamce. Jedna daska odvojila se od lijevog boka čamca, pa onda još jedna, ova na rubu vode, s desne strane. Hal je veslao. Dah mu je hripao u ustima, vreo i suh, a onda mu je grlo nateklo od bakrenog okusa iscrpljenosti. Oznojena kosa mu se podizala.

Sad se pojavila pukotina ravno na dnu čamca, pojurila u cik- cak među njegovim stopalima, i pružila se sve do krme. Voda je posukljala unutra. Bio je u vodi do gležnjeva, pa onda do pola listova. Veslao je, ali kretanje čamca prema obali sad je već bilo mlitavo. Nije se usudio osvrnuti da vidi koliko je blizu.

Još jedna daska se odvojila. Pukotina kroz središte čamca dobila je grane, kao drvo. Voda je posukljala unutra.

Hal je počeo tjerati vesla na sprint, udišući snažnim, iscrpljenim udisajima. Povukao je jednom... dvaput... a pri trećem potezu, oba držača za vesla su se odvojila. Izgubio je jedno veslo, zadržao drugo. Ustao je i počeo udarati vodu veslom. Čamac se zaljuljao, skoro prevrnuo, i bacio ga natrag na sjedalo uz bučan udar.

Čas kasnije, još dasaka se odvojilo, sjedalo se urušilo, i ležao je u vodi koja je punila dno čamca, zapanjen njenom hladnoćom. Pokušao se uspraviti na koljena, očajno misleći: Petey ovo ne smije vidjeti, ne smije gledati svoga oca kako mu se utapa pred očima, plivat ćeš, psećim stilom ako moraš, ali učini, učini nešto -

Začuo se još jedan pucketavi pucanj - skoro udarac - i bio je u vodi, plivajući prema obali kao što nikad u životu nije plivao... a obala je bila nevjerojatno blizu. Minutu kasnije, stajao je do pasa u vodi, ni pet metara od obale.

Petey je zapljuskao prema njemu, ispruženih ruku, vrišteći i plačući i smijući se. Hal je krenuo prema njemu i zateturao. Petey je zateturao, do prsa u vodi.

Uhvatili su jedan drugoga.

Dišući teškim zadihanim udisajima, Hal je svejedno podigao dječaka na ruke i odnio ga do plaže, gdje su se obojica pružili po tlu, teško dišući.

"Tata? Jel' otišao? Onaj gadni, gadni majmun?"

"Da, mislim da je otišao. Ovaj put zauvijek."

"Čamac se raspao. Samo se... raspao oko tebe."

Pogledao je prema daskama koje su plutale po vodi desetak- dvanaest metara daleko. Nisu nimalo sličile na čvrst, rukom izrađen čamac koji je izvukao iz kućice za čamce.

"Sad je sve uredu", rekao je Hal, podižući se na laktove. Sklopio je oči i pustio sunce da mu grije lice.

"Jesi vidio oblak?" šapne Petey.

"Jesam. Ali više ga ne vidim... a ti?"

Pogledali su u nebo. Bilo je tu i tamo raštrkanih bijelih oblačića, ali ne i velikog tamnog oblaka. Otišao je, kao što je Hal i rekao.

Povukao je Peteyja na noge. "U kući će biti ručnika. Dođi." Ali zastao je, gledajući svoga sina. "Bio si lud kad si onako istrčao."

Petey ga je ozbiljno pogledao. "Bio si hrabar, tata."

"Stvarno?" Pomisao na hrabrost nije mu ni pala na um. Samo strah. Strah koji je bio prevelik da vidi išta drugo. Ako je ičeg drugog uopće i bilo. "Dođi, Pete."

"Što ćemo reći mami?"

Hal se nasmiješi. "Ne znam, veliki moj. Smislit ćemo nešto."

Zastao je još trenutak, promatrajući daske koje su plutale na vodi. Jezero se opet smirilo, blistajući malim valićima. Odjednom, Hal je pomislio na ljetne turiste koje čak ni ne poznaje - neki čovjek i njegov sin, možda, koji pecaju velike ribe. Imam nešto, tata! vrišti dječak. Podiči ćemo i vidjeti, kaže otac, a iz dubina, vukući vodene trave na činelama i zureći se svojim užasnim smiješkom dobrodošlice... majmun.

Zadrhtao je - ali to su samo stvari koje bi se mogle dogoditi.

"Dođi", rekao je opet Peteyju, i krenuli su puteljkom kroz plamene listopadske šume prema obiteljskoj kući.

Iz Bridgtonskih novosti, 24. listopada 1980.

TAJNA MRTVE RIBE Betsy Moriarty

STOTINE mrtvih riba pronađeno je krajem prošlog tjedna na jezeru Crystal u susjednom gradiću Casco. Većina ih je izgleda pomrla blizu Lovačkog rta, premda je to teško točno odrediti zbog jezerskih struja. Mrtve ribe uključile su sve vrste koje se obično nalaze u ovim vodama - grgeče, štuke, sunčanice, šarane, somove, smeđe i šarene pastve, pa čak i jednog lososa. Iz uprave za ribu i divljač kažu da su zbunjeni...

Kain se digao

Garrish je izašao iz sjajnog svibanjskog sunca u hladovinu spavaonice. Trebao mu je trenutak da mu se oči prilagode, i isprva je Harry Muf bio samo bestjelesan glas iz sjene.

"Baš je bilo gadno, jel' da?" upitao je Muf. "Zar nije ovo baš bilo gadno?"

"Da", reče Garrish. "Bilo je opako."

Sad su mu oči uhvatile Mufa. Trljao je rukom bubuljice na čelu i znojio se pod očima. Nosio je sandale i majicu s natpisom 69, uz bedž na kojem je pisalo da je Ulica Sezam za pedofile. Njegov veliki iskrivljeni zub nadnosio se nad tamu.

"Mislio sam to obaviti u siječnju", rekao je Muf. "Stalno sam si govorio da to učinim dok još ima vremena. A onda je drugi rok prošao i bilo je ili sad ili upisuj parcijalu. Mislim da sam pao, Curt. Časna moja riječ."

Čuvarica kuće stajala je u uglu kraj sandučića za pisma. Bila je to iznimno visoka žena koja je udaljeno nalikovala na Rudolpha Valentina. Pokušavala je jednom rukom pogurnuti usku naramenicu natrag ispod znojnog kratkog rukava svoje haljine, dok je drugom pričvršćivala popis za spavaonicu.

"Opako", ponovi Garrish.

"Htio sam par stvari prepisati od tebe ali nisam se usudio, časna moja riječ, taj tip ima oči kao sokol. Misliš da ćeš ti dobiti pet?"

"Mislim da sam možda i ja pao", reče Garrish.

Muf se zabezeknuo. "Misliš da si pao? Ti misliš da si -"

"Idem se otuširati, dobro?"

"Aha, jasno, Curt. Svakako. To ti je bio zadnji test?"

"Da", reče Garrish. "To mi je bio zadnji test."

Garrish je prešao preko predvorja i prošao kroz vrata i krenuo se penjati. Stubište je bazdilo kao atletski suspenzor. Iste stare stube. Njegova soba je bila na četvrtom katu.

Quinn i onaj drugi idiot s dvojke, onaj s dlakavim nogama, prošli su kraj njega, dobacujući se loptom za softball. Neki mali tip s rožnatim naočalama i jadnom ali nadobudnom kozjom bradicom prestigao ga je između trećeg i četvrtog kata, držeći knjigu iz aritmetike na prsima kao Bibliju, dok su mu se usne micale u krunici logaritama. Oči su mu bile prazne kao školske ploče.

Garrish je zastao i zagledao se za njim, pitajući se ne bi li mu bilo bolje mrtvome, ali mali tip je sad još bio samo nemirna sjena u nestajanju. Još je jednom zadrhtala i nestala. Garrish se popeo do četvrtog kata i krenuo hodnikom prema svojoj sobi. Prasac je otišao prije dva dana. Četiri završna ispita u tri dana, bum-tras, i gotovo je sve. Prasac je znao sređivati stvari. Ostavio je samo svoje postere s golim curama, dvije prljave nesparene čarape, i keramičku parodiju Rodinovog Mislioca na zahodu.

Garrish je stavio svoj ključ u bravu i okrenuo ga.

"Curt! Hej, Curt!"

Rollins, kretenski katni psiholog koji je upravo poslao Jimmyja Brodyja do dekana za studente zbog pića, spuštao se hodnikom prema njemu i mahao mu. Bio je visok, dobro građen, s vojnom frizurom, simetričan. Djelovao je lakirano.

"Jesi gotov?" upita je Rollins.

"Aha."

"Ne zaboravi pomesti pod u sobi i popuniti formular za prijavu štete, dobro?"

"Aha."

"Još u četvrtak sam ti gurnuo formlular za prijavu štete pod vrata, jel' da?"

"Aha."

"Ako nisam u svojoj sobi, samo gurni formular za prijavu štete i ključ ispod mojih vrata."

"U redu."

Rollins mu je dograbio ruku i stegnuo je, dvaput, hitro, pumppump. Rollinsov dlan bio je suh, koža zrnata. Rukovanje s Rollinsom bilo je kao da se rukuješ sa šakom soli.

"Dobro se provedi ljetos, stari."

"Jasno."

"Nemoj previše raditi."

"Neću."

"I zabavljaj se, ali ne pretjeruj."

"Hoću i neću."

Rollins je načas djelovao zbunjeno, a onda se nasmijao. "Pazi na sebe." Pljesnuo je Garrisha po ramenu i krenuo opet hodnikom, zastajući jednom da kaže Ronu Franeu neka stiša glazbu. Garrish je mogao zamisliti Rollinsa kako leži mrtav u nekom jarku s crvima u očima. Rollinsu ne bi smetalo. Niti crvima. Ili jedeš svijet, ili svijet jede tebe, i jedno i drugo je u redu.

Garrish je zamišljeno stajao, gledajući sve dok Rollins nije nestao s vida, a onda je ušao u svoju sobu.

S odlaskom Praščevog ciklonskog nereda, izgledala je prazno i sterilno. Uskovitlana, nagurana, nanesena hrpa koja je bila Praščev krevet bila je sastrugana do golog - premda malo spermom umrljanog - madraca. Dvije duplerice iz Playboya gledale su ga sa zida zamrznutim, dvodimenzionalno izazovnim pogledima.

U Garrishovoj polovici sobe nije se puno promijenilo, jer je oduvijek bila uredna kao u vojsci. Na gornju deku Garrishevog kreveta mogao si baciti novčić, i on bi se odbio. Sva ta urednost je Prascu išla na živce. On je studirao engleski i dobro baratao riječima. Nazivao je Garrisha ladičarom. Jedina stvar na zidu iznad Garrishevog kreveta bio je ogroman poster Humphreya Bogarta koji je nabavio u fakultetskoj knjižari. Bogie je u svakoj ruci držao po jedan pištolj, i nosio je tregere. Prasac je rekao da su pištolji i tregeri simboli impotencije. Garrish je sumnjao da je Bogie bio impotentan, premda nikad ništa nije čitao o njemu.

Prišao je vratima ormara, otključao ih, i izvadio veliki Magnum .352 s orahovim kundakom{8} koji mu je njegov otac, metodistički svećenik, kupio za Božić. Prošlog ožujka sam si je kupio teleskopski ciljnik.

U sobi nisi smio imati oružje, čak ni lovačke puške, ali to nije bilo teško. Izvukao ga je jučer iz fakultetskog spremišta za oružje s falsificiranom potvrdom. Stavio ga je u vodootpornu kožnu futrolu, i ostavio ga u šumi iza nogometnog igrališta. A onda, jutros oko tri sata, naprosto je izašao i donio ga gore kroz usnule hodnike.

Sjeo je na krevet s puškom na koljenima i malo plakao. Mislilac na zahodu ga je promatrao. Garrish je stavio pušku na krevet, prešao sobu, i pljesnuo ga s Praščevog stola na pod, gdje se razbio. Začulo se kucanje na vratima.

Garrish je stavio pušku pod svoj krevet.

"Naprijed."

Bio je to Bailey, koji je stajao tamo u gaćama. U pupku mu je bila mucica. Bailey nije imao budućnosti. Bailey će se oženiti glupom curom i imat će glupu djecu. Kasnije će umrijeti od raka ili možda zatajenja bubrega-

"Kakav je bio finalni iz kemije, Curt?"

"U redu."

"Mislio sam jel' bi' mogao posudit' tvoje bilješke. Moj je sutra." "Jutros sam ih spalio s drugim smećem."

"Oh. Hej, Isuse! Pa jel' Prasac to napravio?" Pokazao je na ostatke Mislioca.

"Valjda."

"Da mi je znati zaš' ga je razbio? Meni se sviđao. Htio sam ga kupit' od njega." Bailey je imao oštre, štakoraste crte lica. Gaće su mu bile otrcane i ispupčene na dupetu. Garrish je vidio točno kako će izgledati, dok umire od emfizema ili tako nečeg u šatoru s kisikom. Kako će biti žut. Ja bih ti mogao pomoći, mislio je Garrish.

"Misliš da bi mu smetalo da pokupim njegove postere?"

"Valjda ne."

"Okay." Bailey je prešao sobu, oprezno bosim nogama prolazeći preko krhotina keramike, i skinuo Playboyeve ljepotice sa zida.

"A i ona Bogartova slika je opaka. Nema cica, ali hej! Znaš?" Bailey je zapirio prema Garrishu da vidi hoće li se ovaj nasmiješiti. Kad nije, rekao je: "Valjda ga nisi mislio baciti, jel' da?"

"Ne. Baš sam se spremao otuširati."

"Okay. Lijepo se provedi ako se više ne vidimo, Curt."

"Hvala."

Bailey se vratio do vrata, a stražnjica njegovih gaća je lepršala. Zastao je na vratima. "Opet ćeš proć' sa četiri i nešto, Curt?"

"Barem."

"Dobar si. Vidimo se nagodinu."

Izašao je i zatvorio vrata. Garrish je neko vrijeme sjedio na krevetu, onda izvadi pušku, rastavi je, i očisti. Podigao je cijev do očiju i zagledao se u sićušan krug svjetla na drugom kraju. Cijev je bila čista. Ponovno je sklopio pušku.

U trećoj ladici njegovog stola bile su tri teške kutije streljiva Winchester. Postavio ih je na prozorsku dasku. Zaključao je vrata sobe a onda se vratio do prozora. Podigao je rolete.

Mali trg pod prozorom bio je sjajan i zelen, posut studentima koji su šetali. Quinn i njegov kretenski prijatelj pokrenuli su polovičnu partiju softballa. Trčali su naprijed-natrag kao kljakavi mravi koji bježe iz razrovanog mravinjaka.

"Da ti nešto kažem", reče Garrish Bogieju. "Bog se naljutio na Kaina jer je Kain bio uvjeren da je Bog vegetarijanac. Njegov brat je bio pametniji. Bog je načinio svijet na svoju sliku i priliku, a ako ne pojedeš svijet, svijet pojede tebe. I onda Kain kaže svome bratu: 'Zašto mi nisi rekao?'. A njegov brat kaže: 'Zašto nisi slušao?'. I Kain kaže: 'Dobro, sad slušam.'. I rokne si brata, i kaže: 'Hej, Bože! Hoćeš mesa? Evo ti ga! Hoćeš pečenje, ili rebrica, ili Abelburgere, ili što?' A Bog mu kaže da stavi cipele za ples. Onda... što misliš?"

Bogie nije odgovorio.

Garrish je podigao prozor i oslonio laktove na dasku, ne puštajući cijev .352-ojke da proviri na sunce. Pogledao je kroz ciljnik.

Usredotočio se na žensku spavaonicu Carlton Memoriala, s druge strane trga. Carlton je popularno bio zvan psetarnicom. Naciljao je na veliki Fordov karavan. Neka plavuša u trapericama i plavom svjetlucavom topiću razgovarala je sa svojom majkom, dok je otac, crvenog lica i proćelav, tovario kovčege u stražnji dio automobila.

Netko je pokucao na vrata.

Garrish je čekao.

Opet se čulo kucanje.

"Curt? Dat ću ti petaču za Bogartov poster." Bailey.

Garrish nije ništa rekao. Djevojka i njena majka smijale su se nečemu, ne znajući da u utrobama imaju mikrobe koji se hrane, dijele, razmnožavaju. Djevojčin otac im se pridružio, i stajali su zajedno na suncu, obiteljski portret u ciljniku.

"Jebeš sve", reče Bailey. Stopala su mu otapkala niz hodnik. Garrish je stisnuo okidač.

Puška ga je snažno udarila o rame, onaj dobar, čvrsti udarac koji dobiješ kad si postavio pušku točno na pravo mjesto. Glava nasmiješene djevojke se odsijekla.

Majka se još časak smiješila, a onda joj je ruka poletjela do usta. Zavrištala je kroz ruku. Garrish je opalio kroz nju. Ruka i glava nestale su u prasku crvenog. Čovjek koji je utovario kovčege pognuto je potrčao.

Garrish ga je pratio i dohvatio u leđa. Podigao je glavu, načas gledajući bez ciljnika. Quinn je držao loptu za softball i zurio u plavušin mozak, raspljeckan po znaku ZABRANJENO PARKIRANJE iza njenog opuštenog tijela. Quinn se nije micao. Po cijelom trgu, ljudi su stajali, zamrznuti, kao djeca koja igraju drvene marije.

Netko je zatreskao po vratima, onda protresao kvaku. Opet Bailey. "Curt? Jesi dobro, Curt? Mislim da netko -"

"Dobro piće, dobro meso, dobri Bože, idemo jesti!" povikao je Garrish i opalio u Quinna. Povukao je umjesto da stisne, i promašio je. Quinn je trčao. Nema problema. Drugi pucanj uhvatio je Quinna u vrat, i odletio je možda dvadeset stopa.

"Curt Garrish će se samoubiti!" vrištao je Bailey. "Rollins! Rollins! Dođi brzo!"

Koraci su mu izblijedili niz hodnik.

Sad su počeli trčati. Garrish ih je čuo kako vrište. Garrish ih je čuo kako vrište. Garrish je čuo tiho trackanje njihovih cipela po pločnicima.

Podigao je pogled prema Bogieju. Bogie je držao svoja dva pištolja i gledao iza njega. Pogledao je rasprsnute ostatke Praščevog Mislioca i zapitao se što Prasac danas radi, spava li ili gleda televiziju ili jede neki predivan ogroman obrok. Pojedi svijet, Praščiću, pomislio je Garrish. Samo progutaj mulca.

"Garrish!" Bio je to sad Rollins, i lupao je po vratima. "Otvori vrata, Garrish!"

"Zaključano je", dahtao je Bailey. "Zaključao se, ubio se. Znam to."

Garrish je opet gurnuo pušku kroz prozor. Neki dječak u kariranoj košulji čučao je iza jednog grma, očajnim intenzitetom pretražujući prozore spavaonice. Htio je otrčati, vidio je Garrish, ali noge su mu se smrzle."Dobri Bože, idemo jesti", promrmljao je Garrish i opet počeo stezati okidač.

Prečica gospođe Todd

"Eno Toddice", rekao sam.

Homer Buckland promatrao je kako mali Jaguar prolazi i kimnuo. Žena je mahnula Homeru. Homer je kimnuo svojom krupnom, čupavom glavom, ali nije uzvratio mahanje. Obitelj Todd imala je veliku vikendicu na jezeru Castle, a Homer je oduvijek radio za njih. Činilo mi se da ne voli drugu ženu Wortha Todda isto onoliko koliko je volio Pheliju Todd, njegovu prvu.

Bilo je to prije dvije godine, i sjedili smo na klupi ispred Bellove trgovine, ja s narančastim gaziranim sokom, a Homer sa čašom mineralne vode. Bio je listopad, što je mirno vrijeme u Castle Rocku. Puno jezerskih kuća se još uvijek koristi vikendima, ali agresivno, supijano ljetno druženje do tad je već gotovo, a lovci sa svojim velikim puškama i skupim lovačkim dozvolama za one koji nisu lokalno stanovništvo pričvršćenim za narančaste kape još nisu nahrupili u grad. Žetva je većinom gotova. Noći su hladne, dobre za spavanje, a stari zglobovi poput mojih još se nisu počeli žaliti. U listopadu, nebo nad jezerom je prilično lijepo, s onim velikim bijelim oblacima koji se tako polako kreću; sviđa mi se kako djeluju tako ravno na dnu, i kako su tamo malo sivkasti, kao da proriču sjenu zalaska, i mogu gledati sunce kako svjetluca po vodi i nekoliko minuta mi nije dosadno. U listopadu, sjedeći na klupi pred Bellom i promatrajući jezero u daljini, još uvijek poželim da sam pušač.

"Ne vozi brzo ko Phelia", reče Homer. "Često sam si mislio, kakvo je to starinsko ime za ženu koja vozi ko što je ona vozila."

Ljetni ljudi kao što su Toddovi nisu ni približno tako zanimljivi stalnim stanovnicima malih gradića u Maineu kao što sami vjeruju. Stalni stanovnici više vole svoje vlastite ljubavne priče i priče o mržnji i skandale i govorkanja o skandalima. Kad se onaj tekstilac iz Amesburyja upucao, Estonia Cobridge otkrila je da nakon samo tjedan dana više nije dobivala pozive na ručak na račun toga što ga je našla s pištoljem još stisnutim u jednoj ukočenoj ruci. Ali ljudi još nisu prestali pričati o Joeu Camberu, kojeg je ubio njegov vlastiti pas.

No, nije važno. Radi se naprosto o tome što mi trčimo na različitim stazama. Ljetni ljudi su sprinteri; mi drugi, koji ne stavljamo kravate kad idemo na posao, mi smo maratonci. Čak i tako, bilo je prilično lokalnog zanimanja kad je Ophelia Todd nestala, tamo 1973.

Ophelia je bila doista draga žena, i učinila je puno stvari u gradu. Radila je na skupljanju novca za knjžnicu Sloan, pomogla obnoviti spomenik palim borcima, takve stvari. Ali svi ljetni ljudi vole zamisao o skupljanju novca. Spomeneš skupljanje novca, a njima se oči zažare i počnu blistati. Spomeneš skupljanje novca a oni mogu osnovati odbor i odrediti tajnika i imati dnevni red. To im se sviđa. Ali spomeni vrijeme (osim, naravno, ogromne tulumiške koja kombinira koktele i sastanak odbora), i možeš zaboraviti na sreću. Vrijeme je izgleda ono što ljetni ljudi najviše cijene. Skupljaju ga, i kad bi ga mogli staviti u staklenke kao zimnicu, i to bi učinili. Ali Phelia Todd bila je voljna trošiti vrijeme - raditi na pultu u knjižnici isto kao i skupljati novac za nju. Kad je trebalo uzeti krpe i zavrnuti rukave na spomeniku palim borcima, Phelia je bila tamo zajedno sa ženama iz grada koje su izgubile sinove u tri različita rata, u radnim hlačama i kosom zamotanom u maramu. A kad je klince trebalo voziti na ljetni program plivanja, i nju se moglo vidjeti kao i bilo koga drugoga kako se spušta niz Ulicu Landing, a stražnji dio velikog sjajnog kamioneta Wortha Todda bio je pun klinaca.

Dobra žena. Ne žena iz grada, ali dobra žena. I kad je nestala, brinulo se. Ne baš patilo, jer nestanak nije baš sasvim isto što i smrt. Nije to kao kad odsječeš nešto sjekirom; to je više kao kad ti nešto curi niz slivnik, tako polako da ni ne shvatiš kako je oteklo doli puno kasnije.

"Vozila je Mercedes", rekao je Homer, odgovarajući na pitanje koje nisam postavio. "Dvosjed, sportski. Todd joj ga je kupio šezdeset četvrte, ili šezdeset pete, tako neš. Sjećaš se kako je svake godine vozila klince na jezero kad su imali plivački klub?"

"Aha."

"Onda ne bi vozila više od šezdeset na sat, jer je imala njih otraga. Ali to ju je mučilo. Ta žena je imala olovo u nozi i kuglagere u gležnju."

Homer nekad nije govorio o svojim ljetnim ljudima. Ali onda mu je žena umrla. Prije pet godina. Orala je na padini i traktor se prevrnuo na nju i Homeru je to jako teško palo. Žalio je za njom možda dvije godine, a onda kao da mu je bilo bolje. Ali nije više bio isti. Kao da očekuje da se nešto dogodi, kao da čeka što će biti dalje. Prošli biste kraj njegove uredne kućice, ponekad, u sumrak, a on bi bio na trijemu i pušio lulu sa čašom mineralne na ogradi trijema i zalazak bi mu išao u oči a dim iz lule motao se oko glave, i pomislili bi ste - bar bih ja pomislio - Homer čeka što će biti dalje.

To me mučilo u mnogo širem opsegu nego što sam rad priznati, i konačno sam zaključio da je to zato što, da sam ja u pitanju, ja ne bih čekao što će biti dalje, kao mladoženja koji je obukao svoje svečano odijelo i konačno uspio svezati kravatu kako treba i samo sjedi na krevetu na katu svoje kuće i gleda prvo sebe u zrcalu a onda sat na vrhu kamina i čeka da bude jedanaest sati tako da se može oženiti. Da sam ja u pitanju, ja ne bih čekao što će biti dalje. Čekao bih što će biti zadnje.

Ali u tom razdoblju čekanja - koje je završilo kad je Homer godinu dana kasnije otišao u Vermont - ponekad je govorio o tim ljudima. Meni, i nekolicini ostalih.

"Nikad nije vozila brzo čak ni s mužem, kolko ja znam. Al kad sam se ja vozio s njom, dobrano bi izmučila taj svoj Mercedes."

Neki čovjek je stao kod pumpe i počeo si puniti auto. Auto je imao pločice iz Massachusettsa.

"Nije ti to bio jedan od ovih novih sportskih automobila koji voze na bezolovni benzin i zakašlju kad god ih stisneš; bio je jedan od onih starih, i brzinomjer je išao skroz do dvjesto pedeset. Bio je čudno smeđe boje i jednom sam je pitao kako se zove ta boja a ona je rekla da je to šampanjac. To je baš dobro, tako sam rekao, a ona se smijala da pukneš. Volim kad se žena smije bez da joj moraš objasniti u čemu je vic, znaš."

Čovjek na pumpi je završio s benzinom.

'"Bar dan, gospodo", rekao je dok je išao stubama.

"Dobar dan i vama", rekao sam ja, a on je ušao unutra.

"Phelia je uvijek tražila prečice", nastavio je Homer kao da nas nitko nije prekinuo. "Ta žena je bila luda za prečicama. Ja to nikad nisam svaćao. Ona je govorila da, ako uštediš dovoljno udaljenosti, štediš i vrijeme. Rekla je da se njen otac kleo u to pravilo. On je bio trgovac, stalno na putu, a ona je išla s njim kad god je mogla, i uvijek je tražio najkraći put. Tako je i ona to naučila.

Jednom sam je pito jel' to nije nekako čudno - s jedne strane, ona tu troši vrijeme i riba onaj stari kip na Trgu i vozi malce na lekcije plivanja umjesto da igra tenis i pliva i opija se kao normalni ljetni ljudi, a s druge strane tako se prokleto trudi odrezati si petnaes minuta odavde do Fryeburga da vjerojatno po cijele noći sjedi i razmišlja o tome. Naprosto mi se činilo da to dvoje ne ide skupa, ako me svaćaš. A ona me samo pogleda i veli: 'Volim pomoći, Homer. Volim i voziti - bar ponekad, kad je izazovno - ali ne volim koliko to vremena oduzme. Kao kad prekrajaš odjeću - koji put nešto skratiš, a koji put nešto popustiš. Shvaćaš što mislm?'

'Valjda, gos'đo', velim ja, ne baš sasvim uvjeren.

'Kad bi sjedenje za volanom automobila bilo nešto što je meni užitak cijelo vrijeme, tražila bih produžice', veli ona, i to mi je bilo tako dobro da sam puko od smjeha."

Tip iz Massachusettsa izašao je iz dućana s pivom u jednoj ruci i listićima lota u dragoj.

"Ugodan vikend", reče mu Homer.

"Uvijek je ugodan", kaže tip iz Massachusettsa. "Volio bih samo kad bih si mogao priuštiti da cijele godine živim ovdje."

"E, pa, mi ćemo sve držati u redu dok ne budete mogli", kaže Homer, a tip se nasmije.

Promatrali smo ga kako se vozi nekamo, a tablice iz Massachusettsa se ističu. Bile su zelene. Moja Marcy kaže da su to one koje Massachusettska cestovna služba daje vozačima koji dvije godine nisu imali nesreće u toj čudnoj, ljutitoj, bijesnoj državi. Ako jesi, kaže ona, onda moraš imati crvenu tablicu, da ljudi znaju da te se paze kad te vide na cesti.

"Oni su bili iz države, znaš, oboje", rekao je Homer, kao da ga je tip iz Massachusettsa podsjetio na to.

"Mislim da sam to znao", rekao sam.

"Toddovi su valjda jedine ptice koje imamo koje po zimi lete na sjever. Ona nova mislim da baš i ne voli letjeti na sjever."

Otpio je malo svoje mineralne i neko vrijeme šutio, razmišljajući.

"Ali njoj nije smetalo", reče Homer. "Bar ja mislim da nije, iako se strašno žalila na to. Al to je bio samo njen način da objasni zašto uvijek traži prečice."

"I misliš da njenom mužu nije smetalo što ide po svakoj šumskoj cesti odavde do Bangora samo da vidi jel' možda devet desetina kilometra kraća?"

"Jebalo mu se živo", rekao je Homer kratko i ustao, i otišao u trgovinu. Eto ti ga na, Owens, rekoh sebi, znaš da nije sigurno pitati ga kad priča, a ti se tako zaletiš i pitaš ga, i sad si sjebao priču a baš je bila zanimljiva.

Sjedio sam tamo i okrenuo lice prema suncu i nakon nekih deset minuta onje izašao s kuhanim jajetom i sjeo. Pojeo ga je a ja sam pazio da šutim a voda na jezeru Castle je blistala plavo kao nešto što si čuo u nekoj priči s blagom. Kad je Homer dovršio svoje jaje i otpio malo mineralne, nastavio je. Iznenadio sam se, ali svejedno nisam ništa rekao. Ne bi bilo pametno.

"Imali su oni dva-tri različita komada željeza", rekao je. "Imali su Cadillac, i kamionet, i onaj njen mali vražićak od Mercedesa. Par zima je ostavljo kamionet ovdje, jer su mislili doći skijati. Uglavnom kad bi ljeto završilo, on bi se odvezo Caddyjem, a ona bi uzela vražićka."

Kimnuo sam, ali nisam ništa rekao. Iskreno, bilo me strah ponuditi još neki komentar. Kasnije mi se činilo da bi trebalo puno komentara da se toga dana ušutka Homera Bucklanda. Već je dugo čeznuo ispričati priču o prečici gospođe Todd.

"Njen vražićak je imao poseban brzinomjer, jer bi ti reko kolko imaš kilometara po putu, i svaki put kad bi krenula s jezera Castle u Bangor namjestila bi ga na OOO-zarez-O, i pustila bi ga da odbroji. To joj je bila igra, i znala me s time zafrkavat."

Zastao je, ponovno promišljajući.

"Ne, nije tako."

Zastao je i još tankih bora pojavilo mu se na čelu kao prečke na ljestvama u knjižnici.

"Pravila se da joj je to igra, ali zapravo joj je to bilo ozbiljno. Ozbiljno kolko i sve drugo, u najmanju ruku." Mahnuo je rukom, i mislim da je mislio na muža. "Kutija za rukavice u malom vražićku je bila puna autokarti,a bilo ih je još par i otraga, gdje bi u normalnom autu bilo stražnje sjedalo. Neke su bile s benzinskih pumpi, a neke su bile stranice istrgnute iz auto-atlasa Rand-McNally; imala je i neke karte iz Vodiča po appalachianskim stazama, i cijelu hrpu topografskih nadzorničkih mapa. Ali nisam shvatio da to nije igra zbog svih tih mapa; nego zbog toga kako je po svima ucrtavala linije, sa cestama kojima je prošla ili bar probala proći.

Par puta je znala i zapeti, i morala je moliti farmere da je izvuku, s traktorom i lancem.

Jednog dana, bio sam tamo i postavljao im pločice u kupaonici, sjedio sam a punilo mi je curilo iz svih živih pukotina - te noći sam sanjao same četverokute i pukotine koje krvare punilo - a ona je došla i stajala je na vratima i dosta dugo mi je pričala o tome. Ja sam je znao zafrkavati zbog toga, ali nekako me i zanimalo, i ne samo zato što je moj brat Franklin nekad živio dolje u Bangoru pa sam prošo većinom cesta o kojima mi je pričala. Zanimalo me jer čovjeka ko što sam ja uvjek zanima da zna koji je najkraći put, čak i ako ne idem uvjek baš tim putem. Jesi i ti takav?"

"Aha", rekao sam. Ima nečeg moćnog u tome što znate najkraći put, čak i ako idete duljim putem jer znate da vas kod kuće čeka punica. Hitar dolazak je često samo za ptice, premda nitko tko ima vozačku iz Massachusettsa to izgleda ne zna. Ali znati kako ćeš najhitrije doći - ili čak znati način kako možeš stići za koji ne zna onaj tko sjedi kraj tebe... to je moć.

"E, pa, ona je znala sve te ceste ko što mornari znaju čvorove", rekao je Homer i nasmiješio se svojim širokim, sunčanim osmijehom. "Rekla je 'Samo malo, samo malo', kao curica, a onda sam je čuo kroza zid kako si kopa po stolu, i onda se vratila s bilježnicom koja je izgledala kao da je jako stara. Omot je bio sav izgužvan, znaš, a neke stranice su se već i izvukle s onih žičica sa strane.

'Worth - i većina ljudi - ide po Cesti 97 do Mechanic Fallsa, pa onda Cestom 11 do Lewistona, i onda autocestom do Bangora. 251,7 kilometara.'"

Kimnuo sam.

'A ako hoćeš preskočiti autocestu - i uštediti si udaljenost - ideš do Mechanic Fallsa, kreneš Cestom 11 do Lewistona, pa Cestom 202 do Auguste, i onda po Cesti 9 kroz jezero China i Unity i Haven, do Bangora. To je 233,1 kilometar.'

'Tako nećete uštedjeti ništa vremena, gos'đo', velim ja. 'Nećete, ako idete i kroz Lewiston; kroz Augustu. Premda priznajem da je stara derryjevska cesta do Bangora lijepa vožnja.'

'Uštedi dovoljno kilometara pa ćeš ubrzo uštedjeti i vrijeme', veli ona. 'I nisam rekla da bih ja tako išla, premda puno puta jesam; samo prolazim kroz rute koje koristi većina ljudi. Hoćeš da nastavim?'

'Ne', rekoh ja, 'samo me ostavite samog u ovoj prokletoj kupaonici da zurim u ove proklete pukotine dok ne poludim.'

'Ukupno ima četiri glavne rute', veli ona. 'Ako ideš po Cesti 2, to je 262,9 kilometara. To sam samo jedanput probala. Predugo je.'

'To je ona po kojoj sam ja išo kad bi me žena nazvala i rekla da su za večeru ostaci', velim ja malo tiše.

'Što si rekao?' pita ona.

'Ništa', velim ja. 'Razgovaram s punilom.'

'Oh. Onda, četvrta - a za nju baš ne zna puno ljudi, iako su to sve dobre ceste - ili bar asfaltirane - ide preko planine Pjegasta ptica, po 219-ici, pa po 202-ojki ali iza Lewistona. Onda kreneš Cestom 19, i zaobiđeš Augustu. A onda ideš po staroj derryjevskoj cesti. Tako je samo 207,9 kilometara."

Neko vrijeme nisam ništa reko, i možda je mislila da joj baš i ne vjerujem, jer je rekla, onako čvrsto: 'Znam da je to teško povjerovati, ali tako je.'

Ja sam reko da mi se to čini točno, i mislio sam - kad se sad sjetim - da vjerojatno i jest. Jer to je put kojim sam ja obično išo kad sam išo do Bangora posjetiti Franklina dok je još bio živ. Ali nisam tuda prošo već godinama. Misliš da čovjek može naprosto - pa - zaboraviti neku cestu, Dave?"

Priznao sam da može. Autoceste se lako sjetiti. Nakon nekog vremena, zamalo ti ispuni um, i ne razmišljaš o tome kako bih mogao doći odavde do tamo, nego kako mogu doći odavde do izlaza s autoceste koji je najbliže onome tamo. Pa sam zato pomislio da možda posvuda ima puno cesta koje su postale prosjaci; ceste s kamenim zidovima kraj sebe, prave ceste s grmovima kupina koji rastu kraj njih ali nema nikoga tko bi jeo kupine osim ptica, i šljunčane jame sa starim zahrđalim lancima koji svinuto vise pred njihovim prilazima, a jame su i same zaboravljene kao preraštene igračke i sitna trava raste po njihovim napuštenim i nezapamćenim stranama. Ceste koje su naprosto zaboravili svi osim ljudi koji žive na njima i razmišljaju o najbržem načinu da se maknu s njih i dođu na autocestu gdje možeš pretjecati i na brijegu i ne razmišljati o tome. Mi se u Maineu volimo šaliti da odavde ne možeš doći do tamo, ali možda je šala na naš račun. Istina je da postoji valjda hiljadu načina da se to postigne, a ljudi se jednostavno ne trude.

Homer je nastavio: "Cijelo popodne sam postavljo pločice u toj vrućoj maloj kupaonici a ona je cijelo to vrijeme stajala na vratima, prebacila je jednu nogu iza druge, golih nogu, u mokasinama i svijetlosmeđoj suknji i puloveru koji je bio malo tamniji. Kose povučene u konjski rep. Tad joj je sigurno bilo triest četri ili pet, ali lice joj se svo osvijetlilo dok mi je pričala i majke mi, izgledala je ko studentica na dopustu iz neke više škole.

Nakon nekog vremena je sigurno shvatila kako dugo već stoji tamo i mlatara jezikom jer je rekla: 'Sigurno sam te skroz udavila, Homer.'

'Jeste, gos'đo', rekoh ja. 'Baš jeste. Radije bih da odete i pustite me da razgovaram s ovim prokletim punilom.'

'Ne prav' se pametan, Homer', veli ona.

'Ne, gos'đo, niste me udavili', velim ja.

I tako se ona nasmije i opet se baci na stvar, lista onu malu bilježnicu ko trgovac koji provjerava narudžbu. Imala je ta četiri glavna puta - ma, zapravo tri jer je Cestu 2 odmah odbacila - ali imala je valjda četrdest različitih ruta koje su bile razvijene iz tih četri. Ceste s brojevima, ceste bez brojeva, ceste s imenima, ceste bez imena. U glavi mi se valjda zavrtilo od svih tih cesta. I konačno, veli ona meni: 'Jesi spreman za glavnog pobjednika, Homer?'

'Valjda jesam', velim ja.

'Odnosno, to je glavni pobjednik za sada,' veli ona. 'Jel' ti znaš, Homer, jedan čovjekje napisao članak u Science Today Još 1923. i dokazao da nitko ne može istrčati milju za manje od četiri minute? Dokazao je to, sa svim mogućim proračunima baziranim na maksimalnoj dužini muških bedrenih mišića, maksimalnoj dužini koraka, maksimalnom kapacitetu pluća, maksimalnoj brzini rada srca, i što ja znam što sve ne. Oduševio me taj članak. Toliko me oduševio da sam ga dala Worthu i zamolila ga da ga odnese profesoru Murrayu na odjelu za matematiku na Sveučilištu Maine. Htjela sam da provjere te brojeve jer sam bila uvjerena da su nekako zasnovani na krivim pretpostavkama ili tako nešto. Worth je vjerojatno mislio da sam blesava - Opheliju je opet nešto uhvatilo, tako on to kaže - ali odnio ga je. E, pa, profesor Murray je jako pažljivo provjerio sve te brojke iz članka... i znaš što, Homer?'

'Ne znam, gos'đo.'

'Brojke su bile točne. Čovjekje napravio čvrste postavke. Dokazao je još 1923. da čovjek ne može istrčati milju za manje od četiri minute. Dokazao je to. Ali ljudi to stalno rade{9}, a znaš što to znači?'

'Ne znam, gos'đo', velim ja, premda mi se činilo da mogu naslutiti.

'Znači da ni jedan pobjednik nije zauvijek', veli ona. 'Jednog dana - ako svijet u međuvremenu ne eksplodira ili nešto - netko će na Olimpijadi istrčati milju u dvije minute. Možda će trebati sto godina, ili tisuću, ali dogodit će se. Jer ne postoji krajnji pobjednik. Postoji nula, i postoji vječnost, i postoji smrtnost, ali ne postoji ništa krajnje.'

I tako je stajala, lica čistog i umivenog i sjajnog, s onom tamnjikavom kosom povučenom unatrag, kao da hoće reći, Samo se probaj ne složiti ako misliš da možeš. Ali nisam mogo. Jer i ja vjerujem tako nešto. To je slično onome što svećenik misli kad govori o milosti, ja mislim.

'Jesi spreman za glavnog pobjednika za sada,' pita ona.

'Aha', velim ja, i prestanem neko vrijeme stavljati punilo. Ionako sam došo do kade, i ostalo je još samo puno onih zaribanih sitnih uglića. A ona je duboko udahnula i onda mi je izrecitirala, brzo kao voditelj aukcije u Gates Fallsu kad se previše zagleda u bocu, i ne sjećam se baš svega, ali išlo je nekako ovako."

Homer Buckland načas je sklopio oči, a njegove krupne ruke ležale su mu potpuno mirno na dugim bedrima, dok mu se lice podiglo prema suncu. A onda je opet otvorio oči i načas, majke mi, izgledao je kao ona, zbilja, jest, sedamdesetgodišnjak je izgledao kao žena od trideset i četiri godine koja je toga časa u svome vremenu izgledala kao studentica od dvadeset godina, i ne mogu se točno sjetiti što je on rekao, kao što se ni on nije mogao točno sjetiti što je ona rekla, ne samo zato što je komplicirano nego i zato što sam bio toliko zapanjen time kako je izgledao kad je to rekao, ali bilo je nekako slično ovome:

'"Kreneš po Cesti 97 i presiječeš po Ulici Denton sve do ceste za Staru vijećnicu i tako zaobiđeš centar Castle Rocka ali se vratiš na 97-icu. Četrnaest kilometara dalje, možeš jedno dva kilometra ići po staroj šumarskoj cesti do gradske ceste broj 6, koja te odvede do Ceste Big Anderson, kraj Sitesove pecare za jabukovaču. Tamo ima cestica koju starci zovu Medvjeđa cesta, i to te odvede na 219-icu. Kad dođeš do druge strane planine Pjegava ptica, prijeđeš na Cestu Stanhouse, skreneš lijevo na Cestu Buli Pine - tamo imaš jedan mokar dio, ali možeš proći preko njega ako se dobro zaletiš po šljunku - i tako izađeš na Cestu 106. 106-ica presječe preko Alltonove plantaže sve do stare derryjevske ceste - a tamo imaš dvije-tri šumarske ceste koje možeš slijedit i izać na Cestu 3 odmah iza bolnice Derry. Odatle imaš samo šest kilometara do Ceste 2 u Etni, i odatle u Bangor.'

Stala je da povrati dah, i pogledala me. 'Znaš li koliko je to sve zajedno dugačko?'

'Ne, gos'đo', velim ja, a mislim si da zvuči kao tristo pet kilometara i četiri upropaštena amortizera.

'To ti je 187,3 kilometra', veli ona."

Nasmijao sam se. Smijeh mi je pobjegao prije nego što sam uspio pomisliti kako si neću baš pomoći time ako hoću čuti priču do kraja. Ali Homer se i sam iskezio i kimnuo glavom.

"Znam. I ti znaš da se ja ne volim ni s kim svađati, Dave. Ali nije isto jel' te neko zafrkava, ili te totalno zajebava.

'Ne vjeruješ mi', veli ona.

'Pa, gos'đo, to jest teško povjerovat', velim ja.

'Pusti punilo da se posuši i pokazat ću ti', veli ona. 'Sutra možeš završiti ono iza kade. Dođi, Homer. Ostavit ću poruku Worthu - ionako se možda neće večeras vratiti - a ti možeš nazvati svoju ženu! Sjest ćemo na večeru u Pilot's Grillu za' - pogledala je na sat - 'dva sata i četrdeset i pet minuta. A ako bude i minutu kasnije, kupit ću ti bocu Irish Mista{10} da poneseš doma. Vidiš, moj tata je imao pravo. Uštedi dovoljno kilometara i uštedjet ćeš vrijeme, čak i ako moraš proći kroz svaku prokletu močvaru i šljunčanu u okrugu Kennebec da to postigneš. Što sad kažeš?'

Gledala me s onim smeđim očima kao lampama, s đavolskim izrazom u njima koji je govorio okreni kapu naopačke, Homer, i sjedaj u kolica, ja ću biti prva a ti budi drugi i neka vrag nosi zadnjega, i imala je osmijeh na licu koji je govorio točno istu stvar, i kažem ti, Dave, htio sam ići. Nisam čak htio ni zatvorit onu prokletu kantu punila. I sasvim sigurno nisam htio vozit onog njenog vražićka. Samo sam htio sjedit na suvozačkom sjedalu i promatrat je kako ulazi, kako joj se suknja malo zadiže, kako je povuče preko koljena ili zaboravi na to, kako joj kosa sjaji.'

Zašutio je i odjednom ispustio sarkastičan, prigušen smijeh. Onaj njegov smijeh koji zvuči kao sačmara napunjena kamenom solju.

"Samo nazovem Megan i kažem: 'Znaš Pheliju Todd, onu ženu na koju si već sad toliko ljubomorna da ti se crni pred očima i ne možeš nikad ništa dobro reć o njoj? E, pa, ona i ja idemo odjurit u Bangor u onom njenom malom vražićku od Mercedesa boje šampanjca, pa me ne čekaj s večerom.'

Samo je nazovem i to joj kažem. O, da. A-ha."

I opet se nasmijao dok su mu ruke ležale na nogama prirodno kao i uvijek i vidio sam nešto na njegovom licu što je bilo skoro puno mržnje, a minutu poslije uzeo je svoju čašu mineralne vode s ograde i malo mu se prolilo.

"Nisi otišao", rekoh ja.

"Onda nisam."

Nasmijao se, a taj smijeh je bio malo blaži.

"Sigurno je vidjela nešto na mom licu, jer je izgledala kao da je opet došla k sebi. Prestala je izgledat kao studentica i opet je izgledala samo kao Phelia Todd. Spustila je pogled na bilježnicu kao da nije znala da je ima u rukama i spustila ju je kraj sebe, skoro iza suknje.

Pa ja velim: 'Rado bih to napravio, gos'đo, ali moram ovdje završit, a žena mi sprema pečenje za večeru.'

A ona veli: 'Razumijem, Homer - samo sam se malo zanijela.

To mi se često događa. Stalno, kaže Worth.' A onda se nekako uspravila i rekla: 'Ali ponuda i dalje stoji, kad god budeš htio ići. Možeš čak i pogurati ramenom ako negdje zapnemo. Prištedjet ćeš mi pet dolara.' I nasmijala se.

'Prihvatit ću ja to, gos'đo', velim ja, a ona je vidjela da to zbilja i mislim a nisam samo pristojan.

'A prije nego što pomisliš da je sto osamdeset i šest kilometara do Bangora čista glupost, izvadi svoju vlastitu mapu i pogledaj koliko bi kilometara bilo u ravnoj crti.'

Dovršio sam pločice i otišo kući i jeo ostatke - nije bilo pečenja, i mislim da je Phelia Todd to znala - a kad je Megan legla, izvukao sam metar i olovku i Mobilovu auto-kartu države, i napravio sam kako je rekla... jer, znaš, malo me to kopkalo. Povuko sam ravnu crtu i sve izračuno prema mjerilu. Bogme sam se dobrano iznenadio. Jer kad bi išao iz Castle Rocka tamo gore do Bangora kao što bi na vedar dan letjela sjenica - kad ne bi moro zaobilazit jezera ili privatne šume koje su zatvorene lancima ili močvare ili rijeke na kojima nema mostova, da znaš, bilo bi samo sto dvadeset i sedam kilometara, kilometar više-manje."

Malo sam poskočio.

"Premjeri sam ako mi ne vjeruješ", reče Homer. "Nisam pojma imo da je Maine tako mali dok to nisam vidio." Otpio je i onda me pogledao.

"A onda je došlo vrijeme sljedećeg proljeća kad je Megan bila u New Hampshireu u posjeti svome bratu. Morao sam otić do kuće Todd da se pobrinem za vrata protiv oluje i postavim štitnike, a njen mali vražićak od Mercedesa je bio tamo. Došla je sama.

Došla je na vrata i rekla: 'Homer! Jesi došao postaviti vrata protiv oluje?'

I istog časa, velim ja: 'Ne, gos'đo, došao sam vidjet jel' bi me odvezli u Bangor najkraćim putem.'

E, pa, pogledala me bez ikakvog izraza na licu, i učinilo mi se da je sve zajedno potpuno zaboravila. Osjetio sam da sam se zacrvenio, ko kad ti se digne u krivom trenutku. A onda, taman kad sam zaustio da se ispričam, lice joj je prasnulo opet u onaj isti smiješak, i veli ona meni: 'Samo ostani ovdje dok ne uzmem ključeve. I nemoj se predomisliti, Homer!'

Vratila se minutu kasnije s ključevima u ruci. 'Ako zapnemo negdje, vidjet ćeš komarce veličine vilin-konjica.'

'Vidio sam ih ja velike ko engleski vrapci, gore u Ragnleyju, gos'đo', velim ja, 'ali mislim da smo obadvoje malo preteški da nas odnesu.'

Ona se nasmijala. 'E, pa, bar sam te upozorila. Idemo, Homer.'

'I ako ne budemo stigli za dva sata i četrdeset i pet minuta', velim ja, nekako prepredeno, 'rekli ste mi kupit bocu Irish Mista.'

Ona me pogledala nekako iznenađeno, a već je otvorila vozačka vrata na svom vražićku i stavila jednu nogu unutra. 'Dovraga, Homer', veli ona, 'rekla sam ti da je to glavni pobjednik tada. Našla sam jedan put koji je kraći. Stižemo za dva i pol sata. Ulazi, Homer. Idemo se voziti.'"

Opet je zastao, ruku mirno položenih na bedra, a oči su mu se zamutile, možda opet gledajući onaj dvosjed boje šampanjca kako kreće niz strmi prilazni put kuće Todd.

"Zaustavila je auto na kraju prilaznog puta i rekla: 'Jesi siguran?'

'Opičite', velim ja. Kuglager u gležnju joj se zakotrljao, i ona teška noga se spustila. Ne mogu ti baš puno reći o onome što se dogodilo nakon toga. Osim da neko vrijeme nisam mogao skrenut pogleda s nje. Bilo je nečeg divljeg što joj se pojavilo na licu, Dave - nešto divlje i nešto slobodno, i to me prestravilo do daske. Bila je prelijepa, i sav sam bio u ljubavi prema njoj, svako bi bio, svaki muškarac, barem, a možda i svaka žena, ali isto tako sam bio i prestravljen od nje, jer je izgledala ko da bi te mogla ubit ako joj pogled skrene s ceste i padne na tebe i odluči ti uzvratiti ljubav. Imala je na sebi traperice i neku staru bijelu majicu sa zarolanim rukavima - mislim da se možda spremala nešto farbati na zadnjoj terasi kad sam ja naišo - ali nakon što smo se neko vrijeme vozili, izgledalo je ko da na sebi ima samo neku lepršavu bijelu stvar, ko likovi iz jedne od onih starih knjiga o bogovima i božicama."

Razmislio je, gledajući preko jezera, vrlo ozbiljnog lica.

"Ko ona lovica koja navodno naganja mjesec po nebu."

"Diana?"

"Aha. Mjesec je bio njen vražičak. Phelia je meni tako izgledala, i pošteno ti velim, bio sam lud od ljubavi za nju i nikad ne bi ništa napravio, premda sam bio nešto mlađi tada nego što sam sada. Ne bi ništa napravio ni da mi je bilo dvaeset godina, ali možda bi da mi je bilo šesnaest, i strado bi od toga - strado bi kad bi me pogledala, tako mi se činilo.

Bila je ko ta žena što naganja mjesec po nebu, napola nagnuta preko upravljačke ploče s tim blistavima stolama koje su letjele za njom u srebrnim nitima a kosa joj je lepršala unatrag i pokazivala tamne udubinice na sljepoočnicama, šibala je konje i govorila mi je da idemo brže, i nije važno kako su zadihani, samo brže, brže, brže.

Prošli smo po puno šumskih cesta - prve dvije-tri sam znao, a nakon toga nisam poznavo nijednu. Mora da smo bili dobar prizor za sve to drveće koje nikad prije nije vidjelo ništa s motorom osim velikih starih kamiona i motornih sanjki; taj njen mali vražićak valjda bi prirodnije izgledao na Bulevaru sumraka{11} nego tako jureći kroz one šume, pljuckajući i mučeći se uz jedan brijeg pa onda sjurivši niz drugi kroz one prašnjavo zelene pruge popodnevnog sunca - spustila je krov, i osjećo sam kako sve miriše u šumama, a ti znaš kako je to krasan miris, ko nešto što što je uglavnom bilo na miru i nema puno nevolja. Nastavili smo preko daski koje su postavljene na nekim jače močvarnim djijelovima, a crno blato je pljuskalo gore kroz te grubo otesane daske a ona se smijala kao dijete. Neke daske su bile stare i istrunule, jer nitko nije prolazio nekima od tih cesta - nitko osim nje, jasno - već barem, da kažemo, pet-deset godina. Bili smo sami, osim ptica i ako nas je koja životinja vidjela. Zvuk motora tog njenog vražićka, kako prvo zuji a onda se podigne visoko i prodorno kad ona stisne kuplung i pređe u nižu brzinu... to je bio jedini zvuk motora koji sam čuo. I premda sam znao da smo stalno sigurno blizu nečega - mislim, u današnje doba je uvijek tako - počeo sam se osjećat ko da smo se vratili unatrag kroz vrijeme, i nema ničega. Ko da, kad bi stali i popeli se na neko visoko drvo, u svim smjerovima ne bi vidio ništa osim šuma i šuma i još šuma. A cijelo vrijeme ona samo tjera taj svoj stroj, i kosa joj je iza nje, i smije se, a oči joj blistaju. Pa smo izašli na cestu kod planine Pjegava ptica, i neko vrijeme sam opet znao gdje smo, a onda je skrenula s nje, i još neko jako kratko vrijeme mi se činilo da znam gdje smo, a onda se više nisam trudio čak ni samom sebi to govorit. Prebacili smo se na jedan drugi šumarski put, a onda smo izašli - majke mi - na lijepu popločenu cestu sa znakom koji kaže CESTA ZA MOTORNA VOZILA B. Jesi ti ikad čuo za autocestu u državi Maine koja se zove CESTA ZA MOTORNA VOZILA B?"

"Ne", rekoh ja. "Zvuči engleski."

"Aha. I izgledalo je engleski. Nekakvo drveće slično vrbama je visjelo nad cestom. 'Sad pazi, Homer', veli ona meni, 'jedno od ovih me skoro zgrabilo prije mjesec dana, i ostavilo mi opekotine'.

Nisam znao o čemu priča, i krenuo sam joj to reć, a onda sam vidio da se, premda nije bilo vjetra, grane tog drveća saginju prema dolje - mahale su prema dolje. Izgledale su crno i mokro ispod onih svojih zelenih dlačica. Nisam vjerovo svojim očima. A onda mi je jedno dograbilo kapu i znao sam da ne sanjam. 'Hej!', povičem ja. 'Vrati mi to!'

'Sad je prekasno, Homer', veli ona i nasmije se. 'Sunčano svjetlo je ravno pred nama... sve je u redu."

A onda se još jedno spustilo, ovaj put s njene strane, i posegnulo za njom - majke mi, posegnulo je. Ona se izmakla, a drvo joj je uhvatilo kosu i povuklo je za kosu. 'Auč, prokletstvo, to boli,' viče ona, ali se svejedno sveudilj smijala. Auto se malo zanio kad se izmicala, i uspio sam pogledati šumu i, sveca mu svetoga, Dave! Sve tamo unutra se kretalo. Trava se ljuljala i neke biljke koje su se skroz-naskroz začvorile i izgledale su kao da imaju lica, a vidio sam i nešto što je čučalo na jednom panju, i izgledalo je kao žaba s drveta, samo što je bilo veliko ko odrasla mačka.

A onda smo izašli iz sjene na vrhu brijega, a ona veli: 'Eto ga! To je bilo uzbudljivo, jel' da?' ko da govori o šetnji kroz kuću strave u lunaparku u Fryeburgu.

Kakvih pet minuta kasnije skrenuli smo na još jedan od tih njenih šumskih puteva. Tog časa mi više nije bilo do šuma - to ti ozbiljno kažem - ali ovo je bila samo normalna stara šuma. Pola sata poslije toga, bili smo na parkiralištu Pilot's Grilla u Bangoru. A ona mi pokaže na onaj svoj daljinomjer za putovanja, i veli: 'Pogle ovo, Homer.' I pogledo sam, i pisalo je 179,6. 'Što sad kažeš? Jel' vjeruješ u moju prečicu?'

Onaj divlji izgled je više-manje izblijedio, i opet je bila samo Phelia Todd. Ali onaj drugi izgled nije do kraja nesto. Ko da je bila dvije žene, Phelia i Diana, a onaj dio nje koji je Diana toliko preuzme kontrolu kad vozi po tim zabačenim cesticama da onaj dio koji je Phelia nema pojma da je njena prečica vodi kroz mjesta... mjesta koja nisu ni na kojoj mapi Mainea, čak ni na onim geodetskim nadzorničkim.

A ona opet veli: 'Kako ti se čini moja prečica?"

A ja sam reko prvo što mi je palo na pamet, a to nije nešto što bi inače baš reko dami kao što je Phelia Todd. 'Jebena je, gos'đo', velim ja.

A ona se nasmijala, sva vesela i sretna, i onda sam vidio, jasno kao dan: ona se nije sjećala ničeg od onih čudnih stvari. Ni brezinih grana - samo što to nisu bile breze, uopće, ni slično brezama ni ničem takvom - koje su mi otele kapu, ni onog znaka CESTA ZA MOTORNA VOZILA B, ni onog odvratnog žabolikog stvora. Ona se nije sjećala ničeg od tih čudnih stvari! Ili sam ja sanjo da se to dogodilo, ili je ona sanjala da se nije dogodilo. Jedino što sam znao, Dave, bilo je da smo prešli samo sto sedamdeset i osam kilometara i stigli u Bangor, a to nije bio san: to je pisalo tamo na brzinomjeru onog njenog vražićka, crno na bijelom.

'Baš je', veli ona. 'Baš je jebena prečica. Samo bih željela da mogu i Wortha nagovoriti da to jednom isproba... ali on nikad neće promijeniti svoju rutinu ako ga netko na silu ne izvuče iz nje, a za to bi ti valjda trebala raketa Titan II, jer si je on na dnu te rutine izgradio i cijelo nuklearno sklonište. Dođi, Homer, idemo unutra pa da ubacimo u tebe nekakvu večeru.'

I častila me prokleto dobrom večerom, Dave, ali nisam baš puno mogao pojesti. Stalno sam razmišljo o tome kakva bi mogla biti vožnja natrag, sad kad se već počelo mračiti. A onda, negdje na pola obroka, ispričala se i otišla obavit neki telefonski poziv. Kad se vratila, pitala me jel' bi mi bilo teško umjesto nje odvesti vražićka natrag u Castle Rock. Rekla je da je razgovarala s nekom ženom koja je u njenom školskom odboru, i žena kaže da imaju nekakav problem s ovim ili onim. Rekla je da će si uzeti auto u Hertzu ako Worth ne bude mogao doći po nju. 'Hoće ti biti grozno voziti natrag po mraku?' pita ti ona mene.

I gledala me, nekako nasmiješeno, i znao sam da se ipak sjeća nečeg s puta - Bog zna koliko, ali sjećala se dovoljno da zna da se ne bi usudio ići njenim putem po mraku, ako uopće... premda sam po svjetlu u njenim očima vidio da nju to uopće ne bi smetalo.

Pa sam reko da mi to nije problem, i dovršio sam večeru s više apetita nego što sam počeo. Već se debelo mračilo dok smo završili, i ona nas je odvezla do kuće te žene koju je nazvala. A kad je izašla, pogledala me s istim onim svjetlom u očima i rekla: 'Onda, jesi siguran da nećeš pričekati, Homer? Danas sam vidjela par pokrajnjih cestica, i premda ih ne mogu pronaći na svojim kartama, mislim da bi nam mogle srezati još par kilometara.'

A ja velim: 'E, pa, gos'đo, bi ja, ali u mojim godinama, znate što, najbolje je spavat u svome vlastitom krevetu. Odvest ću ja natrag vaš auto, i neću ga ni ostrugati... iako ću mu vjerojatno nabit više kilometara nego vi.'

A onda se nasmijala, nekako mekano, i poljubila me. To je bio najbolji poljubac koji sam u životu dobio, Dave. Bio je samo na obraz, krepostan poljubac udane žene, ali bio je zreo kao breskva, ili kao ono cvijeće koje se otvara samo po mraku, i kad su joj usne dotakle moju kožu osjećo sam se ko... ne znam točno kako sam se osjećo, jer čovjeku nije lako sačuvati stvari koje mu se dogode s djevojkom koja je bila zrela dok je svijet bio mlad ili kako se tada osjećo - okolišam ko mačka oko vruće kaše, ali mislim da me razumiješ. Te stvari dobiju neku crvenu sjenu u sjećanju, i ne možeš kroz nju ništa jasno vidjeti.

'Ti si dražestan čovjek, Homer, i volim te zato što me slušaš i voziš se sa mnom', veli ona. 'Vozi oprezno'.

A onda je ušla unutra, u kuću te žene. Ja sam se odvezao kući."

"Kako si išao?" upitao sam.

Blago se nasmijao. "Autocestom, budalo prokleta", rekao je, a ja mu još nikad nisam na licu vidio toliko bora kao tada. Sjedio je tamo, gledajući u nebo.

"Onog ljeta kad je nestala, nisam je baš puno viđo... to je bilo ono ljeto kad smo imali požar, sjećaš se, pa onda i onu veliku oluju koja je srušila svo ono drveće. Bilo je jako puno posla. Oh, mislio sam ja na nju s vremena na vrijeme, i na taj dan, i na taj poljubac, i sve mi je skupa počelo izgledat ko san. Kao jednom kad mi je bilo možda šesnaest godina i znao sam razmišljat samo o curama. Bio sam vani i orao sam zapadno polje Georgea Bascomba, ono koje gleda na jezero i planine, i sanjo sam o onome o čemu tinejdžeri uvijek sanjaju. I naletio sam oštricom na kamen, i on se otvorio, i krvario je. Bar je meni izgledalo kao da krvari. Nešto crveno je posukljalo iz pukotine u kamenu i natopilo tlo. A ja nikad nikom nisam to ispričo, samo svojoj majci, a ni njoj nisam reko što mi je to značilo, ni što mi se dogodilo, premda je ona prala moje gaće i možda je znala. U svakom slučaju, rekla mi je neka se zbog toga pomolim. Tako sam i napravio, ali nisam se prosvijetlio, a nakon nekog vremena nekako sam počeo mislit da je to bio samo san. Tako koji put biva. Ima rupa u sredini, Dave. Znaš to?"

"Da", rekao sam, misleći na onu noć kad sam vidio nešto. Bilo je to '59., to nam je bila slaba godina, ali moja djeca nisu znala da je slaba godina; znali su samo da hoće jesti kao i uvijek. Vidio sam krdo bjelorepih jelena na stražnjem polju Henryja Bruggera, i kad je pao mrak izašao sam s ručnom lampom u kolovozu. Kad su tako ljetno debeli, možeš ih skinuti dva; drugi će se vratiti i njuškati prvoga, kao da kaže Koji je to vrag? Zar je već jesen? i možeš ga skinuti kao čunjeve na kuglani. Možeš skinuti dovoljno mesa da hraniš malene šest tjedana, i pokopati ostatak. Ta dva jelena lovci u studenom neće moći upucati, ali djeca moraju jesti. Kao što je rekao onaj čovjek iz Massachusettsa, on bi rado da si može priuštiti život ovdje cijele godine, a ja samo mogu reći da mi tu privilegiju ponekad plaćamo kad padne mrak. I tako sam bio tamo, i vidio sam neko veliko narančasto svjetlo na nebu; spuštalo se i spuštalo, a ja sam stajao i promatrao ga a donja vilica visila mi je do prsa a kad je udarilo u jezero načas je cijelo zabljesnulo ljubičasto-narančasto, i svjetlo kao da se u zracima dizalo u nebo. Nitko mi nikad nije spomenuo to svjetlo, a ni ja nikome nisam pričao o tome, dijelom zato što sam se bojao da bi mi se smijali, a dijelom i zato što bi se sigurno pitali kog sam vraga uopće radio tamo tako po mraku. I nakon nekog vremena dogodilo mi se točno kao što je Homer rekao - činilo mi se to kao san koji sam nekad sanjao, i nije mi ništa značilo jer nisam s time mogao napraviti ništa što bi mi ležalo u ruci. Bilo je kao zraka mjesečine. Nije imalo ručke i nije imalo oštrice. Ničem mi nije moglo poslužiti, pa sam ga pustio na miru, kao što čovjek učini kad zna da će zora svejedno doći.

"Ima rupa u sredini svega", rekao je Homer i sjeo malo uspravnije, kao da se ljuti. "Točno u prokletoj sredini svega, ne čak ni lijevo ili desno gdje ti je onaj rubni pogled pa bi mogo reć 'Da, ali, jebi ga -'. Tamo su a ti ih zaobilaziš ko što zaobilaziš rupu na cesti koja bi ti mogla slomit osovinu. Znaš? I onda zaboraviš. Ili kao kad oreš, možeš izorat udubinu. Ali ako naiđeš na neku pukotinu u zemlji, gdje vidiš tamu, ko da bi tamo mogla biti spilja, onda kažeš 'Idemo to zaobići, stari. Pusti to na miru! Možemo proć ovdje slijeva'. Jer nisi tražio spilju, ni nekakvo studentsko uzbuđenje, nego samo hoćeš orat.

Rupe u sredini svega."

Onda je dugo šutio a ja sam ga pustio da šuti. Nisam imao potrebe da ga pokrenem. I konačno, veli on:

"Nestala je u kolovozu. Prvi put sam je vidio početkom srpnja, i izgledala je..."Homer se okrenuo k meni i svaku riječ izgovorio brižljivo, naglašeno i zasebno. "Dave Owens, izgledala je predivno! Predivno i divlje i skoro nepripitomljeno. One male borice koje sam počeo primjećivat oko njenih očiju su sve izgleda nestale. Worth Todd je pak bio na nekoj konferenciji ili tako nečem u Bostonu. A onda je stajala tamo na rubu terase - ja sam bio na sredini i nisam imo košulje - i veli meni ona: 'Homer, nećeš mi vjerovati.'

'Neću, gos'đo, ali ću probat', velim ja.

'Pronašla sam dvije nove ceste,' veli ona, 'i prošli put sam stigla u Bangor sa samo sto i sedam kilometara.'

Sjetio sam se što je prije rekla, i velim ja njoj, 'To je nemoguće, gos'đo. Nemojte se ljutit, ali sam sam pregledo kilometražu na mapi, i sto dvadeset i sedam kilometara je minimum... u ravnoj crti.'

Nasmijala se, i bila je zgodnija nego ikad prije. Ko božica na suncu, na jednom od onih bregova u pričama na kojima nema ničeg osim zelene trave i izvora vode i nema nikakvog grmlja koje bi ti izgreblo podlaktice. 'Tako je', veli ona, 'a ni milju ne možeš pretrčati za manje od četiri minute. Matematički je dokazano.'

'To nije isto', velim ja.

'Isto je', veli ona. 'Preklopi mapu pa ćeš vidjeti koliko je onda milja, Homer. Može biti malo manje nego što je ravna crta ako je malo preklopiš, ali može biti i puno manje, ako je jako preklopiš.'

Onda sam se sjetio naše vožnje, onako kako se sjećaš sna, i velim ja njoj, 'Gos'đo, možete presavinut mapu na papiru, ali ne možete presavinut zemlju. Odnosno, bar ne bi trebali. Bilo bi vam bolje da po tome ne prčkate.'

'A, ne', veli ona meni. 'To je ovog časa jedina stvar u mom životu po kojoj neću prestati prčkati, jer je tu i moje je.'

Tri tjedna kasnije - to bi bilo oko dva tjedna prije nego što je nestala - nazvala me iz Bangora. I veli ona: 'Worth je otišao u New York, a ja dolazim dolje. Izgubila sam svoj prokleti ključ, Homer. Molim te da mi otvoriš kuću da ga mogu uzeti.'

E, pa, to me nazvala oko osam sati, taman kad se počeo mračiti. Pojeo sam senvič i popio pivu prije nego što sam krenuo - možda dvaeset minuta. Onda sam se odvezo do tamo. Sve u svemu, reko bi da mi je trebalo četrdeset pet minuta. Kad sam stigo do kuće Todd, vidio sam na prilaznoj cesti da u ostavi gori svjetlo koje nisam ostavio upaljeno. Buljio sam u to, i skoro sam se zabio ravno u njenog malog vražićka. Bio je parkiran nekako ukoso, ko da ga je parkirao pijanac, i bio je zapljusnut blatom skroz do prozora, a u blatu po bokovima je bilo stvari koje su izgledale kao morska trava... samo kad sam ih osvijetlio, djelovalo je kao da se kreću. Parkiro sam iza i izašo iz svog kamioneta. To nije bila morska trava, ali bila je nekakva trava, i stvarno se kretala... nekako polako i tromo, kao da umire. Dodirnuo sam jedan komadić, a on se pokušao omotat oko moje ruke. Bilo je gadno i odvratno. Povuko sam ruku i obriso je o hlače. Otišo sam do prednjeg dijela auta. Izgledo je ko da je prošo kroz sto pedest kilometara blata i močvare. Izgledo je umorno, zaozbiljno. Bilo je buba po cijeloj šoferšajbi - samo nisu ličile na nikakve bube koje sam ja ikad prije vidio. Bio je neki leptir velik ko vrabac, a krila su mu još malo lepršala, slabašna i na samrti. Bilo je nečeg sličnog komarcima, samo što su imali prave oči koje su se vidle - i ko da su vidle mene. Čuo sam kako one trave stružu po bokovima vražićka, umiru, pokušavaju neš dohvatit. I samo sam mislio, Kroz kakav je ona to pako prošla? I kako je došla ovamo za samo tričetvrt sata? A onda sam vidio još nešto. Nekakva životinja je bila napola spljeckana na rešetki radijatora, odmah ispod onog Mercedesovog ukrasa - onaj što izgleda malo ko zvijezda svezana u krug? E, sad, većina malih životinja koje pokupiš na cesti završi ravno ispod auta, jer se skvrče kad ih udariš, nadaju se da ćeš samo proći i ostaviti im kožu na ramenima. Ali svako toliko neka skoči, ne u stranu, nego ravno na prokleti auto, ko da hoće bar jednom pošteno ugrist tu jebenu stvar koja će je ubit - i meni se to znalo dogodit. I ovo je možda htjelo napravit istu stvar. A djelovalo je dovoljno gadno da zaskoči Sheremanov tenk. Izgledalo je ko nešto što je došlo iz parenja lasice i svisca, ali bilo je u tom tijelu još i drugih stvari koje nisam htio čak ni pogledat. Boljele su oči od toga, Dave; još gore, bolio te um. Krzno mu je bilo prljavo od krvi, a iz šapa su mu iskočile pandže kao mačje pandže, samo duže. Imalo je krupne žućkaste oči, samo što su bile staklaste. Kad sam bio klinac, imo sam porculansku špekulu - staklenku - koja je točno tako izgleala. I zubi. Dugački tanki zubi ko igle, izgledali su skoro točno ko igle za krpanje čarape, to mu je virilo iz usta. A neki su se zabili ravno u čeličnu rešetku na autu. Zato je još i visilo tamo: samo se objesilo za zube. Pogledo sam ga i znao sam da mu je glava puna otrova ko kod zvečarke, i da je skočilo na vražićka kad ga je vidio i vidio je da će ga pregazit, i htjelo ga je ugrist i ubit. I nisam ga htio ni probat maknut s haube jer sam imo porezotine na rukama - znaš, od sijena - i znao sam da ću krepat ko pile ako mi se makar i kap tog otrova zavuče u porezorine.

Otišo sam do vozačkih vrata i otvorio ih. Unutrašnje svjetlo se upalilo, i pogledo sam na onaj njen posebni brzinomjer koji je namiještala za putovanje... i vidio sam da piše 50,8.

Neko vrijeme sam to gledo, a onda sam otišo do stražnjih vrata kuće. Ona je otrgla zaštitnu mrežu i slomila staklo kraj kvake da provuče ruku i uđe unutra. Bila je tu i poruka, i pisalo je: 'Dragi Homer - stigla sam malo brže nego što sam mislila. Otkrila sam prečicu, i sjajna je! Ti još nisi stigao, pa sam ušla u kuću kao provalnica. Worth dolazi preksutra. Možeš li do tada popraviti mrežicu i staklo na vratima? Nadam se da možeš. Takve stvari njega uvijek smetaju. Ako te ne dođem pozdraviti, znat ćeš da spavam. Vožnja je bila jako zamorna, ali stigla sam začas! Ophelia.'

Zamorna! Opet sam pogledo ono strašilo što joj je visilo na haubi auta, i pomislio sam si, Bogme, da, sigurno je bilo zamorno. Bogami, jest."

Opet je zastao, i zapucketao jednim zglobom prsta.

"Još sam je samo jednom vidio. Kakvih tjedan dana kasnije. Worth je bio tamo, ali on je plivo na jezeru, naprijed-natrag, naprijed-natrag, ko da pili drva ili potpisuje dokumente. Prije ko da potpisuje dokumente, valjda.

'Gos'đo', velim ja, 'to s' mene ne tiče, ali trebali bi se prestati igrat sa stvarima. Onu noć kad ste se vratili i razbili staklo na vratima da uđete, vidio sam da vam nešto visi na prednjoj rešetki auta-'

'Ah, onaj svizac! Ja sam se pobrinula za to', veli ona.

'Kriste!', velim ja. 'Nadam se da ste pazili!'

'Uzela sam Worthove vrtlarske rukavice', veli ona. 'Ali to ionako nije bilo ništa strašno, Homer, samo prgavi svizac s malo otrova.'

'Ali, gos'đo', velim ja, 'gdje ima svizaca ima i medvjeda. A ako na vašoj prečici tako izgledaju svisci, što će vam se dogodit ako naiđe medvjed?'

Ona me pogledala, i vidio sam onu drugu ženu u njoj - onu Dianu. I veli ona, 'Ako su na tim cestama stvari drugačije, Homer, možda sam i ja drugačija. Gledaj ovo.'

Kosu je digla nekom kopčom otraga, k'o neki leptir s nekom šipkom u sredini. Spustila je kosu. To ti je bila kosa za koju se svaki čovjek pita kako izgleda kad se prospe po jastuku. I veli ona: 'Već je počela sijediti, Homer. Vidiš li ti koju sijedu?' I raširila ju je na prstima da je sunce obasja.

'Ne vidim, gos'đo', velim ja.

A ona me pogleda, i oči joj sve sjaje, a ona veli: 'Tvoja supruga je dobra žena, Homer Buckland, ali vidjela me u trgovini i na pošti, i razmijenile smo pokoju riječ, i vidjela sam je kako mi gleda kosu na neki zadovoljan način koji samo žene poznaju. Znam što ona govori, i što priča svojim prijateljicama... da je Ophelia Todd počela bojati kosu. Ali nisam. Izgubila sam se po putu tražeći prečicu, ne jednom... izgubila sam se... i izgubila sijede.' I nasmijala se, ne kao studentica nego kao srednjoškolka. Divio sam joj se i čeznuo sam za njenom ljepotom, ali toga časa sam na njenom licu vidio i onu drugu ljepotu... i opet sam se počo bojat. Bojao sam se za nju, i bojao sam se nje.

'Gos'đo', velim ja, 'mogli biste izgubit i puno više nego samo par sijedih lasi.'

'Ne', veli ona. 'Kažem ti, ja sam tamo drugačija... tamo sam sva svoja. Kad idem tom cestom u svome malom autu nisam Ophelia

Todd, žena Wortha Todda koja nikad nije uspijela iznijeti trudnoću, ni ona žena koja je pokušala pisati pjesme i nije uspjela, ni ona žena koja sjedi i vodi zapisnike na sastancima odbora, ni bilo što ili bilo tko drugi. Kad sam na toj cesti, onda sam u srcu sebe, i osjećam se kao -'

'Diana', velim ja.

Pogledala me nekako čudno i nekako iznenađeno, a onda se nasmijala. 'O, valjda kao neka božica, tako je', veli ona. 'Diana prije nego neka druga, jer sam ja noćni tip - volim ostati budna dok ne završim knjigu ili dok ne odsviraju himnu na televiziji, i zato što sam jako blijeda, kao Mjesec - Worth mi stalno govori da trebam neki tonik, ili nekakve testove krvi ili takve gluposti. Ali u srcu, svaka žena želi biti neka vrsta božice. Ja tako mislim - muškarci poberu samo neki jadan odjek te misli, i pokušaju ih staviti na pijedestal (ženu, koja bi si pišala na nogu kad ne bi čučnula, kako je to smiješno kad staneš i razmisliš) - ali ono što muškarac osjeća nije ono što žena želi. Žena želi biti na otvorenom, to je sve. Stajati ako želi, ili hodati.' Pogled joj je skrenuo prema onom malom vražićku na prilaznoj cesti, i oči su joj se stisle. Onda se nasmiješila. 'Ili voziti, Homer. Muškarac to neće vidjeti. On misli da se božica želi razvlačiti negdje na padini brijega ispod Olimpa i jesti voće, ali u tome nema ni bogova ni božica. Sve što žena želi je isto što želi i muškarac - žena želi voziti.'

'Samo pazite kuda vozite, gos'đo', velim ja, a ona se nasmije i poljubi me pljas ravno posred čela.

I veli ona: 'Hoću, Homer', ali to ništa nije značilo, i ja sam to znao, jer je to rekla onako kako muškarac kaže ženi ili djevojci da će pazit a zna da neće... jer ne može.

Vratio sam se u svoj kamionet i mahnuo joj jedamput, a tjedan dana kasnije Worth je prijavio da je nestala. I ona i onaj njen vražićak. Todd je čeko sedam godina i onda je legalno proglasio mrtvom, a onda je još čeko godinu dana - moram toliko priznat starom seronji - i onda je oženio drugu gos'đu Todd, onu koja je sad prošla. A ti sigurno ne vjeruješ ni riječ od cijele moje priče. "

Na nebu, jedan od onih velikih oblaka ravnog dna pomakao se dovoljno da razotkrije prikazu Mjeseca - na pola mijene, i blijedog kao mlijeko. A nešto u mom srcu je poskočilo na taj prizor, napola od straha, napola od ljubavi.

"Ali vjerujem ti", rekoh ja. "Svaku jebenu prokletu riječ. I čak i ako nije istina, Homer, trebala bi biti."

Zagrlio me oko vrata podlakticom, sve što muškarci smiju učiniti jer im svijet ne dopušta da ljube nego žene, i ustao.

"Čak i ako ne bi trebala bit istina, istina je", rekao je. Izvadio je sat iz džepa na hlačama i pogledao ga. "Moram se spustit i pogledat kuću Scott. Hoćeš sa mnom?"

"Mislim da ću još malo sjediti ovdje", rekoh ja. "I razmišljati."

Krenuo je prema stubama, onda se okrene i pogleda me s pola osmijeha. "Mislim da je imala pravo", reče. "Stvarno je bila drugačija na onim cestama što je našla... nije bilo ničeg što bi je se usudilo taknut. Tebe ili mene možda, ali nju ne. I mislim da je mlada."

A onda je ušao u svoj kamionet i krenuo pogledati kuću Scott.

To je bilo prije dvije godine, a Homer je otad otišao u Vermont, kao što sam vam, mislim, već rekao. Jedne noći došao me posjetiti. Počešljao je kosu, obrijao se, i mirisao je na neki fini losion. Lice mu je bilo čisto a oči žive. Te noći je izgledao kao da mu je šezdeset a ne sedamedeset, i bilo mi je drago zbog njega i zavidio sam mu i pomalo ga i mrzio. Artritis je prokleto jebeni stari ribič, a te noći Homer je djelovao kao da artritis nije u njegove ruke uspio zabiti ni jednu jedinu udicu, kao što je uspio zabiti u moje. "Idem", rekao je.

"Aha?"

"Aha."

"Dobro; jesi se pobrinuo za slanje pošte?"

"Neću da mi je šaljete", reče on. "Račune sam platio. Sad hoću čisti rez."

"Pa, ostavi mi adresu. Pisat ću ti možda koji puta, stari moj." Već sam osjećao usamljenost kako se spušta na mene poput ogrtača... a gledajući ga, shvatio sam da stvari nisu baš sasvim onakve kakvima se čine.

"Još nemam adrese", reče on.

"Dobro", rekoh ja. "Jel' zbilja Vermont, Homer?"

"E, pa", reče on, "to će bit dobro za ljude koji pitaju."

Zamalo to nisam rekao, a onda ipak jesam. "Kako sad izgleda?"

"Ko Diana", reče on. "Ali je blaža."

"Zavidim ti, Homer", rekao sam, i stvarno je bilo tako.

Stao sam na vratima. Bio je sumrak u ono duboko doba ljeta kad se polja ispune mirisom i cvijećem divlje mrkve. Puni Mjesec ostavljao je srebrni trag na jezeru. Prešao je moj trijem i sišao niza stube. Kod okretišta ceste stajao je auto, s motorom u bučnom leru, kako to biva sa starim autima koji još uvijek idu punom parom ravno naprijed i fućkaš torpeda. Sad kad o tome mislim, taj je auto i izgledao kao torpedo. Izgledao je malo otrcano, ali kao da bi mogao proći tisuću kilometara bez da se zadiše. Homer je zastao na dnu moga stubišta i uzeo nešto - bio je to njegov kanistar za benzin, onaj veliki koji prima četrdeset litara. Spustio se mojom stazicom do suvozačke strane auta. Ona se nagnula prijeko i otvorila vrata. Unutarnje svjetlo se upalilo i samo na časak sam je vidio, duge crvene kose oko lica, čela koje je blistalo kao svjetiljka. Blistalo kao Mjesec. Ušao je a ona se odvezla. Ja sam stajao na svome trijemu i promatrao stražnja svjetla njenog malog vražićka kako crveno svjetlucaju u mraku... sve manja i manja. Bila su poput žara, pa su onda bila poput krijesnica, a onda su nestala.

Vermont, govorim ljudima iz grada, i oni vjeruju u Vermont, jer je to maksimalna daljina koju većina njih može zamisliti u glavi. Ponekad skoro i sam povjerujem u to, uglavnom kad sam umoran i iscrpljen. Ali ima i drugih trenutaka, kad mislim na njih - cijelog ovog listopada to radim, izgleda, jer je listopad vrijeme kad ljudi uglavnom razmišljaju o dalekim mjestima i cestama koje bi ih mogle tamo odvesti. Sjedim na klupi pred Bellovom trgovinom i razmišljam o Homeru Bucklandu i o prelijepoj djevojci koja se nagnula da mu otvori vrata kad se spustio mojom stazicom s punim crvenim kanistrom benzina u desnoj ruci - izgledala je kao curetak od najviše šesnaest godina, djevojka s pripravničkom dozvolom, a njena ljepota je stvarno bila zastrašujuća, ali vjerujem da više ne bi ubila čovjeka prema kojem se okrene; načas joj je pogled pao na mene, i nisam nastradao, iako je dio mene umro pod njenim nogama.

Olimp je zacijelo blagoslov za oči i za srce, i ima onih koji čeznu za njim i možda i onih koji pronađu čist put do njega, ali ja poznajem Castle Rock kao svoj dlan, i nikad ga ne bih mogao napustiti ni za kakvu prečicu koju bi mi cestice mogle ponuditi; u listopadu, nebo iznad jezera nije blagoslov, ali je prilično lijepo, s onim velikim bijelim oblacima koji se tako polako kreću; ja sjedim tu na klupi, i razmišljam o Pheliji Todd i Homeru Bucklandu, i ne želim nužno da sam tamo gdje su oni... ali svejedno bih rado da sam pušač.

Jaunt

"Ovo je posljednji poziv za Jaunt 701", odzvanjao je ugodan ženski glas kroz Plavo šetalište terminala njujorške luke. Terminal se nije puno promijenio u posljednjih tristotinjak godina - još je bio otrcan i pomalo zastrašujuć. Automatski ženski glas je vjerojatno bio najugodnija stvar na njemu. "Ovo je Jaunt veza za grad Whitehead, Mars", nastavio je glas. "Svi putnici s kartama trebali bi sad biti u spavaonici Plavog šetališta. Pobrinite se da su vam svi validacijski dokumenti u redu. Hvala."

Gornja spavaonica uopće nije bila otrcana. Pod joj je cijeli bio prekriven školjkasto sivim sagom. Zidovi su bili prljavo bijeli, i ukrašeni apstraktnim slikama. Uporan, umirujući slijed boja susretao se i kovitlao na stropu. U velikoj prostoriji bilo je stotinu ležajeva, uredno raspoređenih u redove po deset. Petero Jaunt domaćina kružilo je među ljudima, govoreći tihim, vedrim glasovima i nudeći čaše mlijeka. Na jednoj strani prostorije bio je ulaz kraj kojeg su stajali naoružani stražari, i još jedan Jaunt domaćin koji je provjeravao validacijske dokumente jednog zakašnjelog putnika, iscrpljenog poslovnjaka s njujorškim izdanjem World Timesa savinutim ispod jedne ruke. Točno sa suprotne strane, pod se spuštao u otvor širok kakvih metar i pol i dugačak možda tri metra; prolazio je kroz otvor bez vrata, i djelovao pomalo kao tobogan za djecu.

Obitelj Oates ležala je jedno do drugoga na četiri Jaunt ležaja na samom kraju prostorije. Mark Oates i njegova supruga Marilys bili su s vanjske strane svoje dvoje djece.

"Tata, hoćeš li mi sad ispričati o Jauntu?" upitao je Ricky. "Obećao si."

"Da, tata, obećao si", dodala je Patricija i prodorno se zahihotala bez ikakvog razloga.

Neki poslovnjak građen kao bik bacio je pogled prema njima a zatim se vratio presavinutim novinama koje je proučavao ležeći na leđima, blistavo ulaštenih cipela uredno jedne uz drugu. Sa svih strana je stizalo tiho mrmljanje razgovora i šuškanje putnika koji se smještaju na Jaunt ležajeve.

Mark je bacio pogled prema Marilys Oates i namignuo joj. Ona mu je uzvratila mig, ali bila je skoro isto toliko nervozna kao što je Patty zvučala.

Zašto ne? pomisli Mark. To je prvi Jaunt za sve troje. On i Marilys raspravljali su o prednostima i manama selidbe za cijelu obitelj tijekom posljednjih šest mjeseci - sve otkako je od Texaco Vode dobio obavijest da ga prebacuju u grad Whitehead. Konačno su odlučili da će svi zajedno otići na te dvije godine koliko će Mark biti na Marsu. Sad se, promatrajući Marilysino blijedo lice, pitao žali li ona zbog te odluke.

Bacio je pogled na sat i vidio da imaju još skoro pola sata do polaska Jaunta. To je bilo dovoljno vremena da im ispriča priču... a pretpostavljao je da će tako klincima smanjiti nervozu. Tko zna, možda čak i Marilys malo smiri.

"U redu", rekao je.

Ricky i Pat su ga ozbiljno promatrali. Sinu je bilo dvanaest godina, kćeri devet. Opet si je ponovio kako će Ricky biti duboko u močvari puberteta, a kćer će mu vjerojatno već početi dobivati grudi dok se vrate natrag na Zemlju, i opet mu je to bilo teško povjerovati. Klinci će ići u malu Miješanu školu u Whiteheadu, zajedno sa stotinjak druge djece inženjera i radnika naftnih kompanija koji su već tamo; sin će mu možda ići na geološke izlete do Phobosa za samo nekoliko mjeseci. To je bilo teško povjerovati... ali bila je istina.

Tko zna? pomislio je suho. Možda i meni bude koristilo za Jaunt skokove.

"Koliko mi znamo", počeo je, "Jaunt je izmišljen prije oko tristodva-deset godina, negdje oko 1987. godine, a izmislio ga je tip po imenu Victor Carune. On je to učinio kao dio privatnog istraživačkog projekta koji je djelomično financiran vladinim novcem... i s vremenom ga je vlada preuzela, naravno. Na kraju je pitanje bilo samo hoće li to biti vlada ili naftne kompanije. Ne znamo točan datum, jer je Carune bio donekle ekscentričan

"Misliš, bio je lud, tata?" upita Ricky.

"Ekscentričan znači samo malo lud, dušo", rekla je Marilys i nasmiješila se Marku preko djece. Sad djeluje malo manje nervozno, pomislio je.

"Oh."

"U svakom slučaju, on je već neko duže vrijeme eksperimentirao s procesom prije nego što je obavijestio vladu o tome što ima", nastavio je Mark, "a rekao im je samo zato što mu je ponestalo novca a oni ga nisu htjeli nastaviti financirati."

"Sa zadovoljstvom vraćamo novac", rekla je Pat i opet se prodorno zahihotala.

"Baš tako, dušo", rekao je Mark i blago joj promrsio kosu. Na suprotnom kraju prostorije, vidio je kako se jedna vrata nečujno otvaraju i još dvoje pratitelja prolazi kroz njih, odjeveno u sjajne crvene pulovere Jaunt službe, gurajući stol na kotačima. Na njemu je bila pipa od nehrđajućeg čelika, pričvršćena za gumenu cijev; pod prekrivkom stola, ukusno prikrivene, Mark je znao, bile su dvije boce plina; u mrežastoj vreći pričvršćenoj za bok stola bilo je stotinu jednokratnih maski. Mark je nastavio govoriti, ne želeći da mu obitelj vidi predstavnike Lethe dok to ne bude neizbježno. A ako bude imao dovoljno vremena da ispriča cijelu priču, dočekat će djelitelje plina raširenih ruku.

S obzirom na alternativu.

"Naravno, znate da je Jaunt teleportacija, ništa manje i ništa više", rekao je. "Ponekad, u akademskoj kemiji ili fizici, naziva se Caruneov proces, ali zapravo je to teleportacija, a Carune ju je osobno - ako je vjerovati pričama - nazvao "Jaunt". On je puno čitao znanstvenu fantastiku, a postoji jedna priča koju je napisao čovjek po imenu Alfred Bester, zove se Zvijezde odredište moje, a taj tip Bester je u njoj izmislio riječ "jauntiranje" za teleportaciju. Samo što u njegovoj knjizi možeš provesti Jaunt ako samo pomisliš na njega, a mi to baš i ne možemo."

Poslužitelji su pričvršćavali jednu masku na čeličnu pipu, i dodavali je postarijoj ženi na drugom kraju prostorije. Ona ju je uzela, jednom udahnula, i pala na svoj kauč, tiha i opuštena. Suknja joj se malo zadigla, otkrivajući opušteno bedro isprugano nateklim venama. Jedan poslužitelj ju je brižno popravio, dok je drugi skidao upotrijebljenu masku i pričvršćivao novu. Taj je proces Marka podsjećao na plastične čaše u motelskim sobama. Do neba je želio da se Patty malo smiri; vidio je djecu koju su morali držati, a ponekad bi i vrištala dok bi im gumena maska prekrivala lice. To valjda i nije bila abnormalna reakcija za dijete, ali bio je gadan prizor, i nije želio vidjeti kako se to događa s Patty. Imao je više povjerenja u Ricka.

"Moglo bi se na određeni način reći da je Jaunt stigao u zadnji čas", nastavio je. Govorio je prema Rickyju, ali je posegnuo i uhvatio svoju kćer za ruke. Prsti su joj se sklopili preko njegovih s užurbanom i paničnom čvrstoćom. Dlan joj je bio hladan i malo oznojen. "Svijet je ostajao bez nafte, a većina onoga što je preostalo pripadala je pustinjskim narodima s Bliskog istoka, koji su je željeli iskoristiti kao političko oružje. Stvorili su naftni kartel koji su nazvali OPEC -"

"Što je to kartel, tata?" upita Patty.

"Pa, neka vrsta monopola", reče Mark.

"Kao neki klub, dušo", reče Marilys. "A članstvo u tom klubu si mogao dobiti samo ako si imao jako puno nafte."

"Oh."

"Nemamo sad vremena da vam objasnim cijelu tu papazjaniju", reče Mark. "Nešto od toga ćete učiti u školi, ali stvarno je bila papazjanija - recimo samo toliko. Ako ste imali auto, mogli ste ga voziti samo dva dana tjedno, a benzin je koštao petnaest starih dolara po galonu -"

"Tibokca", reče Ricky, "pa sad košta samo četiri centa po galonu ili tako nekako, zar ne, tata?"

Mark se nasmiješi. "Zato idemo tamo kamo idemo, Rick. Na Marsu ima dovoljno nafte da potraje skoro osam tisuća godina, a na Veneri još za drugih dvadeset tisuća... Ali čak ni nafta više nije tako jako važna. Sad, najviše od svega trebamo -"

"Vodu!" povikala je Patty, a poslovnjak je podigao pogled sa svojih novina i načas joj se nasmiješio.

"Tako je", reče Mark. "Jer u godinama između 1960. i 2030., otrovali smo većinu svoje vode. Prvi prijenos vode s marsovskih ledenih kapa zvao se-"

"Operacija slamka." Bio je to Ricky.

"Tako je. 2045., tu negdje. Ali davno prije toga, Jaunt se koristio za pronalaženje izvora čiste vode ovdje na Zemlji. A sad je voda glavni dio izvoza s Marsa... nafta je samo usputna stvar. Ali tada je bila važna."

Klinci su kimnuli.

"Poanta priče je u ovome: sve je to oduvijek bilo tamo, ali uspjeli smo doći do toga samo zahvaljujući Jauntu. Kad je Carune izmislio svoj proces, svijet je već tonuo u novo mračno doba. Zimu prije toga, više od deset tisuća ljudi se smrzlo samo u Sjedinjenim Državama, jer nije bilo dovoljno energije da se zagriju."

"O, bljak", reče Patty mirno.

Mark je bacio pogled na desno i vidio kako poslužitelji razgovaraju s nekim čovjekom stidljivog izraza, uvjeravajući ga. Konačno je uzeo masku i kao da je pao mrtav na svoj ležaj nekoliko sekundi kasnije. Gušter, pomisli Mark. Uvijek se vidi kad im je prvi put.

"Za Carunea, počelo je s olovkom... nekim ključevima... ručnim satom... a onda nekoliko miševa. Miševi su mu pokazali da postoji problem... "

Victor Carune vratio se u svoj laboratorij u teturavoj groznici uzbuđenja. Činilo mu se da sad zna kako se Morse morao osjećati, i Alexandar Graham Bell, i Edison... ali ovo je bilo veće od svih njih zajedno, i dvaput je skoro uništio kamionet dok se vraćao iz trgovine s ljubimcima u New Paltzu, gdje je svojih posljednjih dvadeset dolara potrošio na devet bijelih miševa. Sve što je još imao na ovom svijetu bilo je devedeset i tri centa u desnom prednjem džepu, i osamnaest dolara na štednoj knjižici... ali to mu nije ni palo na pamet. A da i jest, ne bi ga ni malo brinulo.

Laboratorij se nalazio u obnovljenoj štali na kraju kilometar i pol dugačkog zemljanog puta kraj Ceste 26. Upravo na skretanju na taj put zamalo je po drugi put uništio svoj kamionet marke Brat. Rezervoar mu je bio skoro prazan, a neće dobiti novo gorivo bar deset dana, možda i dva tjedna, ali ni to ga nije brinulo. Um mu je bio u kovitlacu misli.

Ono što se dogodilo nije bilo posve neočekivano, ne. Jedan od razloga zašto mu je vlada dala financijsku potporu, pa makar i tako škrtu, samo dvadeset tisuća godišnje, bilo je zbog neostvarenih mogućnosti koje su oduvijek postojale na polju prijenosa čestica.

Ali da se to dogodi samo ovako... odjednom... bez ikakvog upozorenja... i to uz manje struje nego što ti treba da upališ televizor u boji... Bože! Kriste!

Bučno je zakočio Bratom u blatu dvorišta, dohvatio kutiju na prljavom sjedalu kraj sebe za kartonske ručke (na kutiji su bili nacrtani psi i mačke i hrčci i zlatne ribice, i imala je natpis DOLAZIM IZ STACKPOLEOVE KUĆE LJUBIMACA), i pojurio je prema velikim dvokrilnim vratima. Iz unutrašnjosti kutije čulo se meškoljenje i cviljukanje njegovih pokusnih subjekata.

Pokušao je otvoriti jedno krilo velikih vrata, a kad se nije htjelo ni pomaći, sjetio se da ih je zaključao. Carune je glasno uzviknuo "Sranje!" i potražio svoje ključeve. Vlada je zapovijedala da laboratorij uvijek bude zaključan - bila je to jedna od obaveza koje su tražili za svoj novac - ali Carune je to stalno zaboravljao.

Izvadio je ključeve i načas samo zurio u njih kao opčinjen, vrhom palca prelazeći preko ogrebotina na ključu Brata. Opet je pomislio: Bože! Kriste! A onda je prekopao po ključevima na privjesku, tražeći Yaleov ključ koji je otvarao vrata štale.

Kao što je i prvi telefon bio upotrijebljen nenamjerno - Bell je u njega povikao "Watsone, dođite ovamo!" kad je sebe i svoje papire zalio nekom kiselinom - tako se i prvi čin teleportacije odigrao slučajno. Victor Carune teleportirao je dva prsta svoje lijeve ruke preko pedeset metara širine štale.

Carune je postavio dva portala na suprotnim krajevima štale. Na njegovom kraju nalazio se jednostavan ionski pištolj, koji se mogao nabaviti kod svakog veletrgovca elektronikom za manje od petsto dolara. Na drugom kraju, tik iza suprotnog portala - oba su bila pravokutna, veličine džepne knjige - bila je oblačna komora. Između njih bilo je nešto što je djelovalo kao neprozirna zavjesa za tuš, osim što se zavjese za tuš obično ne prave od olova. Zamisao je bila da ispali ione kroz Portal broj jedan, a onda ode okolo i promatra ih kako struje kroz oblačnu komoru stojeći tik iza Portala broj dva, s olovnim štitom između njih kako bi dokazao da su doista preneseni. Samo što je, u posljednje dvije godine, proces proradio samo dvaput, a Carune nije imao pojma zašto.

Dok je postavljao ionski pištolj, prsti su mu skliznuli kroz portal - obično to nije bio problem, ali ovog jutra bok mu je istovremeno počešao prekidač na kontrolnoj ploči s lijeve strane portala. Nije bio svjestan što se dogodilo - stroj je ispuštao samo jedva čujno mumljanje - dok nije osjetio nekakvo škakljanje u prstima.

"Nije bilo nimalo nalik električnom udaru", napisao je Carune u svome jednom i jedinom članku na tu temu prije nego što ga je vlada zatvorila. Članak je objavljen, od svih mjesta na ovom svijetu, u časopisu Popularna mehanika. Prodao im ga je za sedamsto i pedeset dolara u posljednjem naporu da Jaunt ostane u sferi privatnog poduzetništva. "Nije bilo onog neugodnog probadanja koje se osjeti kad se, na primjer, uhvati otrcana žica lampe. Više je sličilo na osjećaj koji se dobije ako se spusti ruka na kućište nekog malog stroja koji radi punom snagom. Vibracija je tako brza i lagana da doslovno da je osjećaj škakljanja.

Onda sam pogledao dolje u portal, i vidio sam da mi kažiprsta nema, po dijagonali kroz srednji zglob, i da mi srednjeg prsta nema malo više od toga. Osim toga, nokat na prstenjaku mi je također nestao."

Carune je instinktivno povukao ruku unatrag i vrisnuo. Toliko je očekivao da će vidjeti krv, napisat će kasnije, da mu se trenutak- dva doista i činilo da vidi krv. Laktom je udario u ionski pištolj i oborio ga sa stola.

Stajao je tamo, s prstima u ustima, uvjeravajući se da su još tamo, i cijeli. Pomisao da možda malo previše radi pala mu je na um. A onda mu je još nešto palo na um: pomisao da je posljednja skupina modifikacija možda... možda nešto postigla.

Nije opet gurnuo prste unutra; zapravo, Carune je u cijelom svom životu još samo jednom prošao Jaunt.

Isprva nije ništa učinio. Dugo je besciljno šetao po štali, prolazeći si rukama kroz kosu, pitajući se ne bi li trebao nazvati Carsona u New Jerseyu, ili možda Buffingtona u Chaliottei. Carson neće prihvatiti poziv na svoj račun, ta škrta i podla ulizica, ali Buffington bi to vjerojatno učinio. A onda mu je nešto palo na pamet i odjurio je do Portala broj dva, uvjeren da bi, ako su mu prsti doista prešli štalu, tamo moglo biti nekog traga o tome.

Nije ga bilo, naravno. Portal broj dva stajao je na tri drvena sanduka Pomona naranči, nalikujući najviše od svega na neku od onih igračka-giljotina, samo bez oštrice. S jedne strane njegovog okvira od nehrđajućeg čelika bila je utičnica iz koje se pružala žica sve do transmisijskog terminala, koji je bio tek nešto više od transformatora čestica uključenog u računalni input.

Što ga je podsjetilo -

Carune je bacio pogled na sat i vidio da je jedanaest i petnaest. Njegova pogodba s vladom sastojala se od bijedne količine novca, plus kompjutorsko vrijeme, koje je bilo beskonačno vrijedno. Njegova veza s računalom potrajat će do tri popodne, a onda pa-pa do ponedjeljka. Morao se pokrenuti, morao je nešto učiniti -

"Opet sam bacio pogled na hrpu sanduka", napisat će Carune u svome članku u Popularnoj mehanici, "a onda sam pogledao na vrhove svojih prstiju. I doista, dokaz je bio tu. Tada sam pomislio kako neće uvjeriti nikoga osim mene samoga; ali, na samom početku, naravno, samo samoga sebe i treba uvjeriti."

"Što je to bilo, tata?" upitao je Ricky.

"Aha!" doda Patty. "Što?"

Mark se blago nasmiješio. Svi su se sad već unijeli u priču, čak i Marilys. Skoro su zaboravili da su ovdje. Krajičkom oka vidio je Jaunt poslužitelje kako tiho i polako kotrljaju svoja kolica među Jaunterima, uspavljujući ih. U civilnom sektoru taj proces nikad nije bio onako brz kao u vojsci, otkrio je; civili bi se uvijek uzvrpoljili i htjeli bi razgovarati. Pipa i gumena maska previše su podsjećali na bolničke operacijske dvorane, gdje su kirurg i njegovi noževi vrebali negdje iza anestetičarke s izborom plinova u cilindrima od nehrđajućeg čelika. Ponekad bi bilo i panike, histerije; i uvijek bi bilo nekoliko njih koji bi naprosto izgubili hrabrost. Mark je vidio dvojicu takvih dok je pričao djeci: dva čovjeka koji su naprosto ustali sa svojih ležajeva, bez ikakve pompe otišli do ulaza, otkopčali validacijske papire koji su im bili prikopčani na rever, i predali ih, i izašli ne osvrćući se. Jaunt poslužitelji imali su stroge upute da se ne raspravljaju s onima koji odu; uvijek je bilo onih na listi čekanja, ponekad i njih pedesetak, koji su se uporno nadali, usprkos svemu. Kad bi oni koji naprosto nisu mogli izdržati otišli, putnici s liste čekanja bili bi pripušteni, s vlastitim validacijskim papirima pričvršćenim za košulje.

"Carune je u kažiprstu pronašao dva drvena ivera", rekao je djeci. "Izvadio ih je i stavio sa strane. Jedan je izgubljen, ali drugog se može vidjeti u Aneksu Smithsoniana u Washingtonu. Nalazi se u hermetički zatvorenoj staklenoj vitrini pokraj mjesečevog kamenja koje su prvi svemirski putnici donijeli s Mjeseca-"

"Našeg mjeseca, tata, ili nekog Marsovog?" upitao je Ricky.

"Našeg", reče Mark, smiješeći se blago. "Samo je jedna raketa s ljudskom posadom ikad sletjela na Mars, Ricky, i to je bila francuska ekspedicija, negdje 2030. U svakom slučaju, to je razlog zašto je u muzeju Smithsonian jedan stari iver s običnog drvenog sanduka za naranče. Jer je to prvi predmet koji imamo koji se doista teleportirao - Jauntao - kroz prostor."

"Što se onda dogodilo?" upita Patty.

"Pa, priča kaže da je Carune odjurio..."

Carune je odjurio natrag do Portala broj jedan i neko vrijeme tamo stajao, zadihan, dok mu je srce snažno lupalo. Moram se smiriti, rekao je samome sebi. Moram promisliti o ovome. Ne možeš maksimizirati vrijeme ako odjuriš k'o muha bez glave.

Namjerno zanemarivši prednji dio svoga uma, koji mu je vrištao neka požuri i učini nešto, iskopao si je grickalicu za nokte iz džepa i vrškom rašpice izvukao iverje iz svoga kažiprsta. Spustio ga je na bijeli transformator i pokušao mu proširiti sposobnost adhezije (očito, u tome je uspio bolje nego što se usudio makar i sanjati). Jedan iver otkotrljao se s omotača i izgubio se; drugi je završio u institutu Smithsonian, zaključan u staklenu vitrinu zaštićenu debelim plišanim konopcima i stalno, vječito pod stražom kompjutorski praćene lokalne kamere.

i Završivši s vađenjem ivera, Carune se malo smirio. Olovka. To će sasvim dobro poslužiti. Uzeo je jednu s bloka na polici iznad sebe nježno je spustio u Portal broj jedan. Nestala je glatko, centimetar po centimetar, kao nešto u optičkoj iluziji ili vrlo dobrom mađioničarskom triku. Olovci je na jednom boku pisalo EBEERHARD FABER BR. 2, crna slova otisnuta na žuto obojenom drvetu. Kad je progurao olovku toliko da se vidjelo još samo EBERH, Carune je otišao do druge strane Portala broj jedan. Pogledao je unutra.

Vidio je olovku u odrezanom pogledu, kao da ju je neki nož glatko razrezao. Carune je prstima popipao mjesto gdje bi trebao biti ostatak olovke, i, naravno, nije bilo ničega. Odjurio je preko štale do Portala broj dva, a tamo je bio preostali dio olovke, ležao je na najgornjem sanduku. Dok mu je srce lupalo tako snažno da mu se činilo kako mu se cijela prsa tresu, Carune je dohvatio zašiljeni kraj svoje olovke i provukao je do kraja.

Podigao ju je; pogledao ju je. Odjednom, uzeo ju je i napisao RADI! na komadu daske. Napisao je to tako snažno da mu je na posljednjem slovu pukla oštrica. Carune se počeo vrištavo smijati u praznoj štali; smijao se tako silno da je prestrašio usnule laste koje su poletjele kroz visoke grede.

"Radi!" povikao je, i odjurio natrag do Portala broj jedan. Mahao je rukama, stežući slomljenu olovku u jednoj šaci. "Radi! Radi! Čuješ li me, Carson, pimpeku jedan? Radi, I USPIO SAM!"

"Mark, pazi što govoriš djeci", prigovorila mu je Marilys.

Mark slegne ramenima. "Navodno je baš to rekao."

"Pa, zar ne bi mogao malo ublažiti stvari?"

"Tata?" upita Patty. "Je li i olovka u muzeju?"

"Sere li medvjed u šumi?" upitao je Mark, a onda si prekrio usta rukom. Oboje djece glasno je zahihotalo - ali onaj vrištavi ton nestao je iz Pattynog glasa, čuo je Mark sa zadovoljstvom - a nakon što se jedan trenutak pokušavala držati ozbiljno, i Marlys je počela hihotati.

Sljedeći su prošli ključevi; Carune ih je jednostavno bacio kroz portal. Sad je opet počeo suvislo razmišljati, i činilo mu se da je prva stvar koju treba otkriti proizvodi li proces na drugom kraju stvari točno onakve kakve su bile, ili ih putovanje na bilo koji način mijenja.

Vidio je kako ključevi prolaze kroz portal i nestaju; točno istog trenutka, čuo ih je kako klopoću na sanduku s druge strane štale. Otrčao je do tamo - sad već samo užurbanim koracima - i usput zastao da odgurne olovnu tuš-zavjesu natrag na mjesto. Sad nije trebao ni nju ni ionski pištolj. Što je bila sretna okolnost, budući da se ionski pištolj razbio i nije ga se moglo popraviti.

Dograbio je ključeve, otišao do brave koju ga je država natjerala staviti na vrata, i isprobao Yaleov ključ. Radio je savršeno. Isprobao je i starinski ključ. I on je radio. Kao i ključevi koji su otvarali vrata njegovog kredenca, i onaj koji je pokretao Brat kamionet.

Carune je stavio ključeve u džep i skinuo sat. Bio je to Seiko kvarcni sat s ekranom od tekućih kristala i ugrađenim kalkulatorom ispod digitalnog brojčanika - dvadeset i četiri sićušna gumbića koji su mu omogućavali sve operacije, od zbrajanja do oduzimanja, do vađenja kvadratnog korijena. Delikatni strojić - i, podjednako važno, kronometar. Carune ga je spustio pred Portal broj jedan i progurao ga olovkom kroz njega.

Odjurio je na drugu stranu i podigao sat. Kad ga je progurao kroz portal, na satu je pisalo 11:31:07. Sad je na njemu pisalo 11:31:49. U redu. Potpuno precizno, samo što je trebao imati i pomoćnika na drugoj strani, da se jednom zauvijek uvjeri kako nema nikakve vremenske razlike. Pa, nije važno. Vrlo skoro, vlada će ga zatrpati pomoćnicima tako da neće moći ni prolaziti od njih.

Isprobao je kalkulator. Dva i dva još uvijek je bilo četiri, osam podijeljeno s četiri još uvijek je bilo dva; kvadratni korijen od jedanaest još je bio 3,3166247... i tako dalje.

Tada je odlučio da je došlo vrijeme za miševe.

"Što se dogodilo s miševima, tata?" upita Ricky.

Mark je načas oklijevao. Ovdje će morati biti bar malo oprezan ako ne želi prestrašiti svoju djecu (da se ni ne spominje njegova žena) i proizvesti histeriju samo koju minutu prije njihova prvog Jaunta. Najvažnije je da im ostavi spoznaju kako je sad sve u redu, kako je problem riješen.

"Kao što sam govorio, pojavio se mali problem..."

Da. Užas, ludilo i smrt. Sviđa li vam se takav mali problem, klinci?

Carune je kutiju na kojoj je pisalo DOLAZIM IZ STACKPOLEOVE KUĆE LJUBIMACA spustio na policu i bacio pogled na sat. Proklet bio, stavio ga je naopako. Okrenuo ga je i vidio da je tričetvrt dva. Preostalo mu je još samo oko sat i četvrt kompjutorskog vremena. Kako vrijeme leti kad se čovjek zabavlja, pomislio je i divlje zahihotao.

Otvorio je kutiju, posegnuo unutra, i izvukao jednog zaskvičanog bijelog miša za rep. Stavio ga je pred Portal broj jedan i rekao: "Samo naprijed, mišu." Miš je smjesta odjurio niz sanduk za naranče na kojem je stajao portal, i pojurio po podu.

Psujući, Carune je požurio za njim i uspio ga načas dohvatiti jednom rukom prije no što se provukao kroz pukotinu između dvije daske i pobjegao.

"SRANJE!" povikao je Carune i odjurio natrag do kutije s miševima. Stigao je taman na vrijeme da dva potencijalna bjegunca vrati natrag u kutiju. Izvadio je drugog miša, držeći ga za tijelo (bio je fizičar po profesiji, i običaji bijelih miševa bili su mu nepoznati), i tresnuo poklopac kutije natrag na mjesto.

Ovaj se dobro držao. Zgrabio je Caruneov dlan, ali uzalud; zakotrljan je, i sa šapicama u zraku prošao je kroz Portal broj jedan. Carune ga je odmah čuo kako pada na sanduke s druge strane štale.

Ovog puta je pojurio, sjećajući se kako mu je prvi miš lako pobjegao. Nije se morao brinuti. Bijeli miš samo je čučao na sanduku, tupih očiju, slabašno dišući. Carune je usporio i oprezno mu se približio; nije bio tip naviknut na mišje probleme, ali nije bilo potrebno četrdeset godina mišjeg iskustva da se primijeti kako nešto ovdje doista ne valja.

("Mišu baš nije bilo dobro nakon što je prošao", rekao je Mark Oates svojoj djeci, uz širok osmijeh koji je samo njegovoj ženi djelovao upadljivo lažno.)

- Carune je dotakao miša. Bilo je kao da je dotakao nešto neživo hrpu slame ili piljevine, možda - osim zadihanih bokova. Miš se nije osvrnuo prema Caruneu; zurio je ravno pred sebe. Unutra je ubacio uzvrpoljenu, vrlo energičnu i živahnu životinjicu; ovo je bilo nešto što je djelovalo kao živi voštani portret miša.

Onda je Carune pucnuo prstima pred miševim malim ružičastim očima. Miš je zatreptao... i pao na bok, mrtav.

"I tako je Carune odlučio pokušati s još jednim mišem", reče Mark. "Što se dogodilo s prvim mišem?" upita Ricky. Mark se opet široko nasmiješio. "Umirovljenje sa svim počastima", rekao je.

Carune je pronašao papirnu kesu i stavio miša unutra. Odnijet će ga te večeri do veterinara Mosconija. Mosconi može na njemu obaviti autopsiju i reći mu je li nešto u njegovoj utrobi poremećeno. Vlada neće odobravati što uvodi privatnika u projekt koji će postati trostruko zapečaćena tajna čim doznaju za nju. Zaveži i sisaj, kako je navodno mačka rekla mačićima koji su se žalili na toplinu mlijeka. Carune je bio odlučan da Veliki Bijeli Otac u Washingtonu za ovo dozna što je kasnije moguće. S obzirom na to koliko mu je malo pomoći Veliki Bijeli Otac pružio, može i čekati. Zaveži i sisaj.

Onda se sjetio da Mosconi živi u vukojebini na drugoj strani New Paltza, a u Bratu nema više goriva ni da ga odveze do pola grada... a kamoli natrag.

Ali bilo je 2:03 - preostalo mu je manje od sat kompjutorskog vremena. Kasnije će brinuti za prokletu autopsiju.

Carune je napravio improvizirani spust koji je vodio do ulaza u Portal broj jedan (zapravo je to bio prvi Jaunt-tobogan, rekao je Mark djeci, a Patty se zamisao Jaunt-tobogana za miševe činila predivno smiješnom) i spustio je novog bijelog miša u njega. Kraj je omeđio velikom knjigom, i nakon nekoliko trenutaka besciljnog tapkanja i njuškanja, miš je prošao kroz portal i nestao.

Carune je opet odjurio preko štale.

Mišje bio mrtav već pri dolasku.

Nije bilo krvi ni ikakvog drugog traga koji bi označio da je neka nagla promjena pritiska nešto pokvarila u njemu. Carune je pretpostavljao da bi nedostatak kisika mogao -

Nestrpljivo je stresao glavom. Bijelom je mišu trebalo samo nekoliko nanosekundi da prođe; i njegov sat potvrđivao je da je vrijeme u procesu ostalo konstanta, ili bar prokleto blizu tome.

Drugi bijeli miš pridružio se prvome u papirnoj kesi. Carune je izvadio trećeg (ili četvrtog, ako računate i onog sretnog miša koji je pobjegao kroz pukotinu), pitajući se po prvi put što će prvo nestati - njegovo kompjutorsko vrijeme ili njegova zaliha miševa.

Ovoga je čvrsto držao za tijelo i progurao mu bokove kroz portal. Na drugom kraju prostorije vidio je kako se bokovi ponovno pojavljuju... samo bokovi. Bestjelesne nožice luđački su kopale po grubom drvetu sanduka.

Carune je opet izvukao miša. Ovdje nije bilo ni traga katatoniji: ugrizao ga je za kožu između palca i kažiprsta dovoljno snažno da poteče krv. Carune je užurbano bacio miša natrag u kutiju DOLAZIM IZ STACKPOLEOVE KUĆE LJUBIMACA, i upotrijebio bočicu vodikovog peroksida iz laboratorijske kutije za prvu pomoć da dezinficira ujed.

Stavio je flaster, a onda kopao uokolo sve dok nije pronašao par teških radnih rukavica. Osjećao je kako mu vrijeme istječe, istječe, istječe.

Uzeo je još jednog miša i progurao ga unatraške - sve do kraja. Požurio je do Portala broj dva. Ovaj miš živio je skoro dvije minute; čak je malo i hodao, na određeni način. Teturao je po sanduku Pomona naranči, pao na bok, slabašno se uspravio na noge, a onda je samo čučao tamo. Carune je pucnuo prstima kraj njegove glave, a miš je opet zateturao možda četiri koraka, prije no što je opet pao na bok. Dizanje i spuštanje njegovih bokova se usporilo... usporilo... stalo. Bio je mrtav. Carunea su prošli žmarci.

Vratio se, uzeo još jednog miša, i progurao ga do pola, s glavom prema naprijed. Vidio je kako se pojavljuje na drugom kraju, samo glava... onda i vrat i prsa. Oprezno, Carune je popustio stisak na miševom tijelu, spreman ga opet dograbiti ako postane živahan. Nije. Miš je samo stajao tamo, pola na jednoj strani štale, pola na drugoj.

Carune je odjurio natrag do Portala broj dva.

Miš je bio živ, ali njegove ružičaste oči bile su staklaste i tupe. Brkovi mu se nisu micali. Vraćajući se, s druge strane portala, Carune je ugledao fantastičan prizor: kao što je prije vidio presjek olovke, tako je sad vidio miša. Vidio je kralješke njegove sićušne kralješnice kako naglo završavaju u okruglim bijelim krugovima; vidio je kako mu krv kola kroz žile; vidio je kako se tkivo blago pokreće s plimom života oko minijaturnog jednjaka. Ako ništa drugo, pomislio je (i kasnije napisao u svome članku za Popularnu mehaniku), bit će to sjajan alat za dijagnostiku.

A onda je primijetio da je kretanje plima tkiva prestalo. Miš je umro.

Carune je izvukao miša za njušku, iako mu se to nimalo nije sviđalo, i bacio ga u papirnu kesu zajedno s ostalima. Dosta više, odlučio je. Miševi umiru. Umiru ako ih provučeš čitave, i umiru ako ih provučeš dopola s glavom naprijed. Gurni ih dopola s guzicom naprijed, i ostaju živahni.

Koji je vrag tamo unutra?

Osjetilni dojam, pomislio je skoro slučajno. Dok prolaze, nešto vide - nešto čuju - nešto dodirnu - Bože, možda čak i nešto namirišu - što ih doslovno ubije. Što?

Nije imao pojma - ali namjeravao je doznati.

Caruneu je još preostalo skoro četrdeset minuta prije nego što mu COM-LINK oduzme bazu podatka. Odvrnuo je termometar sa zida kraj svojih kuhinjskih vrata, odjurio s njime natrag u štalu, i gurnuo ga kroz portale. Pokazivao je 28 stupnjeva Celzija pri ulasku; izašao je pokazujući 28 stupnjeva Celzija. Prokopao je po gostinjskoj sobi u kojoj je držao nekoliko igračaka za svoje unuke; među njima je pronašao paket balona. Napuhao je jednog od njih, i odbacio ga kroz portal. Izašao je nedirnut i neoštećen - prvi korak na putu prema odgovoru na pitanje o tome kako je možda nagla promjena pritiska nekako uzrokovala ono što je u sebi već nazivao Jauntanjem.

Kad je još preostalo samo pet minuta do mraka, odjurio je u svoju kuću, dohvatio svoj akvarij sa zlatnim ribicma (unutra, Percy i Patrick uzbuđeno su lupali repovima i jurili uokolo), i odjurio natrag u štalu. Gurnuo je akvarij kroz Portal broj jedan.

Požurio je do Portala broj dva, gdje je njegov akvarij sjedio na sanduku. Patrick je plutao s trbuhom prema gore; Percy je polako plivao u krug blizu dna akvarija, kao da je izbezumljen.

Čas kasnije i on je zaplutao s trbuhom gore. Carune je upravo posezao za akvarijem kad je Percy slabašno trznuo repom i vratio se svome besciljnom plivanju. Postupno, činilo se da se rješava posljedica, kakve god bile, a dok se u devet sati te večeri Carune vratio iz Mosconijeve veterinarske klinike, Percy se činio živahnim kao i uvij ek.

Patrick je bio mrtav.

Carune je Percyja nahranio dvostrukom porcijom riblje hrane, a Patricka junački pokopao u vrtu.

Nakon što je ostao bez kompjutorske veze do kraja dana, Carune je odlučio stopirati vožnju do Mosconija. U skladu s time, stajao je kraj Ceste 26 u petnaest do četiri toga popodneva, odjeven u traperice i kričavo karirani sportski sako, podignutog prsta, s papirnatom vrećicom u drugoj ruci.

Konačno, neki klinac koji je vozio Chevettea jedva malo većeg od konzerve sardina se zaustavio, i Carune je ušao. "Što vam je to u toj vrećici, striček?"

"Nešto mrtvih miševa", rekao je Carune. Nakon nekog vremena, stao mu je drugi auto. Kad je seljak za volanom upitao što je u kesi, Carune mu je rekao - par sendviča.

Mosconi je jednog miša obradio smjesta, i pristao obaviti autopsiju na ostalima kasnije te večeri, i telefonom Caruneu javiti rezultate. Prvotni rezultati nisu baš bili ohrabrujući; koliko je Mosconi vidio, miš kojeg je otvorio bio je savršeno zdrav, ako se izuzme to što je mrtav.

Depresivno.

"Victor Carune bio je ekscentrik, ali ne i budala", reče Mark. Jaunt poslužitelji sad su se već približavali, i pretpostavio je da mora požuriti... ili će završiti priču u Sobi za buđenje u gradu Whitehead. "Vraćajući se autostopom kući te noći - a priča se da je najveći dio puta morao prijeći pješice - shvatio je da je riješio možda i trećinu energetske krize jednim udarcem. Sva roba koja je do toga dana morala putovati vlakom ili kamionom ili brodom ili avionom mogla bi se Jauntati. Mogao bi napisati pismo prijatelju u London ili Rim ili Senegal, a on bi ga dobio već sljedećeg dana - bez potrebe za izgaranje makar ijedne kapi nafte. Nama je to normalno, ali Caruneu je to bila jako velika stvar, vjerujte mi. I svima ostalima, isto tako."

"Ali što se dogodilo s miševima, tata?" upita Rick.

"To se i Carune stalno pitao", reče Mark, "jer je isto tako shvatio da bi, kad bi ljudi mogli koristiti Jaunt, to riješilo skoro cijelu energetsku krizu. I da bismo mogli osvojiti svemir. U svome članku u Popularnoj mehanici rekao je da bi čak i zvijezde napokon mogle biti naše. A metafora kojom se poslužio bila je prelazak plitkog potoka bez da smočiš cipele. Naprosto uzmeš neki veliki kamen, baciš ga u potok, vratiš se i uzme treći kamen, vratiš se do drugog kamena, baciš treći kamen u potok, i tako nastaviš sve dok ne napraviš kameni puteljak na drugi kraj potoka... ili, u ovom slučaju, sunčevog sustava, pa možda čak i galaksije."

"Uopće mi nije jasno", reče Patty.

"To je zato što imaš pureći drekec umjesto mozga", reče Ricky samozadovoljno.

"Nije istina! Tata, Ricky je rekao -"

"Djeco, nemojte", reče Marilys blago.

"Carune je više-manje predvidio ono što se dogodilo", reče Mark. "Automatizirani raketni brodovi programirani za slijetanje, prvo na Mjesec, pa na Mars, pa na Veneru i na vanjske mjesece Jupitera... roboti, programirani da učine samo jedno nakon slijetanja“

"Postave Jaunt-postaju za astronaute", reče Ricky.

Mark kimne glavom. "I sad imamo znanstvene postaje po cijelom Sunčevom sustavu, a možda će jednog dana, dugo nakon što nikoga od nas više ne bude, čak biti i nekih drugih planeta za nas. Jaunt-brodovi su na putu za četiri različita sustava koji imaju vlastita sunca i planete... ali proći će dugo, dugo vremena prije nego što stignu tamo."

"Hoću doznati što se dogodilo s miševima", reče Patty nestrpljivo.

"Pa, na kraju se vlada uključila", reče Mark. "Carune ih je držao podalje koliko god je mogao, ali na kraju su doznali o čemu se radi i bacili se na njega punom težinom. Carune je bio nominalni voditelj projekta Jaunt sve dok nije umro, deset godina kasnije, ali zapravo ga više nikad nije vodio."

"Tibokca, jadan čovjek!" reče Ricky.

"Ali je postao junak", reče Patricia. "On je u svim povijesnim knjigama, isto kao predsjednik Lincoln i predsjednik Hart."

I siguran sam da mu je to velika utjeha... gdje god bio, pomisli Mark, a onda nastavi, brižljivo ublažavajući najgore dijelove.

Vlada, koju je sve veća energetska kriza pritisnula uza zid, doista se bacila punom težinom. Htjeli su da Jaunt bude komercijaliziran čim to bude moguće - recimo, jučer. Suočeni s ekonomskim kaosom i sve vjerojatnijom slikom anarhije i masovnog umiranja od gladi tijekom devedesetih godina, samo su na očajničke molbe pristali odgoditi najavu Jaunta dok se ne izvrši iscrpna spektografska analiza Jauntanih predmeta. Kad su analize dovršene - i nisu iskazale nikakve promjene u sastavu Jauntanih predmeta - postojanje Jaunta objavljeno je s međunarodnom pompom. Jednom za promjenu iskazujući inteligenciju (potreba je, konačno, majka inventivnosti), vlada SAD-a zadužila je Younga i Rubicama za odnose sjavnošću.

I tu je počelo ispredanje mita oko Victora Carunea, postarijeg, prilično neobičnog čovjeka koji se tuširao možda dvaput tjedno i mijenjao odjeću samo kad bi se toga sjetio. Young i Rubicam, i agencije koje su ih slijedile, pretvorili su Carunea u kombinaciju Thomasa Edisona, Elija Whitneyja, Pecos Billa, i Flasha Gordona. Crni humor u svemu tome (a Mark Oates to nije podijelio sa svojom obitelji) ležao je u tome što je Victor Carune već i tada mogao biti mrtav ili lud; umjetnost oponaša život, kaže se, a Carune je i sam poznavao roman Roberta Heinleina Dvostruka zvijezda o dvojnicima koji zamjenjuju javne ličnosti.

Victor Carune je bio problem; uporan problem koji se nije htio riješiti. Nije imao dlake na jeziku, i bio je oklijevalo - ostatak ekoloških šezdesetih - vremena kad je još bilo dovoljno energije da dopusti luksuz oklijevanja. Ovo su, s druge strane, bile gadne osamdesete, s ugljenim oblacima koji zagađuju nebo i dugačkim komadima kalifornijske obale koji će biti nenastanjivi još možda šezdeset godina zbog nuklearnog "iscjetka".

Victor Carune ostao je problem sve do 1991. - a tada je postao samo lutka, nasmiješen, tih i djedovski; obris kojeg se vidjelo kako maše sa scene u vijestima. Godine 1993., tri godine prije službene smrti, vozio se u otvorenom autu na Paradi turnira ruža.

Zbunjujuće. I pomalo zlokobno.

Rezultat najave Jaunta - upotrebljive teleportacije - 19. listopada 1988., bio je plimni val svjetskog uzbuđenja i ekonomskih prevrata. Na svjetskim monetarnim tržištima, iscrpljeni stari američki dolar odjednom je sunuo u nebesa. Ljudi koji su bili kupovali zlato po četiristo i trideset dolara za deset grama odjednom su otkrili da im kila zlata donosi nešto manje od dvije tisuće i četiristo. U godinama između objave o Jauntu i prvih učinkovitih Jaunt-postaja u New Yorku i Los Angelesu, tržište dionica poraslo je za malo više od tisuću bodova. Cijena nafte pala je samo sedamdeset centi po barelu, ali do 1994., kad su Jaunt postaje već načičkale SAD na najvažnijim točkama sedamdeset najvećih gradova, OPEC je prestao postojati, a cijena nafte se strmoglavila. Do 1998. godine, s postajama u većini gradova slobodnog svijeta, s robom koja se rutinski Jauntala između Tokija i Pariza, Pariza i Londona, Londona i New Yorka, New Yorka i Berlina, nafta je pala na četrnaest dolara po barelu. Do 2006., kad su ljudi konačno počeli redovno koristiti Jaunt, tržište dionica umirilo se na pet tisuća bodova iznad razine iz 1987., nafta se prodavala po šest dolara za barel, a naftne kompanije počele su mijenjati nazive. Texaco je postao Texaco Nafta/Voda, a Mobil je postao Mobil Hydro-2-Ox.

Do 2045., traženje vode postalo je velika igra, a nafta je postala ono što je bila i 1906.: igračka.

"A što je s miševima, tata?" upitala je Patty nestrpljivo. "Što se dogodilo s miševima?"

Mark je odlučio da bi sad već moglo biti u redu, i pokazao je svojoj djeci Jaunt poslužitelje, koji su dijelili plin samo tri reda od njih. Rick je samo kimnuo, ali Patty je djelovala zabrinuto kad je gospođa s moderno obrijanom i oslikanom glavom udahnula iz gumene maske i pala u nesvijest.

"Ne možeš se Jauntati budan, jel' tako, tata?" reče Ricky.

Mark je kimnuo i umirujuće se nasmiješio Patriciji. "Carune je to shvatio čak i prije nego što se u sve uključila vlada", rekao je.

"Kako se vlada uključila u sve, Mark?" upita Marilys.

- Mark se nasmiješi. "Kompjutorsko vrijeme", rekao je. "Baza podataka. To je bila jedina stvar koju Carune nije mogao izmoliti, posuditi ili ukrasti. Kompjutor je provodio stvarnu transmisiju čestica milijarde i milijarde podataka. Znate, još uvijek je kompjutor taj koji se brine da ne izađete na drugoj strani s glavom negdje u sredini želuca."

Marilys zadrhti.

"Ne boj se", rekao je. "Nikad se nije dogodila takva pogreška, Mare. Nikad."

"Uvijek postoji prvi put", promrmlja ona.

Mark pogleda Rickyja. "Kako je znao?" upitao je svoga sina. "Kako je Carune znao da moraš spavati, Rick?"

"Kadje stavio miševe natraške u portal", reče Rick polako, "sve je bilo u redu s njima. Bar dok ih nije do kraja stavio unutra. Tek bi se - pa, izbezumili - kad bi ih stavio unutra s glavom prema naprijed. Jel' tako?"

"Tako je", reče Mark. Jaunt poslužitelji su se sad približavali, gurajući svoja tiha kolica zaborava. Ipak neće imati vremena završiti priču; možda je tako i bolje. "Nije trebalo puno eksperimenata da se otkrije što se događa, naravno. Jaunt je uništio kompletnu transportnu industriju, djeco, ali bar je smanjio pritisak na znanstvenike -"

Da. Oklijevanje je opet postalo luksuz, a testovi su se nastavljali tijekom više od dvadeset godina, premda su Carunea već njegovi prvi testovi s drogiranim miševima uvjerili da besvjesne životinje nisu podložne onome što će zauvijek ostati poznato kao organski efekt ili, jednostavnije, Jaunt-efekt.

On i Mosconi drogirali su nekoliko miševa, gurnuli ih kroz Portal broj jedan, preuzeli ih na drugoj strani, i zabrinuto čekali da se njihovi pokusni subjekti probude... ili umru. Probudili su se, i nakon kratkog oporavka od anestezije vratili su se svojim mišjim životima - jeli, jebali se, igrali i srali - bez ikakvih loših posljedica. Ti su miševi postali prvi od nekoliko generacija koje se proučavalo s velikim zanimanjem. Nisu pokazali nikakve dugoročne loše posljedice; nisu umrli ništa ranije, potomci im se nisu rodili s dvije glave ni zelenog krzna, niti su ti potomci iskazali ikakve druge dugoročne posljedice.

"Kad su počeli s ljudima, tata?" upitao je Rick, premda je to sigurno učio i u školi. "Ispričaj nam taj dio!"

"Ja hoću čuti što se dogodilo s miševimal" rekla je Patty ponovno.

Premda su Jaunt poslužitelji sad došli do početka njihovog reda (oni su pak bili blizu kraja), Mark Oates načas je zastao i promislio. Njegova kći, koja je znala manje, svejedno je slušala svoje srce i postavila je ispravno pitanje. Zato je odabrao odgovoriti na pitanje svoga sina.

Prvi ljudski Jaunteri nisu bili astronauti ni pokusni piloti; bili su osuđenici, dobrovoljci, a čak ih se nije s nekim velikim zanimanjem provjeravalo zbog psihološke stabilnosti. Zapravo, znanstvenici koji su sad sve vodili (Carune nije bio među njima; postao je ono što se obično naziva titularnim vođom) mislili su da će biti to bolje što budu luđi; ako mentalni slučaj može proći i izaći bez problema - ili bar bez većih problema nego što ih je imao ulazeći unutra - znači da je proces vjerojatno siguran i za direktore, političare i manekenke vanjskog svijeta.

Šestorica dobrovoljaca dovezeni su u Province, u Vermontu (mjesto koje je otada postalo slavno kao što je nekad bio i Kitty Hawk u Sjevernoj Karolini) stavljeni pod anesteziju i provučeni kroz portale udaljene točno tri kilometra, jedan po jedan.

Mark je to rekao svojoj djeci, jer su se, naravno, sva šestorica dobrovoljaca vratila osjećajući se sasvim dobro i živahno, hvala na pitanju. Nije im ispričao o navodnom sedmom dobrovoljcu. Ovaj tip, koji je možda bio stvaran, ili mit, ili (najvjerojatnije) neka kombinacija toga dvoga, čak je imao i ime: Rudy Foggia. Foggia je navodno bio osuđeni ubojica, osuđen na smrt u državi Florida zbog ubojstva četvero staraca na partiji bridga u Sarasoti. Po nepotvrđenim pričama, zajedničke snage CIA-e i FBI-a kontaktirale su Foggiu s jedinstvenom, neponovljivom ponudom po principu uzmi ili ostavi. Poduzmi Jaunt budan. Prođi bez problema i dajemo ti u ruku pomilovanje koje je potpisao guverner Thurgood. Možeš se odšetati u svijet, slobodan, i slijediti Jedinu pravu vjeru, ili koknuti još par starkelja dok igraju bridž u svojim žutim hlačama i bijelim cipelama. Prođi mrtav ili lud, budi faca. Kao što je navodno rekla maca. Što kažeš?

Foggia, koji je shvatio da je Florida jedina država koja ozbiljno misli ono sa smrtnom kaznom, i koji mu je rekao da će najvjerojatnije završiti kao sljedeća mušterija starog električnog stolca, pristao je na pogodbu.

Dovoljno znanstvenika da se popuni porota (i možda još četiri ili pet za zamjenu) bilo je prisutno Velikog dana u ljeto 2007. godine, ali ako je priča o Foggiji istinita - a Mark Oates smatrao je da vjerojatno jest - slabo je vjerojatno da je ijedan od tih znanstvenika pričao o tome. Vjerojatnije se radilo o jednom od stražara koji je doletjeo s Foggiom iz Railforda do Montpeliera, a zatim ga otpratio od Montpeliera do Provincea u oklopnom kamionu.

"Ako živ prođem kroz ovo", rekao je Foggia navodno, "hoću piletinu za večeru prije nego što zbrišem." Zatim je prošao kroz Portal broj jedan, i smjesta se pojavio kod Portala broj dva.

- Prošao je živ, ali Rudy Foggia nije bio u stanju pojesti svoju piletinu za večeru. U vremenu koje mu je trebalo da prođe Jaunt od tri kilometra (procijenjenom na 0,000000000067 sekunde, po kompjuteru), Foggiina je kosa postala snježno bijela. Lice mu se nije fizički promijenilo - nije imao više bora, nije se opustilo ni postaralo ali odavalo je dojam velike, skoro nevjerojatne starosti. Foggia je isteturao iz portala, tupo izbuljenih očiju, dok su mu se usta trzala, a ruke je pružio pred sebe. Zatim je počeo sliniti. Znanstvenici koji su se okupili ustuknuli su od njega i ne, Mark doista nije vjerovao da je itko od njih progovorio; konačno, oni su znali za štakore, i za zamorce, i za hrčke; za svaku životinju, zapravo, koja ima više mozga od nekog crva. Mora biti da su se osjećali pomalo kao oni njemački znanstvenici koji su pokušavali Židovke oploditi spermom nj emačkih ovčara.

"Što se dogodilo?" povikao je jedan znanstvenik (navodno je povikao). Bilo je to jedino pitanje na koje je Foggia uspio odgovoriti.

"Unutra je vječnost", rekao je, i pao mrtav od nečeg što su kasnije dijagnosticirali kao jak srčani udar.

Znanstvenici koji su se okupili tamo ostali su samo s njegovim tijelom (za koje su se uredno pobrinuli CIA i FBI), i tom čudnom samrtnom izjavom: Unutra je vječnost.

"Tata, hoću čuti što se dogodilo s miševima" ponovila je Patty. Uspjela je ponoviti to pitanje samo zato što je jedan čovjek u skupom odijelu s cipelama Eterna-Shine počeo predstavljati mali problem za Jaunt poslužitelje. Zapravo nije htio uzeti plin, i skrivao je tu činjenicu u mnoštvu neiskrenih, grubih djetinjastih riječi. Poslužitelji su radili svoj posao što su bolje mogli - uz osmijehe, nagovaranje, uvjeravanje - ali ipak ih je to usporilo.

Mark uzdahne. On je pokrenuo tu temu - samo kao način da skrene djeci misli s nervoze prije Jaunta, istina, ali ipak ju je on pokrenuo - i sad će je valjda morati i zatvoriti, onoliko istinito koliko može a da ih ne uplaši i ne uznemiri.

Neće im, na primjer, reći za knjigu C. K. Summersa, Politika Jaunta, koja sadrži jedno poglavlje pod nazivom "Jaunt pod ružom", zbirku uvjerljivijih govorkanja o Jauntu. Priča o Rudyju Foggiji, ubojice iz bridž-kluba koji nije pojeo svoju pileću večeru, nalazi se unutra. Tu su još i podaci o kakvih tridesetak (ili više... ili manje... ili tko zna) dobrovoljaca, žrtvi ili luđaka koji su Jauntali budni tijekom posljednjih tristo godina. Većina ih je na drugi kraj stigla mrtva. Ostali su bili beznadno ludi. U nekim slučajevima, sam čin izlaska kao da ih je šokirao i uzrokovao smrt.

Summersov ulomak o govorkanjima i nepotvrđenim pričama o Jauntu sadrži i druge neugodne podatke: Jaunt je navodno nekoliko puta iskorišten kao oružje ubojstva. U najslavnijem (i jedinom dokumentiranom) takvom slučaju, koji se dogodio prije samo tridesetak godina, istraživač Jaunta po imenu Lester Michaelson svezao je svoju ženu pleksiplastičnim skako-konopcem njihove kćeri i gurnuo je usprkos vrištanju kroz Jaunt portal u Silver Cityju, Nevada. No prije no što je to učinio, Michaelson je pritisnuo gumb za poništavanje na svojoj Jaunt ploči, brišući svaki od tisuća mogućih portala kroz koje je gospođa Michaelson mogla izaći - bilo gdje od susjednog Rena do eksperimentalne Jaunt postaje na Iju, jednom od Jupiterovih satelita. I tu je gospođa Michaelson, u vječnom Jauntu negdje tamo vani u ozonu. Michaelsonov odvjetnik je, nakon što je Michaelson proglašen mentalno zdravim i sposobnim za suđenje (unutar uskih granica zakona, možda je i bio zdrav, ali u bilo kojem praktičnom smislu, Lester Michaelson bio je lud k'o slapa) ponudio je novu obranu: njegovom klijentu ne može se suditi za umorstvo jer nitko ne može nedvojbeno dokazati da je gospođa Michaelson mrtva.

Ovo je prizvalo užasvajući duh žene, bestjelesne ali nekako još uvijek svjesne, kako vrišti u limbu... zauvijek. Michaelson je osuđen i pogubljen.

Osim toga, tvrdio je Summers, Jaunt su razni sitni diktatori koristili da se riješe političkih disidenata i protivnika; neki su smatrali da i mafija ima vlastite, ilegalne Jaunt postaje, povezane s centralnim Jaunt računalom putem njihovih veza u CIA-i. Navodilo se da mafija koristi "nulto Jauntanje" da se riješi tijela koja su, za razliku od nesretne gospođe Michaelson, već mrtva. Kad ga se pogleda u tome svjetlu, Jaunt postaje vrhnuski stroj za Jimmyja Hoffu, neusporedivo bolji od lokalnih šljunčara i kamenoloma.

Sve je to dovelo Summersa do zaključka i teorija o Jauntu; a to je, naravno, vodilo natrag Pattynom upornom raspitivanju o miševima.

"Pa", rekao je Mark polako, a njegova mu je žena očima davala znak da bude oprezan, "čak ni sada, nitko to zapravo ne zna, Patty. Ali svi eksperimenti sa životinjama - uključujući tu i miševe - doveli su do zaključka da, iako je Jaunt skoro istovremen fizički, mentalno traj e j ako, j ako dugo."

"Nije mi jasno", reče Patty natmureno. "Znala sam da mi neće biti jasno."

Ali Ricky je prilično zamišljeno gledao u svoga oca. "Nastavile su razmišljati", rekao je. "Testirane životinje. A i mi bismo to činili kad ne bismo bili u nesvijesti."

"Da", reče Mark. "To je ono što sad vjerujemo."

U Rickyjevim očima pojavio se neki bljesak. Strah? Uzbuđenje.

"To nije samo teleportacija, zar ne, tata? To je neka vrst izokretanja vremena."

Unutra je vječnost, pomisli Mark.

"Na određeni način", reče on. "Ali to ti je izraz iz stripova - zvuči dobro, ali zapravo ne znači ništa, Rick. Izgleda da se vrti oko zamisli o svijesti, i činjenice da se svijest ne partikularizira - ostaje cijela i trajna. Također zadržava i neku vrst iskrivljenog dojma o vremenu. Ali ne znamo kako bi čista svijest mjerila vrijeme, pa čak ni bi li taj koncept uopće imao nekog značenja za čisti um. Ne možemo zamisliti čak ni kakav bi bio taj čisti um."

Mark je zašutio, uznemiren pogledom svoga sina, odjednom tako oštrim i znatiželjnim. Shvaća on to, ali i ne shvaća, pomisli Mark. Um ti može biti najbolji prijatelj; može te zabavljati kad nemaš što čitati ni što raditi. Ali može se okrenuti i protiv tebe kad predugo nema nikakvog vanjskog podatka. Može se okrenuti protiv tebe, što znači da se okreće protiv sebe, možda se i povrijedi, možda se i proždire, u nezamislivom činu autokanibalizma. Koliko dugo, u godinama? 0,000000000067 sekundi za Jaunt tijela, ali koliko dugo za nepartikulariziranu svijest? Stotinu godina? Tisuću? Milijun? Milijarda? Koliko dugo, samo sa svojim mislima, u beskrajnom polju bjeline? A onda, kad je milijardu vječnosti prošlo, udar povratka svjetla i oblika i tijela. Tko ne bi poludio?

"Ricky -" počeo je, ali Jaunt poslužitelji s kolicima stigli su do njih.

"Jeste li spremni?" upita jedan.

Mark kimne glavom.

"Tata, bojim se", rekla je Patty tanušnim glasom. "Hoće li boljeti?"

"Ne, dušo, naravno da neće boljeti", rekao je Mark, a glas mu je bio sasvim miran, no srce mu je lupalo malo brže - uvijek je bilo tako, premda će mu ovo biti možda dvadeset i peti Jaunt. "Ja ću prvi, i vidjet ćeš kako je lako."

Jaunt poslužitelj upitno ga je pogledao. Mark kimne i nasmiješi se. Maska se spustila. Mark ju je uzeo u ruku i duboko udahnuo tamu.

Prvo čega je postao svjestan bila je gruba crnina marsovskog neba koje se vidjelo kroz vrh kupole koja je okruživala grad Whitehead. Tamo je bila noć, a zvijezde su se rasprostrle s blistavim sjajem kakav se na Zemlji ne može ni zamisliti.

Druga stvar koje je postao svjestan bila je neka vrst gužve u sobi za oporavak - mrmljanje, zatim povici, onda prodoran vrisak. O, Bože dragi, to je Marilys! pomislio je, i teturavo ustao sa svoga Jaunt ležaja, boreći se s navalama vrtoglvaice.

Začuo se još jedan vrisak, i vidio je Jaunt poslužitelje kako jure prema njihovim ležajevima, a sjajni crveni puloveri lete im oko koljena. Marilys je zateturala prema njemu, pokazujući. Opet je zavrištala, a onda se srušila na pod, slabašnom rukom odgurnuvši jedan prazan Jaunt ležaj koji se polako zakotrljao po prolazu.

Ali Mark je već krenuo u smjeru njenog ispruženog prsta. Vidio je. Ono u Rickyjevom pogledu nije bio strah; bilo je uzbuđenje. Trebao je znati, jer je poznavao Rickyja - Rickyja, koji je pao s najviše grane drveta u njihovom dvorištu u Schenectadyju kad mu je bilo tek sedam godina, koji je slomio ruku (i imao je sreće što je to bila samo ruka); Ricky koji se usudio ići brže i dalje na svome slideboardu nego bilo koji drugi klinac u njihovom kvartu; Ricky koji je uvijek prvi prihvaćao svaki izazov. Ricky i strah nisu se baš dobro poznavali.

Sve do sada.

Kraj Rickyja, njegova sestra je još uvijek milosrdno spavala. Ono što je nekad bilo njegov sin meškoljilo se i trzalo na svome Jaunt ležaju, dvanaestogodišnjak sa snježno-bijelom kosom i očima koje su bile nevjerojatno drevne, bjeloočnice već bolesno žućkaste. Bilo je to stvorenje starije i od vremena samog, prerušeno u dječaka; ali trzalo se i meškoljilo s nekom užasavajućom, opscenom zluradošću, a njegovi prigušeni, luđački hihoti tjerali su Jaunt poslužitelje da prestravljeno ustuknu. Neki od njih su pobjegli, premda su svi bili istrenirani da izađu na kraj baš s takvom, nezamislivom nesrećom.

Stare-mlade noge su se trzale i drhtale. Ruke u pandžama udarale su i okretale se i plesale po zraku; odjednom, spustile su se, a stvorenje koje je nekad bilo njegov sin počelo si je grepsti lice.

"Dulje je nego što misliš, tata!" hihotao je. "Dulje je nego što misliš! Zadržao sam dah kad su mi dali plin! Hito vidjeti! Vidio! Dulje je nego što misliš!"

Hihoćući i podvriskujući, stvorenje na Jaunt ležaju odjednom si je izgreblo oči. Krv je posukljala. Soba za oporavak odjednom se pretvorila u ptičji kavez pun vrištanja.

"Dulje je nego što misliš, tata! Vidio sam! Vidio sam! Dugi Jaunt! Dulje je nego što misliš -"

Reklo je i druge stvari prije nego što su ga Jaunt poslužitelji konačno uspjeli odvesti, kotrljajući mu ležaj dok je ono vrištalo i grebalo oči koje su vidjele nepojmljivo za vijeke vjekova; reklo je i druge stvari, a onda je počelo vrištati, ali Mark Oates to nije čuo jer je dotad već i sam vrištao.

Gaža na vjenčanju

Godine 1927. svirali smo jazz u ilegalnom baru malo južnije od Morgana, Illinois, gradića stotinu i dvadeset kilometara od Chicaga. Bila je to prava vukojebina, na trideset kilometara uokolo nije bilo nijednog velikog grada. Ali bilo je puno seoskih momaka koji su htjeli nešto jače od Moxieja{12} nakon vrelog dana na poljima, i puno cura koje su htjele postati jazzerice i izlazile sa svojim momcima, kaubojima iz lokalnih gradića. Bilo je i nešto oženjenih ljudi (uvijek ih se prepozna, prijatelju: mogli bi isto tako nositi i natpis) koji su otišli daleko od svoga kraja da budu gdje ih nitko neće prepoznati dok se valjaju u sijenu sa svojim ne-baš-legalnim djevojkama.

Bilo je to dok je jazz još bio jazz, a ne galama. Imali smo peteročlani kombo - bubnjevi, horna, trombon, klavir, truba - i bili smo prilično dobri. Bilo je to tri godine prije nego što smo snimili svoju prvu ploču, i četiri godine prije zvučnog filma.

Svirali smo "Bamboo Bay" kad je ušao taj krupan tip, odjeven u bijelo odijelo, pušeći lulu koja je imala više zavijutaka nego francuski rog. Cijeli bend je dotad već bio malo pod gasom, ali publika je bila totalno mortus, i opako su rasturali bar. Ali bili su dobro raspoloženi: cijele večeri nije izbila ni jedna tučnjava. Svi mi dečki znojili smo se kao da smo pod tušem, a Tommy Englander, tip koji je vodio bar, stalno nam je slao viskač, mekan kao guščji jastuk. Englander je bio dobar gazda, i sviđao mu se naš zvuk. Naravno, zato sam ga volio k'o brata.

Tip u bijelom odijelu sjeo je za šank i ja sam ga zaboravio. Dovršili smo set s "Aunt Hagar's Bluesom", to je bila pjesma koja se u to doba u vukojebinama smatrala lascivnom, i dobili smo dobar, glasan aplauz. Manny se široko kesio dok smo silazili sa scene. Bila je tu neka usamljena cura u zelenoj večernjoj haljini koja me cijelu večer pogledavala. Bila je crvenokosa, a ja sam oduvijek slab na njih. Primio sam signal iz njenog pogleda i načina kako je nagnula glavu, pa sam počeo vijugati kroz gužvu da vidim jel' bi dama piće.

Bio sam na pola puta do nje kad je čovjek u bijelom odijelu stao pred mene. Iz blizine, djelovao je poprilično opako. Kosa mu se na potiljku dizala u zrak usprkos mirisu koji je djelovao kao da je izlio na glavu cijelu bocu Wildrootovog krem-ulja, a imao je i one bezizražajne, čudno sjajne oči kakve imaju neke ribe iz velikih dubina.

"Hoću pričat' s tobom vani", rekao je.

Crvenokosa je napućila usne i skrenula pogled.

"Može čekati", rekoh ja. "Pustite me da prođem."

"Zovem se Scollay. Mike Scollay."

Poznavao sam to ime. Mike Scollay je bio sitni gangster iz Shytowna{13} koji si je pivu i promincle plaćao krijumčareći cugu iz Kanade. Opake stvari koje su krenule iz zemlje u kojoj muškarci nose suknje i sviraju gajde. Kad ne paze na kotlove, naravno. Njegova slika nekoliko se puta pojavljivala u novinama. Posljednji put kad mu je neki drugi macan iz plesnjaka priprijetio pištoljem.

"Dosta si daleko od Chicaga, prijatelju", rekoh ja.

"Poveo sam i dadilje", reče on, "ništa ne brini. Van."

Crvenokosa me opet pogledala. Pokazao sam na Scollaya i slegnuo ramenima. Ona puhne kroz nos i okrene mi leđa.

"Eto", rekoh. "To si mi zaribao."

"Takvih curica u Chiju ima na svakom uglu", reče on.

"Nisam htio neku s ugla."

"Van."

Slijedio sam ga van. Zrak mi je na koži bio prohladan nakon zadimljene atmosfere kluba, slatkast od svježe pokošenog sijena. Zvijezde su izašle, meke i svjetlucave. I razbijači su izašli, ali oni nisu djelovali meko, a jedino što je svjetlucalo bili su vrhovi njihovih cigareta.

"Imam posao za tebe", reče Scollay.

"Ma nemoj."

"Plaćam dvije stotke. Podijeli s bendom ili si zadrži stoticu za sebe." "O čemu je riječ?"

"O gaži, o čemu drugom? Sekica mi se udaje za muža. Hoću da vi svirate na svadbi. Ona voli Dixieland. Neki moji dečki kažu da ste vi dobri u Dixielandu."

Rekao sam vam da je bilo lijepo raditi za Englandera. Plaćao nam je osamdeset zelembaća tjedno. Ovaj tip nam je nudio dvaput više za samo jednu gažu.

"Od pet do osam, sljedeći petak", reče Scollay. "U dvorani Sinovi Erinini, u Ulici Grover."

"To je previše", rekoh ja. "Otkud to?"

"Dva su razloga", reče Scollay. Puckao je svojom lulom. Djelovala je nekako neprikladno usred njegovog grubijanskog lica. Trebao je imati zeleni Lucky Strike obješen iz ugla usana, ili možda Sweet Caporal. Cigareta svih probisvijeta. S tom lulom nije izgledao kao probisvijet. S lulom je izgledao tužno i smiješno.

"Dva su razloga", ponovio je. "Možda ste čuli da me Grk pokušao ukokati."

"Vidio sam sliku u novinama", rekoh ja. "Ti si onaj što se pokušava sakriti u pločniku."

"Pametnjaković", zarežao je, ali bez pravog bijesa. "Postajem prevelik za njega. Grk stari. Misli presitno. Trebao bi se vratiti u svoju domaju, piti maslinovo ulje i gledati Pacifik."

"Mislim da je tamo Egejsko more", rekoh ja.

"Jebe mi se živo i da je jezero Huron", reče on. "Fora je u tome što on ne želi biti star. Još uvijek me želi dohvatiti. Ne zna što se sprema iako mu je pred očima."

"A spremaš se ti."

"Jebeno točno."

"Drugim riječima, plaćaš nam dvije stotke jer bi na zadnjem broju mogli imati aranžman s Enfieldovim puškama."

Licem mu je bljesnuo bijes, ali bilo je tamo još nečega. Tada još nisam znao čega, ali mislim da sada znam. Bila je to tuga. "Stari moj, ja imam najbolju zaštitu koja se može dobiti za živu lovu. Ako bilo tko nepoćudan gurne nos unutra, neće dobiti priliku ni da ponjuši."

"A što je drugi razlog?"

Progovorio je tiho. "Sestra mi se udaje za Talijana."

"Dobrog katolika kao što si ti", narugao sam se tiho.

Bijes je opet bljesnuo, užaren, i načas sam pomislio da sam ga gurnuo predaleko. "Dobar mick{14} Dobar, stari, otrcano irski mick, sinko, i nikad to nemoj zaboraviti!" A onda je dodao, skoro pretiho da bi ga se čulo: "Iako sam izgubio većinu kose, bila je crvena."

Zaustio sam nešto reći, ali nije mi dao priliku. Okrenuo me i spustio glavu sve dok nam se nosevi nisu skoro doticali. Još nikad nisam na bilo čijem licu vidio takav bijes i poniženost i ljutinu i odlučnost. Ovih dana na bijelim licima ne vidiš takve izraze, koji znaju što znači biti povrijeđen, i ponižen. Sva ta ljubav i mržnja. Ali vidio sam ih na njegovom licu te noći, i znao sam da bih mogao izbaciti još par prepametnih fora i ostati bez dupeta.

"Debela je", napola je prošaptao, a na dahu sam mu osjetio miris bombona s ribizlama. "Puno ljudi mi se smijalo iza leđa. Ali ne smiju se kad ih vidim, to ću ti reći, gospon svirač horne. Jer možda je taj žabar sve što ona može dobiti. Ali ti se nećeš smijati ni meni, ni njoj, ni žabaru. A neće ni itko drugi. Jer ćete svirati preglasno. Nitko se neće smijati mojoj sekici."

"Mi se nikad ne smijemo na gažama kad sviramo. Preteško je puhati u hornu."

To je opustilo napetost. Nasmijao se - kratak, lajavi smijeh. "Budite tamo, spremni za svirku, u pet. Sinovi Erinini, Ulica Grover. Platit ću vam i put, u oba smjera."

Nije pitao. Osjećao sam se kao da me kamion gurao, ali nije mi dao vremena da raspravljamo o mogućoj odluci. Već je odlazio, a jedna od njegovih dadilja otvarala je stražnja vrata kupe Packarda.

Odvezli su se. Ja sam još neko vrijeme ostao vani i pušio. Večer je bila meka i lijepa, a Scollay je sve više i više djelovao kao neki ružan san. Taman sam poželio da donesemo scenu van na parkiralište i zasviramo kad me Biff potapšao po ramenu.

"Vrijeme", rekao je.

"Okay."

Vratili smo se natrag unutra. Crvenokosa je odabrala nekog prosijedog mornara koji je djelovao kao da je duplo stariji od nje. Ne znam što je netko iz američke mornarice radio u Illinoisu ali, što se mene ticalo, mogla si ga je zadržati ako ima tako loš ukus, jer meni baš i nije bilo sasvim dobro. Viskač mi je udario u glavu, a Scollay je djelovao puno stvarnije ovdje unutra, gdje su isparenja onoga što on i njegovi kolege prodaju dovoljno snažna da se može i plivati na njima.

"Dobili smo zahtjev za 'Camptown Races'", reče Charlie.

"Zaboravi", rekoh ja oštro. "Te stvari za kmice ne sviramo prije ponoći."

Vidio sam kako se Billy Boy ukočio dok je sjedao za klavir, a onda mu se lice opet umirilo. Mogao sam samog sebe zviznuti u dupe ali, jebemu, čovjek ne može preko noći promijeniti brzine na ustima, pa čak ni za godinu dana, možda ni za deset. U to doba, kmica je bila riječ koju sam mrzio, i stalno govorio.

Prišao sam mu. "Oprosti, Bili - večeras nisam svoj."

"Jasno", rekao je, ali oči su mu gledale preko moga ramena i znao sam da nije prihvatio moju ispriku. To je bilo gadno, ali reći ću vam što je bilo još gadnije - spoznaja da se razočarao u meni.

Ispričao sam im za gažu tijekom sljedeće pauze, otvoreno im priznajući koliko je love u pitanju i da je Scollay gangster (iako im nisam rekao za drugog gangstera koji ga hoće koknuti). Rekao sam im i da je Scollayeva sestra debela i da je Scollay osjetljiv na to. Tko god se dosjeti viceva o kopnenim brodovima može završiti s trećom nosnicom, malo iznad druge dvije.

Stalno sam gledao u Billy-Boya Williamsa dok sam govorio, ali na njegovoj faci se ništa nije dalo pročitati. Bilo bi lakše skužiti što misli orah čitajući nabore na njegovoj ljusci. Billy-Boy je bio najbolji klavirist kojeg smo ikad imali, i svima nam je bilo žao zbog sitnica koje su ga znale zakačiti kad bismo putovali s jednog mjesta na drugo. Na jugu je bilo najgore, naravno - Jim Crow{15} vagon, odvojeni odjeli za kmice u kinima, takve stvari - ali ni na sjeveru baš nije bilo bajno. Ali što sam mogao? Ha? Vi mi recite. U to doba, s tim razlikama se moralo živjeti.

Pojavili smo se u dvorani Sinova Erininih u petak u četiri, sat vremena ranije. Dovezli smo se posebnim Fordovim kamionetom koji smo složili Biff i Manny i ja. Stražnji kraj bio je prekriven platnom, a na pod smo pričvrstili dva ležaja. Čak smo imali i električni rešo koji je radio na akumulator, a s vanjske strane smo ispisali naziv benda.

Dan je bio perfektan - živo savršenstvo da umreš, s malim bijelim ljetnim oblačićima koji su bacali sjene na polja. Ali kad smo ušli u grad bilo je vruće i nekako smrknuto, puno gužve i galame kakvu zaboraviš u mjestima kao što je Morgan. Dok smo stigli do dvorane, odjeća mi se lijepila za tijelo i trebalo mi je neko mjesto za pranje ruku. A dobro bi mi došla i čašica viskača Tommyja Englandera.

Sinovi Erinini bili su velika drvena zgrada povezana sa crkvom u kojoj se Scollayeva sekica udavala. Ako ste ikad jeli katoličke keksiće, sigurno znate kakav je to tip mjesta - sastanci katoličke mladeži utorkom, tombola srijedom, i druženje za klince subotom uvečer.

Poredali smo se na pločniku, a svatko je od nas u jednoj rucio nosio svoj instrument, a u drugoj po neki dio Biffovih bubnjeva. Neka mršava gospođa praktički bez sisa je unutra usmjeravala promet. Dva oznojena čovjeka vješala su ukrase od krep-papira. Na jednom kraju dvorane bila je scena za bend, a iznad nje natpis i par velikih ružičastih vjenčanih zvona od papira. Svjetlucava slova na natpisu ispisivala su SVE NAJBOLJE ZAUVIJEK MAUREEN I RICO

Maureen i Rico. Jebote, sad sam shvatio zašto je Scollay tako iznerviran. Maureen i Rico. Da padneš u nesvijest.

Mršava gospođa se spikirala na nas. Djelovala je kao da ima puna usta riječi, pa sam je prestigao. "Mi smo bend", rekao sam.

"Bend?" Nepovjerljivo je zatreptala prema našim instrumentima. "Oh. Nadala sam se da ste dostava hrane."

Nasmiješio sam se, kao da dostavljači hrane uvijek nose snare- bubnjeve i kutije za trombone.

"Možete -" počela je, ali baš tada nam je prišao neki fićfirić od kakvih devetnaest godina. Iz ugla usta visjela mu je cigareta, ali koliko sam ja vidio, jedina promjena izgleda koju mu je to donosilo bilo je suženje u lijevom oku.

"Otvarajte ta sranja", rekao je.

Charlie i Biff su pogledali u mene. Ja slegoh ramenima. Otvorili smo kutije a on je pregledao plehove. Kad nije vidio ništa što bi mogao napuniti i opaliti, odšetao se natrag do svoga ugla i sjeo na stolac na sklapanje.

"Možete odmah sve postaviti", nastavila je mršava gospođa kao da je nitko nije prekinuo. "U drugoj sobi je klavir. Moji ljudi će ga dovesti ovamo kad završimo postavljanje ukrasa."

Bili je već vukao svoje bubnjeve na malu scenu.

"Mislila sam da ste dostavljači hrane", ponovila je odsutno. "G. Scollay je naručio vjenčanu tortu, a ima i kanapea i govedskog pečenja i -"

"Stići će oni, gos'đo", rekoh ja. "Plaćate ih po dostavi."

"- dva pečena odojka i jedan kopun i gospodin Scollay će biti naprosto bijesan ako -" Ugledala je kako jedan od njenih ljudi zastaje da zapali cigaretu točno ispod obješene vrpce od krep-papira, i povikala: "HENRY!" Čovjek je poskočio kao da ga je netko upucao. Ja sam zbrisao na scenu.

Sve smo postavili do petnaest do pet. Charlie trombonaš se zagrijavao na gluho, a Biff je razgibavao zglobove. Dostavljači su stigli u 4:20, a gospođica Gibson (tako se zvala mršava gospođa; ona se profesionalno bavila takvim stvarima) ih je skoro izljubila.

Postavljena su četiri dugačka stola, i pokrivena bijelim stolnjacima, a četiri crnkinje s kapicama i pregačama postavljale su stolove. Torta je prevezena u sredinu prostorije, da joj se svi mogu diviti. Imala je šest katova, a na vrhu su stajali mala mladenka i mladoženja.

Izašao sam van na pljugu i negdje na pola sam ih čuo kako stižu - uz trubu i silnu galamu. Ostao sam na mjestu sve dok nisam ugledao kako vodeći auto skreće kroz ugao odmah do crkve, a onda sam ugasio pljugu i ušao unutra.

"Stižu", rekao sam gospođici Gibson.

Problijedila je i zaljuljala se na nogama. To je bila gospođa koja se trebala baviti nekom drugom profesijom - možda unutarnjim uređenjem, ili knjižničarstvom.

"Sok od rajčice" zavrištala je. "Donesite sok od rajčice!"

Vratio sam se na scenu i pripremili smo se. Već smo radili ovakve gaže - koji kombo nije? - i kad su se vrata otvorila, krenuli smo s ragtime-verzijom "Vjenčane koračnice" za koju sam sam napravio aranžman. Ako mislite da to zvuči kao neki koktel od limunade, moram se složiti s vama, ali na većini svadbi na kojima smo to svirali svi su se oduševili, a upravo tako se dogodilo i ovdje. Svi su zapljeskali i počeli vikati i fućkati, a onda su krenuli brbljati. Ali po načinu kako su neki od njih tapkali nogama dok su govorili, vidio sam da nas ipak čuju. Krenuli smo - činilo mi se da će to biti dobra gaža. Znam ja što se govori o Ircima, i većina toga je istinita, ali, prokleto mu bilo! ne znaju se ne zabavljati kad se jednom nabriju na to.

Svejedno, moram priznati da sam skoro upropastio cijeli broj kad su mladoženja i zarumenjena mladenka ušli u dvoranu. Obučen u frak i prugaste hlače, Scollay mi je dobacio opaki pogled, i možete biti sigurni da sam ga i te kako primijetio. Uspio sam zadržati mirnu facu, a i ostatku benda je to uspjelo - nitko se nije čak ni popiknuo na nekoj noti. Sva sreća. Svatovi pak, koji su djelovali kao da se skoro u cijelosti sastoje od Scollayevih snagatora i njihovih lutkica, već su znali kako stvari stoje. Morali su znati, ako su bili u crkvi. Ali ja sam unaprijed dobio samo blage naznake, moglo bi se reći.

Čuli ste za Jacka Sprata i njegovu ženu{16}. E, pa, ovo je bilo stoput gore.

Scollayeva sestra imala je onu crvenu kosu koju je Scollay gubio, i bila je dugačka i kovrčava. Ali ne ona lijepa jantarna boja koju možda zamišljate. Ne, ovo je bila crvena iz County Corka - žarka kao mrkva i smotana k'o feder. Prirodna boja njenog tena bila je bijela kao kiselo vrhnje, ali imala je skoro više pjegica nego čiste kože. A Scollay je ono rekao da je debela? Čovječe, to je bilo kao da kažeš da je Titanic imao malih problema na prvom putovanju. Bila je ljudski dinosaur - sto i pedeset kila, najmanje. Sve joj je otišlo u sise i bokove i guzicu i bedra, kao što se obično događa s debelim djevojkama, i ono što je trebalo biti seksi postalo je umjesto toga groteskno i zastrašujuće. Neke debele djevojke imaju patetično zgodna lica, ali Scollayeva sekica nije imala čak ni to. Oči su joj bile preblizu, usta prevelika, a imala je i uši kao na vrču za vodu. A onda još i pjegice. Čak i vitka, bila bi toliko ružna da bi sat stao kad bije vidio - ama, cijela urarska radnja bi stala.

Samo po sebi, to ne bi nikoga nasmijalo, osim ako nije blesav ili naprosto užasno zloban. Ali kad si u sliku pridodao još i mladoženju Rica, došlo ti je da se rasplačeš od smijeha. Mogao bi nositi i cilindar, i još uvijek bi dosegnuo tek gornju polovicu njene sjene. Djelovao je kao da bi mokar do kože težio kakvih četrdeset kila. Bio je mršav kao metla, tamnog, maslinastog tena. Kad bi se nervozno iscerio, zubi su mu djelovali kao drvena ograda.

Mi smo svirali dalje.

Scollay je zagrmio: "Mlada i mladoženja! Bog im dao svake sreće!" A ako se Bog ne iskaže, govorilo je njegovo namršteno čelo, bolje vam je da se vi potrudite oko toga - bar danas.

Svi su izvikivali odobravanje i pljeskali. Mi smo elegantno završili svoju točku, a to je izazvalo još aplauza. Scollayeva sestra Maureen se nasmiješila. Bože, usta su joj bila baš velika. Rico se kezio.

Na neko vrijeme, svi su se razmiljeli uokolo, jedući sir i hladni narezak na krekerima i pijući Scollayev najbolji švercani scotch. I ja sam strusio tri čašice između brojeva, i zasjenio je čak i viskač Tommyja Englandera.

Čak je i Scollay počeo djelovati sretnije - bar malo, u svakom slučaju.

Jednom je prošao kraj scene i dobacio: "Vi dečki dosta dobro svirate." Budući da nam je to rekao takav ljubitelj glazbe, shvatio sam to kao veliki kompliment.

Tik prije nego što su svi sjeli jesti, Maureen je i sama došla do scene. Iz blizine je bila još ružnija, a njena bijela haljina (oko te bebice bilo je omotano dovoljno bijelog satena da se prekrije bar tri kreveta) nije joj nimalo pomagala. Pitala nas je možemo li svirati "Roses of Picardy", kao Red Nichols i njegovi Five Pennies, jer joj je, rekla je, to najdraža pjesma. Možda je bila debela i ružna, ali nije bila napuhana - za razliku od nekih drugih sitnih riba koje su navraćale do nas sa svojim zahtjevima. Odsvirali smo, iako ne baš dobro. Svejedno, blaženo nam se nasmiješila i taj je osmijeh bio skoro dovoljan da je učini zgodnom, i pljeskala nam je kad smo završili.

Za večeru su sjeli negdje oko 6:15, a konobari gospođice Gibson su pomagali razdijeliti klopu. Navalili su kao hrpa živina, što baš i nije bilo neko iznenađenje, i stalno su i bez prestanka trusili onu opaku cugu. Nisam mogao ne gledati kako Maureen jede. Pokušao sam skrenuti pogled, ali stalno su mi se oči vraćale natrag, kao da se žele uvjeriti da doista vide ono što im se čini da vide. Ostali su trpali u sebe, ali kraj nje su djelovali kao stare dame u čajani. Nije više imala vremena za slatke osmijehe ili slušanje "Roses of Picardy"; mirno se pred nju moglo staviti znak s natpisom ŽENA RADI. Toj dami nije trebao nož i vilica; trebali su joj oprana lopata i pokretna traka. Bilo ju je tužno gledati. A Rico (preko ruba stola, kraj mladenke, virila mu je tek brada i par smeđih očiju prestrašenih kao u jelena) stalno joj je dodavao stvari, ne popuštajući onaj nervozni kez.

Napravili smo pauzu od dvadeset minuta dok se odvijao obred rezanja torte, gospođica Gibson nas je osobno nahranila u kuhinji. Tamo je bilo vruće kao u paklu s uključenim štednjakom, a nitko od nas nije bio baš previše gladan. Gaža je krenula s dobrim feelingom, a sad je sve djelovalo loše. Vidio sam to na licima svojih muzičara... a i na licu gospođice Gibson, kad smo već pri tome.

Dok smo se vratili na scenu, počelo se zaozbiljno piti. Tipovi opakog izgleda teturali su uokolo glupavo se cereći, ili stajali po uglovima pogađajući se oko kladioničarskih formulara. Nekoliko parova je htjelo plesati Charleston, pa smo odsvirali "Aunt Hagar's Blues" (grmalji su se oduševili) i "I'm Gorma Charleston Back to Charleston" i još nekoliko takvih brojeva. Jazz za komade. Debitantice su se drmusale po podiju, bljeskajući podvrnutim čarapama i tresući prstima kraj lica i vičući vu-du-di-o-do, fraza od koje mi dan-danas dođe da se pobljujem. Vani se mračilo. S nekih prozora su otpale zaštitne mrežice, i ulazili su moljci i lepršali oko svjetala na stropu. I, kao što kaže pjesma, bend je svirao dalje.

Mlada i mladoženja su stajali na rubu - ni jedno ni drugo nije djelovalo zainteresirano za rano povlačenje - skoro potpuno zanemareni. Čak i Scollay kao da je zaboravio na njih. Bio je prilično pijan.

Bilo je skoro 8:00 kad se čovječuljak uvukao unutra. Smjesta sam ga ugledao jer je bio trijezan i djelovao je prestravljeno; prestravljen kao kratkovida mačka u psetarnici. Prišao je Scollayju, koji je razgovarao s nekom mačkom odmah kraj scene, i potapšao ga po ramenu. Scollay se naglo okrenuo, a ja sam čuo svaku riječ koju su izrekli. Vjerujte mi, radije bih da nisam.

"Koji si pak ti?" upitao je Scollay nepristojno.

"Zovem se Demetrius", rekao je tip. "Demetrius Katzenos. Dolazim od Grka."

Pokreti na plesnom podiju su stali kao odrezani. Sakoi su se poraskopčavali, ruke su posegnule u unutarnje džepove. Vidio sam kako je Manny nervozan. Dovraga, ni ja baš nisam bio sasvim miran. Ali svirali smo dalje, možete se kladiti.

"Ma nemoj", rekao je Scollay tiho, skoro zamišljeno.

Tip je prasnuo: "Nisam ja htio doć, gospodine Scollay! Ali Grk ima moju ženu. Kaže da će je ubit ak vam ne prenesem poruku!"

"Koju poruku?" zareži Scollay. Olujni oblaci opet su mu se okupili na čelu.

"Kaže -" Tip je zastao, s izbezumljenim izrazom lica. Grlo mu je drhtalo kao da su riječi nešto stvarno, tjelesno, što je zapelo tamo i sad ga guši. "Reko je da vam kažem da je vaša sestra debela svinja. Reko je... reko je..." Oči su mu divlje zakolutale vidjevši Scollayev miran izraz. Ja sam bacio pogled prema Maureen. Djelovala je kao da ju je netko pljusnuo. "Rekoje da je svrbi. Kaže, kad debelu ženu svrbe leđa, kupi si češkalicu. Kaže, kad ženu svrbi gdje ne treba, kupi si muškarca."

Maureen je ispustila silan, prigušen povik i istrčala plačući. Pod se zatresao. Rico je zateturao za njom, izbezumljenog lica. Kršio je ruke.

Scollayu su obrazi toliko porumenili da su stvarno bili ljubičasti. Napola sam - možda i više od napola - očekivao da će mu mozak naprosto zaprštati kroz uši. Vidio sam isti onaj izraz lude agonije koji sam ugledao u mraku ispred Englanderovog bara. Možda je bio samo jeftini gangster, ali bilo mi ga je žao. I vama bi bilo.

Kad je progovorio, glas mu je bio vrlo tih - skoro blag.

"Ima li još što?"

Mali Grkić je drhtao. Glas mu je pucao od strave. "Molim vas, nemojte me ubit, gospodine Scollay! Moja žena - Grk drži moju ženu! Nisam htio reć sve te stvari! Drži mi ženu, moju ženu -"

"Neću ti nauditi", rekao je Scollay još mirnije. "Samo mi reci do kraja."

"Kaže da vam se cijeli grad smije."

Prestali smo svirati, i načas je vladala mrtva tišina. Onda je Scollay podigao pogled prema stropu. Obje ruke su mu se tresle, držao ih je ispružene ispred sebe. Stezao ih je u šake tako snažno da se činilo kao da vidim tetive kako mu se napinju kroz košulju.

"U REDU! "povikao je. "UREDU!"

Krenuo je prema vratima. Dva njegova čovjeka pokušala su ga zaustaviti, pokušala mu reći da je to samoubojstvo, točno ono što Grk želi, ali Scollay je bio poput luđaka. Oborio ih je i izjurio van u crnu ljetnu noć.

U mrtvačkoj tišini koja je uslijedila, čuo sam samo izmučeno disanje glasnika i, negdje daleko otraga, tiho jecanje mladenke.

Negdje u tom trenutku, onaj klinac koji nas je bio pretresao kad smo tek stigli promrmljao je psovku i pojurio prema vratima. On je bio jedini.

Prije nego što je dospio makar i do velike papirnate djeteline obješene u ulazu, automobilske gume zastrugale su po betonu, a motori su zabrujali - puno motora. Zvučalo je kao utrka na Dan sjećanja u Brickyardu.

"O, dragi Jezus!" zavrištao je klinac s vrata. "Cijeli jebeni karavani Dolje, gazda! Dolje! Dolje - "

Noć je eksplodirala od pucnjave. Tamo vani je minutu-dvije zvučalo kao Prvi svjetski rat. Meci su zujali kroz otvorena vrata dvorane, i jedna od lampi na stropu iznad naših glava je eksplodirala. Vani, noć je blistala od vatrometa iz Winchesterki. A onda su automobili zavijajući otišli dalje. Jedna mačka istresala je rasprsnuto staklo iz svoje bubi-frizure.

Sad kad je opasnost prestala, ostatak snagatora je pojurio van. Vrata prema kuhinji s treskom su se otvorila i Maureen je opet projurila kroz njih. Sve je na njoj podrhtavalo. Lice joj je bilo podbuhlije no ikad. Rico je jurio za njom kao izbezumljeni sluga. Izašli su kroz vrata.

Gospođica Gibson pojavila se u praznoj dvorani, razrogačenih i šokiranih očiju. Čovječuljak koji je započeo cijelu nevolju svojim muzičkim telegramom je zbrisao.

"Čula sam pucnjavu", promrmljala je gospođica Gibson. "Što se dogodilo?"

"Mislim da je Grk ohladio blagajnu", rekao je Biff.

Zabuljila se u mene, zbunjena, ali prije nego što sam joj mogao prevesti, Billy-Boy je rekao, svojim tihim, ljubaznim glasom: "Hoće reći da su gospodina Scollaya upravo ukokali, gos'đice Gibson."

Gospođica Gibson je buljila u njega a oči su joj se sve više i više širile, a onda se onesvijestila. I meni bi nesvijest dobro došla u tom času.

Baš tada, izvana je dopro najstrašniji vrisak koji sam ikad čuo, do tad i otad. To nevjerojatno zavijanje samo se nastavljalo i nastavljalo. Nisi morao zaviriti kroz vrata da shvatiš tko to nariče vani na cesti, jadikujući nad svojim mrtvim bratom iako su na putu i murjaci i piskarala.

"Brišimo", promrmljao sam. "Brzo."

Spakirali smo se u manje od pet minuta. Neki snagatori vratili su se natrag unutra, ali oni su bili previše pijani i previše prestravljeni da obrate pažnju na nas.

Izašli smo kroz stražnja vrata, svatko noseći po dio Biffovih bubnjeva. Morali smo biti pravi paradni prizor tako hodajući na cesti, da nas je itko vidio. Ja sam išao prvi, sa svojom hornom pod rukom i po jednom činelom u svakoj ruci. Dečki su stajali na uglu na kraju kvarta dok sam se ja vraćao po kamion. Murja se još nije pojavila. Krupna djevojka još je bila nadvijena nad tijelom svoga brata, nasred ceste, zavijajući kao zloslutna vještica dok je njen sićušni mladoženja jurio oko nje kao mjesec koji kruži oko znatno većeg planeta.

Odvezao sam se do ugla, a dečki su sve potrpali otraga navrat- nanos. Onda smo zbrisali. Vozili smo u prosjeku sedamdeset kilometara na sat cijelim putem natrag do Morgana, kakva god bila cesta, i Scollayevi snagatori sigurno se nisu ni potrudili spomenuti nas murjacima, ili se murjacima živo fućkalo, jer nas nikad nisu došli potražiti.

A nismo nikad dobili ni svojih dvjesto dolara.

Došla je u bar Tommyja Englandera kakvih deset dana kasnije, debela irska cura u crnoj haljini za korotu. Crnina joj nije stajala ništa bolje nego bijeli saten.

Englander je sigurno znao tko je (slika joj je objavljena u čikaškim novinama zajedno sa Scollayevom) jer joj je dao zaseban stol i ušutkao par pijanaca za šankom koji su joj se podsmjehivali.

Bilo mi je žao nje, kao što mi je ponekad žao Billy-Boya. Gadno je biti izvana. Ne moraš i sam biti tamo vani da bi to shvatio, premda priznajem da ne možeš shvatiti točno kako je to. A ona je bila jako draga, ono malo što sam ja razgovarao s njom.

Kad smo došli do pauze, prišao sam njenom stolu.

"Žao mi je zbog vašeg brata", rekao sam nespretno. "Znam da mu je bilo jako stalo do vas, i -"

"Mogla sam i sama ispaliti te metke", rekla je. Zurila je u svoje ruke, a sad kad sam ih primijetio shvatio sam da je to zapravo najljepša stvar na njoj, sitna i lijepa. "Sve što je onaj čovječuljak rekao je istina."

"No, pa dajte" odgovorio sam, non sequitur prve vrste, ali što sam drugo mogao reći? Bilo mi je žao što sam joj prišao, tako je čudno govorila. Kao da je sasvim sama, i luda.

"Ali neću se razvesti od njega", nastavila je. "Prije bih se ubila i osudila si dušu na pakao."

"Ne govorite tako", rekoh ja.

"Zar se nikad niste htjeli ubiti?" upitala je, strastveno me gledajući. "Zar ne poželite tako nešto čak ni kad vas ljudi iskorištavaju i onda vam se smiju? Ili vam nitko nikad nije učinio tako nešto? Možda tvrdite tako, ali oprostit ćete mi ako vam ne vjerujem. Znate li kakav je to osjećaj, jesti i jesti i mrziti se zbog toga i onda jesti još više? Znate li kakav je to osjećaj, ubiti vlastitog brata zato što ste debeli!"

Ljudi su se počeli ogledavati, a pijanci su opet hihotali.

"Žao mi je", prošaptala je.

Htio sam joj reći da je i meni žao. Htio sam joj reći... oh, bilo što, valjda, od čega bi joj bilo bolje. Zavikati dolje do onog mjesta gdje se skrivala, usred sveg tog sala. Ali ama baš ništa mi nije palo na pamet.

Pa sam samo rekao: "Moram ići. Moramo odsvirati još jedan set."

"Naravno", rekla je tiho. "Naravno da morate... inače će se početi smijati vama. Ali došla sam jer - hoćete li odsvirati 'Roses of Picardy'? Baš mi se svidjelo kako ste je odsvirali na svadbi. Hoćete li mi to učiniti?"

"Jasno", rekao sam. "Vrlo rado."

I jesmo. Ali otišla je na pola pjesme, a budući da je to malo sladunjavo za bar kao što je Englanderov, prekinuli smo je i prebacili se u ragtime-verziju "The Varsity Draga". To ih je uvijek razvalilo. Ostatak večeri pio sam previše, i do zatvaranja sam potpuno zaboravio na nju. Pa, skoro.

Kad smo odlazili, shvatio sam - Što sam joj trebao reći. Život ide dalje - to sam joj trebao reći. To se govori ljudima kad izgube nekoga koga vole. Ali, kad sam bolje promislio, bilo mi je drago što nisam. Jer ona se možda baš toga bojala.

Naravno, sad svi znaju za Maureen Romano i njenog supruga Rica, koji ju je nadživio kao gost poreznih obveznika, u državnom zatvoru Illinois. Kako je ona preuzela Scollayevu sitnu organizaciju i pretvorilaje u prohibicijsko carstvo usporedivo s Caponeovim. Kako je izbrisala vođe drugih dviju bandi iz North Sidea, i progutala njihove operacije. Kako je dala da joj dovedu Grka, i navodno ga ubila zabivši mu komad klavirske žice kroz lijevo oko u mozak a on je klečao pred njom i slinio i preklinjao je da ga poštedi. Izbezumljeni sluga Rico postao joj je desna ruka, i bio je i sam odgovoran za desetke mafijaških ubojstava.

Pratio sam Maureenine pothvate sa Zapadne obale, gdje smo snimali neke prilično uspješne ploče. Ali bez Billy-Boya. On je sastavio svoj vlastiti bend nedugo nakon što smo otišli od Englandera, potpuno crni kombo koji je svirao Dixieland i ragtime. Jako su dobro prošli dolje na jugu, i bilo mi je drago zbog njih. A i nama je to odgovaralo. Puno mjesta nije nas htjelo primiti ni na audiciju dok imamo Crnca sa sobom.

Ali pričao sam vam o Maureen. Bila je izvrsna za novine, ne samo zato što je bila neka vrsta Ma Baker, samo s mozgom, premda je i to igralo određenu ulogu. Bila je užasno velika i bila je užasno zla, i Amerikanci širom zemlje osjećali su neku čudnu vrstu privrženosti prema njoj. Kad je 1933. godine umrla od srčanog udara, neke novine su tvrdile da je težila dvjesto i trideset kila. Ja u to sumnjam, ipak. Nitko se toliko ne udeblja, zar ne?

U svakom slučaju, njen pogreb bio je na svim naslovnicama. To je više no što se može reći za njenog brata, koji tijekom cijele svoje bijedne karijere nije dospio dalje od crne kronike. Njen lijes nosilo je desetero ljudi. Bila je njihova slika u jednom tabloidu. Tu je sliku bilo grozno pogledati. Lijes joj je bio veličine hladnjače za meso - a, na određeni način, točno je to i bio.

Rico nije bio dovoljno pametan da sam drži stvari pod kontrolom, i uhvatili su ga zbog napada s namjerom da ubije već sljedeće godine.

Ja se nikad nisam uspio do kraja riješiti nje, ni izmučenog, izbezumljenog načina kako me Scollay gledao one prve noći kad je govorio o njoj. Ali kad se osvrnem, ne mogu prema njoj osjećati baš previše samilosti. Debeli ljudi uvijek mogu prestati jesti. Tipovi kao što je Billy-Boy Williams mogu samo prestati disati. Još uvijek ne vidim nikakav način na koji sam mogao pomoći bilo njoj bilo njemu, ali svejedno svako toliko zbog toga osjećam neku vrstu grizodušja. Vjerojatno samo zato što sam sad puno stariji i više ne spavam tako dobro kao kad sam bio klinac. To je sve, zar ne?

Zar ne?

Paranoik: čarolija

Ne mogu više van. Neki čovjek je kraj vrata u kišnom kaputu i sa cigaretom.

Ali zapisao sam ga u svoj dnevnik i koverte su sve spremne na krevetu, krvavo crvene u sjaju natpisa na baru preko puta.

On zna, ako umrem (ili samo nestanem) dnevnik putuj e i svi će doznati čak i CI A u Virginiji

500 koverti kupljenih u 500 dućana, svaki drugačiji i 500 bilježnica s po 500 stranica svaka.

Spreman sam Vidim ga odavde gore.

Cigareta mu trepće tik iznad ovratnika ogrtača a negdje je neki čovjek u podzemnoj što sjedi pod reklamom Black Velveta i misli moje ime.

Ljudi su me raspravljali u stražnjim sobičcima. Ako telefon zazvoni, čuje se samo mrtvo disanje.

U baru preko puta, revolver kratke cijevi promijenio je ruke u muškom zahodu.

Svaki metak ima moje ime na sebi.

Moje je ime zapisano u tajnim dosjeima i pretraženo u novinskim arhivima.

Moju majku su istraživali; hvala Bogu što je mrtva.

Imaju primjerke rukopisa i proučavaju petlje slova p i crte preko slova t.

Moj brat je s njima, jesam li vam rekao? Žena mu je Ruskinja, a on stalno traži da ispunjavam neke formulare. Zapisao sam to u svoj dnevnik. Slušajte -slušajte molim, slušajte: morate slušati.

Na kiši, na autobusnoj stanici, crne vrane s crnim kišobranima pretvaraju se da gledaju na sat, ali kiša ne pada. Oči su im srebri dolari. Neki su akademici koje plaća FBI većinom stranci koji se slijevaju niz naše ulice. Zavarao sam ih sišao s busa na uglu 25. i Lexa gdje me taksist promatrao preko novina.

U sobi iznad mene, neka starica je spustila električnu sisaljku na svoj pod.

Ona šalje zrake kroz moje električne instalacije pa sad pišem u mraku pri svjetlu znaka s bara.

Kažem vam da znam.

Poslali su mi psa smeđih mrlja s radijskom paučinom u nosu. Utopio sam ga u sudoperu i zapisao to u dosjeu GAMA.

Više ne gledam poštu. Razglednice su pisma-bombe. (Odmaknite se! Prokleti bili! Odmaknite se, znam ja visoke ljude! Kažem vam, znam ja jako visoke ljude!)

Zalogajnica je popločena podom koji govori a konobarica tvrdi da je bila sol, ali znam ja arsen kad ga staviš pred mene. I žuti okus senfa da se prikrije gorki miris badema. Vidio sam čudna svjetla na nebu.

Sinoć, neki mračni čovjek bez lica puzao je kroz petnaest kilometara kanalizacije da mi izađe u zahodu, slušajući telefonske pozive kroz jeftino drvo svojim kromiranim ušima. Kažem ti, čovječe, čujem.

Vidio sam njegove blatne otiske ruku na porculanu.

Više se ne javljam na telefon, jesam li vam to rekao?

Planiraju poplaviti zemlju muljem. Planiraju provale.

Imaju liječnike koji promoviraju čudne položaje za seks. Prave laksative na koje se navučeš i supozitorije koji pale. Znaju kako ugasiti sunce zračnim topovima.

Oblažem se ledom - jesam li vam to rekao? To zavarava njihove infraskopove. Znam čarolije i nosim amajlije

Možda mislite da me imate ali mogao bih vas uništiti svakog trena. Svakog trena. Svakog trena.

Hoćeš li malo kave, ljubavi?

Jesam li vam rekao da više ne mogu van? Neki čovjek je kraj vrata u kišnom kaputu.

Splav

Od Sveučilišta Horlick u Pittsburghu do jezera Cascade bilo je šezdeset i pet kilometara, i premda u tom dijelu svijeta mrak u listopadu pada rano, i premda nisu krenuli sve do šest sati, na nebu je još bilo malo svjetla kad su stigli. Došli su Dekeovim Camarom. Deke nije gubio vrijeme kad je bio trijezan. Nakon par piva, njegov Camaro bi hodao i plesao.

Jedva da je zaustavio auto kraj reda stupica između parkirališta i plaže a već je izašao i skidao si košulju. Oči su mu pretraživale vodu u potrazi za splavi.

Randy je izašao sa suvozačkog mjesta, malo nevoljko. Istini za volju, to je bila njegova zamisao, ali nije očekivao da će je Deke tako ozbiljno shvatiti. Djevojke su se vrpoljile na stražnjem sjedalu, pripremajući se za izlazak.

Dekeove oči nemirno su pretraživale vodu s jedne strane na drugu (oči snajperista, pomislio je Randy s nelagodom), a onda se uperile u jednom smjeru.

"Tamo je!" povikao je, pljesnuvši haubu Camara. "Baš kao što si rekao, Randy! Prokleto mu bilo! Tko zadnji, magarac!"

"Deke -" počeo je Randy, popravljajući naočale na svome nosu, ali dalje se nije trudio, jer je Deke preskočio ogradu i sjurio se niz plažu, ne osvrćući se prema Randyju ili Rachel ili LaVerne, gledajući samo prema splavi, koja je bila ukotvljena kakvih pedeset metara dalje na jezeru.

Randy se osvrnuo, kao da se želi ispričati djevojkama što ih je uvalio u ovo, ali one su gledale u Dekea - to što je Rachel gledala u njega je bilo u redu, Rachel je bila Dekeova djevojka, ali i LaVerne je gledala u njega i Randy je osjetio vreli, kratak bljesak ljubomore koji ga je pokrenuo. Skinuo je svoju majicu, bacio je kraj Dekeove, i preskočio ogradu.

"Randy!" povikala je LaVerne, a on je samo rukom mahnuo kroz sivi sumračni listopadski zrak, pozivajući je, i mrzeći se pomalo zbog toga - sad nije bila sigurna, možda je bila spremna i odustati. Zamisao o listopadskom plivanju na pustom jezeru naprosto nije više bila samo dio udobnog, dobro osvijetljenog nadmetanja u preseravanju u stanu koji su on i Deke dijelili. Sviđala mu se, ali Deke je bio jači. I prokleto mu bilo ako se ona ne pali na Dekea, i prokleto mu bilo ako ga to ne iritira.

Deke je otkopčao svoje traperice, još uvijek u trku, i gurnuo ih sa svojih vitkih bokova. Nekako se do kraja izvukao iz njih bez zastajanja, pothvat koji Randy ne bi mogao ponoviti ni za tisuću godina. Deke je trčao dalje, sad samo u kupaćim gaćama, a mišići u njegovim leđima i bedrima predivno su radili. Randy je bio više nego svjestan svojih vlastitih mršavih bokova dok je spuštao svoje levisice i nespretno ih otresao s nogu - kod Dekea je to bio balet, kod njega burleska.

Deke je pljusnuo u vodu i zaurlao: "Hladno! Majko Isusova!"

Randy je oklijevao, ali samo u svome umu, gdje stvari traju dulje - ta voda ima temperaturu od sedam stupnjeva, najviše deset, govorio mu je njegov um. Srce bi ti moglo stati. On se spremao za medicinu, znao je da je to istina... ali u tjelesnom svijetu nije nimalo oklijevao. Skočio je unutra, i načas mu je srce doista stalo, ili se bar tako činilo; dah mu je zapeo u grlu i mora se natjerati da udahne a sva koža pod vodom mu je otupjela. Ovo je ludo, pomislio je, a onda: Ali tvoja zamisao, Pancho. Počeo je plivati za Dekeom.

Dvije djevojke načas su se gledale, onda LaVerne slegne ramenima i isceri se. "Ako mogu oni, možemo i mi", rekla je, skidajući svoju Lacoste majicu da otkrije skoro proziran grudnjak "Zar nemaju cure navodno dodatni sloj sala?"

A onda je preskočila ogradu i potrčala prema vodi, otkapčajući si hlače. Čas kasnije, Rachel ju je slijedila, slično kao što je Randy slijedio Dekea.

Djevojke su došle u stan sredinom popodneva - utorkom je najkasnije predavanje je svima njima završavalo u jedan. Dekeov mjesečni džeparac je upravo stigao - jedan od bivših studenata ludih za nogometom (igrači su ih nazivali "anđelima") brinuo se da svakog mjeseca dobije dvjesto dolara u gotovim - i u hladnjaku je bio cijeli sanduk piva, a na Randyjevom otrcanom stereu svirao je novi album Night Rangera. Njih četvero bacilo se na posao da se ugodno podnapiju. Nakon nekog vremena, razgovor je skrenuo na kraj dugog babljeg ljeta u kojem su uživali. Radio je za srijedu najavljivao oluje. LaVerne je izrazila mišljenje da bi meteorolog koji predviđa snježne oluje u listopadu trebao pred zid, i nitko joj nije proturiječio.

Rachel je rekla da su ljeta trajala cijelu vječnost dok je bila mala, ali sad kad je odrasla ("teturavih i senilnih devetnaest godina", našalio se Deke, a ona ga je zviznula u gležanj) svake godine su sve kraća. "Izgledalo je kao da cijeli život provodim na jezeru Cascade", rekla je, prelazeći natruli linoleum u kuhinji do hladnjaka. Virnula je unutra, pronašla jedno Iron City lagano pivo skriveno iza hrpe plavih Tupperwareovih kutija za spremanje hrane (u onoj u sredini bio je skoro prapovijesni čili koji je sad već bio debelo prekriven plijesnima - Randy je bio dobar student, a Deke je bio dobar nogometaš, ali ni jedan od njih nije vrijedio ni pišljiva boba kad se radi o domaćinstvu), i uzela si ga.

"Još se sjećam kad sam prvi put uspjela otplivati skroz do splavi. Ostala sam tamo valjda dva prokleta sata jer sam se previše bojala otplivati natrag."

Sjela je kraj Dekea, koji ju je zagrlio oko ramena. Nasmiješila se, sjećajući se, a Randyju se odjednom učinilo da izgleda kao netko slavan, ili napola slavan. Nije mogao točno odrediti sličnost. Sjetit će se kasnije, u neugodnijim okolnostima.

"Na kraju, moj brat je morao doplivati do mene i odvući me na napumpanoj gumi. Bože, kako je bio bijesan. A ja sam dobila takve opekotine od sunca da to ne možeš zamisliti."

"Splav je još tamo", rekao je Randy, tek da nešto kaže. Bio je svjestan da LaVerne opet gleda Dekea; u zadnje vrijeme, činilo se da puno gleda Dekea.

Ali sad je pogledala njega. "Skoro je Noć vješitca, Randy. Plaža Cascade je zatvorena od Praznika rada{17}."

"Ali splav je vjerojatno još tamo", reče Randy. "Prije kakvih tri tjedna smo izašli na teren za geologiju na drugoj strani jezera, i onda sam je vidio. Izgledala je kao..." Slegnuo je ramenima. "... komadić ljeta koji je netko zaboravio očistiti i spremiti u ormar do sljedeće godine."

Mislio je da će se na to nasmijati, ali nisu - čak ni Deke.

"To što je lani bila tamo ne znači da je još tamo", reče LaVerne.

"Spomenuo sam to nekom tipu", rekao je Randy dovršavajući svoje pivo. "Billy DeLois, sjećaš ga se, Deke?"

Deke kinine glavom. "Igrao je kao drugi vezni sve dok se nije povrijedio."

"Aha. Valjda. U svakom slučaju, on je iz toga kraja, i kaže da je vlasnici plaže nikad ne izvuku sve dok jezero nije blizu smrzavanja. Samo su lijeni - bar je on tako rekao. Rekao je da će jedne godine predugo čekati, i da će im se zamrznuti."

Zašutio je, prisjećajući se kako je splav izgledala, usidrena tamo na jezeru - kvadrat sjajno bijelog drveta u svoj onoj sjajno plavoj jesenskoj vodi. Sjetio se kako je zvuk bačvi ispod nje - onaj plutajući zvuk, klunk-klunk - došao do njih. Zvuk je bio tih, ali zvuk dobro putuje mirnim zrakom oko jezera. Čuli su taj zvuk, i zvuk vrana koje se svađaju oko ostataka nekog već obranog vrta.

"Sutra će snijeg", rekla je Rachel ustajući kad je Dekeova ruka skoro odsutno odlutala do gornjeg dijela njene dojke. Prišla je prozoru i pogledala van. "Baš je to gadno."

"Znate što", rekao je Randy. "Idemo do jezera Cascade. Otplivat ćemo do splavi, oprostiti se od ljeta, i onda otplivati natrag."

Da nije bio već supijan ne bi to nikad predložio, a svakako nije očekivao da će ga itko ozbiljno shvatiti. Ali Deke je skočio.

"Fora! Sjajno, Pancho! Jebeno genijalno!" LaVerne je poskočila i prolila svoje pivo. Ali nasmiješila se - a Randyju je bilo malo neugodno od toga smiješka. "Idemo to napraviti!"

"Deke, ti si lud", rekla je Rachel, isto tako se smiješeći - ali njen osmijeh djelovao je malo nesigurno, malo zabrinuto.

"Ne, učinit ću tako" rekao je Deke, posežući za svojim kaputom, i uz mješavinu užasa i uzbuđenja, Randy je uočio Dekeov osmijeh - drzak i pomalo lud. Njih dvojica su sad već tri godine živjeli zajedno - Sportaš i Pametnjaković, Cisco i Pancho{18}, Batman i Robin - i Randy je poznavao taj osmijeh. Deke se nije šalio; stvarno je namjeravao to učiniti. U glavi je već bio na pola puta do tamo.

Zaboravi, Cisco - bez mene. Riječi su mu se digle do usana, ali prije nego što ih je stigao izgovoriti, LaVerne je bila na nogama, s istim tim vedrim, suludim izrazom u očima (ili možda samo zbog previše piva). "Ja sam za!"

"Onda idemo!" Deke je pogledao Randyja. "Što ti kažeš, Pancho?"

Tada je načas pogledao Rachel, i u njenim očima vidio nešto skoro izbezumljeno - što se njega ticalo, Deke i LaVerne mogli su zajedno otići na jezero Cascade i cijelu noć se valjati po sijenu; ne bi ga oduševila spoznaja da se ševe kao majmuni, ali ne bi ga to pretjerano ni iznenadilo. Ali taj izraz u njenim očima, taj progonjeni izraz -

"Ohhh, Cisco!" povikao je Randy.

"Ohhh, Pancho!" uzvratio je Deke oduševljeno.

Pljesnuli su se dlanovima.

Randy je bio na pola puta do splavi kad je ugledao crnu mrlju na vodi. Bila je iza splavi, s njene lijeve strane, bliže sredini jezera. Pet minuta kasnije i svjetlo bi bilo preslabo da uoči bilo što osim sjene... ako je uopće nešto vidio. Naftna mrlja? pomislio je, još uvijek se mučeći kroz vodu, blijedo svjestan kako djevojke pljuskaju za njim. Ali što bi naftna mrlja radila na napuštenom listopadskom jezeru? A bilo je i čudno okruglo, malo, ne više od metar i pol u promjeru -

"Juhuuu!" povikao je Deke opet, a Randy je pogledao prema njemu. Deke se penjao po ljestvama na boku splavi, otresajući vodu kao pas. "Kako ti ide, Pancho?"

"Dobro!" odvratio je, zamahujući jače. Stvarno nije bilo tako strašno kao što je mislio da će biti, kad si se jednom ufurao i pokrenuo. Tijelo mu je sad zujalo od topline a motor mu je radio do daske. Osjećao je kako mu srce čvrsto lupa, zagrijavajući ga iznutra prema van. Njegova obitelj imala je vikendicu na Cape Codu, i voda je tamo znala biti i gora usred srpnja.

"Ako misliš da ti je sad gadno, Pancho, čekaj dok izađeš!" povikao je Deke zlurado. Skakao je gore-dolje, drmajući splav, trljajući si tijelo.

Randy je zaboravio na naftnu mrlju sve dok mu ruke nisu dotakle grubo, bijelo obojano drvo ljestava na strani okrenutoj obali. Onda ju je opet ugledao. Bila je malo bliže. Okrugla tamna mrlja na vodi, kao neki veliki madež koji se diže i pada s blagim valovima. Kad ju je prvi put ugledao, mrlja je bila možda četrdeset metara od splavi. Sad je bila za pola bliže.

Kako je to moguće? Kako -

Onda je izašao iz vode i hladan zrak ugrizao mu je kožu još gore nego voda kad je tek skočio. "Ohhh, sranje!" povikao je, smijući se, drhteći u svojim gaćama.

"Pancho, baš si ti neki kretenko" reče Deke sretno. Povukao je Randyja gore. "Jel' ti dovoljno hladno? Jesi se otrijeznio?"

"Trijezan sam! Trijezan sam!" Počeo je skakutati kao što je Deke bio činio, lupajući se rukama preko prsa i trbuha u obliku slova X. Okrenuli su se pogledati djevojke.

Rachel je pretekla LaVerne, koja je plivala nečim nalik na pseći stil koji izvodi pas bez ikakvih instinkata.

"Kako ste, moje dame?" zaurlao je Deke.

"Idi dovraga, Macho City!" uzvratila je LaVerne, a Deke se opet nasmijao.

Randy je pogledao u stranu i vidio da je čudna okrugla mrlja još bliže - deset metara, sad, i još se približava. Plutala je na vodi, okrugla i pravilna, kao vrh neke krupne čelične bačve, ali po tome kako je spretno jahala po valovima bilo je jasno da se ne radi o površini nekog čvrstog predmeta. Uhvatio ga je strah, bez fokusa ali vrlo snažan.

"Plivajte!" doviknuo je djevojkama, i sagnuo se uhvatiti Rachelinu ruku kad je posegnula za ljestvama. Povukao ju je gore. Jako j e udarila kolj enom - j asno j e čuo udarac.

"Au! Hej! Što-"

LaVerne je još bila tri metra daleko. Randy je opet bacio pogled u stranu i vidio kako okrugla stvar dotiče vanjsku stranu splavi. Stvar je bila tamna kao nafta, ali bio je siguran da se ne radi o nafti - pretamno, pregusto, previše jednoliko.

"Randy, to bolil Što ti to radiš, misliš da si smiješan -"

"LaVerne! Plivaj!" Više to nije bio samo strah; sad je bila strava.

LaVerne je podigla pogled, možda ne shvaćajući užas ali bar shvaćajući užurbanost. Djelovala je zbunjeno ali je zalamatala brže, prevaljujući udaljenost do ljestava.

"Randy, koji ti je vrag?" upitao je Deke.

Randy je opet pogledao u stranu i vidio kako se stvar omata oko četvrtastog ugla splavi. Načas je izgledalo kao slika Pac-Mana, usta razjapljenih da pojede elektronske kolačiće. Onda je skliznulo do kraja oko ugla i počelo kliziti uzduž splavi, jednog ruba posve ravnog.

"Pomozi mi da je izvučem!" zastenjao je Randy Dekeu, i posegnuo za njenom rukom. "Brzo!"

Deke je dobroćudno slegnuo ramenima i posegnuo za drugom LaVerneinom rukom. Izvukli su je gore na ravnu površinu splavi samo koju sekundu prije nego što je crna stvar kliznula kraj ljestava, udubljujući se dok je klizila po izbočini ljestava.

"Randy, jesi poludio?" LaVerne je bila zadihana i pomalo prestrašena. Bradavice su joj se jasno vidjele kroz grudnjak. Stajale su, hladne, čvrste točkice.

"Ono tamo", rekao je Randy pokazujući rukom. "Deke? Što je to?"

Deke ga je ugledao. Došlo je do lijevog ugla splavi. Otplutalo je malo na jednu stranu, opet se vraćajući u okrugli oblik. Samo je plutalo tamo. Njih četvero zabuljilo se u to.

"Valjda naftna mrlja", reče Deke.

"Zbilja si me zviznuo u koljeno", rekla je Rachel bacivši pogled na tamnu stvar na vodi a onda opet na Randyja. "Ti -"

"Nije naftna mrlja", reče Randy. "Jesi li ikad vidio okruglu naftnu mrlju? Ono izgleda kao pijun za mlin."

"Nikad nisam vidio nikakvu naftnu mrlju", odgovori Deke. Obraćao se Randyju, ali gledao je LaVerne. LaVernine gaćice bile su skoro isto tako prozirne kao i grudnjak, delta njenog spolovila uredno ocrtana kroz svilu, svaki guz napeti brijeg. "Čak ni ne vjerujem u njih. Ja sam iz Missourija."

"Ostat će mi masnica", rekla je Rachel, ali bijes joj je iščezao iz glasa. Vidjela je kako Deke gleda LaVerne.

"Bože, hladno mi je", reče LaVerne. Lijepo je zadrhtala.

"Krenulo je prema curama", reče Randy.

"Ma daj, Pancho. Mislio sam da si trijezan."

"Krenulo je prema curama", ponovio je uporno, i pomislio: Nitko ne zna da smo ovdje. Nitko živ.

"Jesi li ti ikad vidio naftnu mrlju, Pancho?" Spustio je ruku oko LaVerninih golih ramena istim onim skoro odsutnim pokretom kojim je prije toga bio dotakao Rachelinu dojku. Nije dirao LaVerneinu dojku - bar ne još - ali ruka mu je bila blizu. Randy je otkrio da mu je više-manje svejedno. Ona crna, okrugla mrlja na vodi. To ga je brinulo.

"Vidio sam jednu, na Capeu, prije četiri godine", rekao je. "Svi smo izvlačili ptice na plažu i pokušavali ih očistiti -"

"Ekološki, Pancho", rekao je Deke s odobravanjem. "Mucho ekološki, rekao bih."

Randy reče: "To je bila samo velika, ljepljiva gnjusoba po vodi. U mrljama i velikim prugama. Nije izgledalo kao ono. Nije bilo, znate, kompaktno."

Izgledalo je slučajno, htio je reći. Ovo ne izgleda slučajno; izgleda kao da je namjerno.

"Želim se sad vratiti", rekla je Rachel. Još je gledala Dekea i LaVerne. Randy je vidio tupu povrijeđenost na njenom licu. Sumnjao je da je ona svjesna koliko se to vidi.

"Pa idi", reče LaVerne. Na njenom licu bio je izraz-jasnoća potpunog trijumfa, pomislio je Randy, a ako je misao zvučala pretenciozno, svejedno se činila potpuno točnom. Izraz nije bio usmjeren baš na Rachel... ali LaVerne ga nije ni pokušavala sakriti od nje.

Prišla je korak bliže Dekeu; samo korak ih je i razdvajao. Sad su im se bokovi blago dodirivali. Jednog kratkog trenutka, Randyjeva pozornost izmakla se od onog što je plutalo na vodi, i usredotočila se na LaVerne s gotovo savršenom mržnjom. Premda nikad u životu nije udario djevojku, toga bi je trenutka bio u stanju udariti i uživati u tome. Ne zato što ju je volio (bio je malo zaljubljen u nju, točno, i ne baš malo ju je želio, točno, i jako ljubomoran kad se počela nabacivati Dekeu tamo u stanu, da, točno, ali djevojku koju doista voli ne bi pustio ni dvadeset kilometara blizu Dekeu), već zato što je poznavao onaj izraz na Rachelinom licu - kako se osjećaš kad imaš takav izraz lica.

"Bojim se", reče Rachel.

"Naftne mrlje? " upitala je LaVerne s nevjericom i nasmijala se. Želja da je udari opet je zapljusnla Randyja - samo da zamahne, širokim, kružnim zamahom pljuske kroz zrak, da izbriše taj izraz nedovršene nadmenosti s njenog lica i ostavi joj na obrazu trag koji će se pretvoriti u masnicu u obliku dlana.

"Daj onda ti otplivaj natrag", reče Randy.

LaVerne mu se snishodljivo nasmiješila. "Meni se još ne ide", rekla je, kao da se obraća djetetu. Podigla je pogled prema nebu, pa prema Dekeu. "Htjela bih vidjeti izlazak zvijezda."

Rachel je bila niska djevojka, zgodna, ali na jedan dječački, pomalo nesiguran način koji je Randyja podsjećao na njujorške djevojke - znao ih je viđati kako ujutro žure na posao, odjevene u svoje fino iskrojene suknje s razrezima naprijed ili na boku, s tim istim izgledom, pomalo neurotične ali zgodne. Racheline oči uvijek su sjajile, ali bilo je teško procijeniti dolazi li taj živahni izgled iz dobre volje, ili samo iz neusmjerene tjeskobe.

Dekeov ukus obično je više naginjao visokim djevojkama tamne kose i snenim, krupnim očima, i Randy je vidio da je između Dekea i Rachel sad gotovo - što god da je bilo, nešto jednostavno i možda malo dosadno s njegove strane, nešto duboko i komplicirano i vjerojatno bolno s njene. Bilo je gotovo, tako čisto i tako naglo da je Randy zamalo čuo pucanje: zvuk nalik suhoj grančici koja se prelomi preko kolj ena.

On je bio stidljive naravi, ali sad je prišao Rachel i zagrlio je. Načas je podigla pogled prema njemu, nesretnog lica ali zahvalna za tu gestu, i bilo mu je drago što joj je bar malo popravio situaciju. Opet mu se u mislima pojavila ona sličnost. Nešto u njenom licu, njenom izgledu - Prvo ju je povezivao s televizijskim kvizovima, zatim s reklamama za krekere ili kekse ili neku takvu prokletu stvar. A onda se sjetio - izgledala je kao Sandy Duncan, glumica koja je igrala u obnovljenoj verziji Petra Pana na Broadwayu{19}.

"Što je to?" upitala je. "Randy? Što je to?"

"Ne znam."

Bacio je pogled prema Dekeu i vidio kako ga Deke gleda s onim poznatim smiješkom u kojem je bilo više ljubavi i bliskosti nego prijezira... ali i prijezir je bio uključen u njega. Možda Deke to čak nije ni znao, ali bilo je tu. Izraz je govorio: Eto ga, stari plačimačak Randy, opet se usrao u gaće. Na to bi Randy trebao promumljati neki dodatak - Vjerojatno nije ništa. Ne brini, otići će to. Nešto toga tipa. Nije. Neka se Deke smiješi. Crna mrlja na vodi ga je plašila. To je bila istina.

Rachel se odmakla od Randyja i privlačno kleknula na rub splavi najbliži stvari, i načas je pokrenula još jasniju asocijaciju sjećanja: djevojka na naljepnicama White Rocka{20}. Sandy Duncan na naljepnicama White Rocka, ispravio ga je njegov um. Njena kratka kosa, malo grubo plava, mokro se priljubila uz njenu fino oblikovanu lubanju. Vidio je kako joj se koža naježila na lopaticama, odmah iznad bijele vrpce grudnjaka.

"Nemoj upasti unutra, Rache", rekla je LaVerne s veselom zlobom.

"Prestani, LaVerne", rekao je Deke, još uvijek nasmiješen.

Randy je skrenuo pogled s njih dvoje, koji su stajali usred splavi, s rukama nehajno jedno drugome oko struka, ovlaš se dodirujući bokovima, opet na Rachel. Uzbuna mu je jurila niz kralješnicu i van kroz živce poput plamena. Crna mrlja prepolovila je razdaljinu do ugla splavi gdje je Rachel klečala i gledala je. Prije je bila udaljena dva-dva i pol metra. Sad je udaljenost bila metar, ili još manje. I vidio je čudan izraz u njenim očima, okruglu beziražajnost koja je čudno nalikovala na okruglu bezizražajnost te stvari u vodi.

Sad je kao Sandy Duncan koja sjedi na naljepnici White Rocka i pretvara se da ju je hipnotizirao bogati, izvrstan okus Nabisco Honey Grahamsa{21}, pomislio je idiotski, osjećajući kako mu je srce ubrzalo, onako kako se dogodilo u vodi, i povikao je: "Odmakni se odatle, Rachel!"

Onda se sve dogodilo jako brzo - stvari su se odvijale s brzinom vatrometa koji se zahuktao. A svejedno je svaku pojedinost vidio sa savršenom, paklenom čistoćom. Kao da je svaka pojedinost uhvaćena u svoju vlastitu kapsulicu.

LaVerne se nasmijala - na kampusu, u sjajnim popodnevnim satima, možda bi to zvučalo kao smijeh bilo koje studentice, ali ovdje vani, u sve dubljoj tami, zvučalo je kao hihot vještice koja muti napitak u kotlu.

"Rachel, možda bolje da se od - " rekao je Deke, ali ona ga je prekinula, skoro sigurno po prvi put u životu, i nedvojbeno po posljednji puta.

"Ima boje!" povikala je glasom posvemašnjeg, uzdrhtalog čuda. Oči su joj zurile u crnu mrlju na vodi s bezizražajnim zanosom, i samo na čas, Randyju se učinilo da shvaća o čemu govori - boje, aha, boje, koje se kovitlaju bogatim spiralama zavinutim prema unutra. Onda su nestale, i opet je vidio samo tupu, nesjajnu crninu. "Kakve predivne boje!"

"Rachel!"

Pružila je ruku prema tome - van i dolje - svoju bijelu ruku, naježene kože, svoju ruku, ispruženu prema tome, s namjerom da dotakne; vidio je da je izgrizla nokte do krvi.

"Ra - "

Osjetio je kako se splav naginje u vodi dok je Deke kretao prema njima. Istovremeno je i on posegnuo prema Rachel, s namjerom da je povuče unatrag, mutno svjestan kako ne želi da Deke bude onaj tko će je izvući.

Onda je Rachelina ruka dotakla vodu - samo kažiprst, uzrokujući jedan tanušni valić u krugu - a crna mrlja je suknula preko nje. Randy ju je čuo kako naglo udiše, i odjednom joj je bezizražajnost nestala iz očiju. Zamijenila ju je agonija.

Crna, viskozna tvar jurila joj je uz ruku kao blato... a ispod nje, Randy je vidio kako joj se koža rastače. Otvorila je usta i zavrištala. Slijepo je mahnula drugom rukom prema Randyju, a on je posegnuo za njom. Prsti su im se očešali jedni o druge. Oči su joj susrele njegove, i još je uvijek prokleto nalikovala na Sandy Duncan. A onda je pala prema van, i pljusnula u vodu.

Crna stvar pretekla je preko mjesta gdje je pala.

"Što se dogodilo? " vrištala je LaVerne iza njih. "Što se dogodilo? Zar je pala u vodu? Što joj se dogodilo? "

Randy je krenuo kao da će se baciti za njom, a Deke ga je gurnuo unatrag s nehajnom snagom. "Ne", rekao je prestrašenim glasom koji nimalo nije ličio na Dekea.

Sve troje su je vidjeli kad je stigla do površine. Ruke su joj mahale - ne, ne ruke. Jedna ruka. Druga je bila pokrivena crnom membranom koja je visjela u preklopima i krpama nečeg crnog i prošaranog tetivama, nečeg što je pomalo nalikovalo na rolano govedsko pečenje.

"Upomoć!" vrištala je Rachel. Oči su joj zurile u njih, od njih, u njih, od njih - oči su joj bile kao lampe koje besciljno mašu po mraku. Udarala je po vodi toliko da se zapjenila. "Upomoć boli, molim vas, upomoć boli, BOLI BOLLLLL - "

Randy je pao kad ga je Deke gurnuo. Sad je opet ustao s dasaka splavi i zateturao prema naprijed, nesposoban ignorirati glas. Pokušao je skočiti u vodu a Deke ga je zgrabio, omatajući svoje krupne ruke oko Randyjevih tanušnih prsa.

"Ne, mrtva je", prošaptao je oštro. "Kriste, zar ne vidiš? Mrtva je, Pancho."

Gusta crnina odjednom je posukljala preko Rachelinog lica kao veo, i vriskovi su joj se prvo prigušili a zatim posve nestali. Sad se činilo da ju crna tvar veže iskrižanim užetima. Randy je vidio kao tone u nju poput kiseline, a onda joj je žila kucavica popustila u crnom, silnom mlazu, vidio je kako stvar šalje pseudonožicu za krvi koja suklja. Nije mogao povjerovati u ono što vidi, nije mogao shvatiti... ali nije bilo dvojbe, nikakvog dojma da gubi razum, nikakvog uvjerenja da sanja ili halucinira.

LaVerne je vrištala. Randy se okrenuo da je pogleda taman u času kad si je melodramatski prekrila oči rukom, kao junakinja iz nijemog filma. Učinilo mu se da će se nasmijati i reći joj to, ali je otkrio da ne može ispustiti ni zvuka.

Opet je pogledao prema Rachel. Rachel skoro više uopće nije bilo.

Njeno batrganje je oslabilo do te mjere da se još radilo samo o trzajima. Crnina je tekla preko nje - sad je veća, pomislio je Randy, veća je, nema nikakve sumnje - nijemom, mišićavom snagom. Vidio ju je kako udara rukom u mrlju; vidio je kako ruka zapinje, kao na ljepilu papira za muhe; vidio kako nestaje. Sad je još imao dojam samo o njenom obrisu, ne u vodi već u crnoj stvari, kako se ne okreće već ga nešto izvana okreće, obris postaje sve neprepoznatljiviji, neki bijeli bljesak - kost, pomislio je zgađeno, i okrenuo se na drugu stranu, bespomoćno povraćajući preko ruba splavi.

LaVerne je još uvijek vrištala. Onda se začulo tupo vap! i prestala je vrištati, a počela cendrati.

Udario ju je, pomisli Randy. Ja sam to htio učiniti, sjećaš se?

Koraknuo je unatrag, brišući si usta, osjećajući se slabašno i bolesno. I prestrašeno. Tako prestrašeno da je mogao razmišljati samo sićušnim djelićem svoga mozga. Uskoro će i on početi vrištati. Onda će Deke morati i njega ošamariti. Deke se neće uspaničiti, o, ne. Deke je definitivno bio budući junak. Moraš biti nogometni junak... da bi se slagao s prelijepim curama, pjevao je njegov um veselo. Onda je čuo kako mu Deke nešto govori, i podigao je pogled prema nebu, pokušavajući si raščistiti glavu, očajnički se pokušavajući riješiti vizije Rachelinog obrisa koji postaje bezobličan i neljudski dok je ona crna stvar jede, ne želeći da Deke i njega ošamari kao što je ošamario LaVerne.

Podigao je pogled prema nebu i vidio kako tamo već blistaju prve zvijezde - oblik Malog medvjeda već je bio jasan dok je posljednje bijelo svijetlo bljedilo na zapadu. Bilo je skoro pola osam.

"Oh, Ciiisco", uspio je reći. "Mislim da smo sad u veeelika nevolja." "Što je to?" Ruka mu je pala na Randyjevo rame, grabeći i bolno stežući. "Pojelo ju je, jesi li to vidio? Pojelo ju je, jebeno ju je pojelo! Što je to?"

"Ne znam. Zar me nisi prije čuo?"

"Ti bi trebao znati, ti si jebeni pametnjaković, ti ideš na sve jebene znanstvene predmete!" Deke je sad i sam skoro vrištao, i to je Randyju pomoglo da povrati još malo kontrole.

"Ni u jednoj znanstvenoj knjizi koju sam ja ikad pročitao nema ničeg takvog", reče mu Randy. "Posljednji put kad sam vidio nešto takvo bilo je na horror-predstavi za Noć vještica u Rialtu, kad mi je bilo dvanaest godina."

Stvar je sad povratila svoj okrugli oblik. Plutala je na vodi tri metra od splavi.

"Veće je", zacvili LaVerne.

Kad ju je Randy prvi put ugledao, procijenio je promjer mrlje na kakvih metar i pol. Sad je bila promjera bar dva i pol metra.

"Veće je jer je pojelo Rachel!" povikala je LaVerne, i opet počela vrištati.

"Prestani s tim ili ću ti slomiti čeljust", rekao je Deke, i prestala je - ne odjednom, već postupno, kao kad se zaustavlja ploča kad netko gramofonu isključi struju a ne skine prvo iglu s ploče. Oči su joj bile ogromne.

Deke je ponovno pogledao Randyja. "Jesi dobro, Pancho?"

"Ne znam. Valjda."

"Moj prika." Deke se pokušao nasmiješiti, i Randy je s nekom vrstom panike vidio da mu uspijeva - zar neki dio Dekea uživa u ovome? "Nemaš ni najblažeg pojma što bi to moglo biti?"

Randy strese glavom. Možda je ipak u pitanju naftna mrlja... ili je bar bila u pitanju, dok joj se nešto nije dogodilo. Možda su je kozmičke zrake pogodile na točno određen način. Ili ju je možda Arthur Godfrey{22} - zasipao atomskim Bisquickom{23}, tko zna? Tko bi mogao znati?

"Što misliš, možemo li otplivati pokraj toga?" ustrajao je Deke, drmajući Randyjevo rame.

"Ne!" zaskviči LaVerne.

"Prestani ili ću te uspavati, LaVerne", rekao je Deke, opet podižući glas. "Ne šalim se."

"Vidio si kako je brzo uhvatilo Rachel", reče Randy.

"Možda je tada bilo gladno", odgovori Deke. "Ali možda je sad sito."

Randy je pomislio na Rachel kako kleči na uglu splavi, tako mirna i zgodna u grudnjaku i gaćicama, i opet osjetio kako mu se diže želudac.

"Ti probaj", rekao je Dekeu.

Deke se isceri bez humora. "O, Pancho."

"O, Cisco."

"Ja hoću kući", rekla je LaVerne prigušenim šapatom. "Dobro?" Nitko joj nije odgovorio.

"Onda ćemo čekati da ode", reče Deke. "Došlo je, pa će i otići." "Možda", reče Randy.

Deke ga je pogledao, lica punog divlje koncentracije u polutami. "Možda? Kakvo je to sranje, možda?"

"Mi smo došli, i to je došlo. Vidio sam kako dolazi - kao da nas je nanjušilo. Ako se najelo kao što kažeš, otići će. Valjda. Ako je još gladno -" Slegnuo je ramenima.

Deke je zamišljeno stajao, sagnute glave. Njegova kratka kosa još se pomalo cijedila.

"Pričekat ćemo", rekao je. "Nek'jede ribe."

Prošlo je petnaest minuta. Nisu razgovarali. Postalo je hladnije. Sad je bilo možda deset stupnjeva, a sve troje su bili u donjem rublju. Nakon prvih deset minuta, Randy je čuo hitro, neravnomjerno klikanje svojih zubi. LaVerne se pokušala privući bliže Dekeu, ali on ju je odgurnuo - blago ali sasvim odlučno.

"Zasad me pusti na miru", rekao je.

Pa je sjela, prekriživši ruke preko grudi, šakama si držeći laktove, drhteći. Bacila je pogled na Randyja, očima mu govoreći da bi se mogao vratiti, staviti joj ruku preko ramena, sad bi to bilo u redu.

Umjesto toga, skrenuo je pogled natrag na tamni krug na vodi. Samo je plutao tamo, ne prilazeći ništa bliže, ali ni ne udaljavajući se. Pogledao je prema obali i vidio plažu, jezovito bijeli polumjesec koji kao da je i sam plutao. Drveće iza njega stvaralo je tamnu, zadebljanu liniju obzora. Učinilo mu se da vidi Dekeov Camaro, ali nije bio siguran.

"Samo smo se digli i krenuli", reče Deke.

"Točno", reče Randy.

"Nismo nikome rekli."

"Ne."

"Dakle, nitko ne zna da smo ovdje."

"Ne."

"Prestanite!" poviče LaVerne. "Prestanite, plašite me!"

"Začepi njuškicu", rekao je Deke odsutno, a Randy se nasmijao usprkos sebi - koliko god puta Deke to rekao, svaki put mu je bilo smiješno. "Ako moramo ovdje provesti noć, dobro. Netko će nas sutra čuti kako vičemo. Nismo baš usred australskih bespuća, zar ne. Randy?"

Randy nije ništa rekao.

"Zar ne?"

"Znaš gdje smo", reče Randy. "Znaš isto tako dobro kao i ja. Skrenuli smo s Ceste 41, prošli smo dvanaest kilometara seoskog puta -"

"S kućama svakih deset metara -"

"Vikendicama. Sad je listopad. Prazne su, cijela ta jebena gomila kuća. Došli smo ovamo, i morao si zaobići proklete vratnice, sa znakovima PRIVATNI POSJED svakih deset metara -"

"Pa što? Neki pazikuća -" Deke je sad zvučao malo bijesno, malo neuravnoteženo. Malo prestrašeno? Po prvi put večeras, po prvi put ovog mjeseca, ove godine, možda po prvi put u cijelom životu? To je baš bila strašna pomisao - Deke gubi junf za strah. Randy nije bio siguran da se baš to događa, ali činilo mu se da bi moglo biti... i na neki perverzan način, uživao je u tome.

"Nema se što ukrasti, nema se što uništiti", rekao je. "Ako i postoji neki pazikuća, vjerojatno svraća jednom u dva tjedna."

"Lovci -"

"Sljedećeg mjeseca, aha", rekao je Randy i naglo zatvorio usta. Uspio je prestrašiti i sebe.

"Možda nas pusti na miru", reče LaVerne. Usne su joj se raširile u patetičan, nesiguran mali osmijeh. "Možda će nas samo... znate... pustiti na miru."

Deke reče: "A možda će i na vrbi -"

"Kreće se", reče Randy.

LaVerne je skočila na noge. Deke je prišao mjestu gdje je bio Randy, i načas se splav nakosila, prestravivši Randyja da mu je srce zalupalo galopom, i natjeravši LaVerne da opet zavrišti. Onda je Deke koraknuo malo unatrag i splav se stabilizirala, a samo je lijevi prednji ugao (okrenut prema obali) bio malo niže nego ostatak splavi.

Došlo je s uljastom, zastrašujućom brzinom, i dok je dolazilo, Randy je vidio boje koje je vidjela Rachel - fantastične crvene i žute i plave kako se kovitlaju preko sjajno crne površine, poput meke plastike ili tamnog, podatnog skaja. Dizalo se i padalo s valovima i to je mijenjalo boje, kovitlalo ih i pretapalo. Randy je shvatio da će pasti, pasti ravno u to, osjećao je kako se naginje prema van-

Posljednjom snagom, podigao si je desnu šaku do nosa - pokret čovjeka koji prigušuje kašalj, samo malo više i puno jače. Nos mu je bljesnuo od bola, osjetio je kako mu krv toplo curi preko lica, a onda je bio u stanju ustuknuti, vičući: "Ne gledaj u to! Deke! Ne gledaj ravno u to, boje će te obeznaniti!"

"Pokušava se podvući pod splav", reče Deke smrknuto. "Koji je to kurac, Pancho?"

Randy je pogledao - pogledao je vrlo oprezno. Vidio je kako se stvar trlja o bok splavi, sve pljosnatija, u obliku pola pizze. Načas se činilo kao da se nakuplja tamo dolje, postajući sve deblja, i imao je zastrašujuću viziju stvari kako se deblja dovoljno da se prebaci na površinu splavi.

Onda se progurala ispod nje. Učinilo mu se da načas čuje neki zvuk - grubi zvuk, kao bala platna koja se provlači kroz uski prozor - ali možda je to bilo samo od živaca.

"Je li otišlo ispod nas?" upitala je LaVerne, i u glasu joj je bilo nečeg čudno nehajnog, kao da se svim silama trudi voditi normalan razgovor, ali istovremeno i vrišti. "Je li se zavuklo ispod splavi? Je li ispod nas?"

"Da", reče Deke. Pogledao je Randyja. "Sad ću zaplivati", rekao je. "Ako je tamo dolje, imam dobre šanse."

"Ne!" zavrišti LaVerne. "Ne, nemoj nas ovdje ostaviti, nemoj -

"Ja sam brz", rekao je Deke, gledajući Randyja, potpuno ignorirajući LaVerne. "Ali moram krenuti dok je još tamo dolje."

Randyju se činilo da mu um zuji brzinom od dva maha - na neki mastan, mučan način, bilo je uzbudljivo, kao onih posljednjih par sekundi prije nego što se pobljuješ u ogradu jeftine vožnje u lunaparku. Bilo je vremena čuti bačve ispod splavi kako šuplje udaraju jedna u drugu, vremena čuti lišće na drveću iza plaže kako suho šušti na laganom povjetarcu, vremena zapitati se zašto se podvuklo pod splav.

"Da", rekao je Dekeu. "Ali ne vjerujem da ćeš stići."

"Stići ću", rekao je Deke i krenuo prema rubu splavi.

Napravio je dva koraka i stao.

Dah mu se bio ubrzavao dok mu je mozak pripremao srce i pluća da otpliva najbržih pedeset metara u životu, a sad mu je i dah stao kao i ostatak tijela, naprosto je stao u pola udisaja. Okrenuo je glavu, a Randy je vidio kako mu se tetive u vratu napinju.

"Panch - " rekao je, zapanjenim, prigušenim glasom, a onda je počeo vrištati.

Vrištao je zapanjujućom snagom, snažnim baritonskim urlanjem koje se krhalo prema divljim visinama soprana. Bilo je dovoljno glasno da u jezovitim polutonovima odjekuje od obale. Isprva je Randy mislio da samo vrišti, a onda je shvatio da je to zapravo riječ - ne, dvije riječi, stalno iste dvije riječi, ponovno i ponovno: "Moja noga!" vrištao je Deke. "Moja noga! Moja noga! Moja noga!"

Randy je spustio pogled. Dekeovo stopalo imalo je neki čudan, potonuli izgled. Razlog je bio očit, ali Randyjev um isprva je to odbijao prihvatiti - bilo je previše nemoguće, previše suludo i groteskno. Pred njegovim očima, Dekeovo stopalo povlačeno je dolje, između dvije daske koje su sačinjavale splav.

Onda je ugledao mračni sjaj crnog stvora iza pete i prstiju, mračni sjaj živ od uskovitlanih, zloćudnih boja.

Stvor mu je držao stopalo ("Moja noga!" vrištao je Deke, kao da želi potvrditi ovaj očiti zaključak. "Moja noga, oh, moja noga, moja NOOOO-OOOOGA!"). Stao je na pukotinu između dasaka (na crtu stani, mamu sahrani, blebetao je Randyjev um bezumno), a stvor je bio tamo dolje. Stvor je -

"Vuci!" odvrisnuo je odjednom. "Vuci, Deke, prokleto mu bilo, VUCI!"

"Što se događa!" urlala je LaVerne, i Randy je mutno shvatio da ga nije samo uhvatila za rame; zabila je svoje srpaste nokte u njega kao pandže. Neće biti ama ni od kakve pomoći. Udario ju je laktom u želudac. Proizvela je neki kašljavi, lajavi zvuk i sjela na dupe. Priskočio je Dekeu i dohvatio mu jednu ruku.

Bila je čvrsta kao mramor iz Carrare, svaki mišić se isticao kao rebro isklesanog dinosaurskog kostura. Vući Dekea bilo je kao pokušavati izvući neko krupno drvo iz tla i to za korijen. Dekeove oči okrenule su se prema kraljevski ljubičastoj boji ranonoćnog neba, staklaste i pune nevjerice, i još uvijek je vrištao, vrištao, vrištao.

Randy je spustio pogled i vidio da je Dekeovo stopalo sad nestalo u pukotini između dasaka, sve do gležnja. Ta je pukotina bila široka možda samo centimetar i pol, sigurno ne više od dva, ali stopalo mu je nestalo u njoj. Krv je sukljala preko bijelih dasaka, u gustim, tamnim pipcima. Crna tvar poput ugrijane plastike pulsirala je gore-dolje u pukotini, gore i dolje, kao otkucaji srca.

Moram ga izvući. Moram ga izvući brzo ili ga uopće nećemo moći izvući... drži se, Cisco, molim te, drži se...

LaVerne je ustala i uzmakla od čvornovatog, vrištavog Deke- drveta u središtu splavi koja je plutala usidrena pod listopadskim zvijezdama na jezeru Cascade. Tupo je tresla glavom, ruku stisnutih preko trbuha, tamo gdje ju je dohvatio Randyjev lakat.

Deke se čvrsto oslonio na njega, glupavo lamatajući rukama. Randy je pogledao dolje i vidio kako krv suklja iz Dekeovog lista, koji se sad sužavao u vrh kako što se sužava našiljena olovka - samo što je ovdje vrh bio bijeli, a ne crni, i vrh je bila kost, jedva vidljiva.

Crna stvar se opet podigla, šišajući, jedući.

Deke je zavijao.

Nikad više neće igrati nogomet na toj nozi, KOJOJ nozi, ha-ha, i povukao je Dekea svom snagom i još uvijek je bilo kao da vuče ukorijenjeno drvo.

Deke je opet zateturao i sad je ispustio dug, prodoran krik od kojeg je Randy pao na leđa, i sam vičući, rukama si prekrivajući uši. Krv je posukljala iz pora Dekeovog lista; koljeno mu je dobilo ljubičast, nabubren izraz dok je pokušavalo savladati ogroman pritisak proizveden pokušajima crne stvari da povuče Dekeovu nogu dolje kroz usku pukotinu, centimetar po centimetar.

Ne mogu mu pomoći. Kako je ta stvar snažna! Sad mu više ne mogu pomoći, žao mi je, Deke, tako mi je žao -

"Drži me, Randy", zavrištala je LaVerne, hvatajući ga navrat- nanos, skrivajući lice u njegova prsa. Lice joj je bilo tako vrelo da se činilo kako prži. "Drži me, molim te, zagrli me -"

Ovog puta, učinio je to.

Tek kasnije, Randyju je pala na pamet užasna spoznaja: njih dvoje moglo je skoro sigurno otplivati na obalu dok je crna stvar bila zabavljena Dekeom - a da je LaVerne odbila pokušati, mogao je to i učiniti i sam. Ključevi Camara bili su u Dekeovim trapericama, ostavljenim na plaži. Mogao je uspjeti... ali spoznaja o tome pala mu je na um tek kad je već bilo prekasno.

Deke je umro taman kad mu je bedro počelo nestajati kroz usku pukotinu između dasaka. Prestao je vrištati nekoliko minuta prije toga. Otad je ispuštao samo teške, sirupaste jecaje. Onda je i to prestalo. Kad se onesvijestio, padajući prema naprijed, Randy je čuo kako se ono što je preostalo od bedrene kosti u njegovoj desnoj nozi krha u komadiće.

Tren kasnije, Deke je podigao glavu, napola svjesno se ogledao, i otvorio usta. Randyju se učinilo da namjerava opet vrištati. Umjesto toga, izbljuvao je silan mlaz krvi, tako guste da je bila skoro u komadu. I Randyja i LaVerne zapljusnula je njena toplina, a ona je opet počela vrištati, sad promuklo.

"Bljaaa!" vikala je, lica iskrivljenog od suludog gađenja. "Bljaaa! Krv! Bljaaaa, krv! Krv!" Trljala se rukom, uspijevajući samo razmazati je više.

Krv je sukljala iz Dekeovih očiju, nadolazeći takvom silinom da su se skoro komično izbuljile od sile krvarenja. Randy je pomislio: Što ti je vitalnost! Kriste, POGLEDAJ ti to! Izgleda kao neki prokleti ljudski hidrant! Bože! Bože! Bože!

Krv je sukljala i iz oba Dekeova uha. Lice mu je postalo odvratna ljubičasta repa, nateklo do bezobličnosti od hidrostatskog pritiska nekog nevjerojatnog preokreta; bilo je to lice čovjeka kojeg steže zagrljaj čudovišne i nepojmljive snage.

A onda, milosrdno, završilo je.

Deke je opet pao s glavom prema naprijed, kosa mu se rasula po krvavim daskama splavi, i Randy je s mučnom zapanjenošću vidio da je čak i Dekeov skalp bio krvario.

Zvukovi ispod splavi. Zvukovi sisanja.

U tom je trenutku njegovom teturavom, preopterećenom umu svanulo da bi mogao zaplivati i imati dosta dobru šansu da uspije. Ali LaVerne mu je bila teška u naručju, zloslutno teška; pogledao je njeno opušteno lice, podigao jedan kapak i vidio samo bjeloočnicu, i shvatio je kako se nije onesvijestila, već pala u stanje šokirane nesvijesti.

Randy je pogledao površinu splavi. Mogao bi je spustit, naravno, ali daske su bile široke samo trideset centimetara. Ljeti je na splav bila pričvršćena i platforma s daskom za skakanje, ali bar je to već uklonjeno i nekamo sklonjeno. Preostala je samo površina same splavi, četrnaest dasaka, svaka široka trideset centimetara i dugačka šest metara. Nema načina da je spusti bez da njeno besvijesno tijelo spusti preko bar nekoliko takvih pukotina.

Na crtu stani, mamu sahrani.

Začepi.

A onda, mračno, um mu je prošaptao: Svejedno, učini tako. Spusti je i plivaj.

Ali nije to učinio, nije mogao. Užasno grizodušje zapljusnulo ga je na samu pomisao. Držao ju je, osjećajući blagu, upornu težinu na svojim rukama i leđima. Bila je krupna djevojka.

Deke je bio gotov.

Randy je držao LaVerne u svojim bolnim rukama i gledao kako se to događa. Nije to želio, i duge sekunde koje su možda čak bile i minute okrenuo bi lice posve na drugu stranu; ali oči su mu se stalno vraćale.

Kad je Deke umro, kao da je sve krenulo brže.

Nestao je ostatak njegove desne noge, dok mu se lijeva noga pružala sve dalje i dalje, sve dok Deke nije počeo djelovati kao jednonogi baletan koji izvodi nemoguću špagu. Čuo je krckanje zdjelice, a onda se Dekeov želudac počeo zloslutno nadimati od novog pritiska. Randy je dugo gledao u drugom smjeru, pokušavajući ne čuti vlažne zvukove, pokušavajući se usredotočiti na bol u svojim rukama. Možda bi je mogao osvijestiti, pomislio je, ali zasad je bilo bolje osjećati pulsiranje boli u rukama i ramenima. To mu je bar bilo tema za razmišljanje.

Iza njega se začuo zvuk kao da snažne čeljusti krkcaju puna usta tvrdih bombona. Kad se osvrnuo, Dekeova rebra su upadala kroz pukotinu. Ruke su mu bile podignute gore i van, i djelovao je kao neka opscena parodija Richarda Nixona koji pokazuje znak V za pobjedu koji je izluđivao demonstrante šezdesetih i sedamdesetih godina.

Oči su mu bile otvorene. Jezik mu se plazio prema Randyju.

Randy je opet skrenuo pogled, gledajući preko jezera. Traži svjetla, rekao je samome sebi. Znao je da tamo nema svjetala, ali svejedno si je to rekao. Traži svjetla na onoj strani, netko sigurno provodi tjedan negdje ovdje, jesensko lišće, ne smijete to propustiti, ponesite Nikone, društvo doma bit će oduševljeno dijacima.

Kad se osvrnuo, Dekeove ruke bile su ravno u zraku. Više nije bio Nixon; sad je bio nogometni sudac koji da je znak da se dodatni bod doista priznaje.

Dekeova glava kao da je sjedila na daskama. Oči su mu još bile otvorene. Jezik mu je još bio isplažen.

"O, Ciiisco", promrmljao je Randy, i opet skrenuo pogled. Ruke i ramena su mu sad vrištali, ali još ju je držao u naručju. Gledao je na suprotnu stranu jezera. Suprotna strana jezera bila je tamna. Zvijezde su se kotrljale preko crnog neba, mlaz hladnog mlijeka koji nekako visi gore u zraku.

Prošle su minute. Sad ga sigurno više nema. Sad možeš pogledati. Dobro, aha, u redu. Ali nemoj gledati. Samo da budemo sigurni, nemoj gledati. Dogovoreno? Dogovoreno. Sasvim definitivno. Tako svi kažemo, i svi se u tome slažemo.

Pa je svejedno pogledao, i stigao taman vidjeti Dekeove prste kako nestaju prema dolje. Kretali su se - vjerojatno se kretanje vode ispod splavi prenosilo na nepojmljivu stvar koja je uhvatila Dekea, i to se kretanje zatim prenosilo na Dekeove prste. Vjerojatno, vjerojatno. Ali Randyju je izgledalo kao da mu Deke maše. Cisco Kid maše za adiós. Po prvi put, osjetio je kako mu se um mučno iščašuje - činilo se da se nagnuo, onako kako se splav bila nagnula kad su sve četvero bili stajali na istoj strani. Izravnao se, ali Randy je odjednom shvatio da ludilo - pravo ludilo - možda uopće nije tako daleko.

Dekeov nogometni prsten - All-Conference 1981. - polako je skliznuo po prstenjaku njegove desne ruke. Svjetlo zvijezda uokvirilo je zlato i zadrhtalo na sićušnim utorima između ugraviranih brojki, 19 s jedne strane crvenkastog kamena, 81 s druge. Kamenje skliznuo s njegovog prsta. Prsten je bio malo prevelik da bi prošao kroz pukotinu, a naravno, njega se nije dalo stisnuti.

Ležao je tamo. To je sad bilo sve što je preostalo od Dekea. Deke je nestao. Nema više tamnokosih djevojaka krupnih očiju, nema više pljeskanja Randyjeve gole guzice mokrim ručnikom kad Randy izađe ispod tuša, nema više presudnih jurnjava sa sredine polja dok navijači skaču sa svojih mjesta na tribinama a navijačice uz teren izvode histerične zvijezde. Nema više brzih vožnji po mraku u Camaru, dok Thin Lizzy urlaju "The Boys Are Back in Town" s kasete. Nema više Cisco Kida.

Opet je začuo onaj tihi škripavi zvuk - bala platna koja se polako provlači kroz pritvoren prozor.

Randy je stajao bosim nogama na daskama. Spustio je pogled i vidio kako se pukotine s obje strane njegovih nogu odjednom pune glatkom tamom. Oči su mu se izbuljile. Pomislio je kako je krv zaprskala iz Dekeovih usta u skoro čvrstom konopu, kako su se Dekeove oči izbuljile kao na oprugama dok su krvarenja uzrokovana hidrostatskim pritiskom drobila njegov mozak.

Njuši me. Zna da sam tu. Može li se popeti? Može li proći do gore kroz pukotine? Može li? Može li?

Zurio je dolje, sad nesvjestan LaVerneine opuštene težine, fasciniran enormnošću toga pitanja, pitajući se kakav bi osjećaj bio kad bi mu ta stvar zaplovila preko stopala, kad bi ga zakačila.

Crni sjaj podigao se skoro do ruba pukotina (Randy se digao na prste posve nesvjestan da to čini), a onda se spustio. Ono platnasto gmizanje se nastavilo. I odjednom ga je Randy opet ugledao na vodi, veliki tamni madež, sad promjera možda četiri i pol metra. Dizalo se i padalo s blagim valićima, dizalo i padalo, dizalo i padalo, a kad je Randy počeo uočavati boje kako jednoliko pulsiraju preko njega, odvratio je pogled.

Spustio je LaVerne, i čim su mu se mišići opustili, ruke su mu se počele divlje tresti. Pustio ih je da se tresu. Kleknuo je kraj nje, kosa joj se rasula po bijelim daskama u nepravilnoj tamnoj lepezi. Klečao je i promatrao taj tamni madež na vodi, spreman je opet podići ako pokaže ikakve namjere da se pokrene.

Počeo ju je blago pljuskati, prvo jedan obraz pa onda drugi, naprijed-natrag, kao trener koji pokušava prizvati boksača k svijesti. LaVerne nije željela doći k svijesti. LaVerne nije htjela proći kroz polazno polje i nije htjela uzeti dvjesto dolara ni prošetati Readingom. LaVerne je vidjela sasvim dosta. Ali Randy je nije mogao čuvati cijele noći, podižući je kao platnenu vreću kad god se ona stvar pomakne (a nije smio ni predugo gledati u stvar; to je bio drugi problem). Ali znao je jedan trik. Nije ga naučio u školi. Naučio ga je od prijatelja svoga starijeg brata. Taj je prijatelj bio bolničar u Vijetnamu, i znao je raznorazne trikove - kako hvatati uši na glavi i kasnije ih tjerati na utrke u kutiji šibica, kako rezati kokain laksativom za bebe, kako šivati duboke povrede običnom iglom i koncem. Jednog dana govorio je o načinima kako totalno pijane ljude prizvati k svijesti, tako da se tako totalno pijani ne pobljuju u vlastita grla i umru, kao što je umro Bon Scott, pjevač grupe AC/DC.

"Hoćeš nekoga na brzinu prizvati k svijesti?" rekao je prijatelj s katalogom zanimljivih trikova. "Probaj ovo." I onda je rekao Randyju za trik kojim se Randy sad poslužio.

Sagnuo se i ugrizao LaVerne za ušnu resicu što je jače mogao.

Vrela, gorka krv zaprskala mu je u usta. LaVerneini kapci poletjeli su gore kao rolete. Zavrištala je promuklim, zavijajućim glasom i krenula ga udariti. Randy je podigao pogled i vidio samo jedan kraj stvari; ostatak je već bio ispod splavi. Kretalo se jezovitom, užasnom, nečujnom brzinom.

Opet je podigao LaVerne na ruke, iako su mu mišići vrištali i bunili se, pokušavajući se beznadno učvoriti. Ona ga je udarala po licu. Jedna joj je ruka udarila njegov osjetljivi nos i vidio je crvene zvjezdice.

"Prestani!" povukao je, povlačeći stopala na daske. "Prestani, kučko, opet je ispod nas, prestani ili ću te jebeno spustiti, kunem ti se Bogom!"

Ruke su joj smjesta prestale udarati i tiho se sklopile oko njegovog vrata u utopljeničkom stisku. Oči su joj djelovale bijelo na svjetlu zvijezda.

"Prestani!" Nije. "Prestani, LaVerne, daviš me!"

Još jače. Um mu je preplavila panika. Tupi udari bačvi postali su tuplji, zvučeći prigušeno - valjda zbog stvora koji je ispod njih.

"Ne mogu disati!"

Stisak je malo popustio.

"Sad me slušaj. Spustit ću te. Sve je u redu ako -"

Ali spustiti je bilo sve što je ona čula. Ruke su joj se opet stisnule u ubitačan stisak. Desna mu je ruka bila na njenim leđima. Stisnuo ju je u pandžu i zagrebao je. Zamlatarala je nogama, grubo cvileći, i načas je skoro izgubio ravnotežu. Ona je to osjetila. Strah ju je natjerao da se prestane boriti prije nego bol.

"Stani na daske."

"Ne!" Njen zrak puhao je vreli pustinjski vjetar preko njegova obraza.

"Ne može te dohvatiti ako stojiš na daskama."

"Ne, nemoj me spustiti, dohvatit će me, znam da hoće, znam -"

Opet ju je zagrebao po leđima. Zavrištala je od bijesa i bola i straha. "Spusti se ili ću te pustiti, LaVerne."

Spustio ju je polako i oprezno, a oboje su disali oštro i čujno - oboa i flauta. Stopala su joj dotakla ploče. Trzala je nogama prema gore kao da su daske vrele.

"Spusti noge dolje!" zasiktao je prema njoj. "Ja nisam Deke, ne mogu te držati cijelu noć!"

"Deke -"

"Mrtav."

Stopala su joj dotakla daske. Malo-pomalo, pustio ju je. Gledali su se kao plesači. Vidio ju je kako čeka prvi dodir stvari. Usta su joj se otvarala kao u zlatne ribice.

"Randy", šapnula je. "Gdje je?"

"Ispod. Pogledaj dolje."

Učinila je to. I on. Vidjeli su crnilo kako popunjava pukotine, popunjavajući ih sad već skoro cijelom širinom splavi. Randy je osjećao kako je stvar željna, a činilo mu se da i LaVerne to osjeća.

"Randy, molim te -"

"Šššš."

Stajali su tamo.

Randy je zaboravio skinuti sat kad je utrčao u vodu, i sad je gledao kako prolazi petnaest minuta. U osam i petnaest, crna stvar opet je iskliznula ispod splavi. Udaljila se za četiri-pet metara i onda stala, kao i prije.

"Sjest ću", rekao je.

"Ne!"

"Umoran sam", rekao je. "Sjest ću, a ti ćeš gledati. Samo se sjeti skretati pogled. Onda ću ja ustati, a ti ćeš sjesti. Tako ćemo. Evo." Dao joj je svoj sat. "Smjene od petnaest minuta."

"Pojelo je Dekea", prošaptala je.

"Da."

"Što je to?"

"Ne znam."

"Hladno mi je."

"I meni."

"Onda me zagrli."

"Dosta sam te grlio."

Odustala je.

Bilo je božanstveno sjesti; a ne morati gledati u stvar je bilo blaženstvo. Umjesto toga, gledao je LaVerne, provjeravajući da stalno skreće pogled sa stvari na vodi.

"Što ćemo učiniti, Randy?"

Promislio je.

"Čekati", reče.

Kad je prošlo petnaest minuta, ustao je i pustio je da prvo sjedi, a onda leži, pola sata. Onda ju je opet natjerao da ustane i stajala je petnaest minuta. Tako su se izmjenjivali. U petnaest do deset, hladan odsječak Mjeseca je izašao i krenuo preko neba. U pola jedanaest, preko vode je odjeknuo prodoran, usamljen krik, a LaVerne je vrisnula.

"Šuti", reče on. "To je samo gnjurac."

"Smrzavam se, Randy - sva sam se ukočila."

"Ne mogu ti pomoći."

"Zagrli me", rekla je. "Moraš. Zagrlit ćemo se. Možemo oboje sjesti i zajedno ga gledati."

Promislio je o tome, ali hladnoća koja je prodirala u njegovo vlastito meso sad je prodirala do kosti, i to ga je natjeralo na odluku. "Dobro."

Sjeli su zajedno, ruku omotanih jedno oko drugoga, i nešto se dogodilo - prirodno ili perverzno, dogodilo se. Osjetio je kako mu se diže. Jedna njegova ruka pronašla je njenu dojku, prekrivenu vlažnim najlonom, i stisnula. Ispustila je uzdah, a ruka joj se privukla međunožju njegovih gaća.

Drugom rukom je skliznuo dolje i pronašao mjesto na kojem je bilo topline. Spustio ju je na leđa.

"Ne", rekla je, ali ruka na njegovom međunožju počela se kretati brže.

"Vidim je odavde", rekao je. Srce mu je opet počelo brže lupati, brže tjerajući krv, gurajući toplinu prema površini njegove smrznute gole kože. "Mogu paziti."

Promrmljala je nešto, i osjetio je kako guma klizi niz njegove bokove, do bedara. Gledao je mrlju. Skliznuo je prema gore, prema naprijed, u nju. Toplina, Bože, tu je topla, barem to. Ispustila je grleni zvuk a prsti su joj zagrabili njegove hladne, stisnute guzove.

Gledao je mrlju. Nije se micala. Gledao ju je. Pozorno ju je gledao. Osjeti dodira bili su nevjerojatni, fantastični. Nije bio iskusan, ali nije bio ni djevac; vodio je ljubav s tri djevojke, i nikad mu nije bilo ovako. Zastenjala je i počela podizati bokove. Splav se blago ljuljala, kao najtvrđi vodeni krevet na svijetu. Bačve ispod njih šuplje su mrmljale.

Gledao je mrlju. Boje su se zakovitlale - sad polako, senzualno, ne prijeteći; promatrao je mrlju i promatrao je boje. Oči su mu bile razrogačene. Boje su bile u njegovim očima. Više mu nije bilo hladno; sad mu je bilo vruće, vruće kao na prvi dan povratka na plažu početkom lipnja, kad osjećaš kako ti sunce zeteže od zime blijedu kožu, rumeni je, da je joj

(boje) boju, ten. Prvi dan na plaži, prvi dan ljeta, izvuci stare pjesme Beach Boysa, izvuci Ramonese. Ramonesi su ti govorili da je Sheena punkerica, Ramonesi su ti govorili da možeš stopirati do plaže Rockaway, pijesak, plaža, boje.

(kreće se počinje se kretati) i osjećaj ljeta, tekstura: Gary U.S. obveznice, škola je gotova i mogu navijati za Yankeese s tribina, djevojke u bikinijima na plaži, plaži, plaži, oh voliš li voliš li

(voli) plažu voliš li (voli volim) čvrste dojke koje mirišu na Coppertoneovo ulje, a ako je donji dio bikinija dovoljno mali možda vidiš i nešto

(dlake njena dlaka NJENA KOSA JE U O BOŽE U VODI NJENA KOSA) Naglo se povukao unatrag, pokušavajući je povući prema gore, ali stvar se kretala s uljastom brzinom i zaplela joj se u kosu kao mreža gustog crnog ljepila i kad ju je povukao prema gore već je vrištala i bila je teška od toga; izašlo je iz vode u zapetljanoj, odvratnoj membrani koja se kotrljala uz blistave nuklearne boje - grimizno-ljubičasta, blještavo smaragdna, smrknuto oker.

Teklo je niz LaVerneino lice u plimi, brišući ga.

Noge su joj udarale i trzale se. Stvar se okretala i micala tamo gdje joj je nekad bilo lice. Krv joj je potocima tekla niz vrat. Vrišteći, ne čuvši samog sebe kako vrišti. Randy je dojurio do nje, stavio nogu na njen bok, i gurnuo. Prevrnula se i prevalila preko ruba, nogu poput alabasterana mjesečini. Nekoliko beskrajnih trenutaka voda se pjenila i pljuskala o rub splavi, kao da je netko za nju zakačio najvećeg grgeča na svijetu, i riba se bori kao luda.

Randy je vrištao. Vrištao je. A onda, za promjenu, još je malo vrištao. Nekih pola sata kasnije, dugo nakon što je izbezumljeno pljuskanje i batrganje završilo, gnjurci su počeli uzvraćati vriskove.

Noć je trajala vječno.

Nebo se počelo rasvjetljavati na istoku oko petnaest do pet, i osjetio je kako mu se duh nevoljko uzdiže. To je bilo trenutno; lažno kao i zora. Stajao je na daskama, napola sklopljenih očiju, s bradom na prsima. Bio je sjedio na daskama do prije kakvih sat vremena, i odjednom se probudio - sve do tad i ne znajući da je zaspao, to je bilo ono strašno - od tog neizrecivog siktavog zvuka nalik platnu. Skočio je na noge samo koju sekundu prije nego što je crnina počela jedro srkati prema njemu kroz daske. Dah mu je šištao pri uzdisaju i izdisaju; ugrizao se za usnicu dok nije prokrvarila.

Zaspao si, zaspao si, kretenu jedan!

Stvar je opet izgmizala odozdo pola sata kasnije, ali nije opet sjeo. Bojao se sjesti, bojao se da će zaspati a ovog puta ga um neće probuditi na vrijeme.

Noge su mu još bile čvrsto postavljene na daske kad je jače svjetlo, ovog puta prava zora, ispunilo istok i prve jutarnje ptice su zapjevale. Sunce se diglo, a do šest sati dan je bio dovoljno svijetao da može vidjeti plažu. Dekeov sjajno žuti Camaro bio je točno tamo gdje ga je Deke parkirao, s nosom na ogradi. Blistavi rasap košulja i majici i četiri para traperica tvorio je obrise na plaži. Taj ga je prizor ispunio novom stravom kad je već mislio da su mu sposobnosti užasavanja posve iscrpljene. Vidio je svoje traperice, jedne nogavice iskrenute naopako, sa džepom koji visi postrance. Njegove su traperice djelovale tako sigurno, ležeći tamo na pijesku; samo čekajući da on dođe i okrene izvrnutu nogavicu na pravu stranu, držeći pri tome džep da mu sitniš ne ispadne. Skoro ih je osjećao kako šapuću uz njegove noge, osjećao sebe kako zakapča mjedeni gumb iznad zatvarača (voliš li da volim)

Pogledao je lijevo i bila je tamo, crna, okrugla kao pijun za damu, blago plutajući. Boje su joj se uskovitlale na koži i hitro je skrenuo pogled.

"Idi kući", zakriještao je. "Idi kući, ili otiđi u Kaliforniju i prijavi se na audiciju za neki film Rogera Cormana."

Negdje daleko zazujao je avion, a on je pao u snenu sanjariju: Naš nestanak je prijavljen, za sve četvero. Potraga se kreće prema van, od Horlicksa. Jedan farmer se sjeća da ga je pretekao žuti Camaro jureći kao da ga svi vrazi gone. Potraga se usredotočuje na područje jezera Cascade. Privatni piloti dobrovoljno se prijavljuju za hitru pretragu iz zraka, i jedan tip, zujeći nad jezerom u svojem Beechcraftu, ugleda klinca koji gol stoji na splavi, jednog klinca, jednog preživjelog, jednog -

Uhvatio se na rubu tik prije prevrtanja i opet se šakom udario u nos, vrišteći od bola.

- Crni stvor smjesta je pojurio prema splavi i zavukao se pod nju možda je čuo, ili osjetio... ili nešto. Randy je čekao.

Ovog puta je potrajalo četrdeset i pet minuta prije nego što je izašao. Um mu se polako vrtio u sve jačem svjetlu.

(voliš li da volim navijati za Yankeese i Catfishe voliš li Catfishe da volim

(Cesta 66 sjećaš se Corvette George Maharis u Corvetti Martin Milner u Corvetti voliš li Corvettu (da volim Corvettu (volim voliš li

(tako vruće sunce je kao goruće staklo bilo joj je u kosi i svjetla se najbolje sjećam svjetlo ljetno svjetlo (ljetno svjetlo) popodneva. Randy je plakao.

Plakao je jer se sad dogodilo još nešto - kad god bi pokušao sjesti, stvor bi skliznuo pod splav. Znači, nije bio posve glup; ili je osjetio ili shvatio da može doći do njega dok sjedi.

"Odlazi", plakao je Randy prema velikom crnom madežu što je plutao na vodi. Pedeset metara dalje, podrugljivo blizu, neka vjeverica je skakutala naprijed-natrag po haubi Dekeovog Camera. "Odlazi, molim te, odlazi bilo kamo, ali me ostavi na miru. Ne volim te."

Stvor se nije pomakao. Boje su se uskovitlale po njegovoj vidljivoj površini.

(baš me baš me voliš)

Randy je skrenuo pogled i pogledao prema plaži, u potrazi za spasom, ali tamo nije bilo nikoga, ama baš nikoga. Njegove traperice su još ležale tamo, jedne izvrnute nogavice, pokazujući bijelu podstavu jednog džepa. Više mu nisu izgledale kao da će ih netko svakog časa pokupiti. Izgledale su kao ruševine.

Pomislio je: Da imam pištolj, sad bih se ubio.

Stajao je na splavi.

Sunce je zašlo.

Tri sata kasnije, mjesec je izašao.

Nedugo nakon toga, gnjurci su počeli vrištati.

Nedugo nakon toga, Randy se okrenuo i pogledao crnu stvar na vodi. Nije mogao ubiti samog sebe, ali možda bi stvar mogla namjestiti stvari tako da ne bude bola; možda tome služe boje.

(da li da li da li voliš)

Potražio ju je pogledom i bila je tamo, plutajući, jašući na valovima.

"Pjevaj sa mnom", zakriještao je Randy. "Mogu navijati za Yankeese s tribina... Ne moram brinuti za profesore... tako mi je drago što je škola gotova... sad ću... pjevati i vikati."

Boje su se počele stvarati i kovitlati. Ovog puta, Randy nije skrenuo pogled.

Prošaptao je: "Voliš li?"

Negdje, daleko s druge strane praznog jezera, zavrištao je gnjurac

Božanski obrađivač teksta

Na prvi pogled izgledalo je kao obrađivač teksta marke Wang - imalo je Wangovu tipkovnicu i Wangovo kućište. Tek na drugi pogled, Richard Hagstrom je vidio da je kućište bilo otvarano (i to nimalo nježno; djelovalo mu je kao da je netko to učinio oštricom pile) da bi primilo malo krupniju, IBM-ovu katodnu cijev. Arhivski diskovi koji su stigli s tim čudnim mješancem uopće nisu bili floppyji: bili su tvrdi, kao singlice koje je Richard slušao kao dijete.

"Što je, za ime Božje, ovo?" upitala je Lina kad su ga on i gospodin Nordhoff dio po dio dovukli u njegovu radnu sobu. Gospodin Nordhoff je živio odmah do obitelji Richardovog brata... Roger, Belinda, i njihov sin, Jonathan.

"Nešto što je Jon napravio", reče Richard. "Namijenjeno je meni, kaže gospodin Nordhoff. Izgleda kao obrađivač teksta."

"O, da", reče Nordhoff. Prošao je šezdesetu, i bio je jako zadihan. "Tako je i on rekao, jadni mali... mislite da bismo ga mogli malo spustiti, gospodine Hagstrom? Mrtav sam."

"Jasno", rekao je Richard i pozvao svoga sina, Setha, koji je dolje iz svoje Fender gitare izvlačio čudne, atonalne akorde - prostorija koju je Richard namijenio za "dnevni boravak" kad je prvi put postavio zidne ploče postala je umjesto toga "dvorana za probe" njegovog sina.

"Seth!" povikao je. "Dođi nam pomoći!"

Dolje, Seth je nastavio izvijati akorde iz Fendera. Richard je bacio pogled prema gospodinu Nordhoffu i slegnuo ramenima, posramljen i nesposoban to prikriti. Nordhoff je uzvratio slijeganjem, kao da želi reći Djeca! Tko danas od njih očekuje nešto bolje? Osim što su obojica znali da je Jon - jadni, osuđeni Jon Hagstrom, sin njegova ludog brata - bio bolji.

"Lijepo od vas što ste mi pomogli s ovim", reče Richard.

Nordhoff slegne ramenima. "Kakvog drugog posla ima starac? A valjda je to bilo i najmanje što sam mogao učiniti za Jonnyja. Znao mi je besplatno kositi travu, znate to? Htio sam mu platiti, ali mali nije htio uzeti ni novčića. Bio je strašan malac." Nordhoff je još bio zadihan. "Mislite da bih mogao dobiti čašu vode, gospodine Hagstrom?"

"Jasno." Donio ju je sam, kad mu se žena nije pomakla od kuhinjskog stola, gdje je čitala povijesni ljubić u džepnom izdanju i jela Twinkie.

"Seth!" opet je povikao. "Dođi ovamo gore i pomozi nam, može?"

Ali Seth je samo nastavio svirati prigušene i prilično gorke akorde na Fenderu kojeg je Richard još otplaćivao.

Pozvao je Nordhoffa da ostane na večeri, ali Nordhoff je uljudno odbio. Richard je kimnuo glavom, opet posramljen ali ovog puta možda malo bolje skrivajući tu činjenicu. Što simpatičan tip kao što si ti radi s takvom obitelji? upitao ga je jednom njegov prijatelj Bernie Epstein, a Richard je samo bio u stanju stresti glavom, osjećajući istu tupu posramljenost koju je osjećao i sada. On zbilja jest simpatičan tip. Ali nekako je završio s ovim - pretila, natmurena žena koja osjeća da je propustila sve dobro u životu, koja osjeća da se kladila na pogrešnog konja (ali koja nikad ne bi otvoreno to i izrekla), i nekomunikativan petnaestogodišnji sin koji se jedva provlači u školi u kojoj i Richard predaje... sin koji u svako doba dana i noći (uglavnom noći) svira čudne akorde na gitari i koji izgleda misli da će to nekako biti dovoljno da se provuče.

"Pa, možda samo pivo?" upitao je Richard. Nije želio pustiti Nordhoffa da ode - htio je čuti još nešto o Jonu.

"Pivo bi baš fino leglo", rekao je Nordhoff, a Richard je zahvalno kimnuo glavom.

"Fino", rekao je, i otišao im donijeti dva Buda.

Njegova radna soba bila je u maloj zgradi odvojenoj od kuće - kao i dnevnu sobu, on ju je sam sredio. Ali za razliku od dnevne sobe, ovo je bilo mjesto koje je smatrao svojim - mjesto gdje je mogao isključiti strankinju kojom se oženio i stranca kojeg mu je rodila.

Lina, naravno, nije odobravala da on ima svoj vlastiti prostor, ali nije ga uspjela zaustaviti u tome - bila je to jedna od njegovih sitnih pobjeda. Pretpostavljao je da se ona na određeni način doista i kladila na pogrešnog konja - kad su se prije šesnaest godina vjenčali, oboje su vjerovali da će on pisati predivne, isplative romane i oboje će se uskoro voziti u Mercedesima. Ali onaj jedan roman koji je objavio nije bio isplativ, a kritičari su hitro istakli da nije baš bio ni predivan. Lina je stvari gledala kao i kritičari, i to je bio početak njihovog razdvajanja.

Tako da je predavački posao u srednjoj školi, koji su oboje nekad smatrali samo stubom na putu prema slavi i bogatstvu posljednjih petnaest godina bio njihov glavni izvor prihoda - prokleto dugačka stuba, mislio je ponekad. Ali nije nikad do kraja odustao od svoga sna. Pisao je kratke priče a povremeno i članke. Bio je priznati član Ceha autora. Svojim je pisaćim strojem svake godine donosio kakvih 5 000 dolara dodatnog prihoda, i koliko god Lina možda gunđala zbog toga, to mu je davalo pravo na zasebnu radnu sobu... osobito zato što je ona odbijala raditi.

"Lijepo vam je ovdje", rekao je Nordhoff ogledajući se po maloj prostoriji s mješavinom starinskih reprodukcija na zidu. Križanac od obrađivača teksta sjedio je na stolu s CPU-om zaguranim pod sebe. Richardov stari električni Olivetti privremeno je gurnut u stranu, na vrh jednog od ormarića.

"Služi svrsi", reče Richard. Glavom je pokazao obrađivač teksta. "Ne mislite da to zbilja i radi, zar ne? Jonu je bilo samo četrnaest godina." "Izgleda čudno, zar ne?"

"Definitivno čudno", složio se Richard.

Nordhoff se nasmije. "Ne znate vi ni pola priče", rekao je. "Bacio sam pogled u stražnji dio video-jedinice. Neke žice imaju oznake IBM-a, a neke Radio Shacka{24}. Unutra je i veći dio jednog Western Electric telefona. A vjerovali ili ne, ima i motorčić iz kompleta mehanotehnike." Otpio je malo piva i zastao s nekom vrstom prisjećanja. "Petnaest. Tek je napunio petnaest. Par dana prije nesreće." Zastao je i opet to rekao, zureći dolje u svoju bocu piva.

"Petnaest." Nije bio glasan.

"Mehanotehnika? " zatreptao je Richard prema starcu.

"Tako je. Mehanotehnika ima jedan komplet s električnim motorom. Jon je imao taj komplet od... oh, valjda šeste godine. Ja sam mu ga jedne godine poklonio za Božić. Već je i tada bio lud za aparatićima. Bilo kakav aparatić bi ga zaokupio, i mislite da mu se sviđao taj komplet s motorom? Valjda jest. Zadržao ga je skoro deset godina. Nema baš puno djece koja to rade, gospodine Hagstrom."

"Ne", rekao je Richard, misleći na kutije Sethovih igračaka koje je tijekom godina iznosio - odbačene, zaboravljene, ili rastrošno slomljene. Bacio je pogled na obrađivač teksta. "Znači, ne radi."

"Ne bih se kladio u to dok ga ne isprobate", reče Nordhoff. "Taj klinac je bio maltene elektronski genij."

"Mislim da tu malo pretjerujete. Znam da je bio dobar s aparatićima, i da je osvojio nagradu na državnom Znanstvenom sajmu u šestom razredu -"

"A natjecao se s djecom koja su bila puno starija od njega - neki su bili i u završnim razredima gimnazije", reče Nordhoff. "Tako j e bar nj egova majka rekla."

"Istina. Svi smo bili silno ponosni na njega." Što baš i nije bila istina. Richard je bio ponosan, i Jonova majka je bila ponosna; dječakovom ocu se živo fućkalo. "Ali projekti za Znanstveni sajam i izgradnja vlastitog hibridnog obrađivača teksta-" Slegnuo je ramenima.

Nordhoff spusti svoje pivo. "Tamo u pedesetima, bio je jedan klinac", rekao je, "koji je izgradio sudarač atoma od dvije konzerve za juhu i za kakvih pet dolara elektronske opreme. Jon mi je to ispričao. I rekao je da ima neki klinac u nekom zabačenom gradiću u Novom Meksiku, koji je otkrio tahione - negativne čestice koje navodno putuju unatrag kroz vrijeme - još 1954. Neki klinac u Waterburyju, Connecticut - jedanaest godina star - koji je napravio bombu od celuloida koji je sastrugao sa špila karata. I time je digao u zrak praznu pseću kućicu. Klinci znaju biti čudni. Naročito oni superpametni. Možda se i iznenadite."

"Možda. Možda se iznenadim."

"Svejedno, bio je dragi dečko."

"Vi ste ga isto pomalo voljeli, zar ne?"

"G. Hagstrom", reče Nordhoff, "jako sam ga volio. Bio je stvarno pravo i dobro dijete."

A Richard je pomislio kako je to neobično - njegov brat, koji je bio totalno govno još od svoje šeste godine, dobio je dobru ženu i dobrog, pametnog sina. A on, koji je uvijek nastojao biti blag i dobar (što god "dobar" značilo u ovom ludom svijetu) oženio se Linom, koja se razvila u šutljivu, prasastu ženu, i s njom je dobio Setha. Gledajući Nordhoffovo pošteno, umorno lice, uhvatio se kako se pita kako se to točno dogodilo, i u kolikoj je mjeri bilo njegova vlastita krivica, prirodna posljedica njegove vlastite tihe slabosti.

"Da", reče Richard. "Baš je bio dobar, zar ne?"

"Ne bi me iznenadilo da to radi", reče Nordhoff. "Uopće me ne bi iznenadilo."

Nakon što je Nordhoff otišao, Richard Hagstrom uključio je obrađivač teksta u struju i uključio ga. Začulo se zujanje, i čekao je da vidi hoće li se na ekranu pojaviti slova IBM. Nisu. Umjesto toga, jezovito, kao glas iz groba, doplivale su ove riječi, zeleni duhovi iz tame:

SRETAN ROÐENDAN, STRIČE RICHARD! JON.

"Kriste", prošaptao je Richard naglo se spuštajući na stolac. Nesreća koja je ubila njegovog brata, njegovu ženu i njihovog sina dogodila se prije dva tjedna - vraćali su se s nekakvog izleta a Roger je bio pijan. Pijanstvo je bila posve normalna pojava u životu Rogera Hagstroma. Ali ovog puta, naprosto je potrošio sreću, i skliznuo je svojim prašnjavim starim kamionetom s ruba provalije duboke trideset metara. Auto se razbio i izgorio. Jonu je bilo četrnaest - ne, petnaest godina. Taman je napunio petnaest par dana prije nesreće, rekao je starac. Još tri godine i mogao bi se osloboditi toga krupnog, glupog medvjeda. Njegov rođendan... i moj koji se približava.

Za tjedan dana. Obrađivač teksta bio je Jonov rođendanski poklon za njega.

Nekako je zato sve bilo još gore. Richard nije mogao točno reći kako ili zašto, ali jest. Posegnuo je isključiti ekran, a onda povukao ruku.

Neki klinac je napravio sudarač atoma od dvije konzerve za juhu i za kakvih pet dolara elektronske opreme.

Aha, a kanalizacija grada New Yorka puna je aligatora, a Zrakoplovstvo SAD-a negdje u Nebraski na ledu drži mrtvo tijelo izvanzemaljca. Ispričaj mi još koju foru. Sve su to gluposti. Ali možda je to nešto što ne želim sa sigurnošću doznati.

Ustao je, i prišao stražnjoj strani video-jedinice, i pogledao kroz proreze. Da, bilo je baš kako je Nordhoff rekao. Žice s oznakama RADIO SHACK MADE IN TAIWAN. Žice s oznakama WESTERN ELECTRIC i WESTREX i MEHANOTEHNIKA, s malim zaokruženim r kao oznakom zaštićene robne marke. A vidio je još nešto, nešto što je Nordhoffu promaklo, ili možda nije želio spomenuti. Unutra je bio transformator za modele vlakova, načičkan žicama kao Frankensteinova nevjesta.

"Kriste", rekao je, smijući se ali odjednom na rubu suza. "Kriste, Jonny, što si si ti to zamislio s time?"

Ali znao je i to. Već je godinama sanjao i govorio o tome kako bi volio imati obrađivač teksta, a kad je Linin smijeh postao previše sarkastičan da bi ga podnosio, govorio je o tome Jonu. "Mogao bih pisati brže, dorađivati tekst brže, i slati više toga", sjećao se kako je to prošlog ljeta ispričao Jonu - dječak ga je ozbiljno pogledao, svijetloplavih očiju inteligentnih ali uvijek tako opreznih, uvećanih iza naočala. "To bi bilo sjajno... zbilja sjajno."

"Pa onda, zašto ga ne nabaviš, striče Rich?"

"Nije baš da ih dijele besplatno", rekao je Richard s osmijehom. "Modeli u Radio Shacku kreću od tri soma. Odatle možeš stići i do cijena od osamnaest tisuća dolara."

"Pa, možda ti ga ja jedanput napravim ", rekao je Jon.

"Možda i hoćeš", rekao je Richard, tapšući ga po leđima. I dok

Nordhoff nije nazvao, nije više ni razmišljao o tome. Žice iz električnih modela za hobiste. Transformator za vlakiće. Kriste.

Opet je prešao na prednju stranu, namjeravajući ga ugasiti, kao da bi stvaran pokušaj da nešto napiše na njemu koji ne bi uspio nekako uništio ono što je njegov iskren, krhki

(osuđen) nećak namjeravao.

Umjesto toga, pritisnuo je gumb IZVRŠI na upravljačkoj ploči. Kralježnicom mu je prošao neki čudan drhtaj kad je to učinio - IZVRŠI je bila čudna riječ u tom kontekstu, kad se malo promisli. To nije bila riječ koju je povezivao s pisanjem; bila je to riječ koju je povezivao s izvršenjem kazne, s plinskim komorama i električnim stolicama... i, možda, s prašnjavim starim kamionetima koji se stropoštaju preko ruba ceste.

IZVRŠI.

CPU je zujao glasnije nego bilo koji drugi koji je čuo kad bi znao gledati obrađivače po trgovinama; zapravo, skoro da je režao. Što je u memorijskoj kutiji, Jon? pitao se. Opruge iz kreveta? Transformatori za vlakiće poredani jedan do drugoga? Konzerve juhe? Opet je pomislio na Jonove oči, njegovo mirno i delikatno lice. Je li čudno, možda čak i bolesno, biti ljubomoran na tuđeg sina?

Ali trebao je biti moj. Znao sam to... a mislim da je i on to znao. A onda, tu je bila i Belinda, Rogerova žena. Belinda koja je prečesto nosila sunčane naočale u oblačne dane. One velike, jer se masnice oko očiju znaju gadno proširiti. Ali ponekad bi je pogledao, dok bi sjedila, tiha i oprezna pod glasnim kišobranom Rogerovog smijeha, i pomislio bi skoro istu stvar: Trebala je biti moja.

Bila je to zastrašujuća pomisao, jer su obojica poznavali Belindu u srednjoj školi, i obojica su izlazili s njom. Razlika između njega i Rogera bila je dvije godine, a Belinda je bila točno između njih, godinu dana starija od Richarda i godinu dana mlađa od Rogera. Richard je zapravo prvi prohodao s djevojkom koja će odrasti i postati Jonova majka. Onda se ubacio Roger, Roger koji je bio stariji i krupniji, Roger koji je uvijek dobio što je htio, Roger koji bi te povrijedio ako si mu stao na put.

Prestrašio sam se. Prestrašio sam se i pustio sam je da mi pobjegne. Zar je bilo baš tako jednostavno? Bog mi pomogao, mislim da jest. Volio bih da je bilo drugačije, ali možda je najbolje ne lagati samome sebi kad se radi o kukavičluku. I sramoti.

A ako su te stvari i istina - ako su Lina i Seth nekako pripadali njegovom niškoristi bratu a ako su Belinda i Jon nekako pripadali k njemu, što to dokazuje? I kako bi razumna osoba točno trebala izaći na kraj s takvim aspurdno uravnoteženim zajebom? Treba li se smijati? Treba li vrištati? Treba li se upucati jer si kukavičko pile?

Ne bi me iznenadilo da radi. Uopće me ne bi iznenadilo.

IZVRŠI.

Prsti su mu hitro letjeli preko tipki. Pogledao je na ekran i vidio kako ova slova zeleno lebde na površini ekrana:

MOJ BRAT JE BIO BESKORISNI PIJANAC.

Lebdjele su tamo i Richard je odjednom pomislio na igračku koju je imao kad je bio klinac. Zvala se Magična lopta broj osam. Postavio bi joj neko pitanje na koje se moglo odgovoriti s da ili ne, a onda bi okrenuo magičnu kuglu broj osam da vidiš što ona ima reći na tu temu - njeni lažni ali nekako uzbudljivo tajnoviti odgovori uključivali su stvari poput SKORO SIGURNO JE TAKO, NE RAČUNAJ S TIM, ili PONOVI PITANJE KASNIJE.

Roger je bio ljubomoran na tu igračku i, konačno, nakon što je jednog dana izgnjavio Richarda da mu je prepusti, Roger ju je zviznuo u pločnik što je jače mogao, i slomio je. Onda se smijao. Sjedeći sad ovdje, slušajući neobično snažno zavijanje iz kućišta s CPU-om koji je Jon sam sastavio, Richard se sjećao kako je pao na pločnik, plačući, nesposoban povjerovati da je njegov brat učinio tako nešto.

"Cvizi-dreta, cvzi-dreta, gle kako beba cvili", izazivao ga je Roger. "To je ionako bila samo jeftina, usrana igračka, Richie. Gle, samo hrpa porukica i gomila vode."

"TUŽITĆU TE!" zavrištao je Richard koliko ga je grlo nosilo. U glavi mu je bilo vruće. Sinusi su mu se začepili od bijesnih suza.

"TUŽITĆU TE, ROGER! REĆI ĆU TE MAMI!"

"Tuži me i slomit ću ti ruku", rekao je Roger, a Richard je u njegovom ledenom smiješku vidio da ozbiljno misli. Nije ga tužio.

MOJ BRAT JE BIO BESKORISNI PIJANAC.

Pa, čudno sastavljen ili ne, ekran mu je radio. Hoće li pohraniti informacije u CPU-u tek je trebalo vidjeti, ali Jonovo spajanje Wang- ploče s IBM-ovim ekranom je doista radilo. Samo je slučajno prizivalo neke prilično gadne uspomene, ali nije mu se činilo da je Jon za to kriv.

Ogledao se po svojoj radnoj sobi, i oči su mu slučajno pale na jedinu sliku u njoj koju nije sam odabrao i koja mu se nije sviđala. Bio je to studijski portret Line, Božićni poklon koji mu je darovala prije dvije godine. Hoću da je objesiš u svojoj radnoj sobi, rekla je, i on je, naravno, učinio točno tako. To je valjda bio njen način da ga zadrži na oku čak i kad ona sama nije tamo. Ne zaboravi me, Richard. Ovdje sam. Možda sam se kladila na pogrešnog konja, ali još sam ovdje. I bolje ti je da to imaš na umu.

Studijski portret sa svojim neprirodnim svjetlom nije se baš slagao s ugodnom mješavinom reprodukcija Whistlera, Homera i N.C. Wyetha. Linine oči bile su napola sklopljene, teški Kupidonov luk njenih usana postavljen u nešto što baš i nije bilo osmijeh. Još sam ovdje, Richarde, kao da su mu govorila njena usta. Da se nisi usudio to zaboraviti.

Otipkao je:

FOTOGRAFIJA MOJE ŽENE VISI NA ZAPADNOM ZIDU MOJE RADNE SOBE.

Pogledao je riječi i nisu mu se sviđale ništa više nego sama slika. Pritisnuo je gumb IZBRIŠI. Riječi su nestale. Sad na ekranu više nije bilo ničega osim mirno pulsirajućeg kursora.

Pogledao je prema zidu i vidio da je i slika njegove žene također nestala.

Jako je dugo tamo sjedio - bar mu se tako činilo - gledajući u zid na kojem je nekad bila slika. Iz izmaglice posvemašnjeg šoka i nevjerice konačno ga je prizvao miris iz CPU-a - miris kojeg se sjećao iz djetinjstva, isto onako jasno kao što se sjećao magične kugle broj osam koju je Roger slomio jer nije bila njegova. Miris kakav je ispuštao transformator za električne vlakiće. Kad bi nanjušio taj miris, morao si isključiti cijelu stvar da se ohladi.

Tako će i učiniti.

Za minutu.

Ustao je i prišao zidu na nogama koje su bile otupjele. Prešao je prstima preko brodskog poda na zidu. Slika je bila ovdje, da, točno ovdje. Ali sad je više nije bilo, i kuka na kojoj je bila visjela je nestala, i nije bilo rupe tamo gdje je učvrstio kuku za zid.

Nestala.

Svijet je naglo posivio a on je zateturao unatraške, neodređeno uvjeren da će se onesvijestiti. Smrknuto se borio sve dok svijet nije opet postao oštar.

Pogledao je od praznog mjesta na zidu gdje je nekad visjela Linina fotografija prema obrađivaču teksta koji je sklepao njegov mrtvi nećak.

Možda se iznenadite, čuo je u glavi kako Nordhoff govori. Možda se iznenadite, možda se iznenadite, o, da, ako je neki klinac u pedesetima mogao otkriti čestice koje putuju unatrag kroz vrijeme, možda se iznenadite pred tim što je vaš genijalni nećak mogao učiniti s hrpom odbačenih elemenata za obrađivač teksta, i par žica i električnih komponenti. Možda se iznenadite toliko da će vam se učiniti kako ste poludjeli.

- Miris transformatora sad je bio bogatiji, snažniji, i vidio je tračke dima kako se uzdižu kroz ventilacijske procijepe na kućištu ekrana. I buka iz CPU-a je bila glasnija. Bilo je vrijeme da ga isključi koliko god je Jon bio pametan, očito nije imao vremena izgladiti sve probleme u ovom ludom stroju.

Ali, je li znao da će ovako raditi?

Osjećajući se kao proizvod svoje vlastite mašte, Richard je opet sjeo pred ekran, i otipkao:

SLIKA MOJE ŽENE JE NA ZIDU.

Načas se zagledao u to, pogledao opet u tipkovnicu, a onda pritisnuo tipku IZVRŠI.

Pogledao je zid.

Linina slika se vratila, točno tamo gdje je oduvijek i bila. "Isuse", šapnuo je. "Isuse Kriste."

Protrljao si je obraz rukom, opet pogledao tipkovnicu i ekran (sad prazan osim kursora), a onda otipkao:

NA MOM PODU NEMA NIČEGA.

Zatim je pritisnuo gumb UMETNI i dotipkao:

OSIM DVANAEST ZLATNIKA OD PO DVADESET DOLARA U MALOJ PLATNENOJ VREĆI.

Pritisnuo je IZVRŠI.

Pogledao je na pod, gdje je sad sjedila mala bijela platnena vreća koja se zatvarala uzicom. Na vreći je izblijedjelom crnom tintom bilo otisnuto WELL'S FARGO.

"Isuse dragi", čuo se kako govori glasom koji nije bio njegov. "Isuse dragi, dragi bože Isuse -"

Možda bi još minutama ili satima prizivao ime Spasiteljevo da mu obrađivao teksta nije počeo uporno bipkati. Na vrhu ekrana bljeskala je riječ PREOPTEREĆENJE.

Richard je užurbano sve isključio i otišao iz radne sobe kao da ga progone svi vrazi pakla.

Ali prije nego što je otišao pokupio je malu vreću i stavio je u džep svojih hlača.

Kad je te večeri nazvao Nordhoffa, hladan studeni vjetar svirao je gajde bez melodije vani po drveću. Sethova grupa bila je u prizemlju, koljući pjesmu Boba Segera. Lina je bila vani, u Našoj Gospi od Žalosti, igrajući bingo.

"Radi li stroj?" upitao je Nordhoff.

"Radi, i te kako", reče Richard. Posegnuo je u svoj džep i izvukao jedan novčić. Bio je težak - teži od Rolexova sata. Oštar profil orla bio je otisnut na jednoj strani, zajedno s datumom 1871. "Radi tako da ne biste ni povjerovali."

"Mogao bih", reče Nordhoff mirno. "On je bio jako pametan dječak, i jako vas je volio, gospodine Hagstrom. Ali budite oprezni.

Dječak je samo dječak, koliko god bio pametan, a ljubav može krenuti i u pogrešnom smjeru. Shvaćate li što govorim?"

Richard uopće nije shvaćao. Bilo mu je vruće, osjećao se grozničavo. Današnje novine objavile su trenutnu tržišnu cijenu zlata od 514$ za uncu. Novčići su na njegovoj poštanskoj vagi težili u prosjeku 4,5 unci. Po trenutnoj tržišnoj cijeni, to je iznosilo 27.756$. A pretpostavljao je da je to možda četvrtina onoga što bi mogao dobiti za novčiće ako ih proda kao novčiće.

"G. Nordhoff, možete li doći ovamo? Sada? Večeras?"

"Ne", reče Nordhoff. "Ne, mislim da to ne želim učiniti, gospodine Hagstrom. Mislim da bi ovo trebalo ostati između vas i Jona."

"Ali -"

"Samo upamtite što sam vam rekao. Za ime Isusovo, budite oprezni." Čulo se tiho klik i Nordhoff je nestao.

Opet se našao u radnoj sobi kakvih pola sata kasnije, zureći u obrađivač teksta. Dotakao je tipku za uključivanje, ali nije ga još uključio. Drugi puta kad je Nordhoff to rekao, Richard ga je čuo. Za ime Isusovo, budite oprezni. Da. Morat će biti oprezan. Stroj koji može učiniti tako nešto -

Kako bi neki stroj mogao učiniti tako nešto?

Nije imao pojma... ali, na određeni način, zato je cijelu ludu priču bilo lakše prihvatiti. On je bio profesor engleskog i povremeni pisac, ne tehničar, i imao je za sobom dugu povijest neshvaćanja kako stvari rade: gramofoni, benzinski motori, telefoni, televizori, mehanizam za ispiranje u njegovom zahodu. Njegov je život bio povijest razumijevanja rada a ne principa. Kakve je razlike bilo između toga i ovoga, osim u stupnju?

Uključio je stroj. Kao i prije, ispisao je:

SRETANROÐENDAN, STRIČE RICHARD! JON.

Pritisnuo je IZVRŠI i poruka od njegovog nećaka je nestala.

Ovaj stroj neće dugo raditi, pomislio je odjednom. Bio je uvjeren da je Jon sigurno još radio na njemu kad je poginuo, uvjeren da ima vremena. Konačno, rođendan strica Richarda bio je tek za tri tjedna -

Ali Jonu je isteklo njegovo vlastito vrijeme, i taj potpuno zadivljujući obrađivač teksta koji je izgleda bio u stanju umetati nove stvari i brisati stare stvari iz stvarnog svijeta bazdio je kao transformator za vlakiće koji se prži i počeo bi se dimiti nakon nekoliko minuta. Jon ga nije imao prilike usavršiti. Bio je uvjeren da ima vremena?

Ali to je bilo pogrešno. To je bilo posve pogrešno. Richard je to znao. Jonovo mirno, oprezno lice, trijezne oči iza debelih naočala... nije tu bilo samouvjerenosti, ni vjere u utješnost vremena. Koja mu je ono riječ pala na pamet danas, ranije? Osuđen. To nije bila samo dobra riječ za Jona: bila je ispravna riječ. Taj osjećaj usuda nadnosio se nad dječaka tako opipljivo da ga je ponekad Richard htio zagrliti, reći mu da se malo opusti, da ponekad ima i sretnih završetaka i da svi dobri ne umiru uvijek mladi.

Onda je pomislio na Rogera kako baca njegovu magičnu kuglu broj osam na pločnik, baca je što snažnije može; čuo je kako plastika prska i vidio magičnu tekućinu osmice - ipak samo vodu - kako se cijedi niz pločnik. I ta se slika spojila sa slikom Rogerovog otrcanog kamioneta, s natpisom HAGSTROMOVA DOSTAVA NA VELIKO na boku, kako leti preko ruba neke prašnjave, otrcane litice daleko na selu, udarajući ravno nosom uz zvuk koji je, kao i Roger sam, bio posve zanemariv. Vidio je - premda to nije želio - kako se lice žene njegova brata raspada u krv i kosti. Vidio je kako Jon gori u olupini, vrišteći, crneći.

Nikakvog povjerenja, nikakve prave nade. Oduvijek je isijavao dojam vremena koje istječe. A na kraju se ispostavilo da je bio u pravu.

"Što to znači?" promrmljao je Richard gledajući u prazan ekran.

Kako bi magična kugla broj osam odgovorila na to? PITAJ OPET KASNIJE? ISHOD JE NESIGURAN? Ili možda NEDVOJBENO JE TAKO?

Zvuk koji je dolazio iz CPU-a opet je postao glasniji, i to brže nego danas popodne. Već je mogao nanjušiti kako se transformator za vlakiće koji je Jon ugurao u mašineriju iza ekrana grije.

Magični stroj za snove.

Božanski obrađivač teksta.

Je li to - to? Je li to ono što je Jon namjerio darovati svome stricu za rođendan? Ekvivalent čarobne svjetiljke ili bunara želja za svemirsko doba?

Čuo je kako su se stražnja vrata kuće s treskom otvorila, a onda i glasove Setha i drugih članova Sethove grupe. Glasovi su bili preglasni, preoštri. Ili su pili ili pušili travu.

"Gdje ti je stari, Seth?" čuo je pitanje jednog od njih.

"Zajebava se u radnoj sobi kao i obično, valjda", reče Seth. "Mislim da-"

Onda se vjetar opet podigao, zamutivši ostale riječi, ali ne zamutivši njihov zloćudan plemenski smijeh.

Richard je sjedio slušajući ih, glave nagnute malo u stranu, i odjednom je utipkao:

MOJ SIN JE SETH ROBERT HAGSTROM. Prst mu je titrao iznad gumba IZBRIŠE

Što ti to radiš? zavrištao mu je um. Zar je moguće da si ozbiljan? Zar namjeravaš ubiti vlastitog sina?

"Sigurno nešto radi tamo", rekao je netko od ostalih.

"On je prokleti glupan", odgovori Seth. "Pitaj jednom moju majku. Ona će ti reći. On -"

Neću ga ubiti. Samo ću ga... IZBRISATI.

Prst mu je udario dolje, na gumb.

"- nikad ništa nije postigao osim -"

Riječi MOJ SIN JE SETH ROBERT HAGSTROM nestale su s ekrana.

Vani, Sethove riječi nestale su zajedno s njima.

Sad vani nije bilo nikakvog zvuka osim hladnog studenog vjetra koji je puhao smrknute reklame za zimu.

Richard je isključio obrađivač teksta i izašao. Kolni prilaz je bio prazan. Glavni gitarist grupe, Norm nešto, vozio je čudovištan i nekako zlokoban stari LTD kombi kojim je grupa vozila opremu na rijetke nastupe. Sad nije bio parkiran na prilazu. Možda je negdje u svijetu, mučeći se po nekoj autocesti ili parkiran na parkiralištu nekog masnog restorana brze hrane, a Norm je isto tako negdje u svijetu, kao i Davey, basist čije su oči bile zastrašujuće bezizražajne i kome je sjedne usne resice visjela ziherica, kao i bubnjar koji nije imao zuba. Bili su negdje u svijetu, negdje, ali ne ovdje, jer Seth nije ovdje, Seth nikad nije ni bio ovdje. Seth je bio IZBRISAN.

"Nemam sina", promrmlja Richard. Koliko je puta pročitao tu melodramatičnu rečenicu u lošim romanima? Stotinu? Dvije stotine? Nikad mu nije zvučala istinito. Ali ovdje je bila istinita. Sad je bila istinita. O, da.

Vjetar je zapuhao, a Richarda je odjednom zgrabio gadan grč u želucu koji ga je natjerao da se presavine u pasu i zadahće. Eksplozivno je prdnuo.

Kad su grčevi prošli, ušao je u kuću.

Prva stvar koju je primijetio bila je da Sethovih otrcanih tenisica - imao je četiri para i odbijao baciti makar i jedan - više nije bilo u hodniku. Prišao je ogradi stubišta i palcem prešao preko jednog dijela. Kad mu je bilo deset godina (dovoljno da bude pametniji, ali Lina svejedno nije dopustila Richardu niti da takne dječaka), Seth je urezao svoje inicijale duboko u drvo te ograde, drvo nad kojim se Richard mučio skoro cijelo jedno ljeto. Brusio je i popunjavao i lakirao, ali duh tih inicijala je ostao.

Sad ih nije bilo.

Gore na katu. Sethova soba. Bila je uredna i čista i nitko u njoj nije živio, suha i bez ikakve osobnosti. Mogla je imati i znak na kvaki, s natpisom GOSTINJSKA SOBA.

Dolje u podrumu. Tu je Richard najduže ostao. Zapletene žice su nestale; pojačala i mikrofoni su nestali; gomila dijelova kasetofona koje je Seth stalno namjeravao "srediti" je nestala (on nije imao Jonove spretne ruke ni koncentraciju). Umjesto toga, soba je imala dubok (premda ne osobito ugodan) otisak Lininog karaktera - težak, ukrašen namještaj i saharinske plišane tapiserije (jedna je prikazivala posljednju večeru na kojoj je Krist ličio na Waynea Newtona, a druga jelena ocrtanog pred zalaskom sunca na Aljaski), kričavi tepih sjajan kao arterijska krv. Više nije bilo ni najmanje natruhe da je dječak po imenu Seth Hangstrom nekad živio u ovoj sobi. Ovoj sobi, ili bilo kojoj drugoj sobi u kući.

Richard je još stajao u podnožju stubišta i ogledavao se kad je čuo kako auto stiže na kolni prilaz.

Lina, pomislio je, i osjetio napadaj skoro izbezumljene krivnje. Lina se vraća s binga, što li će ona reći kad vidi da je Seth nestao? Što... što... Ubojico! čuo ju je kako vrišti. Ubio si mi sina! Ali nije ubio Setha.

"IZBRISAO sam ga", promrmljao je, i popeo se gore da je presretne u kuhinji.

Lina je bila deblja.

Na bingo je ispratio ženu koja je težila kakvih osamdesetak kilograma. Žena koja se vratila težila je bar stotinu i trideset, možda i više; morala se malo okrenuti u stranu da prođe kroz stražnja vrata. Slonovski bokovi i bedra nabirali su se u plimnim pokretima pod poliesterskim hlačama boje prezrelih zelenih maslina. Njena koža, tri sata ranije samo masna, sad je bila bolesna i blijeda. Premda nije bio liječnik, Richardu se činilo da na toj koži vidi znakove ozbiljnih oštećenja jetre ili bolesti srca. Njene oči teških kapaka promatrale su Richarda upornim, ravnomjernim prijezirom.

U jednoj mlitavoj ruci nosila je smrznuti leš ogromne pure. Okretala se i obrtala u svome celofanskom omotaču kao tijelo nekog bizarnog samoubojice.

"U što buljiš, Richard?" rekla je.

U tebe, Lina. Buljim u tebe. Jer si ovako ispala u svijetu u kojem nismo imali djece. Ovako si ispala u svijetu u kojem nije bilo mete za tvoju ljubav - koliko god tvoja ljubav bila otrovna. Ovako izgleda Lina u svijetu u kojem sve ulazi a apsolutno ništa ne izlazi. Ti, Lina. U to buljim. U tebe.

"U tu pticu, Lina", uspio je konačno reći. "To je jedna od najvećih prokletih pura koje sam u životu vidio."

"Pa nemoj samo stajati u zuriti u nju, idiote! Pomozi mi!"

Uzeo je puru i spustio je na pult, osjećajući njene valove nesretne hladnoće. Zvučala je kao drveni blok.

"Ne tamo!" povikala je nestrpljivo, i rukom pokazala na ostavu. "Neće ovamo stati! Stavi je u škrinju!"

"Oprosti", promrmljao je. Prije nisu imali škrinju. Ne u svijetu u kojem je postojao Seth.

Odnio je puru u ostavu, gdje je dugački Amana zamrzivač sjedio pod hladno bijelim fluorescentnim cijevima kao hladan bijeli lijes. Stavio ju je unutra zajedno s kriogenski očuvanim leševima drugih ptica i zvijeri, a onda se vratio u kuhinju. Lina je iz ormara izvadila staklenku Reeseovih keksa s maslacem od kikirikija i jela ih j e sustavno, j ednog po j ednog.

"Imali smo bingo za Dan zahvalnosti", rekla je. "Održali smo ga ovog tjedna umjesto sljedećeg jer sljedeći tjedan otac Phillips mora ići u bolnicu da mu izvade žučni kamenac. Ja sam dobila glavni zgoditak." Nasmiješila se. Smeđa mješavina čokolade i maslaca od kikirkija kapala je i curila joj niza zube.

"Lina", pitao je, "je li ti ikad žao što nismo imali djece?"

Pogledala ga je kao da je potpuno poludio. "A što bih ja za ime Božje s nekim šmrkavcem?" upitala je. Gurnula je sad polupraznu staklenku keksa s maslacem od kikrikija natrag u ormar. "Idem u krevet. Dolaziš li i ti, ili ćeš opet izaći i sanjariti nad pisaćim strojem?"

"Mislim da ću još malo izaći", rekao je. Glas mu je bio iznenađujuće miran. "Neću dugo."

"Radi li ono čudo?"

"Što-" A onda je shvatio i osjetio još jedan bljesak krivnje. Znala je za obrađivač teksta, naravno da je znala. To što je IZBRISAO Setha nije utjecalo na Rogera ni na put kojim je putovala Rogerova obitelj. "Oh. O, ne. Ne radi ništa."

Zadovoljno je kimnula. "Taj tvoj nećak. Stalno s glavom u oblacima. Baš kao ti, Richard. Da nisi takav miš, pitala bih se nisi li se možda gurao kamo nisi trebao prije kakvih petnaest godina."

Nasmijala se grubim, iznenađujuće snažnim smijehom - smijehom ostarije, cinične krave - i načas je skoro skočio na nju. A onda je osjetio kako mu se na usnama pojavljuje smiješak - smiješak tanak i bijel i hladan kao Amana zamrzivač koji je na ovom novom putu zamijenio Setha.

"Neću dugo", rekao je. "Samo hoću zapisati par stvari."

"Zašto ne napišeš priču za Nobelovu nagradu ili tako nešto?" upitala je nezainteresirano. Parket u hodniku je škripao i mumljao dok se ona krupno ljuljala prema stubištu. "Još dugujemo optičaru za moje naočale, a jednu ratu smo zaostali i u otplati video-rekordera. Zašto nam ne zaradiš nekog prokletog novca?"

"Pa", reče Richard, "ne znam, Lina. Ali večeras imam neke dobre ideje. Stvarno."

Okrenula se i pogledala, zaustila kao da će reći nešto sarkastično - nešto o tome kako ih ni jedna njegova dobra ideja nije obogatila a ona je svejedno ostala s njim - ali nije. Možda ju je zaustavilo nešto u njegovom osmijehu. Popela se uza stube. Richard je stajao dolje, slušajući njene gromovite korake. Osjećao je znoj na svome čelu. Osjećao je istovremeno mučninu i oduševljenje.

Okrenuo se i vratio u svoju radnu sobu.

Ovog puta, kad je uključio jedinicu, CPU nije zazujao ni zagrmio; počeo je proizvoditi neujednačenu, zavijajuću buku. Vreli miris transformatora za vlakiće skoro smjesta je posukljao iz kućišta iza ekrana, a čim je pritisnuo gumb IZVRŠI, brišući poruku SRETAN ROÐENDAN, STRIČE RICHARD!, jedinica se počela dimiti.

Nema puno vremena, pomislio je. Ne... to nije točno. Uopće nema vremena. Jon je to znao, a sad i ja to znam.

Izbori su se svodili na dvoje: vratiti Setha pomoću gumba UMETNI (bio je siguran da bi to mogao učiniti; bilo bi lako kao što je bilo lako stvoriti španjolske dublone) ili dovršiti posao.

Smrad je bivao sve gušći, hitniji. Za nekoliko časaka, sigurno ne duže, ekran će početi bljeskati poruku PREOPTEREĆENJE.

Utipkao je:

MOJA ŽENA JE ADELINA MABEL WARREN HAGSTROM. Pritisnuo je gumb IZBRIŠE Utipkao je:

JA SAM ČOVJEK KOJI ŽIVI SAM.

Sad je riječ počela ravnomjerno bljeskati u gornjem desnom kutu ekrana:

PREOPTEREĆENJE+

PREOPTEREĆENJE

PREOPTEREĆENJE.

Molim te. Molim te, samo da dovršim. Molim te, molim te, molim te...

Dim koji je izlazio iz ispušnih otvora na video-kućištu sad je bio gušći i sivlji. Spustio je pogled na vrištavi CPU, i vidio da i iz njegovih otvora izlazi dim... a kroz dim je vidio i tmurno crveni bljesak vatre.

Magična kuglo broj osam, hoću li biti zdrav, bogat ili mudar? Ili ću živjeti sam i možda se ubiti od tuge? Ima li dovoljno vremena?

SAD SE NIŠTA NE VIDI. POKUŠAJ PONOVNO KASNIJE.

Samo što nema kasnije.

Pritisnuo je gumb UBACI a ekran se zamračio, osim stalne poruke PREOPTEREĆENJE koja je sad bljeskala izbezumljenim, nesigurnim ritmom.

Utipkao je:

SA SVOJOM ŽENOM, BELINDOM, I SVOJIM SINOM, JONATHANOM.

Molim te. Molim te. Pritisnuo je gumb IZVRŠI.

Ekran se zamračio. Činilo se da godinama ostaje prazan, osim poruke PREOPTEREĆENJE, koja je sad treptala tako brzo da bi, kad ne bi bilo natruhe sjene, djelovala konstantnom, kao računalo koje izvršava zatvorenu petlju upute. Nešto u CPU-u je krčkalo i šištalo, a Richard j e zastenj ao.

Zelena svjetla pojavila su se ekranu, mistično lebdeći na crnoj podlozi:

JA SAM ČOVJEK KOJI ŽIVI SAM SA SVOJOM ŽENOM, BELIN-DOM, I SVOJIM SINOM, JONATHANOM.

Dvaput je pritisnuo gumb IZVRŠI.

Sad, pomislio je. Sad ću utipkati: SVI PROBLEMI U OVOM

OBRAÐIVAČU TEKSTA POTPUNO SU RIJEŠENI PRIJE NEGO ŠTO GA JE GOSPODIN NORDHOFF DONIO OVAMO. Ili ću utipkati:

IMAM ZAMISLI ZA BAR DVADESET

KOMERCIJALNO USPJEŠNIH ROMANA. Ili ću utipkati: MOJA OBITELJ I JA ŽIVJET ĆEMO SRETNO DO KRAJA ŽIVOTA. Ili ću utipkati -

Ali ništa nije utipkao. Prsti su mu glupo stajali nad tipkama dok je osjećao - doslovno osjećao - kako svi krugovi u njegovom mozgu zapinju kao automobili zapeli u najgoroj manhattanskog prometnoj gužvi u povijesti unutarnjeg sagorijevanja.

Ekran se odjednom napunio riječju: PREOPTEREĆENJE

PREOPTEREĆENJE PREOPTEREĆENJE PREOPTEREĆENJE PREOPTEREĆENJE PREOPTEREĆENJE PREOPTEREĆENJE PREOP TEREĆENJE

Začulo se još jedno pucketanje, a zatim i eksplozija iz CPU-a. Plamenovi su posukljali iz kućišta i onda zamrli. Richard se nagnuo unatrag u svome stolcu, štiteći se lice za slučaj da ekran implodira. Nije. Samo se ugasio.

Sjedio je tamo, zureći u tamu ekrana.

NIJE SIGURNO. POKUŠAJ PONOVNO KASNIJE.

"Tata?"

Okrenuo se u stolcu, a srce mu je lupalo tako jako da mu se činilo kako bi se moglo zaista istrgnuti iz njegovih prsa.

Tamo je stajao Jon, Jon Hagstrom, a lice mu je bilo isto ali nekako drugačije - razlika je bila sitna ali primjetljiva. Možda je, pomisli Richard, to razlika u očinstvu dvojice braće. Ili mu je naprosto onaj oprezan, pozoran izraz nestao iz očiju, malo pretjerano povećanih zbog debelih naočala (sa žičanim okvirima, sada, primijetio je, ne oni ružni industrijski okviri od roga koje je Roger uvijek kupovao malome jer su bili petnaest dolara jeftiniji).

Možda je bilo nešto još jednostavnije: onaj izraz osuđenosti nestao je dječaku iz očiju.

"Jon?" rekao je promuklo, pitajući se je li doista želio nešto više od ovoga. Je li? Činilo se smiješnim, ali valjda jest.

Pretpostavljao je da ljudi uvijek žele nešto više. "Jon, ti si, zar ne?"

"Tko bi drugi bio?" Pokazao je glavom na obrađivač teksta. "Nisi se povrijedio kad je moja bebica otišla u računalno nebo, jel' da?"

Richard se nasmiješi. "Ne. Dobro sam."

Jon kimne glavom. "Žao mi je što nije radio. Ne znam što me spopalo da uzmem sve one šugave dijelove." Stresao je glavom. "Zbilja ne znam. Kao da sam morao. Klinačka posla."

"Pa", rekao je Richard, pridružujući se svome sinu i grleći ga rukom oko ramena, "možda ti sljedeći put bolje uspije."

"Možda. Ili možda pokušam s nečim drugim."

"I to bi moglo biti dobro."

"Mama kaže da ti je napravila kakao, ako hoćeš."

"Hoću", rekao je Richard, i njih dvojica zajedno su krenuli iz radne sobe prema kući u koju nikad nije ušla smrznuta purica osvojena kao glavni zgoditak na bingu. "Šalica kakaa bi baš dobro sjela ovog časa."

"Ja ću sutra izvući sve što još vrijedi iz one hrpe, i odnijet ću ostatak na smetlište", reče Jon.

Richard kimne. "Izbriši ga iz naših života", rekao je, i ušli su u kuću okruženi mirisom kakaa, zajedno se smijući.

Čovjek koji se nije htio rukovati

Stevens je poslužio piće, a malo poslije osam sati te gorke zimske noći, većina nas povukla se s pićem u knjižnicu. Neko vrijeme nitko nije ništa rekao; jedini zvukovi bili su pucketanje vatre u kaminu, prigušeno klekatanje biljarskih kugli i, izvana, zavijanje vjetra. Ali ovdje, u Istočnoj 35. ulici broj 249b, unutra je bilo sasvim dovoljno toplo.

Sjećam se da mi je te noći David Adley bio zdesna, a Emlyn McCarron, koji nam je jednom podario zastrašujuću priču o ženi koja je rodila pod neobičnim okolnostima, bio mi je slijeva. Iza njega je bio Johanssen, s Wall Street Journalom sklopljenim u krilu.

Stevens je ušao s malim bijelim paketom i predao ga Georgeu Gregsonu ni ne zastavši. Stevens je savršen sluga, usprkos blagom brooklynskom naglasku (ili možda baš zbog njega), ali najveća mu je prednost, što se mene tiče, to što uvijek zna kome ide paket ako ga nitko ne zatraži.

George ga je uzeo ne pobunivši se, i načas sjedio u svome visokom stolcu, zagledan u kamin, koji je dovoljno velik da se u njemu može okrenuti prilično velik vol. Vidio sam kako mu pogled načas pada na natpis uklesan iznad kamina: STVAR JE U PRIČI, A NE ONOME TKO JE PRIPOVIJEDA.

Otvorio je paket svojim starim, drhtavim prstima i bacio sadržaj u vatru. Na trenutak, plamenovi su se pretvorili u dugu, i čuo se promrmljan smijeh. Okrenuo sam se i ugledao Stevensa kako stoji daleko u sjeni kraj vrata prema hodniku. Ruke su mu bile prekrižene iza leđa. Lice mu je bilo brižljivo bezizražajno.

Valjda smo svi malo poskočili kad je njegov hrapav, skoro svadljiv glas prekinuo tišinu; ja sigurno jesam.

"Jednom sam vidio kako je čovjek ubijen, baš u ovoj sobi", rekao je George Gregson, "premda ni jedna porota ne bi osudila ubojicu. No, na kraju priče, on je osudio samoga sebe - i poslužio kao vlastiti krvnik!"

Nastala je pauza dok je palio lulu. Dim je lebdio oko njegova izbrazdanog lica u plavim pramenovima, a drvenu je šibicu stresao polaganim, odmjerenim pokretom čovjeka kojeg jako muče zglobovi.

Bacio je šibicu u kamin, gdje je pala na pepeljaste ostatke paketa. Promatrao je plamenove kako crne drvo. Njegove prodorne plave oči zurile su ispod čupavih prosijedih obrva. Nos mu je bio velik i kukast, usne tanke i čvrste, ramena pognuta skoro do zatiljka.

"Nemoj nas izazivati, George!" zareži Peter Andrews. "Navali!"

"Bez straha. Strpljenja." I svi smo morali čekati dok mu se lula nije razgorjela kako je želio. Kad je fina podloga žara ležala u širokoj luli od kupinovine, George je preklopio svoje krupne, malo ispjegane ruke preko jednog koljena i rekao:

"Onda, dobro. Meni je osamdeset i pet godina, a ono što ću vam ispričati dogodilo se kad mi je bilo dvadesetak godina, tako nekako. U svakom slučaju, bila je 1919. godina, a ja sam se tek vratio iz Velikog rata. Moja je zaručnica umrla pet mjeseci prije toga od gripe. Bilo joj je tek devetnaest godina, i bojim se da sam pio i kartao puno više nego što sam trebao. Ona me čekala dvije godine, shvaćate, i tijekom tog razdoblja dobivao sam pismo, redovito, svakog tjedna. Možda ćete shvatiti zašto sam si toliko ugađao. Nisam imao vjerskih uvjerenja, budući da su mi opći principi i teorije kršćanstva u rovovima postali prilično smiješni, a nisam imao ni obitelji koja bi mi pružila potporu. I zato mogu iskreno reći da su me dobri prijatelji koji su mi pomogli da prebrodim teška vremena rijetko kada napuštali. Bilo ih je pedeset i troje (više nego što ima većina ljudi!): pedeset i dvije karte i boca viskija Cutty Sark. Smjestio sam se u istom stanu u kojem i sada živim, u Ulici Brennan. Ali tada je bio mnogo jeftiniji, a na policama je bilo puno manje bočica i kutija s tabletama i lijekovima. Ali većinu vremena provodio sam ovdje, na broju 249b, jer se tu skoro uvijek moglo pronaći partiju pokera."

Prekinuo ga je David Adley, i, premda se smiješio, mislim da se uopće nije šalio.

"A je li i Stevens onda već bio ovdje, George?"

George se osvrnuo prema sluzi. "Jesi li to bio ti, Stevens, ili tvoj otac?"

Stevens si je dopustio samo naznaku osmijeha. "Budući da je 1919. bila prije više od šezdeset i pet godina, gospodine, moram pretpostaviti da se radilo o mome djedu."

"Vaš posao je dakle nasljedan, je li tako", zamislio se Adley.

"Ako to tako shvaćate, gospodine", uzvrati Stevens blago.

"Sad kad razmišljam o tome", reče George, "postoji nevjerojatna sličnost između tebe i tvoga...jesi li rekao djeda, Stevens?"

"Da, gospodine, tako sam rekao."

"Kad bismo vas dvojicu stavili jednog do drugog, teško bi mi bilo reći tko je tko... ali to nema nikakve veze, zar ne?"

"Ne, gospodine."

"Bio sam u sobi za igre - kroz ista ova vratašca, tamo dolje - i slagao sam pasijans kad sam po prvi i jedini put sreo Henryja Browera. Bilo je nas četvorica spremnih da sjednemo igrati poker; samo nam je falio peti da večer bude uspješna. Kad mi je Jason Davidson rekao kako je George Oxley, naš uobičajeni peti igrač, slomio nogu i leži u krevetu s gipsom u prokletoj konstrukciji utega, činilo se da te večeri nećemo igrati. Razmišljao sam o tome kako će mi večer završiti ako mi ništa ne skreće misli s moga jada osim pasijansa i zatupljujuće količine viskija, kad je neki čovjek s druge strane sobe rekao, mirnim i ugodnim glasom: 'Ako ste govorili o pokeru, gospodo, vrlo bih se rado pridružio vašoj igri, ako vas to baš ne smeta.'

Do tad je bio skriven iza primjerka njujorškog Worlda, tako da sam ga prvi put vidio kad sam se sad osvrnuo. Bio je to mlad čovjek starog lica, ako me shvaćate. Neke tragove koje sam vidio na njegovom licu počeo sam primjećivati i na svome vlastitom, nakon Rosaline smrti. Neke - ali ne sve. Premda mu nije moglo biti više od dvadeset i osam godina sudeći po kosi i rukama i načinu hoda, lice mu se činilo obilježeno iskustvom, a oči, koje su bile vrlo tamne, djelovale su ne samo tužne, već skoro progonjeno. Bio je sasvim zgodan, s kratkim, potkresanim brkom i tamnjikavom plavom kosom. Nosio je pristojno smeđe odijelo, a najgornje dugme njegovog ovratnika bilo je opušteno.

'Zovem se Henry Brower', rekao je.

Davidson je smjesta pojurio preko sobe da se rukuje; zapravo, ponašao se kao da bi mogao dograbiti Browerovu ruku iz njegova krila. Dogodilo se nešto čudno: Brower je spustio svoje novine i podigao obje ruke gore, izvan dohvata. Izraz njegova lica bio je pun užasa.

Davidson je zastao, vrlo zbunjen, više začuđen nego ljut. I njemu je tek bilo dvadeset i dvije godine - Bože, kako smo svi u to doba bili mladi - i sličan štencu.

'Oprostite mi', rekao je Brower potpuno ozbiljno, 'ali ja se nikad ne rukujem!'

Davidson je zatreptao. 'Nikad?' rekao je. 'Kako je to čudno. Za ime svijeta, zašto?' Pa, rekao sam vam da je bio sličan štencu. Brower je to prihvatio najbolje moguće, s otvorenim (no prilično nelagodnim) osmijehom.

'Upravo sam se vratio iz Bombaja', rekao je. 'To je čudno, natrpano, prljavo mjesto, puno bolesti i kuge. Tisuće lešinara se stoboči i čisti na samim zidinama grada. Proveo sam tamo dvije godine u trgovačkom predstavništvu, i čini se da sam pokupio užas pred našim zapadnjačkim običajem rukovanja. Znam da sam budalast i nepristojan, ali ne mogu se natjerati na to. Pa, ako biste bili tako jako dobri da mi to ne zamjerite

'Uz samo jedan uvjet', rekao je Davidson sa smiješkom.

'A to bi bio?'

'Samo da priđete stolu i podijelite čašicu Georgeovog viskija dok ja odem po Bakera i Frencha i Jacka Wildena.'

Brower mu se nasmiješio, kimnuo, i odložio svoje novine. Davidson je iskazao odobravanje napravivši krug palcem i kažiprstom, i odjurio po ostale. Brower i ja smo prišli stolu prekrivenim zelenim filcom, a kad sam mu ponudio piće, odbio je uz zahvalu i naručio vlastitu bocu. Pretpostavio sam da bi i to moglo imati veze s njegovim čudnim fetišem, i ništa nisam rekao. Poznavao sam ljude čiji je strah od bacila i bolesti išao tako daleko, pa još i dalje... a vjerojatno ih poznajete i vi."

Nekoliko glava zakimalo je u slaganju.

'"Drago mi je što sam ovdje', rekao mi je Brower zamišljeno. 'Izbjegavao sam bilo kakvo društvo otkako sam se vratio sa svoga mjesta. Za čovjeka nije dobro da je sam, znate. Mislim da, čak i onima koji su sami sebi dovoljni, izoliranost od protoka ljudskog roda mora biti najgora vrst mučenja!'

Rekao je to s nekim čudnim nalgaskom, a ja sam kimnuo. I ja sam iskusio takvu usamljenost u rovovima, obično noću. Opet sam je iskusio, i još jače, kad sam doznao za Rosalinu smrt. Počeo mi se sviđati, usprkos toj upadljivoj ekscentričnosti.

'Bombaj je sigurno fascinantno mjesto', rekao sam.

'Fascinantno... i strašno! Tamo ima stvari o kojima se u našoj filozofiji ni ne sanja. Njihova reakcija na motorna kola je zabavna: djeca se bacaju u stranu kad ih prođu, a zatim ih slijede blokovima. Avioni su im zastrašujući i nepojmljivi. Naravno, mi Amerikanci te strojeve promatramo s potpunim mirom - pa čak i blaziranošću! - ali, uvjeravam vas, moja je reakcija bila posve ista kao njihova kad sam prvi put vidio kako na uglu ulice prosjak guta cijeli paket čeličnih igala, a zatim ih jednu po jednu izvlači iz otvorenih rana na jagodicama prstiju. No to je nešto što oni rođeni u tome dijelu svijeta uzimaju zdravo za gotovo.'

'Možda se', dodao je zamišljeno, 'naše dvije kulture nisu nikad trebale pomiješati, već zadržati svaka za sebe svoja čudesa. Jer kad bi Amerikanac kao što sam ja ili vi progutao paket igala, to bi dovelo do polagane, užasne smrti. A što se tiče motornih kola...' Zašutio je, a na licu mu se pojavio smrknut, zasjenjen izraz.

Taman sam se spremao progovoriti kad se Stevens stariji pojavio s Browerovom bocom škotskog viskija, a odmah iza njega bili su Davidson i ostali.

Davidson je započeo predstavljanje rekavši: 'Sve sam ih upozorio na tvoj mali fetiš, Henry, pa se ne moraš ničega bojati. Ovo je Darrel Baker, onaj zastrašujući tip s bradom je Andrew French, te, zadnji ali nikako i najmanje važan, Jack Wilden. Georgea Gregsona već poznaješ.'

Brower se nasmiješio i svima im kimnuo umjesto rukovanja. Izvađeni su žetoni za poker i tri svježa špila karata, novac je zamijenjen za žetone, i igra je počela.

Kartali smo više od šest sati, a ja sam dobio možda dvjesto dolara. Darrel Baker, koji nije baš osobito dobro igrao, izgubio je kakvih osam stotina (iako on to nije ni osjetio; njegov je otac bio vlasnik triju najvećih tvornica cipela u Novoj Engleskoj), a ostali su otprilike podjednako sa mnom profitirali od Bakerovog gubitka. Davidson je bio par dolara u prednosti, a Brower je imao par dolara zaostatka; no to što je Brower bio skoro izravnat s njim bilo je pravi pothvat, jer je veći dio večeri imao zapanjujuće loše karte. Dobro mu je išlo i u tradicionalnoj verziji s dijeljenjem pet karata, i u novoj varijanti sa sedam karata, a činilo mi se da je nekoliko puta dobio novac putem hladnog blefiranja kakvo se ja osobno ne bih usudio poduzeti.

No još sam nešto primijetio: premda je poprilično pio - dok se French spremio podijeliti posljednju ruku, ispraznio je skoro cijelu bocu svoga škotskog viskija - govor mu se nije nimalo zamutio, vještina kartanja nije popustila, a ni čudna fiksacija o dodiru ruku nije nimalo popustila. Kad bi pobijedio, ne bi ni dodirnuo hrpu u sredini ako je netko u njoj još imao žetona koje je trebao promijeniti, ili ako je netko 'licitirao na vjeru' i još trebao dodati koji žeton. Jednom, kad je Davidson spustio svoju čašu prilično blizu njegovom laktu, Brower se naglo trznuo, skoro prolivši vlastito piće. Baker je djelovao iznenađeno, ali Davidson je uz olaku primjedbu zataškao stvar.

Jack Wilden je nekoliko trenutaka prije toga govorio kako ga kasnije toga jutra čeka vožnja do Albanyja, i objavio kako će mu još jedno dijeljenje biti posljednje. Tako smo stigli do Frencha, a on je pozvao sedam karata.

Sjećam se posljednje ruke jasno kao svoga imena, premda bi mi bilo teško reći što sam jučer ručao, ili s kime sam bio. Valjda je to dio misterija starosti, no mislim da bi se svatko od vas, da ste bili tamo, sjećao isto tako jasno.

Dobio sam dva zatvorena herca, i jednog otvorenog. Ne mogu ništa reći za Wildena ili Frencha, ali mladi Davidson imao je asa herc a Brower desetku pik. Davidson je uložio dva dolara - limit nam je bio pet - i opet se krenulo dijeliti. Dobio sam još i četvrtog herca, a Brower je dobio dečka pik uz svoju desetku. Davidson je dobio trefa, koji mu naizgled nije pogodovao, ali ubacio je tri dolara na sredinu. 'Zadnje dijeljenje', rekao je vedro. 'Zanesite se, dečki! Ima jedna dama koja bi rado sutra uvečer izašla sa mnom u grad!'

Mislim da ne bih povjerovao gatari koja bi mi prorekla kako će mi se često ta primjedba vraćati i progoniti me u najčudnijim trenucima, sve do današnjeg dana.

French je podijelio i treći krug otvorenih karata. Nisam dobio pomoći za svoju skalu, ali Baker, koji je najviše gubio, dobio je neki par - mislim kraljeva. Brower je dobio dvojku karo, koja naizgled ničem nije koristila. Baker je uložio limit na svoj par, a Davidson ga je smjesta podigao za još pet dolara. Svi su ostali u igri, i podijelila se posljednja otvorena karta. Ja sam dobio kralja herc koji mi je popunio skalu, Baker je dobio treću kartu za svoj par, a Davidson je dobio još jednog asa, i oči su mu doslovno zablistale. Browser je dobio damu karo, i ni za što na svijetu ne mogu vam reći zašto je ostao u igri. Karte su mu djelovale isto tako loše kao većina onih kod kojih je te večeri odustao.

Ulozi su postali malo visoki. Baker je uložio pet, Davidson je podigao pet, Brower je slijedio. Jack Wilden je rekao: 'Nekako mi se čini da moj par baš nije sasvim dovoljan' i odustao. Ja sam pratio onih deset i podigao za još pet. Baker je pratio, i opet podigao.

E, pa, ne moram vas gnjaviti opisom cijelog ulaganja. Reći ću samo da smo imali limit na tri podizanja po čovjeku, i Baker, Davidson i ja smo svaki podigli tri puta po pet dolara. Brower je naprosto pratio svako podizanje, brižljivo čekati da se sve ruke odmaknu od sredine prije no što bi ubacio i svoj novac. A tamo je bilo podosta novca - nešto više od dvjesto dolara - pa nam je French posljednju kartu podijelio zatvorenu.

Nastala je pauza dok smo svi gledali karte, premda meni to ništa nije značilo; ja sam imao svoj list, i po onome što sam vidio na stolu činio mi se dobrim. Baker je ubacio još pet, Davidson je podigao, i čekali smo da vidimo što će Brower učiniti. Lice mu je bilo malo zajapureno od alkohola, skinuo je kravatu i otkopčao i drugo dugme na košulji, ali činio se sasvim mirnim. 'Pratim... i dižem za pet', rekao je.

Ja sam malo zatreptao, jer sam bio očekivao da će odustati. No, karte koje sam držao govorile su mi da moram igrati na pobjedu, pa sam podigao za pet. Igrali smo bez ograničenja na broj podizanja po igraču na zadnjoj karti, tako da je ulog veličanstveno porastao. Ja sam prvi stao, zadovoljavajući se time da samo pratim s obzirom na ful koji - bio sam u to sad već uvjeren - netko zacijelo drži. Baker je stao sljedeći, nepovjerljivo trepćući od Davidsonovog para aseva na Browerov tajnoviti bezvrijedan list. Baker nije bio baš najbolji kartaš, ali bio je dovoljno dobar da osjeti kako se nešto sprema.

Njih dvojica, Davidson i Brower, podigli su još bar deset puta, možda i više. Baker i ja smo ih pratili, ne želeći odbaciti svoje velike investicije. Svima četvorici je sad već ponestalo žetona, i zelene su novčanice ležale u nanosima preko ogromne gomile žetona.

'Pa', rekao je Davidson nakon posljednjeg Browerovog podizanja, 'mislim da ću samo pratiti. Ako si blefirao, Henry, svaka ti čast. Ali pobijedit ću te, a Jack sutra ima pred sobom dugačak put.' I s tim je riječima stavio novčanicu od pet dolara na vrh gomile, i rekao: 'Pratim.'

Ne znam za druge, ali ja sam osjetio nedvojbeno olakšanje koje nije imalo neke veze s velikom količinom novca koju sam uložio u partiju. Igra je postajala preoštra, a dok smo si Baker i ja mogli priuštiti gubitak, ako je već do toga, Jason Davidson si to nije mogao priuštiti. Trenutno je bio bez posla, živeći od pologa - i to nevelikog - koji mu je ostavila tetka. A Brower - kako bi on mogao podnijeti gubitak? Sjetite se, gospodo, dotad je na stolu već bilo više od tisuću dolara."

George je tu zastao. Lula mu se ugasila.

"Onda, što se dogodilo?" Adley se nagnuo naprijed. "Nemoj nas izazivati, George. Svi smo na rubu živaca. Prosvijetli nas, ili nas pusti da se smirimo."

"Budite strpljivi", rekao je George mirno. Izvukao je još jednu šibicu, kresnuo je o đon svoje cipele, i pućkao lulu. Mi smo napeto čekali, ne govoreći. Vani vjetar je zavijao i škripao oko zabata.

Kad se lula zažarila i sve se činilo u redu, George je nastavio: "Kao što znate, pravilo je pokera da onaj koji slijedi posljednjeg pratitelja prvi pokazuje svoje karte. Ali Baker je bio previše željan kraja napetosti: izvukao je jednu od svojih triju zatvorenih karata i okrenuo je da pokaže četiri kralja.

'To je jače od mene', rekao sam. 'Ja imam skalu.'

'A ja sam jači od tebe', rekao je Davidson Bakeru, i pokazao dvije svoje zatvorene karte. Dva asa, sve zajedno četiri. 'Prokleto dobro odigrano.' I počeo je privlačiti gomilu uloga.

'Čekaj!' reče Brower. Nije pružio ruku i dotakao Davidsonovu kao što bi učinila većina ljudi, ali glas mu je bio dovoljan. Davidson je zastao da ga pogleda, a usta su mu se razjapila - doista razjapila, kao da su mu se svi mišići na licu pretvorili u vodu. Brower je okrenuo sve tri svoje zatvorene karte, i otkrio čistu skalu, od osmice do kraljice. 'Mislim da je ovo jače od tvojih aseva?' rekao je Brower uljudno.

Davidson je pocrvenio, pa zatim problijedio. 'Da', rekao je polako, kao da sad po prvi put otkriva tu činjenicu. 'Da, jest.'

Puno bih dao kad bih znao Davidsonov motiv za ono što se zatim odigralo. Znao je za Browerovu izrazitu averziju prema dodiru; čovjek ju je te večeri iskazao na stotinu različitih načina. Možda je Davidson naprosto zaboravio na to u svojoj želji da pokaže Broweru (i svima nama) kako može prihvatiti gubitak i čak i tako opak preokret primiti sportskim duhom. Rekao sam vam da je bio nalik štencu, i takav bi mu potez vjerojatno bio prirodan. Ali štenci znaju i ugristi kad ih se provocira. Nisu ubojice - štenac neće navaliti na grlo; ali mnogi je čovjek morao šivati prste kad je predugo zafrkavao malog psa papučom ili gumenom kosti. I to bi Davidsonu bilo prirodno, koliko ga pamtim.

Kao što rekoh, puno bih dao kad bih znao... ali važne su samo posljedice, pretpostavljam.

Kad je Davidson sklonio ruke s uloga, Brower je posegnuo da ga privuče k sebi. U tome času, Davidsonovo je lice bljesnulo nekom vrstom zarumenjene dobroćudnosti, uhvatio je Browerovu ruku sa stola i čvrsto je stisnuo.

'Briljantno odigrano, Henry, naprosto briljantno. Mislim da nikad nisam -'

Brower ga je prekinuo visokim, ženskastim vriskom koji je bio stravičan u napuštenoj tišini sobe za igru, i otrgnuo mu se. Žetoni i novac popadali su na sve strane, a stol se zaljuljao i zamalo prevrnuo.

Svi smo se ukočili pred tim nenadanim razvojem događaja, nesposobni za kretanje. Brower je zateturao unatrag od stola, držeći ruku pred sobom kao muška verzija lady Macbeth. Bio je blijed poput leša, a potpuni užas na njegovom licu nadilazi moju moć opisivanja. Osjetio sam kako me probada ubod strave kakav nisam iskusio nikad prije ni poslije, čak ni kad su mi donijeli telegram s obavijesti o Rosalinoj smrti.

Onda je počeo stenjati. Bio je to šupalj, užasan zvuk, kao iz groba. Sjećam se da sam pomislio, Zaboga, čovjek je posve lud; a onda je rekao nešto potpuno čudno: 'Prekidač... ostavio sam prekidač uključen u autu... o, Bože, tako mi je žao!' I pojurio je uza stubište prema glavnom predvorju.

Ja sam prvi došao k sebi. Isteturao sam iz svoga stolca i krenuo za njim, ostavljajući Bakera i Wildena i Davidsona da sjede oko ogromne hrpe novca koji je Brower osvojio. Djelovali su kao isklesani kipovi Inka koji čuvaju plemensko blago.

Prednja vrata još su se ljuljala naprijed-natrag, i kad sam izjurio na cestu, smjesta sam ugledao Browera kako stoji na rubu pločnika i uzalud traži taksi. Kad me ugledao, trznuo se tako bijedno da nisam mogao ne osjetiti sažaljenje pomiješano sa čuđenjem.

'Hej', rekao sam, 'čekaj! Žao mi je zbog onog što je Davidson učinio, i siguran sam da nije bilo namjerno; svejedno, ako moraš zbog toga ići, neka tako bude. Ali ostavio si za sobom jako puno novca, i moraš ga dobiti.'

'Nisam smio ni doći', stenjao je on. 'Ali tako sam očajno trebao bilo kakvu vrstu ljudskog društva da sam... ja...'

Ne razmišljajući, posegnuo sam da ga dotaknem - najosnovnija reakcija jednog ljudskog bića kad je drugo pogođeno bolom - ali Brower se izmakao mome dodiru i povikao: 'Ne diraj me! Zar nije jedan dovoljan? O, Bože, zašto jednostavno ne umrem?'

Oči su mu odjednom grozničavo zapele za mršavog psa skitnicu otrcanog, izgriženog krzna, koji je šepao suprotnom stranom puste ulice u rano jutro. Psu je jezik visio iz usta, a hodao je s opreznim, tronožnim šepanjem. Valjda je tražio kante za smeće koje bi mogao prevrnuti u potrazi za hranom.

'To bih mogao biti ja', rekao je zamišljeno, kao za sebe. 'Protjeran od svih, prisiljen hodati sam i kretati u svijet tek kad su sva druga živa bića sigurna iza zaključanih vrata. Parija i pas!'

'No, hajmo', rekao sam oštro, jer su mi takve riječi zvučale i te kako melodramatično. 'Doživio si nekakav gadan šok i očito ti se dogodilo nešto što ti je uništilo živce, ali u ratu sam vidio tisuće stvari koje -'

'Ne vjeruješ mi, zar ne?' upitao je. 'Misliš da me uhvatila neka vrsta histerije, zar ne?'

'Stari moj, stvarno ne znam što te uhvatilo, ni što bi ti mogao uhvatiti, ali sigurno znam da će nas, ako budemo još dugo stajali ovako na vlažnom noćnom zraku, obojicu uhvatiti gripa. Sad budi ljubazan i vrati se sa mnom unutra - samo do predvorja, ako želiš - a j a ću zamoliti Stevensa da -'

Oči su mu bile tako razrogačene da sam se osjećao nelagodno. U njima nije ostalo nikakva razumnog svjetla, i podsjećao me više od svega na psihotične žrtve borbi koje sam znao viđati dok su ih u kolima odvozili s bojišnice; ljudske ljušture s užasnim, praznim očima kao vratnicama pakla, koji mrmljaju besmislice.

'Hoćeš vidjeti kako jedan izgnanik odgovara drugome?' upitao me, ne obraćajući nimalo pozornosti na ono što sam mu ja govorio. 'Onda gledaj, pa vidi što sam naučio na svojim čudnim putovanjima!'

Odjednom, podigao je glas i carski rekao: 'Psu!'

Pas je podigao glavu, pogledao ga opreznim, zakotrljanim očima (jedno je blistalo divljim bjesnilom; drugo je bilo prekriveno mrenom) pa odjednom promijenio smjer i šepajući, nevoljko krenuo preko ceste, prema mjestu gdje je stajao Brower.

Nije htio prići; to se jasno vidjelo. Zavijao je i režao i otrcano uže od repa skrivao među nogama; ali svejedno mu je dolazio. Prišao je ravno do Browerovih stopala i legao na trbuh, zavijajući, skutren i uzdrhtao. Njegova mršava prsa nadimala su se i uvlačila kao mijeh, a zdravo oko užasno se iskretalo u svojoj duplji.

Bower je ispustio užasan, očajnički smijeh koji još čujem u snovima, i čučnuo kraj psa. 'Eto', rekao je. 'Vidiš? Prepoznaje me kao supatnika... i zna što ću mu donijeti!' Pružio je ruku prema psu, a ovaj je ispustio opako, opasno režanje. Pokazao je zube.

'Nemoj!' povikao sam oštro. 'Ugrist će te!'

Bower se nije obazirao. U svjetlu uličnih lampi, lice mu je bilo žućkasto, odvratno, oči crne rupe izgorene u pergamentu. 'Gluposti', mrmljao je nježno. 'Gluposti. Samo se želim rukovati s njime... kao što se tvoj prijatelj rukovao sa mnom!' I odjednom, uhvatio je psu šapu i stisnuo je. Pas je ispustio užasan, zavijajući zvuk, ali nije ga ugrizao.

Odjednom, Brower je ustao. Oči kao da su mu se donekle raščistile, i, osim iznimnog bljedila, mogao je to opet biti čovjek koji je uljudno ponudio da nam se pridruži u igri prošle večeri.

'Sad idem', rekao je tiho. 'Molim te, ispričaj se prijateljima i reci im da mi je žao što sam se ponašao kao takva budala. Možda ću imati prilike... iskupiti se neki drugi put.'

'Mi smo ti koji smo dužni ispriku tebi', rekoh ja. 'A zaboravio si i na novac. Više od tisuću dolara.'

'O, da! Novac!' A usne su mu se iskrivile u najogorčeniji smiješak koji sam ikad vidio.

'Ne moraš doći ni u predvorje', rekoh ja. 'Ako obećaš da ćeš me ovdje pričekati, donijet ću ga. Hoćeš li to učiniti?'

'Da', rekao je. 'Ako hoćeš, tako ću učiniti.' I zamišljeno je pogledao psa koji mu je zavijao kod nogu. 'Možda bi on volio otići sa mnom u moj stan, i jednom u svome bijednom životu pojesti pošten obrok.' I ponovno se onako gorko nasmiješio.

Tada sam ga ostavio, da se ne predomisli, i sišao sam dolje. Netko - vjerojatno Jack Wilden; on je uvijek imao uredan um - zamijenio je sve žetone za novčanice i uredno postavio novac u središte zelenog filca. Nitko od njih nije mi rekao ni riječi dok sam ga prikupljao. Baker i Jack Wilden su pušili bez riječi; Jason Davidson oborio je glavu i zurio u svoja stopala. Bio je slika i prilika jada i bijede. Dodirnuo sam mu rame dok sam se vraćao prema stubištu, a on me zahvalno pogledao.

Kad sam opet došao na cestu, bila je posve pusta. Brower je otišao. Ja sam tako stajao s po jednim snopom novčanica u svakoj ruci, uzalud se ogledavajući ovamo i onamo, ali nigdje se ništa nije micalo. Jednom sam ga zazvao, nesigurno, ako slučajno stoji u sjeni negdje blizu, ali nije bilo odgovora. A onda sam slučajno spustio pogled. Pas lutalica još je bio tamo, ali njegovi dani kopanja po smeću su prošli. Bio je posve mrtav. Buhe i krpelji napuštali su njegovo tijelo u kolonama. Ustuknuo sam, zgađen no istovremeno ispunjen nekom vrstom čudnog, sanjivog užasa. Imao sam dojam da još nisam gotov sa Henryjem Browerom, i nisam bio; ali više ga nikad nisam vidio."

Vatra u kaminu zamrla je do treptavog plamena i iz sjene se počela izvlačiti hladnoća, ali nitko se nije pomakao ni progovorio dok je George opet punio svoju lulu. Uzdahnuo je i ponovno prekrižio noge, uz pucketanje svojih starih zglobova, i nastavio.

"Ne moram ni reći, ostali koji su sudjelovali u partiji jednoglasno su se slagali: moramo pronaći Browera i dati mu njegov novac. Netko bi možda mogao pomisliti da smo bili ludi što smo tako mislili, ali to su bila časnija vremena. Davidson je bio silno loše raspoložen kad je otišao; pokušao sam ga povući u stranu i reći mu koju lijepu riječ, ali on je samo stresao glavom i otišao. Pustio sam ga. Sve će mu drugačije izgledati kad se dobro naspava, i moći ćemo zajedno krenuti u potragu za Browerom. Wilden je morao otputovati, a Baker je imao drugih obaveza. Činilo mi se da će to biti dobar način da Davidson povrati bar malo samopoštovanja.

Ali kad sam sljedećeg jutra otišao do njegovog stana, otkrio sam da još nije ustao. Možda sam ga mogao probuditi, ali bio je mlad pa sam odlučio pustiti ga da prespava jutro dok ja iskopam par osnovnih činjenica.

Prvo sam došao ovamo i razgovarao sa Stevensonovim -" Okrenuo se prema Stevensu i podigao jednu obrvu. "Djedom, gospodine", reče Stevens. "Hvala."

"Nema na čemu, gospodine."

"Razgovarao sam sa Stevensovim djedom. Zapravo, razgovarao sam s njim točno na mjestu gdje sad stoji Stevens. On mi je rekao da je Browera preporučio Raymond Greer, čovjek koga sam površno poznavao. Greer je bio u gradskoj trgovinskoj komisiji, i smjesta sam otišao u njegov ured, u neboderu Flatiron. Pronašao sam ga, i on me odmah primio.

Kad sam mu rekao što se sinoć dogodilo, lice mu se ispunilo mješavinom samilosti, smrknutosti i straha.

'Jadni stari Henry!' uzviknuo je. 'Znao sam da je na takvom putu, ali nisam ni slutio da će stići tako brzo.'

'Što?' upitah ja.

'Njegov slom', reče Greer. 'To sve potječe od godine koju je proveo u Bombaju, i pretpostavljam da nitko osim Henryja nikad neće doznati cijelu priču. Ali reći ću ti što mogu.'

Priča koju mi je Greer podastro toga popodneva u svome uredu povećala je i moju sućut i moje razumijevanje. Henry Bower je navodno bio nesretno umiješan u pravu tragediju. A, kao u svim klasičnim tragedijama na pozornici, potjecala je iz fatalnog nedostatka - u Browerovom slučaju, zaboravljivosti.

Kao član predstavništva trgovinske komisije u Bombaju, imao je na raspolaganju motorna kola, što je tamo relativno rijetko. Greer je rekao kako je Brower skoro djetinje uživao vozeći se njima kroz uske ulice i prolaze grada, strašeći piliće u velikim, uskokodakalim jatima i tjerajući žene i muškarce na koljena pred njihovim neznaboškim bogovima. Vozio se posvuda, privlačeći veliku pozornost i ogromne gomile otrcane djece što su ga slijedila uokolo ali bi uvijek ustuknula kad bi im ponudio vožnju u svome čudesnom prometalu, što je neprestano činio. Automobil je bio Fordov model A s povećanim tijelom, jedan od najranijih automobila koji su mogli krenuti ne samo na kurblu već i na dodir dugmeta. Molim vas da to upamtite.

Jednoga dana, Brower je autom otišao daleko na drugu stranu grada, da posjeti jednog od viših dužnosnika toga mjesta, po pitanju mogućih narudžbi za konopac od jute. Privukao je uobičajenu pažnju dok je Fordov automobil režao i pucketao kroz ulice, zvučeći kao topnički napad - i, naravno, djeca su ga slijedila.

Brower je trebao večerati s proizvođačem jute, bila je to vrlo ceremonijalna, formalna večera, i došli su tek na pola drugog služenja, sjedeći na otvorenoj terasi iznad prepune ulice pod njima, kad je ispod njih počelo poznato bučno, kašljavo režanje automobila, praćeno vriskovima i uzvicima.

Jedan od pustolovnijih dječaka - i sin nekog slabo poznatog svetog čovjeka - uvukao se u kabinu auta, uvjeren da se zmaj koji zacijelo spava pod metalnom haubom ne može probuditi bez bijelog čovjeka za volanom. A Brower, usredotočen na pregovore što su mu predstojali, ostavio je prekidač uključen i svjećice pripravne.

Može se zamisliti kako dječak pred očima svojih drugova postaje sve smioniji dok dotiče retrovizor, okreće volan, i proizvodi zvukove trube. Svaki put kad bi se narugao zmaju ispod haube, divljenje na licima ostalih zacijelo je bivalo sve veće.

Nogom je sigurno pritiskao kvačilo, možda da se osloni, kad je pritisnuo starter. Motor je bio još topao; smjesta se pokrenuo. Dječak, posve prestravljen, reagirao je smjesta odmičući nogu s kvačila, smjerajući iskočiti van. Da je auto bio stariji ili u lošijem stanu, zatrokirao bi. Ali Brower je brižno pazio na njega, i on je skočio naprijed, u seriji trzavih, bučnih pokreta. Brower je stigao na vrijeme da to vidi kad je izjurio iz kuće proizvođača jute.

Dječakova fatalna pogreška zacijelo je bila običan nesretan slučaj. Možda je, pokušavajući izaći, laktom slučajno prebacio u brzinu. Možda je povukao ručicu u paničnoj nadi da je to način na koji bijeli čovjek tjera zmaja natrag u san. Kako god bilo... dogodilo se. Auto je zadobio samoubojitu brzinu i pojurio niz prepunu, pretrpanu ulicu, poskakujući preko zamotaka i bala, drobeći trščane kaveze prodavača životinja, raznijevši jedna kolica sa cvijećem u komadiće. Zagrmio je ravno niz brijeg, prema skretanju ulice, preskočio na nogostup, udario u kameni zid i eksplodirao u vatrenu kuglu."

George je premjestio svoju lulu sjedne strane usta u drugu.

"To je bilo sve što mi je Greer mogao reći, jer je to bilo sve što mu je Brower rekao a što je imalo ikakvog smisla. Ostatak je bila neka vrsta poremećene filipike protiv ludosti miješanja dviju takvih posve oprečnih kultura. Otac poginulog dječaka očito se sukobio s Browerom prije no što su ga opozvali, i bacio na njega zaklano pile. Spominjala se neka kletva. U tom trenutku, Greer mi se nasmiješio s izrazom koji je govorio da smo obojica svjetski ljudi, zapalio je cigaretu, i primijetio: 'Uvijek se spominje neka kletva kad se tako nešto dogodi. Jadni neznabošci moraju pod svaku cijenu zadržati svoju čast. Od toga žive.'

'Kakva je to kletva?' zapitao sam se.

'Mislio sam da ste već pogodili', reče Greer. 'Wallah{25} mu je rekao da čovjek koji baca čini na malu djecu mora postati parija, izgnanik. A onda je rekao Broweru da će svaki živi stvor koga dotakne rukama umrijeti. Za vijeke vjekova, amen.' Greer zahihoće.

'Brower je u to povjerovao?'

Greer je bio uvjeren da jest. 'Morate imati na umu da je taj čovjek doživio užasan šok. A sad, po onome što ste mi rekli, čini se da njegova opsesija postaje još gora, umjesto da polako prođe.'

'Možete li mi reći njegovu adresu?'

Greer je prekopao po svojim dokumentima, i konačno pronašao adresu. 'Ne mogu vam jamčiti da ćete ga tamo naći', rekao je. 'Ljudi mu, posve prirodno, baš i ne nude posao, a koliko znam, on baš nema puno novca.'

Na to sam osjetio krivnju, ali nisam ništa rekao. Greer mi se činio malo previše nadmenim, malo previše samozadovoljnim, i nije zasluživao ono malo informacija koje sam ja imao o Henryju Broweru. Ali dok sam ustajao, iz nekog sam razloga rekao: 'Sinoć sam vidio Browera kako se rukuje s nekim šugavim psom lutalicom. Petnaest minuta kasnije, pas je bio mrtav.'

'Doista? Baš zanimljivo.' Podigao je obrve kao da moja primjedba nema nikakve veze s onime o čemu smo bili razgovarali.

Ustao sam da se oprostim i baš sam se krenuo rukovati s Greerom kad je tajnica otvorila vrata njegova ureda. 'Oprostite, ali jeste li vi gospodin Gregson?'

Rekao sam da jesam.

'Upravo je nazvao neki čovjek po imenu Baker. Zamolio vas je da smjesta dođete u Devetnaestu ulicu, broj dvadeset i tri.'

To me baš neugodno iznenadilo, jer sam toga dana već jednom bio na toj adresi - bila je to adresa Jasona Davidsona. Kad sam otišao iz Greerova ureda, on se taman zavalio sa svojom lulom i Wall Street Journalom. Više ga nikad nisam vidio, i nimalo ne žalim zbog toga. Ispunjavala me vrlo precizna strepnja - od one vrste koja se svejedno nikad ne kristalizira u pravi strah određenog izvora, jer je previše užasna, previše nevjerojatna da se ozbiljno razmotri."

Tu sam pak ja prekinuo njegovu priču. "Za Boga miloga, George! Nećeš nam valjda reći da je umro?"

"Mrtav mrtvijat", složi se George. "Stigao sam skoro istovremeno kad i mrtvozornik. Njegova je smrt objašnjena kao posljedica srčane tromboze. Nedostajalo mu je još šesnaest dana do dvadeset i trećeg rođendana.

U danima koji su uslijedili, pokušavao sam samome sebi reći kako se radi samo o neugodnoj podudarnosti koju bi najbolje bilo zaboraviti. Nisam dobro spavao, čak ni uz pomoć svoga dobrog prijatelja gospodina Cuttyja Sarka. Govorio sam samome sebi da bi posljednje uloge te noći trebalo naprosto podijeliti među nama trojicom, i zaboraviti da je Henry Brower ikad kročio u naše živote. Ali nisam mogao. Umjesto toga, uzeo sam ček na cijelu svotu, i otišao na adresu koju mi je dao Greer, a nalazila se u Harlemu.

Nije ga bilo tamo. Adresa koju je ostavio za pisma bila je u East Sideu, u malo siromašnijem susjedstvu, no svejedno punom pristojnih kuća od cigle. Taj je stan napustio punih mjesec dana prije naše partije pokera, a nova mu je adresa bila u East Villageu, u području oronulih visokih zgrada.

Nadzornik zgrade, mršav čovjek s ogromnim crnim mastifom što mu je režao kraj noge, rekao mi je da se Brower iselio trećega travnja - dan nakon naše partije. Zapitao sam ga za neku daljnju adresu, a on je zabacio glavu unatrag i ispustio vrištavi urlik koji mu je izgleda služio umjesto smijeha.

'Jedina dalja adresa koju ostave kad odu odavde, šefe, vam je pakao. Ali kojiput na putu tamo zastanu u Boweryju.'

Bowery je tada bio ono što danas o njemu misle još samo ljudi koji nisu odavde: dom za one bez doma, posljednja postaja za bezlične ljude koje zanima samo još jedna boca jeftinog vina ili još jedna doza bijelog praha koji donosi duge snove. Otišao sam tamo. U to doba, bilo je možda desetak skloništa, nekoliko dobroćudnih misija koje su primale pijance na prenoćište, i stotinjak uličica u kojima bi čovjek mogao sakriti neku staru strunjaču punu ušiju i buha. Vidio sam desetine ljudi, većinom samo prazne ljušture izjedene pićem i drogama. Nitko nije znao imena, niti ih koristio. Kad čovjek spuzne na samo dno, jetre izjedene drvenim alkoholom, nosa pretvorenog u otvorenu i zagnojenu ranu od stalnog udisanja kokaina i opija, prstiju uništenih mrazom i zubiju istrunulih do crnih batrljaka - takvom čovjeku ime više ne treba. Ali opisivao sam Henryja Browera svakom čovjeku koga bih vidio, no nisam dobivao odgovora. U krčmama su tresli glavama i slijegali ramenima. Drugdje bi samo spustili pogled i nastavili dalje.

Nisam ga našao toga dana, ni sljedećeg, ni onog iza toga. Prošla su dva tjedna, a tada sam razgovarao s čovjekom koji je rekao da je neki sličan tip tri noći ranije bio u Devarneyjevom svratištu.

Otišao sam do tamo pješice; bilo je to samo dvije ulice dalje od područja koje sam pretraživao. Čovjek na porti bio je rošavi starac kome se čak i ćela ljuštila, reumatičnih, sjajnih očiju. Sobe su se nudile oglasom u prozoru prema ulici, prepunom mušjih govana, po cijeni od deset centi za noć. Ponovio sam svoj opis Browera, a starac je kimao cijelo vrijeme. Kad sam dovršio, rekao je:

'Znam ja njega, mladiću. Znam ga dobro. Ali ne sjećam se baš dobro... mislim puno bolje kad držim koji dolar u ruci.'

Dao sam mu dolar, a on ga je spremio hitrim i spretnim pokretom usprkos artritisu.

'Bio je ovdje, mladiću, ali nema ga više.'

'Znate li kamo je otišao?'

'Ne sjećam se baš točno', reče čovjek na porti. 'Možda bih se prisjetio kad bih imao još koji dolar.'

Dao sam mu još jednu novčanicu, koja je nestala isto onako spretno kao i prva. Na to, nešto mu se učinilo nevjerojatno smiješno, i iz prsa mu je zaorio hrapav, tuberanski kašalj.

'Dobro ste se zabavili', rekao sam ja, 'a bogami ste i dobro zaradili. A sad, znate li gdje je taj čovjek?'

Starac se opet zlurado nasmijao. 'Da - nova mu je adresa na siromaškom groblju; uzeo je mjesto za cijelu vječnost, a sobu dijeli s Vragom. Kako vam se to sviđa, mladiću? Umro je valjda negdje jučer ujutro, jer kad sam ga u podne pronašao još je bio topao i mekan. Sjedio je uspravno kraj prozora, da znate. Otišao sam da uzmem novih deset centi prije mraka ili mu pokažem vrata. A na kraju mu je grad darovao dva metra zemlje.' Ovo je izazvalo još jedan neugodan ispad senilne zluradosti.

'Je li bilo nečeg čudnog u njegovoj smrti?' upitao sam, ne usuđujući se do kraja promisliti o implikacijama svoga pitanja. 'Nečeg što baš nije uobičajeno?'

'Mislim da se nečeg sjećam... Samo malo... '

Dao sam mu još jedan dolar da mu pomognem u prisjećanju, ali ovog puta nisam izazvao smijeh, premda je novac i ovog puta nestao istom brzinom.

'Jest, bilo je nečeg malo čudnog u tome', rekao je starac. 'Nazivao sam mrtvozornika za dovoljno njih da to znam. Isusa mu krvavog, jesam, jesam! Znao sam ih naći kako vise s kuke na vratima, znao sam ih naći mrtve na krevetu, znao sam ih naći na požarnim stubama u siječnju s bocom među koljenima, smrznute i plave k'o Atlantik. Jednog sam čak našao utopljenog u lavoru, premda je to bilo prije više od tri'est godina. Ali ovaj tip - sjedi on uspravno u svom smeđem odijelu, baš kao da je neka financijska faca, i čak mu je i kosa uredno počeđljana. Držao si je desni zglob lijevom rukom, bogami. Vidio sam svašta, ali ovaj je jedini kog sam ikad vidio da je umro rukujući se sam sa sobom.'

Otišao sam pješice sve do dokova, a starčeve posljednje riječi kao da su mi se stalno ponavljale u mozgu, kao ploča kad igla zapne u jednoj brazdi. Ovaj je jedini kog sam ikad vidio da je umro rukujući se sam sa sobom.

Sišao sam do kraja jednog mola, sve do mjesta gdje prljavo siva voda oplakuje otrcane stupove. I onda sam poderao ček na tisuću komadića i bacio ih u vodu."

George Gregson promeškoljio se i pročistio grlo. Vatra je izgorjela do nevoljkoga žara, i hladnoća se uvlačila u napuštenu sobu za igre. Stolovi i stolci činili su se prozračnim i nestvarnim, kao namještaj naslućen u snu u kojem se prošlost i sadašnjost pretapaju. Plamenovi su slova urezana u ploču iznad kamina okružili mutnim narančastim svjetlom: STVAR JE U PRIČI, A NE ONOME TKO JE PRIPOVIJEDA.

"Vidio sam ga samo jednom, ali jednom je bilo dovoljno; nikad ga nisam zaboravio. Ali to je poslužilo da mene izvuče iz moga vlastitog razdoblja žalosti, jer onaj tko može hodati među drugim ljudima nikad nije u potpunosti sam. Ako mi doneseš kaput, Stevens, mislim da ću polako krenuti kući - ostao sam puno dulje nego obično."

A kad je Stevens donio kaput, George se nasmiješio i pokazao mali madež tik ispod lijevog kuta Stevensovih usta. "Sličnost je stvarno nevjerojatna, znaš - tvoj djed je imao madež na točno istom mjestu."

Stevens se nasmiješio ali nije ništa odgovorio. George je otišao, a ubrzo nakon njega razišli smo se i mi ostali.

Plažosvijet

Fed-Brod ASN/29 pao je s neba i razbio se. Nakon nekog vremena, dva čovjeka izvukla su se iz njegove rasprsnute lubanje kao mozak. Malo su se udaljili a onda zastali, s kacigama pod miškama, i pogledali gdje su to završili.

Bila je to plaža koja nije trebala ocean - bila je svoj vlastiti ocean, isklesano more pijeska, crno-bijela snimka mora zauvijek zamrznutog u udolinama i valovima i još udolina i valova.

Dine.

Plitke, strme, glatke, naborane. Dine s hrptovima poput noža, dine s plosnatim hrptovima, dine s nepravilnim hrptovima, dine koje su djelovale poput dina naguranih na dine - dine-domine.

Dine. Ali ne i ocean.

Doline koje su predstavljale udoline između tih dina vijugale su u zavojitim labirintima. Ako bi dovoljno dugo gledao u te zavojite crte, učinilo bi se da ispisuju riječi - crne riječi koje lebde iznad bijelih dina.

"Jebeš ga", reče Shapiro.

"Naguzi se", reče Rand.

Shapiro je krenuo pljunuti, onda se predomisli. Gledajući sav taj pijesak, promijenio je mišljenje. Vjerojatno nije trenutak da se razbacuje vlagom. Napola izgorio u pijesku, ASN/29 nije više izgledao kao ptica na umoru; sad je izgledao kao čutura koja se razbila i otkrila trulež u svojoj utrobi. Bilo je vatre. Lijevi spremnici goriva su svi eksplodirali.

"Šteta za Grimesa", reče Shapiro.

"Aha." Randove oči još su lutale morem pijeska, sve do granične crte obzora, i opet se vraćale natrag.

Stvarno je bilo šteta za Grimesa. Grimes je bio mrtav. Grimes je sad bio samo veliki i mali komadi u prednjem teretnom odjeljku. Shapiro je pogledao unutra i pomislio: Izgleda kao da je Bog odlučio pojesti Grimesa, otkrio da nije dobrog okusa, i opet ga izbljuvao. To je bilo previše i za Shapirov žeudac. To, i pogled na Grimesove zube raštrkane po podu teretnog odjeljka.

Shapiro je sad čekao da Rand kaže nešto pametno, ali Rand je šutio. Randove oči pratile su dine, pratile opružaste zavijutke dubokih dolina među njima.

"Hej!" reče Shapiro konačno. "Što ćemo sad? Grimes je mrtav; ti si zapovjednik. Što ćemo sad napraviti?"

"Napraviti?" Randove oči išle su naprijed-natrag, naprijed- natrag, preko mira dina. Suh, uporan vjetar podizao je gumom presvučen ovratnik odijela za zaštitu od okoliša. "Ako nemaš loptu za odbojku, ne znam."

"O čemu ti to pričaš?"

"Zar nije to ono što se radi na plaži?" upita Rand. "Odbojka na pijesku?"

Shapiro se puno puta prestrašio u svemiru, i bio je blizu panici kad je izbila vatra; sad, gledajući Randa, čuo je žamor straha prekrupnog da bi ga pojmio.

"Veliko je", rekao je Rand sanjarski, i Shapiru se načas učinilo da govori o njegovom vlastitom strahu. "Prokleto velika plaža. Nešto ovakvo bi se moglo pružati do vječnosti. Mogao bi proći sto kilometara sa surferskom daskom pod rukom i još uvijek biti skoro na mjestu odakle si krenuo, iza tebe samo šest-sedam otisaka u pijesku. A ako ostaneš pet minuta stajati na istom mjestu, i tih posljednjih šest-sedam otisaka bi nestalo."

"Jesi li uspio napraviti topografski sken prije nego što smo se srušili?" Rand je u šoku, zaključio je. Rand je u šoku, ali nije lud. Može mu dati tabletu ako bude trebalo. A ako nastavi voziti pod ručnom, može mu dati i injekciju. "Jesi li pogledao -"

Rand ga nakratko pogleda. "Što?"

Zelena mjesta. To je bilo ono što je mislio reći. Zvučalo je kao neki citat iz Psalama, i nije to mogao izreći. Vjetar je u njegovim ustima zvonio srebrnim zvoncem.

"Što?" upita Rand ponovo.

"Sken! Sken!" poviče Shapiro. "Jesi ikad čuo za sken, kretenu?

Kakvo je ovo mjesto? Gdje je ocean na kraju ove jebene plaže? Gdje su jezera? Gdje je najbliži zeleni pojas? U kojem smjeru? Gdje završava plaža?"

"Završava? Oh. Kužim. Ne završava nikad. Nema zelenih pojaseva, nema ledenih kapa. Nema oceana. Ovo ti je plaža u potrazi za oceanom, stari moj. Dine i dine i dine, i nema im kraja."

"Ali kako ćemo do vode?"

"Nećemo."

"Brod... ne može se popraviti!"

"Ma nemoj, genije."

Shapiro je zašutio. Mogao je ili zašutjeti ili početi histerizirati. Imao je dojam - bio je skoro siguran - da će Rand, ako on počne histerizirati, samo i dalje zuriti u dine sve dok se Shapiro ne smiri, ili se ne smiri.

Kako se zove plaža koja nema kraja? Pa, zove se pustinja! Najveća jebena pustinja u svemiru, je li to to?

U glavi je čuo Randov odgovor: Ma nemoj, genije.

Shapiro je neko vrijeme stajao kraj Randa, čekajući da se čovjek probudi, da učini nešto. Nakon nekog vremena, izgubio je strpljenje. Počeo je kliziti i teturati natrag niz bok dine na koju su se popeli da pogledaju uokolo. Osjećao je kako pijesak klizi kraj njegovih čizama. Želim te usisati u sebe, Bili, zamišljao je u glavi kako mu govori pijesak. U njegovom umu bio je to suh, isušen glas žene koja je stara ali još uvijek strahovito jaka. Želim te usisati ovamo dolje i dati ti veliki... snažni... zagrljaj.

To ga je podsjetilo na dane kad su se izmjenjivali zakapajući jedni druge do vrata u pijesak, na plaži, kad je bio klinac. Tada je to bilo zabavno - sad ga je plašilo. Zato je isključio taj glas - ovo nije trenutak za nostalgična prisjećanja, Kriste, baš nimalo - i hodao je po pijesku kratkim, oštrim, odlučnim koracima, nesvjesno pokušavajući nagrditi simetrično savršenstvo njegovih padina i površine.

"Kamo ideš?" Randov je glas po prvi put u sebi imao notu svijesti i zabrinutosti.

"Baklja", reče Shapiro. "Idem je uključiti. Bili smo na kartografiranom dijelu puta. Netko će uočiti signal, vektorirati ga. Samo je pitanje vremena. Znam da su nam izgledi usrani, ali možda se netko pojavi prije nego -"

"Baklja je smrskana", reče Rand. "Dogodilo se u padu."

"Možda je možemo popraviti", uzvratio je Shapiro preko ramena. Dok je sagnute glave prolazio kroz vratnice, osjećao se bolje usprkos smradu - spržene žice i gorki zadah freona. Govorio je samome sebi da se osjeća bolje jer mu je pomisao na baklju podigla raspoloženje; ako Rand kaže da je slomljena, vjerojatno joj se više ne može pomoći. Ali više nije vidio dine - više nije vidio tu veliku, beskrajnu plažu.

Zato se osjećao bolje.

Kad je opet stigao do vrha prve dine, zadihan i nespretan, sljepoočnica koje su lupale u suhoj vrućini, Rand je još bio tamo, još uvijek zureći I zureći i zureći. Prošlo je sat vremena. Sunce je bilo ravno iznad njih. Randovo lice bilo je mokro od znoja. Znojni dragulji ugnijezdili su mu se u obrvama. Kapljice su mu klizile niz obraze kao suze. Još kapljica klizilo mu je niz žile u vratu, u izrez njegova zaštitnog odijela, poput kapi bezbojnog ulja koje curi u utrobu prilično dobrog androida.

Nazvao sam ga kretenom, pomislio je Shapiro zadrhtavši malo. Kriste, baš tako i izgleda - ne kao android, već kao kreten koji se upravo urokao u vrat jako velikom iglom.

I Rand je ipak bio u krivu.

"Rand?"

Nije bilo odgovora.

"Baklja nije uništena." U Randovim očima je nešto bljesnule A onda su opet postale bezizražajne, zureći u planine pijeska. Shapiro je isprva mislio da su zamrznute, ali pretpostavljao je da se kreću. Stalno je puhalo. Moraju se kretati. Tijekom desetljeća i stoljeća, morale bi... pa, morale bi hodati. Zar nisu tako nazivali dine na plaži? Dine koje hodaju? Činilo mu se da se toga sjeća iz djetinjstva. Ili škole. Ili odnekud, i kakve to dovraga uopće ima veze?

Sad je vidio tanki tračak pijeska kako klizi niz bok jedne dine.

Kao da ga je čuo

(čuo što sam pomislio)

Novi znoj na njegovom vratu. Dobro, malo se uspaničio. Tko ne bi? U gadnoj su nevolji, jako gadnoj. A Rand kao da to ne zna... ili ga nije briga.

"Bilo je malo pijeska u njoj, i frekvencijski modul je napukao, ali njih u Grimesovoj kutiji za rezervne dijelove ima bar šezdeset komada."

Čuje li me on uopće?

"Ne znam kako je pijesak dospio do nje - bila je tamo gdje je i trebala biti, u spremištu iza kreveta, troja zatvorena vrata između nje i vanjskog svijeta, ali -"

"Oh, pijesak se širi. Uvlači se u sve. Sjećaš se odlazaka na plažu kad si bio klinac, Bili? Došao bi kući a mama bi se derala na tebe jer posvuda ima pijeska? Pijesak na kauču, pijesak na kuhinjskom stolu, pijesak u podnožju tvoga kreveta? Pijesak s plaže je vrlo..." Neodređeno je mahnuo rukom, a onda se opet pojavio onaj sanjivi, neugodan osmijeh. "... sveprisutan."

"- ali nije joj nimalo naškodio", nastavio je Shapiro. "Rezervni sustav napajanja radi, i uključio sam baklju u njega. Kakvu minutu sam stavio I slušalice, i tražio očitanje ekvivalencije na pedeset parseka. Zvuči kao pila. Bolje nego što smo se mogli nadati."

"Nitko neće doći. Čak ni Beach Boysi. Beach Boysi su svi mrtvi već osam tisuća godina. Dobrodošao u Surferski grad, Bill. Surferski grad, samo bez valova."

Shapiro se zabuljio u dine. Zapitao se koliko je dugo pijesak već tamo. Bilijun godina? Trilijardu? Je li tu nekad bilo života? Možda čak i nečega s inteligencijom? Rijeke? Zelena mjesta? Oceani koji bi ovo pretvorili u pravu plažu umjesto u pustinju?

Shapiro je stajao kraj Randa i razmišljao o tome. Uporan vjetar mrsio mu je kosu. I posve naglo, postao je uvjeren da su sve te stvari morale postojati, i mogao je zamisliti kako su mogle završiti.

Polagano povlačenje gradova dok im vodene puteve i vanjske dijelove prvo tu i tamo a onda sve jače zasipa, pa na kraju i zatrpava i guši gmizanje pijeska.

Mogao je zamisliti sjajne smeđe aluvijalne lepeze blata, isprva glatke poput fokine kože ali polako sve mutnije i mutnije boje, dok se šire sve dalje i dalje od ušća rijeka - sve dalje i dalje, dok se ne susretnu. Vidio je kako glatko blato poput fokine kože postaje močvara puna trske, zatim siva, suha zemlja, i konačno nemiran bijeli pijesak.

Mogao je zamisliti planine kako se skraćuju poput zašiljenih olovaka, njihov se snijeg topi dok dizanje pijeska donosi tople termalne struje gore prema njima; vidio je posljednjih nekoliko litica kako pokazuju prema nebu poput prstiju ljudi živih pokopanih u pijesku; mogao ih je zamisliti kako ih zatrpavaju i zatim smjesta zaboravljaju duboko idiotske dine.

Kako ih je Rand ono nazvao?

Sveprisutne.

Ako si upravo doživio viziju, Billy, dečko moj, bila je prilično prokleto užasna.

Oh, ali ne, nije. Nije bila užasna; bila je mirna. Bila je mirna kao drijemež u nedjeljno poslijepodne. Što je mirnije od plaže?

Otresao je te misli. Pomoglo je kad se osvrnuo natrag prema brodu.

"Neće biti nikakve konjice", reče Rand. "Pijesak će nas prekriti i nakon nekog vremena i mi ćemo biti pijesak i pijesak će biti mi. Surferski grad bez valova - možeš li uhvatiti taj val, Billy?"

A Shapiro se prestrašio jer ga je mogao uhvatiti. Nisi mogao gledati u sve te dine i ne shvatiti.

"Jebeni kretenski debil" rekao je. Vratio se u brod. I sakrio od plaže.

Konačno je stigao zalazak sunca. Vrijeme kad bi na plaži - bilo kojoj pravoj plaži - trebalo odložiti loptu za odbojku, i obući trenirku i izvaditi hrenovke i pivo. Ne još vrijeme za šlatarenje, ali blizu. Vrijeme da se raduješ šlatarenju.

Hrenovke i pivo nisu bile među zalihama na ASN/29.

Shapiro je proveo poslijepodne brižljivo flaširajući svu vodu s broda. Koristio je portavak da usisa sve ono što je iscurilo iz prerezanih vena brodskog opskrbnog sustava i ulokvilo se po podovima. Uhvatio je i ono malo što je preostalo na dnu rasprsnutog vodenog rezervoara hidrauličnog sustava. Nije previdio čak ni mali cilindar u utrobi sustava za pročišćavanje zraka koji je opsluživao zrak u teretnim odjeljcima.

Na kraju, otišao je u Grimesovu kabinu.

Grimes je držao zlatne ribice u okruglom akvariju konstruiranom posebno za bestežinsko stanje. Akvarij je bio izrađen od na udare otporne, prozirne polimerske plastike, i lako je preživio udar. Zlatne ribice - kao i njihov vlasnik - nisu bile otporne na udare. Plutale su u tupoj narančastoj nakupini na vrhu kugle, koja je završila pod Grimesovim ležajem, zajedno s tri para vrlo prljavih gaća i pet- šest pornografskih holografskih kocki.

Načas je držao akvarij, tupo zureći u njega. "E, jadni Joriče. Ja ga poznavah, Horacije", rekao je odjednom, i nasmijao se vrištavim, nezdravim smijehom. Onda je uzeo mrežicu koju je Grimes držao u svom ormariću i uronio njome u akvarij. Uklonio je ribe pa se zapitao što bi s njima. Čas kasnije, odnio ih je do Grimesovog kreveta i podigao njegov jastuk.

Ispod je bilo pijeska.

Svejedno je tamo stavio ribe, a onda brižljivo izlio vodu u kanister koji je koristio za sakupljanje. Sve će to morati pročistiti, ali čak i ako pročišćivači ne rade, činilo mu se da za dan-dva neće oklijevati piti vodu iz akvarija samo zato što bi u njoj mogla biti koja krljušt i malo ribljeg dreka.

Pročistio je vodu, podijelio je, i odnio Randov dio natrag uz padinu dine. Rand je bio tamo gdje i prije, kao da se uopće nije ni pomakao.

"Rand. Donio sam ti tvoj dio vode." Otvorio je džep na prednjem dijelu Randovog zaštitnog odijela i stavio plosnatu plastičnu čuturu u njega. Spremao se palcem zatvoriti patentni zatvarač džepa kad mu je Rand odgurnuo ruku u stranu. Izvadio je čuturu. Na prednjoj strani bilo je otisnutu OPREMA ZA BRODOVE

KLASE ASN ČUTURA ZA TEKUĆINU BR 23196755 STERILNO KAD JE PEČAT NEDIRNUT. Pečat je sad bio skinut, naravno; Shapiro je morao napuniti čuturu. "Pročistio sam -"

Rand raširi prste. Čutura je pala na pijesak uz tiho "plop". "Neću."

"Ne... Rand, koji je tebi bog? Isuse Kriste, možeš li prestati!" Rand nije odgovrio.

Shapiro se sagnuo i podigao čuturu za tekućinu br 23196755. Oprašio je zrna pijeska koja su se zalijepila za njene bokove kao da su ogromne, nadute bakterije.

"Koji ti je vrag?" ponovio je Shapiro. "Je li u pitanju šok? Misliš da je to - to? Jer onda ti mogu dati tabletu... ili injekciju. Ali već me to nervira, moram ti iskreno reći. To što samo stojiš tu i zuriš u sljedećih sto kilometara ničega! To je pijesak! Samo pijesak!"

"To je plaža", reče Rand sanjivo. "Hoćeš da napravimo kulu od pijeska?"

"Dobro, u redu", reče Shapiro. "Uzet ću iglu i ampulu Žutog. Ako se hoćeš ponašati kao kreten, onda ću te tako i tretirati."

"Ako mi pokušaš nešto ubrizgati, budi jako tih dok mi se prikradaš", rekao je Rand blago. "Inače ću ti slomiti ruku."

A i mogao bi to učiniti. Shapiro je bio astrogator, težak sedamdeset i pet kila, visine metar i sedamdeset. Borba prsa o prsa nije mu bila specijalnost. Promrmljao je psovku i okrenuo se natrag prema brodu, držeći Randovu čuturu.

"Mislim da je živo", reče Rand. "Zapravo, prilično sam siguran u to."

Shapiro je opet pogledao prema njemu, pa onda van, prema dinama. Zalazak sunca podario im je zlatni filigran po glatkim, širokim leđima, filigran koij se delikatno zasjenjivao prema dolje, do najcrnje ebanovine u udolinama; na sljedećoj dini, ebanovina se dizala natrag do zlata. Zlato u crno. Crno u zlato. Zlato u crno i crno u zlato i zlato u -

Shapiro je užurbano zatreptao i protrljao si oči rukom. "Nekoliko puta sam osjetio kako mi se baš ova dina miče pod nogama", rekao je Rand Shapiru. "Kreće se vrlo otmjeno. Kao da osjećaš plimu. Mogu je nanjušiti u zraku, a miriše kao sol."

"Ti si lud", reče Shapiro. Bio je tako prestravljen da se osjećao kao da mu se mozak pretvorio u staklo.

Rand nije odgovorio. Randove oči pretraživale su dine, koje su išle od zlata u crno u zlato u crno u zalasku sunca. Shapiro se vratio na brod.

Rand je ostao na dini cijelu noć, i cijeli sljedeći dan.

Shapiro je pogledao van i vidio ga. Rand je skinuo svoje zaštitno odijelo, a pijesak ga je skoro prekrio. Samo je jedan rukav još virio, izgubljen i molećiv. Pijesak iznad i ispod njega podsjetio je Shapira na par usana koje bezubom pohlepom sišu neki meki komadić. Shapiro je osjećao ludu želju da pojuri uz padinu dine i spasi Randovo zaštitno odijelo.

Nije to učinio.

Sjedio je u svojoj kabini i čekao na spasilački brod. Miris freona se raspršio. Zamijenio ga je još nepoželjniji miris Grimesovog truljenja.

Spasilački brod nije stigao toga dana ni te noći ni trećeg dana.

Pijesak se nekako pojavio u Shapirovoj kabini, premda su vrata bila zatvorena a brtva je još uvijek djelovala savršeno dobro. Usisao je male hrpice pijeska portavakom kao što je onog prvog dana usisavao lokvice razlivene vode.

Stalno je bio jako žedan. Čutura mu je već bila skoro prazna. Učinilo mu se da počinje njušiti sol u zraku; u snu, čuo je glasanje galebova.

I čuo je pijesak.

Uporan vjetar pomicao je prvu dinu bliže brodu. Njegova kabina još je bila u redu - zahvaljujući portavaku - ali pijesak je već preuzimao ostatak. Mini-dine posegnule su kroz raznesene ulaze i uhvatile ASN/29. Pružale su pipke i membrane kroz otvore za odzračivanje. U jednom od raznesenih spremnika goriva nastao je nasip.

Shapirovo lice postalo je napeto i hrapavo od izrasle brade.

Blizu zalaska sunca trećega dana popeo se na dinu da pogleda Randa. Razmatrao je bi li ponio injekciju, onda odustao. Radilo se o nečem znatno jačem od šoka; sad je to shvatio. Rand je poludio. Bilo bi najbolje da brzo umre. A činilo se da će se baš to dogoditi.

Shapiro je bio napet; Rand je bio ispijen. Tijelo mu je bilo mršavi štap. Njegove noge, nekad bogate i debele od atletskih mišića, sad su bile opuštene i ovješene. Koža je na njima visjela kao preširoke čarape koje stalno spadaju. Imao je na sebi samo gaće, a bile su od crvenog najlona, i djelovale su apsurdno kao neke kupaće gaće za piciginaša. Na licu mu je počela rasti svijetla brada, prekrivajući upale obraze i bradu. Brada mu je bila boje pijeska s plaže. Njegova kosa, nekad mutno smeđe boje, izblijedila je skoro do plave. Visjela mu je preko čela. Samo su njegove oči, zureći kroz šiške jasno plavom snagom, još bile potpuno žive. Proučavale su plažu

(dine boga-mu-božjeg DINE) bez prestanka.

Sad je Shapiro vidio nešto loše. Bilo je to doista vrlo, vrlo loše. Vidio je da se Randovo lice pretvara u pješčanu dinu. Brada i kosa su mu gušile kožu.

"Ti ćeš", reče Shapiro, "umrijeti. Ako ne siđeš do broda i ne popiješ nešto, umrijet ćeš."

Rand nije ništa rekao. "Zar to želiš!"

Ništa. Čulo se prazno šmrkanje vjetra, ali ništa drugo. Shapiro je vidio kao se nabori na Randovom vratu pune pijeskom.

"Jedino što želim", rekao je Rand tankim, udaljenim glasom nalik vjetru, "su moje kasete Beach Boysa. U kabini su mi."

"Jebi se!" reče Shapiro bijesno. "Ali znaš čemu se ja nadam? Nadam se da će brod stići prije nego što umreš. Želim te vidjeti kako urlaš i vrištiš dok te budu odvlačili s te tvoje proklete dragocjene plaže. Želim vidjeti što će se tada dogoditi!"

"Plaža će i tebe dohvatiti", reče Rand. Glas mu je bio prazan i klepetav, kao vjetar u rasprsnuloj čuturi - čuturi koja je preostala na polju na kraju prošle listopadske žetve. "Poslušaj malo, Bili. Poslušaj val."

Rand je nagnuo glavu. Njegova usta, napola otvorena, otkrila su jezik. Bio je zgrčen kao suha spužva.

Shapiro je nešto čuo.

Čuo je dine. Pjevale su pjesme o nedjeljnom poslijepodnevu na plaži - drijemež na plaži bez ikakvih snova. Dugački drijemež. Bezumni mir. Kliktanje galebova. Uzbibane, bezumne čestice. Dine koje hodaju. Čuo je... privlačilo ga je. Privlačilo prema dinama.

"Čuješ ga", reče Rand.

Shapiro je posegao u svoj nos i zario dva prsta u njega dok nije prokrvario. Onda je uspio sklopiti oči; misli su mu se polako i nespretno vratile k sebi. Srce mu je jurilo.

Zamalo sam postao kao Rand. Isuse!... skoro me uhvatilo!

Opet je otvorio oči i vidio da je Rand postao prazna školjka na davno napuštenoj plaži, koja se napinje prema svim tajnama besmrtnog mora, zureći van prema dinama i dinama i dinama.

Dosta je, zastenjao je Shapiro u sebi.

Oh, ali slušaj ovaj val, uzvratile su dine šapatom.

I protiv svoje volje, Shapiro je slušao.

Onda je njegova volja prestala postojati.

Shapiro je pomislio: Bolje bih čuo kad bih sjeo.

Sjeo je kraj Randovih nogu i stavio si pete na bedra kao indijanac iz plemena Yaqui i slušao.

Čuo je Beach Boyse, a Beach Boysi su pjevali o zabavi, zabavi, zabavi. Čuo je kako pjevaju da su na plaži cure sve k'o pješčane ure. Čuo je - šuplje uzdisaje vjetra, ne u ušima već u kanjonu između desne i lijeve polutke mozga - čuo je te uzdisaje negdje u tami koju prebrođuje samo viseći most corpusa callosuma{26}, koji povezuje svjesnu misao s beskonačnošću. Nije osjećao glad, žeđ, vrelinu, strah. Čuo je samo glas u praznini.

I stigao je brod.

Došao je pikirajući s neba, a raketni su mu motori izgrebli dug narančasti trag s desna na lijevo. Grmljavina je udarila topografiju delta-valova, i nekoliko dina se srušilo poput oštećenja mozga na putu metka. Grmljavina je rastvorila glavu Billyja Shapira, i načas je bio rastrzan na obje strane, razderan, presječen po sredini -

A onda je bio na nogama.

"Brod!" vrištao je. "Jebemu boga! Brod! Brod! BROD!"

Bio je to okružni trgovački brod, prljav i izmučen kroz pet stotina - ili pet tisuća - godina klanske službe. Plovio je kroz zrak, nezgrapno se ispravio, zaklizio. Kapetan je opalio raketnim motorima i pretvorio pijesak u crno staklo, a Shapiro je pozdravio ranu.

Rand se okrenuo kao čovjek koji se budi iz dubokog sna.

"Reci mu da ode, Billy."

"Ne shvaćaš." Shapiro je teturao uokolo, dižući šake u zrak. "Bit ćeš dobro -"

Krenuo je prema prljavom trgovačkom brodu krupnim, poskakujućim koracima, kao klokan koji bježi pred požarom. Pijesak ga je hvatao. Shapiro ga je udarcima tjerao. Jebi se, pijesku. Ja imam dragu u Hansonvilleu. Pijesak nikad nije imao drage. Plaži se nikad nije dizao.

Kućište trgovačkog broda se razdvojilo. Silazni most je iskočio poput isplaženog jezika. Neki je čovjek krenuo niz njega, iza tri samplerska androida i nekog tipa ugrađenog u gusjenice koji je sigurno bio kapetan. U najmanju ruku, nosio je beretku sa znakom klana.

Jedan od androida mahnuo je prema njemu samplerskim štapom. Shapiro ga je odgurnuo od sebe. Pao je na koljena pred kapetanom i ogrlio gusjenice koje su zamijenile kapetanove mrtve noge.

"Dine... Rand... bez vode... živi... hipnotiziralo ga... kretenski svij et... ja... hvala Bogu..."

Čelični pipak ovio se oko Shapira i otrgnuo ga u stranu. Suhi pijesak šaptao je pod njim kao smijeh.

"U redu je", reče kapetan. "Budi mir! Ja! Ja! Daj!"

Android je pustio Shapira i udaljio se, odsutno ćeretajući samome sebi.

"Sav taj put za jebenog federalca!" uskliknuo je kapetan ogorčeno.

Shapiro je plakao. Boljelo ga je, ne samo glava, već i jetra.

"Dud! Gense ti! Daj! Voda, zamboka!"

Čovjek koji je bio na čelu dobacio mu je nisko gravitacijsku bocu s dudicom. Shapiro ju je prevrnuo i pohlepno počeo sisati, prolijevajući si kristalno hladnu vodu po ustima, niz bradu, u potocima koji su mu mrljali tuniku, koja je već izblijedila do boje kosti. Zagrcnuo se, povratio, pa opet pio.

Dud i kapetan su ga pozorno promatrali. Androidi su ćeretali.

Konačno je Shapiro obrisao usta i sjeo. Bilo mu je zlo, ali i dobro.

"Tis' Shapiro?" upita kapetan.

Shapiro kimne glavom.

"Klanska pripadnost?"

"Nemam je."

"ASN broj?"

"29."

"Posada?"

"Trojica. Jedan mrtav. Drugi - Rand - tamo gore." Pokazao je rukom, ali nije pogledao.

Kapetanovo lice nije se promijenilo. Dudovo lice jest.

"Plaža ga je uhvatila", reče Shapiro. Vidio je njihove prikriveno upitne poglede. "Šok... možda. Djeluje hipnotizirano. Stalno govori o... o Beach Boysima... nije važno, vi ni ne znate za to. Neće piti ni jesti. Loše mu je."

"Dud. Uzmi jednog andija i dovedi ga ovamo." Stresao je glavom. "Federalni brod, Kriste. Nema plijena."

Dud kimne. Časak kasnije, kretao se uz dinu s jednim od andija. Andi je djelovao kao dvadesetogodišnji surfer koji možda lovu za drogu zarađuje servisirajući udovice koje se dosađuju, ali koraci su ga odavali čak i više od višezglobnih pipaka što su mu rasli iz ramena. Korak, zajednički svim androidima, bio je sporo, zamišljeno, skoro bolno hodanje postarijeg engleskog butlera s hemeroidima.

Začulo se zujanje s kapetanove upravljačke ploče.

"Tu sam."

"Ovdje Gomez, kapetane. Imamo problemčić. Kompskan i telemetrija površine pokazuju nam vrlo nestabilnu površinu. Nema stijena na koje bismo se mogli osloniti. Sjedimo na vlastitom spaljenom tragu, a ovog časa je to možda i najčvršća stvar na cijelom planetu. A problem je što i sam spaljeni trag počinje tonuti."

"Preporuka?"

"Trebali bismo otići."

"Kad?"

"Prije pet minuta."

"Baš si smiješan, Gomez."

Kapetan je pritisnuo jedan gumb a komunikator se ugasio. Shapiro je kolutao očima. "Čujte, zanemarite Randa. S njim je gotovo."

"Obojicu ću vas odvesti natrag", reče kapetan. "Nemam plijena, ali Federacija bi morala nešto platiti za vas dvojicu... ne da je bilo tko od vas baš jako vrijedan, koliko ja vidim. On je lud a ti si se usro."

"Ne... ne shvaćate. Vi -"

Kapetanove lukave žute oči su zablistale.

"Imaš nešto sa strane?" upitao je.

"Kapetane... gledajte... molim vas -"

"Jer ako imaš, nema smisla da ostane ovdje. Reci mi što je i gdje je. Podijelit ćemo sedamdeset-trideset. Standardna naknada za spašavanje. Ne mogu ti dati bolju ponudu, ne? Ti -"

Spaljeni trag naglo se nagnuo pod njima. Posve primjetno se nagnuo. Neka truba negdje u trgovačkom brodu počela je tuliti s prigušenom pravilnošću. Komunikator na kapetanovoj upravljačkoj ploči se opet oglasio.

"Eto ga!" zaviče Shapiro. "Eto ga, vidite li sa čime se suočavate? Hoćete sad razgovarati o švercanoj robi? MORAMO SE

JEBENO POBRATI ODAVDE!"

"Začepi, ljepotane, ili će te jedan od mojih dečki uspavati", reče kapetan. Glas mu je bio smiren, ali oči su mu se promijenile. Pritisnuo je dugme komunikatora.

"Kapetane, imam deset stupnjeva nagiba a raste i dalje. Lift se spušta, ali ide pod kutem. Još imamo vremena, ali ne baš puno. Brod će se prevaliti."

"Nogari će ga zadržati."

"Neće, gospodine. Ispričavam se kapetanu, ali neće."

"Pokreni sekvencu za ispaljivanje, Gomez."

"Hvala, gospodine." Bilo je nemoguće ne prepoznati olakšanje u Go-mezovom glasu.

Dud i android vraćali su se niz padinu dine. Rand nije bio s njima. Andi je sve više i više zaostajao. A onda se dogodilo nešto čudno. Andi je pao na nos. Kapetan se namršti. Nije pao onako kako bi andiji trebali padati - to će reći, više-manje kao ljudska bića. Bilo je to kao da je netko prevrnuo lutku u robnoj kući. Baš je tako pao. Bum, i mali smeđi oblačić pijeska podigao se oko njega.

Dud se vratio i kleknuo kraj njega. Andijeve noge su se još kretale, kao da je u onih milijun i pol freonom hlađenih mikrokrugova koji su predstavljali njegov um još sanjao da hoda. Ali pokreti nogu bili su spori i neravnomjerni. Stali su. Dim mu je počeo izlaziti iz pora, a pipci su mu zadrhtali na pijesku. Bilo odurno slično ljudskom umiranju. Iz njega se začulo duboko škripanje: Graaaagggg!

"Pun je pijeska", šapne Shapiro. "Dobio je bičbojsku vjeru."

Kapetan je nestrpljivo pogledao prema njemu. "Ne budi smiješan, čovječe. To bi moglo prošetati kroz pješčanu oluju a da se u njemu ne nađe ni zrnce pijeska."

"Ne na ovom svijetu."

Spaljeni dio se opet pomakao. Trgovački brod sad je bio vidljivo ukošen. Začulo se tiho stenjanje dok su nogari preuzimali još težine.

"Pusti ga!" povikao je kapetan Dudu. "Pusti ga, pusti ga! Gense ti! Dođi meni zamboka!"

Dud je stigao, ostavljujući andija da hoda s licem u pijesku.

"Koji zajeb", promrmljao je kapetan.

On i Dud upustili su se u razgovor u potpunosti na užurbanom svemirskom dijalektu koji je Shapiro samo donekle mogao pratiti. Dud je rekao kapetanu da je Rand odbio doći. Andi je pokušao zgrabiti Randija bez prave sile. Već i tada se kretao trzavo, a iz njega su dopirali čudni škripavi zvukovi. Osim toga, počeo je recitirati kombinaciju galaktičkih koordinata za rudna bogatstva i kataloga kapetanovih kaseta s narodnom glazbom. Dud se zatim i sam suočio s Random. Kratko su se borili. Kapetan je rekao Dudu da bi, ako je Dud dopustio da ga nadjača čovjek koji je tri dana stajao na vrelom suncu, možda trebao pronaći nekog drugog prvog časnika.

Dudovo lice potamnjelo je od nelagode, ali njegov ozbiljan, zabrinut izraz lica nije se promijenio. Polako je okrenuo glavu, pokazujući četiri duboke ogrebotine na svome obrazu. Polako su natjecale.

"On ma jako mišće " , rekao je Dud. "Jak zamboka. Je ma od krtni. "

"Ma od krtni zamboka? " Kapetan je oštro promatrao Duda.

Dud kimne glavom. "Krtni. Svakčast. Krtni zamboka. "

Shapiro se mrštio, prekapajući svoj umoran, prestrašen um u potrazi za tom riječi. Onda mu je došla. Krtni. Značilo je lud. Snažan je, za ime boga. Jak je jer je lud. Ima velike mišiće, veliku snagu. Jer je lud.

Velika snaga... ili možda velike valove. Nije bio siguran što to znači. U svakom slučaju, izlazilo je na isto.

Krtni.

Tlo se pod njima opet pomaklo, i pijesak je zapljusnuo preko Shapirovih čizama.

Iza njih se čulo šuplje ka-bum, ka-bum, ka-bum otvaranja cijevi za zrak. Shapiru se to činilo jednim od najljepših zvukova koje je ikad u životu čuo.

Kapetan je sjedio, duboko zamišljen, čudni kentaur čija se donja polovica sastojala od gusjenica i ploča umjesto od konja. Onda podigne pogled i uključi komunikator.

"Gomez, pošalji ekscelenta Montovu ovamo s puškom za uspavljivanje."

"Primljeno."

Kapetan pogleda Shapira. "Sad sam još, osim svega, izgubio i androi-da koji vrijedi deset godina tvoje plaće. Ljut sam. Dokopat ću se tvoga kompića."

"Kapetane." Shapiro nije mogao ne obliznuti usnice. Znao je da je to vrlo loša odluka. Nije htio djelovati ludo, histerično ili kukavički, a kapetan je izgleda zaključio da je sve troje. Kad oblizne usnice, to samo pojačava taj dojam... ali naprosto si nije mogao pomoći. "Kapetane, ne mogu vam dovoljno naglasiti potrebu da se maknemo s ovog svijeta što je prije mog -"

"Začepi, kretenu", rekao je kapetan, ne bez blagosti.

S vrha najbliže dine podigao se tihi vrisak.

"Ne dirajte me! Ne približavajte mi se! Ostavite me na miru! Svi vi!" "Ma jako miste od krtni ", reče Dud ozbiljno.

"Bešga njega, starista ", uzvratio je kapetan, a onda se okrenuo Shapi-ru. "Stvarno mu jest loše, zar ne?"

Shapiro zadrhti. "Nemate pojma. Naprosto -"

Spaljena podloga se opet pomakla. Nogari su škripali glasnije no ikad. Komunikator je zakrckao. Gomezov glas bio je tanak, i pomalo drhtav.

"Moramo se smjesta izgubiti odavde, kapetane!"

"U redu." Neki smeđi čovjek pojavio se na izlaznoj rampi. U jednoj ruci prekrivenoj rukavicom držao je dugačak pištolj. Kapetan je pokazao na Randa. "Zvizga njegazamboka. Zem?"

Ekscelent Montoya, nimalo uznemiren naginjanjem tla koje nije bilo tlo već samo pijesak spržen u staklo (a sad su se kroz njega pružale duboke pukotine, vidio je Shapiro) nimalo zapanjen stenjanjem nogara ni jezovitim prizorom androida koji je sad djelovao kao da si nogama kopa vlasitit grob, načas je proučavao Randov mršavi obris.

"Zem ", rekao je.

"Daj! Daj zamboka! " Kapetan je pljunuo u stranu. "Propucaj mu pim-peka, fućka mi se", rekao je. "Tako dugo dok diše kad ga uvučemo u brod."

Ekscelent Montoya podigao je pištolj. Pokret je djelovao na dvije trećine nehajno i jednom trećinom bezbrižno, ali Shapiro je čak i u svome stanju zamalo panike primijetio kako je Montoya nagnuo glavu u stranu dok je poravnavao cijev. Poput mnogih ljudi iz klana, pištolj je bio gotovo dio njega, kao da pokazuje prstom.

Začulo se šuplje Fuuu! kad je stisnuo prekidač a strelica za uspavljivanje izletjela je iz cijevi.

Jedna ruka posegnula je iz dine i uhvatila je.

Bila je to krupna smeđa ruka, nepravilna, sačinjena od pijeska. Naprosto je posegnula, usprkos vjetru, i progutala trenutni bljesak strelice. Onda je pijesak pao natrag na mjesto, uz teško traaap. Nikakve ruke. Nemoguće je povjerovati da je ikad i bila tu. Ali svi su je vidjeli.

"Brišma", rekao je kapetan skoro nehajnim glasom.

Ekscelent Montoya pao je na koljena. "Sveja Majo misli puna, moka nagreške! Blasanplutro tvo! -"

Tupo, Shapiro je shvatio da Montoya moli krunicu na svome narječju.

Gore na dini, Rand je skakao gore-dolje, dižući šake prema nebu, tanko vrišteći u trijumfu.

"Ruka. To je bila RUKA. Ima pravo: živo je, živo, živo -"

"Indik! " rekao je kapetan oštro Montoyi. "Začpi! Daj! "

Montoya je zašutio. Pogled mu je pao na Randov skakutavi obras, a onda skrenuo. Lice mu je bilo puno praznovjernog užasa, skoro srednjovjekovne vrste.

"Dobro", reče kapetan. "Dosta mi je. Odustajem. Idemo."

Pritisnuo je dva dugmeta na svojoj komandnoj ploči. Motor koji ga je trebao glatko okrenuti licem prema izlaznoj rampi nije zazujao; zacvilio je i zaškripio. Kapetan opsuje. Spaljeni dio se opet premjestio.

"Kapetane!" Gomez. Panično.

Kapetan je tresnuo po još jednom gumbu a gusjenice su krenule unatrak uz izlaznu rampu.

"Navodi me", reče kapetan Shapiru. "Nemam jebenog retrovizora. Ono je bila ruka, zar ne?"

"Da."

"Želim se maknuti odavde", reče kapetan. "Već četrnaest godina nemam kurca, ali ovog časa se osjećam kao da ću se upišati u gaće."

Traaap! Jedna dina odjednom se srušila preko izlazne rampe. Samo što to nije bila dina; nego ruka.

"Jebote, o, jebote", reče kapetan.

Na svojoj dini, Rand je skakutao i vrištao.

Sad su gusjenice kapetanove donje polovice počele zapinjati. Minijaturni tenk kojem su kapetanova glava i ramena bili toranj počeo je teturati unatrag.

"Što -"

Gusjenice su se zakočile. Pijesak je zaprskao između njih.

"Podignite me! " zaurlao je kapetan preostalim dvama androidima. "Sad! SMJESTA!"

Njihovi pipci ovili su se oko osovina gusjenica dok su ga podizali - djelovao je smiješno, nalik profesoru kojeg gomila pijanih studenata namjerava baciti u zrak. Pritiskao je komunikator.

"Gomez! Finalna sekvenca paljenja! Sad! Sad!"

Dina na dnu rampe se pomakla. Postala ruka. Krupna smeđa ruka koja je počela puzati uz kosinu.

Vrišteći, Shapiro je odskočio od ruke. Psujući, kapetan se našao odnesen od nje.

Rampa se uvukla. Ruka je spala s nje i opet postala pijesak. Iris ulaza se zatvorio. Strojevi su zaurlali. Nije bilo vremena za kaučeve; nije bilo vremena ni za što slično. Shapiro se bacio u položaj za prisilno slijetanje odmah na mostu, i smjesta ga je udarilo ubrzanje. Prije nego što ga je nesvijest preplavila, učinilo mu se da osjeća kako pijesak hvata trgovački brod mišićavim smeđim rukama, trudeći se da ih zadrži dolje -

A onda su poletjeli i odletjeli.

Rand ih je promatrao kako odlaze. Sjedio je. Kad je trag strojeva trgovačkog broda konačno nestao s neba, okrenuo je pogled umirujućem beskraju dina.

"Imamo stari auto, i zovemo ga mali", zaskvičao je praznom, uzbibanom pijesku. "Nije baš nešto, ali uvijek upali."

Polako, zamišljeno, počeo je trpati pregršt po pregršt pijeska u svoja usta. Gutao je... gutao... gutao. Ubrzo mu je želudac bio naduta bačva, a pijesak mu se počeo nanositi preko nogu.

Lik kosca

"Preselili smo ga prošle godine, i bila je to poprilična operacija", rekao je gospodin Carlin dok su se uspinjali stubištem. "Morali smo ga ručno seliti, naravno. Nema drugog načina. Osigurali smo ga protiv nezgoda kod Lloyda prije nego što smo ga uopće izvadili iz kutije u dnevnoj sobi. Jedina firma koja pristaje osigurati na svotu koju smo mi imali na umu."

Spangler nije ništa rekao. Taj je čovjek bio budala. Johnson Spangler još je odavno naučio da je jedini način za razgovor s budalom taj da ga se ignorira.

"Osigurali smo ga na četvrt milijuna dolara", nastavio je gospodin Carlin kad su stigli do odmorišta na drugom katu. Usta su mu se trznula u napola ogorčenoj, napola zabavljenoj crti. "A to nas je lijepo i koštalo." Bio je sitan čovjek, ne baš sasvim debeo, s naočalama bez okvira i potamnjelom ćelavom glavom koja se sjajila kao uglačana lopta za odbojku. Držeći stražu u mahagonijskim sjenama hodnika na drugom katu u njih je bezizražajno zurio cijeli oklop.

Bio je to dugačak hodnik, a Spangler je zidove i draperije proučavao hladnim profesionalnim pogledom. Samuel Claggert kupovao je u obilnim količinama, ali nije kupovao dobro. Kao i toliki drugi industrijski carevi kasnog devetnaestog stoljeća koji su se izdigli iz siromaštva, bio je jedva nešto više od kopača po zalagaonicama zakrabuljenog u odjeću sakupljača, poznavatelj i ljubitelj čudovišnih platna, šugavih romana i zbirki poezije u skupim kožnim uvezima, i užasnih skulptura, a sve je to smatrao Umjetnošću.

Ovdje gore zidovi su bili prekriveni - možda bi bolja riječ bila okićeni - imitacijama marokanskih draperija, bezbrojnim (i zacijelo anonimnim) madonama koje su držale bezbrojne bebe s aureolama, dok su bezbrojni anđeli lepršali ovamo-onamo u pozadini, groteskno vijugavim svjećnjacima, te jednim čudovišnim i opsceno preukrašenim kandelabrom nad koji se nadnosila lascivno nasmiješena nimfeta.

Naravno, stari je pirat iskopao i nekoliko zanimljivih komada; statistička vjerojatnost radila je njemu u korist. I premda se Privatni memorijalni muzej Samuela Claggerta (ture sa stručnim vodstvom svakog punog sata - ulaz za odrasle 1 $, za djecu 0,50$ - da ti se želudac okrene) sastojao od 98 posto potpunog smeća, još uvijek je tu bilo onih preostalih dva posto, stvari kao što je Coombsova duga puška iznad ognjišta u kuhinji, čudna malena camera obscura u hodniku, i, naravno - "Delverovo zrcalo uklonjeno je iz prizemlja nakon vrlo neugodne... nezgode", rekao je gospodin Carlin naglo, naizgled nadahnut groznim izbuljenim portretom nikoga posebnog pri dnu sljedećeg stubišta. "Bilo je i drugih - oštrih riječi, divljih izjava - ali ovo je bio pokušaj da se doista uništi zrcalo. Ta žena, stanovita gospođica Sandra Bates, došla je s kamenom u džepu. Na svu sreću, loše je gađala, pa je samo napukao kutak kućišta. Samo zrcalo je neoštećeno. Ta djevojka, Batesica, imala je brata -"

"Ne morate me tretirati kao da sam na turi za dolar", reče Spangler tiho. "Upoznat sam s poviješću Delverovog zrcala."

"Fascinantno, zar ne?" Carlin mu je dobacio čudan pogled postrance. "Ona engleska vojvotkinja 1709.... i trgovac sagovima iz Pennsvlvanije, 1746.... da ni ne spominjem -"

"Upoznat sam s poviješću", ponovi Spangler tiho. "Mene zanima izrada. A onda, naravno, tu je i pitanje autentičnosti -"

"Autentičnosti!" Gospodin Carlin je zahihotao, suhi zvuk, kao da se u nekom ormaru ispod stuba meškolje kosti. "Pregledali su ga vrhunski stručnjaci, gospodine Spangler."

"Kao i Lemlierovog Stradivarija."

"To je istina", reče gospodin Carlin s uzdahom. "Ali nijedan Stradivari nikad nije imao baš onako... uznemirujući efekt kao Delverovo zrcalo."

"Da, točno", rekao je Spangler svojim mekim, prezrivim glasom. Sad je shvatio da se Carlina neće moći zaustaviti; njegov je um bio u potpunosti usklađen sa svojim vremenom. "Točno tako."

U tišini su se uspeli na treći, pa zatim i na četvrti kat. Kako su dolazili bliže krovu razgranate građevine, u mračnim je gornjim galerijama postajalo neugodno toplo. Zajedno s toplinom pojavio se i podmukao zadah koji je Spangler dobro poznavao, jer je cijelog svog života, otkako je odrastao, radio u njemu - zadah davno mrtvih muha u zasjenjenim zakutcima, vlažne truleži i drvnih ušiju koje se šunjaju iza žbuke. Zadah godina. Bio je to zadah uobičajen samo u muzejima i mauzolejima. Pretpostavljao je da bi se više-manje isti zadah mogao podići iz groba mlade djevice koja je mrtva već četrdeset godina.

Ovdje gore, starine su bile nagomilane navrat-nanos, u pravom obilju staretinarnice: gospodin Carlin proveo je Spanglera kroz labirint kipova, portreta napuklih okvira, pompoznih pozlaćenih kaveza za ptice, rastavljenog kostura drevnog tandemskog bicikla. Poveo ga je do najdaljeg zida, gdje su ispod vratašca na stropu bile postavljene ljestve. Prašnjavi lokot visio je s vratašca.

S lijeve strane, imitacija Adonisa nemilosrdno je zurila u njih bezizražajnim očima bez šarenica. Jedna je ruka bila ispružena, a na zglobu joj je visio požutjeli znak na kojem je pisalo: APSOLUTNO ZABRANJEN PROLAZ.

G. Carlin izvukao je iz džepa svoga sakoa prsten s ključevima, odabrao jedan, i popeo se ljestvama. Zastao je na trećoj prečki, dok mu se ćelava glava blago ljeskala u sjeni. "Ne sviđa mi se to zrcalo", rekao je. "Nikad mi se nije sviđalo. Bojim se pogledati u njega. Bojim se da bih jednog dana mogao pogledati u njega i vidjeti... što su i drugi vidjeli."

"Vidjeli su samo sebe same", reče Spangler.

G. Carlin je zaustio, stao, stresao glavom i propetljao si iznad glave, istežući vrat da uspije ključ ispravno umetnuti u bravu. "Trebalo bi to zamijeniti", promrmljao je. "Već je - prokletstvo!" Lokot je naglo poskočio i ispao iz drška. Gospodin Carlin je nespretno posegnuo za njim i skoro pao s ljestava. Spangler ga je spretno uhvatio i podigao pogled prema Carlinu. On se drhtavo držao za vrh ljestava, blijedog lica u smećkastoj polutami.

"Doista ga se plašite, zar ne?" rekao je Spangler blago zapanjenim tonom.

G. Carlin nije ništa rekao. Činio se paraliziranim.

"Siđite", reče Spangler. "Molim vas. Prije nego što padnete."' Carlin je polako sišao s ljestava, držeći se svake prečke kao čovjek koji održava ravnotežu nad beskrajnim ponorom. Kad su mu stopala dotakla pod, počeo je blebetati, kao da je pod u sebi imao neku struju koja ga je pokrenula, kao električno svjetlo.

"Četvrt milijuna", rekao je. "Četvrt milijuna dolara osiguranja da bismo to... tu stvar odveli od tamo dolje do ovamo gore. Tu prokletu stvar. Morali su napraviti posebna kolica i vučni sustav da ga podignu u potkrovno spremište tamo gore. A ja sam se nadao - skoro sam molio - da nekome prsti budu skliski... da uže bude preslabo... da ta stvar padne i rasprsne se u milijun komadića -"

"Činjenice", reče Spangler. "Činjenice, Carlin. Ne jeftini džepni romani, ne jeftine priče iz tabloida, ni isto tako jeftini horror- filmovi. Činjenice. Broj jedan: John Delver bio je engleski zanatlija normanskog podrijetla koji je izrađivao zrcala u onome što nazivamo elizabetansko razdoblje engleske povijesti. Živio je i umro bez uzbuđenja. Nije bilo izvrnutih petokrakih zvijezda naškrabanih na podu koje bi njegova domaćica isprala, nije bilo dokumenata koji bazde na sumpor i imaju mrlje krvi na potpisu. Broj dva: njegova zrcala postala su omiljena među sakupljačima prvenstveno zbog profinjene izrade, i činjenice da je kristal koji je on koristio imao učinak blagog povećanja i izobličenja pri promatranju - vrlo prepoznatljiva oznaka. Broj tri: još postoji samo pet Delvera, koliko mi znamo - a dva su u Americi. Oni su neprocjenjivi. Broj četiri: Ovaj Delver, i onaj koji je nastradao u Londonu u vrijeme Blitza dobili su prilično nezgodnu reputaciju, prvenstveno zahvaljujući lažima, pretjerivanju i podudarnostima-"

"Činjenica broj pet", reče gospodin Carlin. "Vi ste jedan pedantan mulac, zar ne?"

Spangler je s blagim gađenjem promatrao sljepookog Adonisa. "Ja sam vodio turu u kojoj je bio brat Sandre Bates kad je pogledao u vaše dragocjeno Delverovo zrcalo, Spangleru. Bilo mu je možda šesnaest godina, došao je s grupom srednjoškolaca. Prolazio sam kroz povijest zrcala, i taman sam došao do dijela koji bi se vama svidio - hvaleći perfekciju izrade, savršenstvo samoga stakla - kad je dječak podigao ruku. 'Ali što je s onom crnom mrljom u gornjem lijevom uglu?' upitao je. 'To izgleda kao pogreška.'

A jedan od njegovih prijatelja upitao je na što misli, pa mu je mali Bates počeo objašnjavati, a onda je stao. Pogledao je u zrcalo, vrlo pozorno, približivši se sasvim do crvenog plišanog užeta koje je okruživalo kutiju - a onda je pogledao iza sebe kao da je ono što vidi nečiji odraz - odraz nekoga u crnom - tko mu stoji iza ramena. 'Izgledalo je kao čovjek', rekao je. 'Ali nisam mu vidio lice. Više ga nema.' I to je bilo sve."

"Samo nastavite", reče Spangler. "Umirete od želje da mi kažete kako je to bio Kosac - mislim da je to uobičajeno objašnjenje, zar ne? Da neki, odabrani ljudi vide Koščevu sliku u zrcalu? Riješite se toga, čovječe. National Enquirer bi se oduševio! Ispričajte mi sve o užasnim posljedicama, i zatražite od mene da ih objasnim. Je li ga kasnije pogazio auto? Je li iskočio kroz prozor? Što?"

G. Carlin se zahihotao, tužnim, tihim zvukom. "Trebali biste biti pametniji, Spangler. Zar mi niste već dvaput rekli da ste... ah... upoznati sa poviješću Delverovog zracala? Nije bilo užasnih posljedica. Nikad ih nije bilo. Zato Delverovo zrcalo nije obrađeno u nedjeljnim dodacima kao što je slučaj s dijamantom Koh-i-noor ili prokletstvom Tut-ankh-amonova groba. U usporedbi s njima, ovo je banalno. Mislite da sam budala, zar ne?"

"Da", reče Spangler. "Možemo li sad otići gore?"

"Jasno", reče gospodin Carlin strastveno. Popeo se ljestvama i podigao vratašca. Začulo se kliketi-kliketi-bum dok ih je protuuteg odvlačio u sjenu, a onda je gospodin Carlin nestao u sjenama. Spangler ga je slijedio. Slijepi Adonis besvijesno je zurio za njima.

Potkrovna prostorija bila je eksplozivno vruća, osvijetljena samo jednim paučinom zamagljenim, višekutnim prozorom koji je oštro vanjsko svjetlo filtrirao u prljavo-mliječan sjaj. Zrcalo je bilo postavljeno pod kutem u odnosu na svjetlo, hvatajući većinu i odsijavajući bisernu mrlju na suprotni zid. Bilo je čvrsto učvršćeno u drveni okvir. Gospodin Carlin ga nije gledao. Vrlo pozorno ga nije gledao.

"Niste ga čak ni krpom prekrili", rekao je Spangler, po prvi puta vidljivo ljut.

"Ja o njemu razmišljam kao o oku", reče gospodin Carlin. Glas mu je još uvijek bio iscijeđen, savršeno prazan. "Ako ostane otvoreno, stalno otvoreno, možda oslijepi."

Spangler nije obraćao pozornost. Skinuo je svoj sako, brižljivo ga složio s gumbima prema unutra, i s beskrajnom nježnošću obrisao je prašinu s konveksne površine samog zrcala. Onda se odmakao za korak i pogledao ga -

Bilo je pravo. Nije bilo sumnje u to, ali nikad ni nije doista sumnjao. Bio je to savršen primjer Delverovog prepoznatljivog genija. Natrpana prostorija iza njega, njegov vlastiti odraz, Carlinov napola okrenut obris - sve je bilo jasno, čisto, skoro trodimenzionalno. Blagi efekt povećanja u zrcalu svemu je davao pomalo zaobljen dojam koji je dodavao skoro četverodi-menzionalno iskrivljenje. Bilo je-

Misli su mu se prekinule, i osjetio je još jedan val bijesa.

"Carlin."

Carlin nije ništa rekao.

"Carlin, vi prokleta budalo, mislio sam da ste rekli kako djevojka nije oštetila zrcalo!" Bez odgovora.

Spangler je ledeno zurio u njega u zrcalu. "U gornjem lijevom kutu je komad ljepljive vrpce. Je li zrcalo napuklo? Za ime Boga, čovječe, govorite!"

"Vidite Kosca", reče Carlin. Glas mu je bio mrtav i bez strasti. "Nema ljepljive vrpce na zrcalu. Stavite ruku preko njega... dragi Bože."

Spangler je brižljivo omotao jedan rukav svoga kaputa oko ruke, posegnuo, i pritisnuo je blago na zrcalo. "Vidite? Nema tu ničeg nadnaravnog. Nestala je. Moja ruka je prekriva."

"Prekriva? Osjećate li vrpcu? Zašto je ne skinete?"

Spangler je oprezno maknuo ruku i pogledao u zrcalo. Sve se u njemu činilo još malo izobličenije; čudni uglovi sobe kao da su se raširili i ukosili, kao da su na rubu da skliznu u neku neviđenu vječnost. Odjednom je osjetio kako se u njemu diže nezdrava strepnja, i prezirao je samog sebe zbog toga.

"Izgledalo je kao on, zar ne?" upita gospodin Carlin. Lice mu je bilo vrlo blijedo, i gledao je ravno u pod. Jedan mišić neravnomjerno mu se trzao u vratu. "Priznajte, Spangler. Izgledalo je kao da iza vas stoji neki obris s kapuljačom, zar ne?"

"Izgledalo je kao ljepljiva vrpca koja prekriva malu pukotinu", rekao je Spangler vrlo odlučno. "Ništa više, ništa manje -"

"Mali Bates bio je vrlo krupan", reče Carlin užurbano. Riječi kao da su mu padale u vruću, mirnu atmosferu poput kamenja u duboku vodu. "Kao igrač nogometa. Imao je na sebi školsku vestu, i tamnozelene keper-hlače. Bili smo na pola puta kroz izloške na gornjem katu kad je -"

"Zlo mi je od vrućine", rekao je Spangler malo nesigurno. Oči su mu pretraživale konveksnu površinu zrcala malim, trzavim pokretima.

"Kad je rekao da bi popio čašu vode... čašu vode, za ime Božje!"

Carlin se okrenuo i divlje zabuljio u Spanglera. "Otkud sam mogao znati? Otkud sam mogao znati?"

"Imate li zahod? Mislim da ću -"

"Njegova vesta... vidio sam krajičkom oka samo njegovu vestu kako se spušta niz stubište... a onda..."

"- povratiti."

Carlin je stresao glavom kao da je želi raščistiti, i opet spustio pogled na pod. "Naravno. Treća vrata s vaše lijeve strane, na drugom katu, kad idete prema stubištu." Molećivo je podigao pogled. "Otkud sam mogao znati!"

Ali Spangler se već spustio na ljestve. Zaljuljale su se pod njegovom težinom, i načas je Carlin pomislio - ponadao se - da će pasti. Nije. Kroz otvoreni četverokut u podu, Carlin ga je gledao kako silazi, jednom rukom lagano prekrivši usta.

"Spangler - ?"

Ali više ga nije bilo.

Carlin je slušao kako koraci blijede u odjeke, pa onda zamiru. Kad su nestali, silno je zadrhtao. Pokušao je svoje vlastite noge pokrenuti prema vratašcima u podu, ali smrzle su se. Samo taj posljednji, užurbani pogled na dječakovu vestu... Bože!...

Činilo mu se kao da mu neka ogromna nevidljiva ruka povlači glavu, tjerajući je da se podinge. Ne želeći pogledati, Carlin je zurio u blistave dubine Delverovog zrcala.

Tamo nije bilo ničeg.

Vjerno mu je odražavalo sobu, prašnjavi prostor pretvoren u blistavu beskonačnost. Komadićak napola upamćene Tennysonove pjesme pao mu je na pamet, i promrmljao ga je naglas: "Već mi je dosta sjena, reče gospa od Shalotta... "

I svejedno nije mogao skrenuti pogled, a prozračni mir ga je držao. Iza jednog ugla zrcala, bizon koga su izjeli moljci zurio je u njega bezizražajnim, crnim očima.

Dječak je htio popiti malo vode, a fontana za piće bila je predvorju u prizemlju. Otišao je dolje i - i nikad se nije vratio. Nikad. Nikamo.

Kao vojvotkinja koja je zastala nakon uljepšavanja pred svojim zrcalom, pripremajući se za soiree, i odlučila se vratiti u sobu po bisernu ogrlicu. Kao trgovac sagovima koji je otišao na vožnju kočijom i za sobom ostavio samo praznu kočiju i dva nijema konja.

A Delverovo zrcalo bilo je u New Yorku od 1897. do 1920. godine, bilo je tamo kad je sudac Crater -

Carlin je kao hipnotiziran zurio u plitke dubine zrcala. Dolje, sljepooki Adonis čuvao je stražu.

Čekao je na Spanglera, slično kao što je obitelj Bates zacijelo čekala svoga sina, slično kao što je vojvotkinjin suprug zacijelo čekao svoju ženu da se vrati iz sobe. Zurio je u zrcalo i čekao.

I čekao.

I čekao.

Nona

Voliš li?

Čujem njen glas kako to govori - ponekad ga još čujem. U snovima. Voliš li?

Da, odgovaram. Da - a prava ljubav nikad ne umire. Onda se budim uz vrisak.

Ne znam kako to objasniti, čak ni sad. Ne mogu vam reći zašto sam učinio te stvari. Nisam to mogao učiniti ni na suđenju. A ovdje ima puno ljudi koji me pitaju o tome. Ima jedan psihijatar koji me ispituje. Ali ja šutim. Usta su mi nijema. Osim ovdje u mojoj ćeliji. Ovdje ne šutim. Budim se uz vrisak.

U snuje vidim kako ide prema meni. Ima na sebi bijelu haljinu, skoro prozirnu, a na licu joj se miješaju želja i trijumf. Prilazi mi preko mračne sobe s kamenim podom i njušim suhe listopadske ruže. Ruke su joj raširene, i ja krećem prema njoj raširivši svoje da je zagrlim.

Osjećam strepnju, odbojnost, neizrecivu čežnju. Strepnju i odbojnost jer znam što je ovo mjesto, čežnju jer je volim. Uvijek ću je voljeti. Ima trenutaka kad poželim da u ovoj državi još postoji smrtna kazna. Kratka šetnja niz mračni hodnik, stolac ravnih leđa opremljen čeličnom kapicom i vezicama... onda jedan hitar udar i bio bih s njom.

Dok se u snu susrećemo, moj strah raste, ali nemoguće mi je da se odmaknem od nje. Moje ruke pritišću glatku ravninu njenih leđa, njena je koža blizu pod svilom. Smješka se onim dubokim, crnim očima. Glava joj se podiže prema mojoj a usne se razdvajaju, spremne za poljubac.

Tada se mijenja, skuplja. Kosa joj postaje gruba i zamršena, topeći se iz crne u ružnu smeđu koja se prosipa dolje niz mliječnu bjelinu njenih obraza. Oči se smanjuju i postaju staklaste. Bjeloočnice nestaju i zuri u mene sićušnim očima nalik dvama uglačanim komadićima kamena. Usta joj postaju njuška kroz koju vire iskrivljeni žuti zubi.

Pokušavam vrisnuti. Pokušavam se probuditi.

Ne mogu. Opet sam uhvaćen. Uvijek ću biti uhvaćen.

U stisku me drži ogroman, bučan grobarski štakor. Svjetla mi se ljuljaju pred očima. Listopadske ruže. Negdje zapijeva mrtvačko zvono.

"Voliš li?" šapuće taj stvor. "Voliš li?" Miris ruža je njegov dah dok pikira prema meni, mrtvo cvijeće u mrtvačnici.

"Da", govorim štakorskom stvoru. "Da - a prava ljubav nikad ne umire." Onda ipak vrištim, i budan sam.

Misle da sam poludio od onog što smo zajedno učinili. Ali moj um još uvijek radi, ovako ili onako, i nikad nisam prestao tražiti odgovore. Još uvijek želim doznati kako je bilo, i što je to bilo.

Dopustili su mi papir i olovku mekanog vrha. Sve ću zapisati. Možda ću odgovoriti na neka od njihovih pitanja, a možda, dok to budem činio, uspijem odgovoriti i na neka svoja. A kad završim, ima još nešto. Nešto što oni ne znaju da imam. Nešto što sam uzeo. Tu je pod mojim ležajem. Nož iz zatvorske kantine.

Moram početi pričajući vam o Augusti.

Dok ovo pišem, noć je, lijepa kolovoska noć izbušena blještavim zvijezdama. Vidim ih kroz mrežu na svome prozoru, koji gleda na dvorište za vježbanje i krišku neba koju mogu zamračiti s dva prsta. Vruće je, i na sebi nemam ništa osim gaća. Čujem meke ljetne zvukove žaba i cvrčaka. Ali mogu povratiti zimu ako samo zatvorim oči. Gorka hladnoća te noći, tmurnost, tvrda, nimalo prijateljska svjetla grada koji nije bio moj grad. Bio je četrnaesti veljače.

Vidite, svega se sjećam.

I gledam svoje ruke - prekrivene znojem, sve su se naježile. Augusta...

Kad sam stigao do Auguste bio sam više mrtav nego živ, tako je bilo hladno. Odabrao sam lijep dan da se pozdravim sa studentskom scenom i odstopiram prema zapadu; djelovalo je kao da bih se mogao smrznuti i umrijeti prije nego što izađem iz države.

Neki murjak izbacio me s ulaza na autocestu i zaprijetio da će me strpati u ćuzu ako me opet uhvati na tome mjestu s prstom u zraku. Bio sam zamalo u iskušenju da mu odgovorim nešto jako pametno i pustim ga da me zatvori. Ravni dio autoceste sa četiri traka izgledao je kao sletna pista, vjetar je zavijao i gurao membrane pršića u velu preko betona. A anonimnim Njima iza vjetrobranskih stakala od sigurnosnog stakla, svatko tko stoji na ulazu na autocestu u mračnoj noći je ili silovatelj ili ubojica, a ako još ima i dugu kosu slobodno još dodajte i pedofil i peder.

Neko sam vrijeme iskušavao sreću na prilaznoj cesti, ali nije mi koristilo. A negdje oko četvrt do osam, shvatio sam da ću, ako si hitro ne pronađem neko toplo mjesto, pasti u nesvijest.

Prošao sam dva kilometra pješice prije nego što sam pronašao križanca između restorana i diesel-pumpe na 202-ojki, tik iza gradske ploče. JOEO-VA DOBRA KLOPA, pisalo je neonom. Na šljunčanom parkiralištu bila su parkirana tri velika kamiona i jedan novi sedan. Na vratima je stajao uvenuli Božićni vijenac kojeg se nitko nije potrudio skinuti, a pokraj njega termometar koji je pokazivao petnaest stupnjeva ispod velike ništice. Nisam imao čime pokriti uši osim kosom, a moje rukavice od goveđe kože su se raspadale. Vrhovi prstiju bili su mi na opip kao komadi namještaja.

Otvorio sam vrata i ušao.

Vrućina je bila prva stvar koja me zveknula, topla i dobra. Zatim seljačka pjesma na džuboksu, prepoznatljivi glas Merle Haggard: "Mi ne puštamo kosu da izraste duga i neuredna, kao što rade hipiji u San Franciscu."

Treća stvar koja me zveknula bio je Pogled. Za Pogled doznate čim pustite da vam kosa izraste dulja od ušnih resica. Istog časa ljudi znaju da ne pripadate Lavovima{27}, Losovima{28}, ili VFW-u{29}. Znate za Pogled, ali nikad se ne naviknete na njega.

Ovog časa, Pogledom su me častila četvorica kamiondžija u jednom odjeljku, još dvojica za šankom, par starih gospođa u jeftinim krznenim bundama i plavim preljevom na kosi, kuhar, i štrkljasti klinac sapunjavih ruku. Jedna djevojka sjedila je na suprotnom kraju šanka, ali ona je gledala samo u dno svoje šalice s kavom.

Ona je bila četvrta stvar koja me zveknula.

Dovoljno sam star da znam kako ljubav na prvi pogled ne postoji. To je samo nešto što su Rodgers i Hammerstein{30} izmislili jednog dana da im se rimuje s mjesečinom i ljetom. To je za klince koji se drže za ruke na maturalnoj, ne?

Ali već od samog pogleda na nju, nešto sam osjetio. Možete mi se smijati, ali ne biste se smijali da ste je vidjeli. Bila je skoro nepodnošljivo lijepa. Znao sam bez imalo sumnje da i svi drugi u Joeu to znaju isto kao I ja. Kao što sam znao da je ona dobivala Pogled prije nego što sam ja ušao. Imala je kosu boje ugljena, tako crnu da se pod fluorescentnim svjetlom činila skoro plavom. Padala je slobodno preko ramena njenog otrcanog svijetlog kaputa. Koža joj je bila mliječno bijela, s tek najbljeđim dodirom krvi koji se zadržao ispod kože - hladnoća koju je unijela sa sobom. Tamne, čađave trepavice. Ozbiljne oči koje su se na uglovima samo malčice uzdizale prema gore. Puna i pokretna usta ispod ravnog, patricijskog nosa. Nisam mogao razaznati kako joj izgleda tijelo. Nije mi bilo važno. Ni vama ne bi bilo. Trebalo joj je samo to lice, ta kosa, taj izgled. Bila je savršena. To je jedina riječ koja u engleskom postoji za nju. Nona.

Sjeo sam dva stolca niže od nje, a kuhar mi je prišao i pogledao me. "Što?"

"Crnu kavu, molim."

Otišao je po nju. Iza mene, netko je rekao: "Pa, izgleda da se

Krist vratio, kao što je moja mama uvijek govorila da će se dogoditi."

Štrkljasti perač posuđa se nasmijao, hitar, kevtavi zvuk. Kamiondžije za šankom su se pridružili.

Kuhar mi je donio kavu, tresnuo je na šank preda mnom i prolio malo po tek otopljenom mesu moje ruke. Trznuo sam je unatrag.

"Žalim", rekao je nehajno.

"Sam će sebe zaliječiti", dobacio je jedan od kamiondžija u odjeljku.

Blizankinje s plavim preljevom platile su svoj račun i požurile van. Jedan od vitezova ceste došetao se do džuboksa i stavio unutra još jedan novčić. Johnny Cash je zapjevao "A Boy Named Sue". Ja sam si puhao u kavu.

Netko mi je povukao rukav. Okrenuo sam glavu, a ona je bila tamo - premjestila se na prazan stolac. Pogled na to lice izbliza bio je skoro zasljepljujuć. Prolio sam još malo kave.

"Žao mi je." Glas joj je bio tih, skoro atonalan.

"Ja sam kriv. Još ne osjećam što radim rukama."

"Ja-"

Zastala je, naizgled ne znajući što bi rekla. Odjednom sam shvatio da je prestrašena. Osjetio sam kako me opet preplavila prva reakcija na nju - da je zaštitim i pobrinem se za nju, uklonim njen strah. "Treba mi prijevoz", dovršila je užurbano. "Nisam se usudila pitati nikog od njih." Jedva primjetno pokazala je prema kamiondžijama u odjeljku.

Kako vam mogu objasniti da bih dao sve-sve-da sam joj mogao reći: Jasno, dovrši kavu, parkiran sam vani. Zvuči ludo kad kažem da sam se tako osjećao nakon pet-šest riječi iz njenih usta, i isto toliko iz mojih, ali jesam. Gledati u nju bilo je kao da gledaš u Mona Lisu ili Veneru Milosku koje dišu životom. A postojao je još jedan osjećaj. Bilo je to kao da se neko naglo, moćno svjetlo upalilo u zbunjenoj tami moga uma. Bilo bi lakše kad bih mogao reći da je ona tražila seks i da sam ja bio dobar s curama, uvijek spreman s nekim vicem i nevezanim razgovorom, ali nije bila takva, i ja nisam bio takav. Znao sam sam da nemam ono što joj treba, i to me ubijalo.

"Ja stopiram", rekao sam joj. "Murjak me izbacio s autoceste i došao sam ovamo samo da se maknem s hladnoće. Žao mi je."

"Jesi li sa sveučilišta?"

"Bio sam. Otišao sam prije nego što su me izbacili."

"Ideš kući?"

"Nemam kuće kojoj bih mogao otići. Bio sam u sirotištu. Ušao sam u školu sa stipendijom. To sam upropastio. Sad ne znam kamo idem." Moja životna priča u pet rečenica. Valjda me to deprimiralo.

Nasmijala se - od tog su me zvuka prošli vreli i hladni trnci. "Izgleda da smo nas dvoje mačori iz istog legla."

Činilo mi se da je rekla mačori. Tako mi se činilo. Tada. Ali ovdje unutra sam imao vremena promisliti, i sve mi se više i više čini da je možda rekla štakori. Štakori iz istog legla. Da. A to nije isto, zar ne?

Taman sam se spremao ponuditi joj svoju blistavu kozersku umjetnost - nešto duhovito, kao "Ma nemoj?" - kad mi se na rame spustila jedna šaka.

Okrenuo sam se. Bio je to jedan od onih kamiondžija iz odjeljka. Na bradi je imao trag svijetle brade, a iz usta mu je virila drvena kuhinjska šibica. Smrdio je na motorno ulje i izgledao kao da je ispao s nekog crteža Stevea Ditka{31}.

"Mislim da si dovršio kavu", rekao je. Usne su mu se iscerile oko šibice. Imao je puno vrlo bijelih zuba. "Molim?"

"Zabazdio si nam krčmu, mali. Jesi mali, ne? Malo se teško odlučiti." "Nisi ni ti ružica", rekao sam. "Kakav ti je to losion, ljepotane? Eau de kamion?"

Oštro me pljusnuo preko obraza otvorenim dlanom. Vidio sam crne točkice pred očima.

"Nemojte se ovdje tući", rekao je kuhar. "Ako ga misliš samljeti, učini to vani."

"Dođi, komunjaro prokleta", rekao je kamiondžija.

To je trenutak kad bi djevojka trebala reći nešto kao "Pusti ga", ili "Grubijan jedan". Ona nije ništa rekla. Promatrala nas je obojicu grozničavim intenzitetom. Bilo je zastrašujuće. Mislim da sam tada prvi put primijetio koliko su joj oči zapravo ogromne.

"Moram te opet pljusnuti?"

"Ne. Idemo, seronjo."

Ne znam kako je to iskočilo iz mene. Ne volim se tući. Nisam dobar u tučnjavi. Još sam gori kad treba psovati. Ali tog trenutka bio sam bijesan. Odjednom mi je sinulo da ga želim ubiti.

Možda je on to nekako mentalno nanjušio. Samo na sekundu, sjena nesigurnosti zatreptala mu je preko lica, nesvjesno pitanje nije li možda odabrao pogrešnog hipika. Onda je nestala. Nije imao namjeru ustuknuti pred nekim dugokosim elitističkim feminiziranim snobom koji si guzicu briše zastavom - bar ne pred svojim kompićima. Ne takav veliki stari kamionsko-vozački opaki tip kao što je on.

Bijes me opet zapljusnuo. Peder? Peder? Osjećao sam da sam izgubio kontrolu, i bilo je dobro tako se osjećati. Jezik mi je odebljao u ustima. Želudac mi je bio kamena ploča.

Otišli smo prema vratima, a kompići moga kompića skoro su si polomili leđa jureći da ne propuste zabavu.

Nona? Mislio sam na nju, ali samo na neki odsutan, pozadinski način. Znao sam da će Nona biti tamo. Nona će se pobrinuti za mene. Znao sam to na isti način kao što sam znao da će vani biti hladno. Bilo je čudno znati tako nešto o djevojci koju sam upoznao samo pet minuta ranije. Čudno, ali to mi je tek kasnije palo na pamet. Um mi je zauzeo - ne, skoro izbrisao - težak oblak bijesa. Osjećao sam se ubojito.

Hladnoća je bila tako jasna i čista da se činilo kao da je tijelima režemo poput noževa. Zamrznuti šljunak na parkiralištu oštro je škripao pod njegovim teškim čizmama i mojim cipelama. Mjesec, pun i natekao, promatrao nas je s visoka prezrivim okom. Bio je okružen blijedim prstenom, govoreći da će sutradan biti ružno vrijeme. Nebo je bilo crno kao noć u paklu. Ostavljali smo sićušne patuljaste sjenke iza stopala, u monokromnom bljesku jedne jedine fosforescentne svjetiljke postavljene visoko na stup iza parkiranih kamiona. Dah nam se širio kroz zrak u kratkim ispadima. Kamiondžija se okrenuo prema meni, stisnutih šaka u rukavicama.

"Dobro, seratoru", rekao je.

Činilo mi se da se nadimam - kao da mi se cijelo tijelo nadima. Nekako, tupo, znao sam da će mi intelekt ubrzo zamračiti nešto nevidljivo što nikad nisam ni naslutio u sebi. To je bilo zastrašujuće - ali istovremeno sam to i pozdravio, želio, čeznuo za time. U tom posljednjem trenutku koherentne misli, činilo se da mi je tijelo postalo kamena piramida ili ciklona koja bi mogla pobrisati sve pred sobom kao da su šareni štapići za mikado. Vozač kamiona činio se sićušnim, bijednim, beznačajnim. Nasmijao sam mu se. Nasmijao sam se, a zvuk je bio crn i beznadan kao ono mjesecom probijeno nebo iznad moje glave.

Krenuo je prema meni mašući šakama. Obranio sam se od desnice, dobio ljevicu u obraz ni ne osjetivši, a onda ga udario u želudac. Zrak je izbljuvao iz njega u bijelom oblaku. Pokušao je ustuknuti, držeći se i kašljući.

Otrčao sam mu iza leđa, još uvijek se smijući kao neki seoski pas koji laje na mjesec, i triput sam ga udario prije nego što je uspio napraviti makar i četvrtinu okreta - u vrat, rame, crveno uho.

Ispustio je cvilavi zvuk, a jedna od njegovih uzlepetanih ruku prešla mi je preko nosa. Bijes koji me preuzeo narastao je kao gljiva i opet sam ga udario, podižući nogu visoko i oštro, kao golgeter. Zavrištao je u noć i čuo sam pucanje rebra. Presavinuo se a ja sam skočio na njega.

Na suđenju, jedan drugi vozač kamiona svjedočio je da sam bio kao divlja životinja. A tako je i bilo. Ne sjećam se baš puno toga, ali toliko se sjećam, kako frkćem i režim na njega poput divljeg psa.

Zajahao sam ga, zgrabio pune šake njegove masne kose, i počeo mu trljati lice u šljunak. U pljosnatom sjaju fosforescentne svjetiljke krv mu je djelovala crno, kao krv kukca.

"Isuse, prestani!" povikao je netko.

Ruke su me uhvatile za ramena i povukle me s njega. Vidio sam kovitlac lica i udario ih.

Kamiondžija je pokušavao zbrisati puzeći. Lice mu je bilo izbuljena maska krvi iz koje su virile zamućene oči. Počeo sam ih udarati, izmičući se ostalima, zadovoljno stenjući svaki put kad bih ga dohvatio.

Više nije bio u stanju uzvratiti udarac. Bio je sposoban samo pokušati pobjeći. Kad god bih ga udario, oči bi mu se stisnule i zatvorile, kao oči kornjače, i zastao bi. A onda bi opet počeo puzati. Izgledao je glupo. Odlučio sam da ću ga ubiti. Namjeravao sam ga izudarati do smrti. Onda ću ubiti i ostale - sve osim None.

Opet sam ga udario, a on se prevrnuo na leđa i ošamućeno me pogledao.

"Predajem se", zaskvičao je. "Predajem se. Molim te. Molim te -" Kleknuo sam kraj njega, osjećajući kako mi kroz tanke traperice šljunak grize koljena.

"Evo, ljepotane", šapnuo sam. "Evo ti predaje." Zario sam ruke u njegovo grlo.

Trojica su istovremeno skočila na mene i srušila me s njega. Ustao sam, još uvijek se kezeći, i krenuo prema njima. Ustuknuli su, tri krupna čovjeka, sva trojica usrani od straha.

A onda se isključilo.

Samo tako, isključilo se, i ostao sam samo ja, stojeći na parkiralištu Joeove dobre klope, zadihan i preplavljen mučninom i užasom.

Okrenuo sam se i pogledao prema restoranu. Djevojka je stajala tamo: njeno predivno lice blistalo je trijumfom. Podigla je jednu šaku do visine ramena, u pozdrav, kao što je onda na Olimpijadi učinio jedan od onih crnih tipova.

Okrenuo sam se opet čovjeku na zemlji. Još je pokušavao odpuzati, a kad sam mu se približio, oči su mu prestrašeno zakolutale.

"Ne diraj ga!" povikao je jedan od njegovih prijatelja.

Zbunjeno sam ih pogledao. "Žao mi je... nisam ga htio... tako jako povrijediti. Dajte da pom -"

"Gubi se odavde, to je sve što trebaš učiniti", rekao je kuhar. Stajao je pred Nonom, u podnožju stubišta, stežući masnu kuhaču u jednoj ruci. "Ja zovem murju."

"Hej, čovječe, on je taj koji je počeo cijelu stvar! On-"

"Ne budi bezobrazan, jebeni pederu", rekao je, ustuknuvši. "Ja samo znam da si zamalo ubio toga tipa. Zovem murju!" Odjurio je natrag unutra.

"Dobro", rekao sam, nikome posebno. "Dobro, to je u redu, dobro."

Rukavice od goveđe kože ostale su mi unutra, ali nije se činilo pametnim vraćati se po njih. Stavio sam ruke u džepove i krenuo pješice prema pristupnoj cesti za autocestu. Procijenio sam kako mi je šansa da pronađem nekog tko bi me povezao prije nego što me murja pokupi otprilike jedan naprema deset. Uši su mi se smrzavale, a u želucu sam osjećao mučninu. Baš prekrasna noć.

"Čekaj! Hej, čekaj!"

Okrenuo sam se. Bila je to ona, trčala je da me sustigne, a kosa joj je lepršala za njom.

"Bio si divan!" rekla je. "Predivan!"

"Gadno sam ga sredio", rekao sam tupo. "Nikad prije nisam učinio ništa takvo."

"Voljela bih da si ga ubio!"

Zatreptao sam prema njoj u ledenoj noći.

"Trebao si čuti stvari koje su govorili o meni prije nego što si ti ušao. Smijali su se onim krupnim, hrabrim, prljavim stilom - hoo, hoo, vidi ti curice, vani tako kasno i po mraku. Kamo si krenula, dušo? Trebaš prijevoz? Ja ću tebe provozati ako ti provozaš mene. Prokletstvo!"

Namršteno se osvrnula preko ramena, kao da bi ih sve mogla ubiti naglom munjom iz svojih tamnih očiju. Onda ih je okrenula prema meni, i opet mi se činilo kao da se u mome umu uključio onaj svjetionik. "Zovem se Nona. Idem s tobom."

"Kamo? U zatvor?" Povukao sam kosu obim rukama. "S ovim, prvi tko nas poveze vjerojatno će biti državna policija. Kuhar je bio ozbiljan kad je rekao da će pozvati murju."

"Ja ću stopirati. Ti stoji iza mene. Meni će stati. Curama stanu ako su zgodne."

U tome joj nisam mogao proturiječiti, a nisam ni htio. Ljubav na prvi pogled? Možda ne. Ali bilo je nešto? Kužite?

"Evo", rekla je, "ovo si zaboravio." Ispružila je moje rukavice.

Nije se vraćala, a to je značilo da ih je cijelo vrijeme imala sa sobom. Znala je da će poći sa mnom. Od toga me prošao neki jezovit osjećaj. Navukao sam rukavice i krenuli smo pješice po pristupnoj cesti prema ulaznoj rampi autoceste.

Bila je u pravu za vožnju. Stao nam je prvi auto koji je skrenuo prema autocesti.

Dok smo čekali nismo više razgovarali, ali činilo se kao da jesmo. Neću vam sad tu pričati gluposti o ESP-u{32} i takvim stvarima; znate o čemu govorim. I sami ste to osjetili ako ste ikad bili s nekim tko vam je vrlo blizak, ili ako ste uzeli neku od onih droga čiji se naziv sastoji od inicijala. Ne morate govoriti. Komunikacija kao da se pomakne na neku visoku emocionalnu frekvenciju. Pokret ruke je dovoljan. Mi smo bili stranci. Znao sam joj samo ime, a sad kad promislim o tome, mislim da joj ja nikad nisam ni rekao svoje. Ali činili smo to. Nije se radilo o ljubavi. Mrzim što to moram ponavljati, ali čini mi se da je neophodno. Ne bih uprljao tu riječ onime što smo imali - ne nakon onog što smo učinili, ne nakon Castle Rocka, ne nakon snova.

Neki visok, zavijajući vrisak ispunio je hladnu tišinu noći, dižući se i padajući.

"Mislim da je to hitna pomoć", rekao sam. "Da."

Opet tišina. Svjetlo Mjeseca bljedilo je iza sve deblje membrane oblaka. Činilo mi se da prsten oko Mjeseca nije lagao: prije no što prođe noć, bit će snijega.

Preko brijega su krenula svjetla.

Stao sam iza nje bez ikakve dodatne upute. Ona je zabacila kosu na leđa i podigla ono prelijepo lice. Dok sam ja promatrao kako auto daje žmigavac prema prilaznoj rampi, ponio me osjećaj nestvarnosti - bilo je nestvarno da je ta prelijepa djevojka odlučila poći sa mnom, bilo je nestvarno da sam premlatio čovjeka do te mjere da su mu morali pozvati hitnu pomoć, bilo je nestvarno pomisliti da bih do jutra mogao biti u zatvoru. Nestvarno. Osjećao sam se uhvaćen u paukovu mrežu. Ali tko je pauk?

Nona je podigla palac. Auto, Chevrolet limuzina, prošao je kraj nas, i pomislio sam da će nastaviti ravno dalje. A onda su stop-svjetla bljesnula, a Nona me zgrabila za ruku. "Dođi, imamo prijevoz!" Nasmiješila mi se s djetinjim oduševljenjem, a ja sam joj uzvratio osmijeh.

Tip je s veseljem posezao preko sjedala da joj otvori vrata. Kad je svjetlo u kabini bljesnulo, vidio sam ga - prilično krupan čovjek u skupom kaputu od kamelhara, sijed oko rubova šešira, otmjenih crta omekšanih godinama dobrih obroka. Poslovnjak ili trgovac. Sam. Kad je vidio mene, predomislio se, ali bilo je sekundu-dvije prekasno da pokrene auto i zbriše. A i njemu je tako bilo lakše. Kasnije će moći samome sebi mazati oči i povjerovati kako nas je vidio oboje, kako je zapravo dobroćudna dušica koja je htjela pomoći mladome paru.

"Hladna noć", rekao je kad je Nona kliznula kraj njega, a ja kraj nje. "I te kako", rekla je Nona slatko. "Hvala vam!"

"Aha", rekao sam ja. "Hvala."

"Nema na čemu." I krenuli smo, ostavljajući za sobom sirene, premlaćene kamiondžije, i Joeovu dobru klopu.

S autoceste su me izbacili u pola osam. Tada je bilo tek pola devet. Nevjerojatno koliko toga možeš učiniti u kratko vrijeme, ili koliko toga ti se može dogoditi.

Približavali smo se žutim blještavim svjetlima koja su najavljivala naplatne kućice kod Auguste.

"Kako daleko idete?" upitao je vozač.

To je bilo teško pitanje. Nadao sam se da ću stići do Kitteryja i prespavati kod poznanika koji je tamo predavao u školi. Još uvijek mi se to činilo sasvim dobrim odgovorom, i taman sam zaustio da ga dam kad je Nona rekla:

"Idemo u Castle Rock. To je gradić odmah jugozapadno od Lewiston-Auburna."

Castle Rock. Od toga sam se čudno osjetio. Jednom davno, bio sam u sasvim dobrim odnosima s Castle Rockom. Ali to je bilo prije nego što me Ace Merril sredio.

Tip je zaustavio auto, uzeo ceduljicu za plaćanje, a onda smo opet krenuli.

"Ja idem samo do Gardinera", rekao je, glatko lažući. "To je sljedeći izlaz. Ali vama je i to nešto."

"I te kako jest", rekla je Nona, isto onako slatko kao i prije. "Lijepo od vas što ste stali u ovako hladnoj noći." A dok je to govorila, ja sam primao njen bijes na onoj visokoj emocionalnoj valnoj duljini, nag i pun otrova. To me preplašilo, onako kako bi me preplašilo kuckanje iz umotanog paketa.

"Ja se zovem Blanchette", rekao je. "Norman Blanhcette." Pružio je ruku prema nama da se rukujemo.

"Cheryl Craig", rekla je Nona, otmjeno prihvaćajući ruku.

Shvatio sam njen mig i dao mu lažno ime. "Drago mi je", promumljao sam.

Ruka mu je bila meka i mlitava. Bila je na opip kao termofor u obliku ruke. Od te mi je pomisli pozlilo. Bilo mi je zlo zato što smo bili primorani žicati vožnju s ovim patronizirajućim čovjekom koji je mislio da ima priliku pokupiti lijepu djevojku koja stopira sasvim sama, djevojku koja možda hoće a možda i neće pristati na sat vremena u motelskoj sobi u zamjenu za dovoljno gotovine da kupi autobusnu kartu. Bilo mi je zlo od spoznaje da bi taj čovjek koji mi je upravo ponudio svoju mlitavu vrelu ruku, da sam bio sam, projurio kraj mene ni ne pogledavši me. Bilo mi je zlo od spoznaje da će nas ostaviti na izlazu Gardiner, prijeći na drugu stranu, a onda pojuriti ravno natrag na autocestu, prolazeći kraj nas na rampi prema jugu ni ne pogledavši nas, čestitajući samome sebi kako je glatko riješio neugodnu siituaciju. Bilo mi je zlo od svega u vezi s njime. Praseća obješenost njegovih obraza, zalizana kosa na sljepoočnicama, miris njegove kolonjske vode. A kakvo on pravo ima? Kakvo pravo?

Mučnina se zgrčila, a cvjetovi bijesa opet su počeli cvjetati. Farovi njegovog bogatunskog Impala sedana presijecali su noć s glatkom lakoćom, a moj bijes je htio posegnuti i zadaviti sve što ga je okruživalo - ona vrst glazbe koju sam znao da sluša dok leži u svome kožnom naslonjaču s večernjim novinama u svojim termoforskim rukama, preljev koji njegova žena koristi za kosu, zimsko donje rublje kakvo sigurno nosi, klinci koje stalno šalju u kino ili u školu ili na kampiranje - tako dugo dok ih nema kod kuće - njegovi snobovski prijatelji i pijani tulumi na kojima se druži s njima.

Ali njegova kolonjska voda - to je bilo najgore. Ispunjavala je auto slatkim, mučnim mirisom. Mirisalo je kao parfimirano sredstvo za dezinfekciju kakvo koriste u klaonicama na kraju svake smjene.

Auto je jurio kroz noć aNorman Blanchette držao je volan svojim otečenim rukama. Njegovi manikirani nokti blago su sjajili u svjetlima s upravljačke ploče. Htio sam otvoriti kutni prozor i pobjeći od toga neugodnog mirisa. Ne, još više - htio sam spustiti cijeli prozor i gurnuti glavu van u hladan zrak, uživati u ledenoj svježini - ali bio sam smrznut, smrznut u tupom ponoru moje nijeme, neizrecive mržnje.

Tada mi je Nona stavila rašpicu za nokte u ruku.

Kad mi je bilo tri godine, dobio sam gadnu gripu i morao sam otići u bolnicu. Dok sam bio tamo, moj tata je zaspao pušeći u krevetu i cijela je kuća izgorjela, s mojom obitelji i mojim starijim bratom Drakeom u sebi. Imam njihove slike. Izgledaju kao glumci u nekom starom American International horroru iz 1958., lica koja ne poznaješ kao ona velikih zvijezda, više kao Elisha Cook, jr. i Mara Corday i neki dječji glumac kojeg se ne možeš do kraja sjetiti - možda Brandon de Wilde.

Nisam imao rođaka koji bi me mogli primiti, i tako sam poslan na pet godina u jedan dom u Portlandu. Tada sam postao štićenik države. To znači da vas neka obitelj primi, a država im plaća trideset dolara mjesečno za vaše uzdržavanje. Mislim da ni jedan štićenik države nije razvio ljubav prema jastozima. Obično, parovi uzimaju dvoje ili troje štićenika - ne zato što im venama teče mlijeko ljudske dobrote, već kao poslovnu investiciju. Hrane te. Uzimaju onih trideset dolara koje im država da je, i hrane te. Ako je klinac dobro nahranjen, može zaraditi za život obavljajući razne poslove.

Tih trideset se pretvara u četrdeset, pedeset, možda i šezdeset pet dolara. Kapitalizam primijenjen na beskućnike. Najbolja zemlja na svijetu, jel'da?

Moji 'ljudi' zvali su se Hollis i živjeli su u Harlowu, s druge strane rijeke od Castle Rocka. Imali su dvokatnu seosku kuću sa četrnaest soba. U kuhinji je bila grijalica na ugljen koja je grijala i katove kako je najbolje mogla. U siječnju bi otišao u krevet s tri deke preko sebe i još uvijek nisi bio siguran jesu li ti stopala još tu kad bi se ujutro probudio. Morao bi ih spustiti na pod i pogledati ih da se uvjeriš. Gospođa Hollis je bila debela. Gospodin Hollis je bio mršav i rijetko kad je govorio. Cijele godine je nosio crveno-crnu lovačku kapu. Kuća je bila kojekakva mješavina groznog namještaja, stvari s rasprodaja, pljesnjivih madraca, pasa, mačaka i dijelova za automobile položenih na stare novine. Imao sam tri "brata", sva trojica štićenici. Bili smo poznanici koji si kimaju u prolazu, kao suputnici na trodnevnom putovanju autobusom.

U školi sam imao dobre ocjene, a kad sam bio u drugom razredu srednje škole, počeo sam se baviti baseballom. Hollis mi je prao uši neka prestanem, ali ja sam izdržao sve dok se nije dogodilo ono s Aceom Merrilom. Tada više nisam htio ići, ne tako natečenog i izrezanog lica, ne s pričama koje je Betsy Malenfant posvuda širila. Pa sam napustio ekipu, a Hollis mi je našao posao pomoćnika u lokalnoj slastičarnici.

U veljači, u trećem razredu, prošao sam prijemne ispite za fakultet, plativši za njih dvanaest dolara koje sam sakrivao u svome madracu. Primili su me na sveučilište uz malu stipendiju i dobar usputni posao u knjižnici. Izraz na licima Hollisovih kad sam im pokazao dokumente o financijskoj pomoći najljepša je uspomena mog života.

Jedan od moje "braće", Curt, pobjegao je od kuće. Ja to ne bih mogao učiniti. Bio sam previše pasivan za takav korak. Vratio bih se nakon dva sata na cesti. Škola je za mene bila jedini izlaz, i krenuo sam tako.

Posljednje što mi je gospođa Hollis rekla kad sam odlazio bilo je: "Pošalji nam nešto kad budeš mogao." Više nikad nisam vidio nijedno od njih. Na prvoj sam godini dobivao dobre ocjene, a tog sam ljeta dobio i posao s punim radnim vremenom u knjižnici. Te prve godine sam im poslao božičnu čestitku, ali ta je bila jedina.

U prvom polugodištu druge godine, zaljubio sam se. To je bila najveća stvar koja mi se ikad dogodila? Zgodna? Oborila bi vas s nogu. Do dana današnjeg pojma nemam što je vidjela u meni. Ne znam čak ni je li me voljela ili nije. Mislim da isprva jest. Nakon toga sam bio samo navika koje se teško riješiti, kao pušenje ili vožnja s laktom isturenim kroz prozor. Zadržala me neko vrijeme, ili je možda u pitanju bila samo njena taština. Dobar dečko, lezi, sjedi, donesi novine. Evo ti pusa za laku noć. Nije važno. Neko vrijeme je bila ljubav, onda je bilo slično ljubavi, onda je završilo.

Dvaput sam spavao s njom, oba puta nakon što su druge stvari zauzele mjesto ljubavi. To je još neko kratko vrijeme podržavalo naviku. Onda se vratila s praznika za Dan zahvalnosti i rekla da se zaljubila u tipa iz bratstva Delta Tau Delta podrijetlom iz njena rodnog grada. Pokušao sam je ponovno osvojiti, i jednom sam zamalo uspio, ali sad je imala nešto što prije nije - perspektivu.

Što god sam uzgajao tijekom svih tih godina otkako je vatra izbrisala glumce iz B-filma koji su nekad bili moja obitelj, to se sad uništilo. Značka onog tipa na njenoj bluzi.

Nakon toga, bio sam skupa i nisam s tri-četiri djevojke koje su bile voljne spavati sa mnom. Mogao bih za to okriviti svoje djetinjstvo, reći da nikad nisam imao pozitivnih primjera u seksu, ali nije to bilo u pitanju. Nikad nisam imao nikakvih problema s djevojkom. Tek sad, kad je djevojka otišla.

Počeo sam se pomalo pribojavati djevojaka. I to ne toliko onih s kojima sam bio impotentan, koliko onih s kojima bih uspio doći do kraja. Od njih mi je bilo neugodno. Stalno sam se pitao gdje skrivaju probleme koje bi htjele rješavati, i kad će me konačno zveknuti po glavi. Nisam ja pri tome tako neobičan. Pokažite mi oženjenog čovjeka, ili čovjeka sa stalnom djevojkom, a ja ću vam pokazati nekoga tko se pita (možda samo u sitne jutarnje sate, ili petkom popodne dok ona u dućanu kupuje namirnice) Što ona radi dok mene nema? Što ona doista misli o meni? I, možda više od svega, Koliko mene ona drži? Koliko je ostalo? Kad sam jednom počeo razmišljati o tim stvarima, stalno sam mislio na njih.

Počeo sam piti, a ocjene su mi potonule. Tijekom praznika na polugodištu, dobio sam pismo koje me upozoravalo da će, ako mi se ocjene ne poprave u roku od šest tjedana, ček sa stipendijom uza drugo polugodište biti povučen. Ja i još neki tipovi s kojima sam se družio smo se napili, i ostali pijani tijekom cijelih praznika. Na posljednji dan, otišli smo u bordel i radili sasvim dobro. Bilo je premračno da bi se vidjelo lica.

Ocjene su mi ostale otprilike iste. Jednom sam nazvao svoju djevojku i plakao na telefonu. I ona je plakala, i to na način koji joj se, mislim, sviđao. Nisam je mrzio tada, i ne mrzim je ni sada. Ali plašila me. Jako me plašila.

Dobio sam pismo 9. veljače od dekana za znanost i umjetnost, koji me obavještava da ću pasti iz dva ili tri predmeta u svome glavnom polju. A 13. veljače dobio sam neku nesigurnu vrst pisma od djevojke. Htjela je da među nama sve bude u redu. Namjeravala se udati za tipa iz Delta Tau Delte, negdje u srpnju ili kolovozu, i smije li me pozvati ako bih želio doći? To je bilo skoro smiješno! Što bih joj mogao pokloniti za vjenčanje? Svoje srce ukrašeno crvenom vrpcom svezanom oko njega? Svoju glavu? Svoj kurac?

Četrnaestoga, na Valentinovo, odlučio sam da je vrijeme za promjenu scene. Zatim je došla Nona, ali za to znate.

Morate shvatiti kakva mi je bila ako ovo treba ičem koristiti. Bila je ljepša od djevojke, ali nije u tome stvar. Ljepota nije rijetkost u bogatoj zemlji. Radilo se o njenoj unutrašnjosti. Bila je seksi, ali seksepil koji je iz nje isijavao bio je nekako biljnog tipa - slijepi seks, ona vrsta ljepljivog seksa koji ne prihvaća odbijanje i koji nije tako važan jer je instinktivan kao fotosinteza. Ne kao životinja, nego kao biljka. Kužite? Znao sam da ćemo voditi ljubav, da ćemo je voditi onako kako to rade muškarci i žene, ali da će naše spajanje biti tupo i udaljeno i besmisleno kao puzavac koji se privija uz ogradu na kolovoskom suncu.

Seks je bio važan samo zato što je bio nevažan.

Mislim - ne, siguran sam - da je nasilje bilo prava motivacijska sila. Nasilje je bilo stvarno a ne samo san. Bilo je krupno i brzo i čvrsto kao Ford iz '52. godine Acea Merrila. Nasilje u Joeovoj dobroj klopi, nasilje s Normanom Blanchetteom. A čak je i u tome bilo nečeg slijepog i vegetativnog. Možda je ona ipak bila samo povijuša, jer i Venerina klopka je vrsta povijuše, ali ta biljka je mesožderka i pomaknut će se kao životinja kad joj se u ralje spusti muha ili komad sirovog mesa. I sve je to bilo stvarno. Puzavica koja se razmnožava sporama možda samo sanja da bludi, ali siguran sam da Venerina klopka okusi tu muhu, uživa u njenoj sve slabijoj borbi dok joj se ralje sklapaju oko nje.

Posljednji dio bila je moja vlastita pasivnost. Nisam mogao ispuniti rupu u svom životu. Ne rupu koju je ostavila djevojka kad se oprostila - ne želim ovo navaliti njoj na grbaču - nego rupu koja je oduvijek bila tamo, ono mračno, zbunjeno kovitlanje koje nikad nije prestajalo, usred mene. Nona je popunila tu rupu. Ona me navela da se pokrenem i poduzmem nešto.

Ona me učinila plemenitim.

Možda sad shvaćate jedan dio toga. Zašto je sanjam. Zašto fasciniranost ostaje usprkos grižnji savjesti i odbojnosti. Zašto je mrzim. Zašto je se bojim. I zašto je čak i sada još uvijek volim.

Od kućica u Augusti do Gardinera bilo je dvanaest kilometara, i prešli smo ih u nekoliko kratkih minuta. Ja sam drveno stezao rašpicu za nokte kraj boka i promatrao zeleni reflektorski znak - DESNA TRAKA ZA IZLAZ 14 - kako svjetluca kroz noć. Mjesec je nestao i počelo je sniježiti.

"Rado bih da idem dalje", rekao je Blanchette.

"Sve je u redu", rekla je Nona toplo, a ja sam osjećao njen bijes kako zuji i zabija se u meso pod mojom lubanjom kao oštrica bušilice. "Samo nas ostavite kod rampe."

Dovezao se bliže, poštujući ograničenje brzine od četrdeset i pet kilometara na sat. Znao sam što ću učiniti. Osjećao sam se kao da su mi se noge pretvorile u mlako olovo.

Vrh rampe bio je osvijetljen samo jednom svjetiljkom visoko gore. S lijeve strane sam vidio svjetla Gardinera naspram sve debljeg pokrova oblaka. S desne strane, ništa do tame. Nikakav promet nije išao ni u jednom ni u drugom smjeru na prilaznim cestama.

Izašao sam. Nona je kliznula preko sjedišta, pružajući Normanu Blanchetteu posljednji osmijeh. Nisam se brinuo. Ona je bila plejmejker.

Blanchett se smiješio odurnim prasećim osmijehom, pun olakšanja što nas se riješio. "Pa, laku no-"

"Oh, moja torba! Nemojte se odvesti s mojom torbom!"

"Ja ću je uzeti", rekao sam joj. Nagnuo sam se natrag u auto. Blanchette je vidio što držim u ruci, i praseći osmijeh na njegovom licu se smjesta zamrznuo.

Sad su se na brijegu pojavila svjetla, ali bilo je prekasno da stanem. Ništa me ne bi moglo zaustaviti. Lijevom rukom sam uzeo Noninu torbu. Desnom sam zabio čeličnu rašpicu za nokte u Blanchetteovo grlo. Jednom je zablejao.

Izašao sam iz auta. Nona je mahala vozilu koje je dolazilo neka stane. Nisam vidio što je, kroz mrak i snijeg; mogao sam razaznati samo dva sjajna kruga farova. Čučnuo sam iza Blanchetteovog auta, vireći kroz stražnje prozore.

Glasovi su se skoro izgubili u upaljenom grlu vjetra. "... problem, gospođice?"

"... otac... vjetar... imao srčani udar! Možete li..."

Požurio sam oko stražnjeg dijela Impale Normana Blanchettea, napola sagnut. Sad sam ih vidio. Nonin vitki obris, i neki viši. Činilo se da što je kraj kamioneta. Okrenuli su se i prišli vozačkom prozoru

Chevyja, tamo gdje je Norman Blanchette skliznuo preko volana s Noninom rašpicom u grlu. Vozač kamioneta je bio mladi klinac u nečem što je djelovalo kao jakna Zračnih snaga. Nagnuo se unutra. Ja sam mu prišao s leđa.

"Isuse, gospođice!" rekao je. "Na ovom tipu ima krvi! Što -"

Zakačio sam mu desni lakat pod grlo i dograbio si desni zglob lijevom rukom. Povukao sam ga gore, snažno. Glava mu je udarila u vrh vrata i proizvela šuplje tonkl Opustio mi se u rukama.

Mogao sam tada stati. On nije dobro vidio Nonu, a mene nije uopće vidio. Mogao sam stati. Ali on je bio znatiželjac, njuškalo, još netko tko nam je stao na putu, pokušavajući nas povrijediti. Dojadilo mi je da me netko stalno pokušava povrijediti. Zadavio sam ga.

Kad sam završio, podigao sam pogled i ugledao Nonu ocrtanu u sukobljenim svjetlima automobila i kamioneta, njeno lice groteskni grč mržnje, ljubavi, trijumfa i radosti. Ispružila je ruke prema meni, a ja sam ušao u njih. Poljubili smo se. Usta su joj bila hladna ali jezik topao. Gurnuo sam obje ruke u tajne doline njene kose, a vjetar je zavijao oko nas.

"A sad to sredi", rekla je. "Prije nego što još netko naiđe."

Sredio sam. Bio je to traljav posao, ali znao sam da je to sve što nam treba. Još malo vremena. Nakon toga više neće biti važno. Bit ćemo na sigurnom.

Klinčevo tijelo je bilo lagano. Podigao sam ga na ruke, prenio ga preko ceste, i bacio ga u jarak iza zaštitne ograde. Tijelo mu se labavo otkotrljalo sve do dna, glave preko nogu, kao krpeno strašilo koje sam svakoga srpnja morao postavljati u polja kukuruza gospodina Hollisa. Vratio sam se po Blanchettea.

On je bio teži, i krvario je kao priklana svinja. Pokušao sam ga podići, zateturao tri koraka unatrag, a onda mi je iskliznuo iz ruku i pao na cestu. Preokrenuo sam ga. Svježi snijeg zalijepio mu se za lice, pretvarajući ga u skijašku masku.

Sagnuo sam se, zgrabio ga pod ruke, i odvukao ga do jarka. Stopala su mu ostavljala urezane tragove za sobom. Bacio sam ga prijeko i promatrao ga kako klizi niz kosinu na leđima, s rukama iznad glave. Oči su mu bile širom otvorene, oduševljeno zureći u snježne pahulje koje su padale na njih. Ako snijeg nastavi ovako, obojica će biti samo neodređeni brežuljci dok dođu ralice.

Vratio sam se na drugu stranu ceste. Nona je već ušla u kamionet, nisam joj morao reći koje ćemo vozilo uzeti. Vidio sam blijedu mrlju njenog lica, tamne rupe njenih očiju, ali to je bilo sve. Ušao sam u Blanchetteov auto, sjedeći u baricama njegove krvi koje su se nakupile na neravnoj vinilnoj prekrivci za sjedalo, i odvezao sam ga do ruba ceste. Ugasio sam farove, upalio sva četiri žmigavca, i izašao. Svakome tko bude prolazio izgledat će kao da je vozač imao problema s motorom, a onda pješice otišao u grad pronaći mehaničara. Bio sam vrlo zadovoljan svojom improvizacijom. Kao da cijelog života ubijam ljude. Otrčao sam natrag do kamioneta u leru, sjeo za volan, i okrenuo ga prema naplatnim kućicama.

Ona je sjedila kraj mene, ne dodirujući me, ali blizu. Kad bi se pomakla, povremeno bih osjetio pramen njene kose na svome vratu. Bilo je to kao da me dodiruje sićušna elektroda. U jednom trenutku, morao sam ispružiti ruku i dotaknuti joj nogu, da se uvjerim kako je stvarna. Nasmijala se tiho. Sve je to bilo stvarno. Vjetar je zavijao oko prozora, noseći snijeg u velikim, lepetavim nanosima.

Bježali smo na jug.

Odmah iza mosta kod Harlowa, kad idete po 126-ici prema Castle Heightsu, doći ćete do ogromne renovirane farme koja nosi smiješan naziv Omladinski dom Castle Rock. Imaju dvanaest staza za kuglanje s nepouzdanim automatima za postavljanje čunjeva koji obično ne rade posljednja tri dana u tjednu, nekoliko drevnih flipera, džuboks s najvećim hitovima 1957. godine, tri Brunswickova stola za biljar, i šank s kolom i čipsom gdje se istovremeno iznajmljuju i cipele za kuglanje koje izgledaju kao da su upravo skinute s nogu mrtvih alkoholičara. Naziv mjesta je smiješan jer većina omladine iz Castle Rocka uvečer odlazi u drive-in kino u Jay Hillu ili na utrke terenskih automobila u Oxford Plainsu. Ljudi koji tamo doista zalaze su uglavnom nasilnici iz Gretne, Harlowa i samog Rocka. Prosjek je jedna tučnjava po večeri na parkiralištu.

Počeo sam tamo zalaziti kad sam bio u drugom razredu srednje škole. Jedan moj poznanik, Bill Kennedy, radio je tamo tri dana u tjednu, i ako nitko nije čekao na stol, pustio bi me da besplatno odigram malo biljara. To nije bilo bogzna što, ali je bilo bolje nego povratak u kuću Hollisovih.

Tamo sam upoznao Acea Merrila. Nitko nije sumnjao da je on najopakiji tip u tri grada. Vozio je otrcan i prerađen Ford iz '52., a govorkalo se da ga može natjerati i do 200 ako mora. Stigao bi kao kralj, briljantinom zalizane kose i svjetleći sa savršenom patkastom pompadurkom, odigrao bi koju partiju biljara po deset centi za kuglu (Je li bio dobar? Pogodite.), kupio bi Betsy kolu kad bi ona stigla, i onda bi otišli. Skoro se moglo čuti nevoljki uzdah olakšanja od svih prisutnih kad bi se otrcana ulazna vrata teško zatvorila. Nitko nikad nije izlazio na parkiralište s Aceom Merrillom. Nitko, to jest, osim mene.

Betsy Malenfant je bila njegova djevojka, valjda najzgodnija djevojka u Castle Rocku. Mislim da nije bila baš nešto posebno pametna, ali to nije bilo važno kad biste je pogledali. Imala je najsavršeniji ten koji sam ikad vidio, i to ne iz neke kozmetičke bočice. Kosa crna kao ugljen, tamne oči, velikodušna usta, tijelo koje naprosto ne odustaje - a nije joj ga bilo mrsko ni pokazati. Tko bi nju odvukao otraga van i pokušao joj naložiti lokomotivu dok je Ace u blizini? Nitko normalan, eto tko.

Debelo sam pao na nju. Ne kao na djevojku i ne kao na Nonu, iako je Betsy doista izgledala kao mlađa verzija nje, ali na svoj je način i to bilo isto tako očajno i isto tako ozbiljno. Ako ste ikad imali najgori slučaj mlade ljubavi, znate kako mi je bilo. Njoj je bilo sedamnaest, dvije godine više nego meni.

Počeo sam sve češće i češće odlaziti tamo, čak i onih večeri kad Billy nije radio, samo da je načas vidim. Osjećao sam se kao promatrač ptica, osim što je za mene to bila neka očajna vrsta igre. Vratio bih se kući, slagao Hollisima o tome gdje sam bio, i popeo se u svoju sobu. Pisao bih joj duga, strastvena pisma, govoreći joj sve što bih joj volio učiniti, a onda bih ih poderao. U školskoj knjižnici bih sanjario o tome kako je prosim tako da zajedno možemo pobjeći u Meksiko.

Sigurno je shvatila što se događa, i sigurno joj je to pomalo laskalo, jer je bila ljubazna prema meni kad Acea nije bilo u blizini. Prišla bi mi i razgovarala sa mnom, pustila bi me da joj platim kolu, sjedila bi na stolcu i nekako ostrugnula svojom nogom moju. To me izluđivalo.

Jedne večeri u ranom studenom samo sam zurio u prazno, malo napucavao biljar s Billom, čekajući da se ona pojavi. Mjesto je bilo pusto jer još nije bilo ni osam sati, a vani je njuškao usamljeni vjetar prijeteći zimom.

"Bolje bi ti bilo da prestaneš", rekao je Bili ubacujući devetku ravno u kutnu rupu.

"Prestanem sa čim?"

"Znaš."

"Ne, ne znam." Ubacio sam bijelu, i Billy je dodao jednu kuglu na stol. On je odradio šest kugli, a dok ih je on ubacivao, ja sam otišao ubaciti novac u džuboks.

"Betsy Malenfant." Brižljivo je nanišanio jednu i poslao je uz sam rub stola. "Charlie Hogan je pričao Aceu kako se motaš oko nje. Charlieju se to činilo jako smiješno, jer je ona starija i to, ali Ace se nije smijao."

"Ona mi nije ništa", rekao sam kroz papirnate usne.

"I bolje ti je", rekao je Bill, a onda su ušli neki tipovi i otišao je do šanka da im da kugle.

Ace je došao oko devet i bio je sam. Prije me nikad nije ni primjećivao, i naprosto sam zaboravio ono što je Billy rekao. Kad ste nevidljivi, počnete misliti da ste i neranjivi. Igrao sam fliper i bio sam prilično zaokupljen. Nisam čak ni primijetio kako se cijelo mjesto stišalo dok su ljudi prestajali kuglati i igrati biljar. Sljedeće što sam znao, netko me bacio preko cijelog flipera. Pao sam na pod u hrpi. Ustao sam osjećajući strah i mučninu. On je stiltao fliper, izbrisavši moje tri dodatne igre. Stajao je tamo i gledao me a da mu se ni vlas na glavi nije pomakla, napola otkopčane vojne jakne.

"Prestani se zajebavati", rekao je tiho, "ili ću ti promijeniti facu."

Izašao je. Svi su gledali u mene, a ja sam htio potonuti ravno kroz pod sve dok nisam vidio da na većini njihovih lica ima nekog nevoljkog divljenja. Zato sam se otresao, nehajno, i stavio još jedan novčić u fliper. Natpis TILT se ugasio. Nekoliko tipova mi je prišlo i potapšalo me po leđima prije nego što su izašli, ne govoreći ni riječi.

U jedanaest, kad se dom zatvorio, Billy je ponudio da me odveze kući.

"Nastradat ćeš ako ne budeš oprezan."

"Ne brini za mene", rekao sam.

Ionako nije brinuo.

Dvije-tri večeri kasnije, Betsy je došla sama, oko sedam. Tamo je bio još samo jedan klinac, čudan mali naočalko po imenu Vern Tessio, koji je par godina prije toga propao u školi. Skoro ga nisam ni primjećivao. On je bio još nevidljiviji od mene.

Došla je ravno do mjesta gdje sam ja igrao biljar, dovoljno blizu da nanjušim miris čistoće i sapuna na njenoj koži. Od toga mi se zavrtjelo u glavi.

"Čula sam što ti je Ace učinio", rekla je. "Ne bih više smjela razgovarati s tobom, i neću, ali imam nešto od čega će ti biti bolje." Poljubila me. Onda je izašla, prije nego što sam ja uopće uspio spustiti jezik s nepca.

Vratio sam se svojoj igri posve ošamućen. Nisam čak ni vidio kad je Tessio izašao da proširi vijesti. Nisam vidio ništa osim njenih tamnih, tamnih očiju.

I tako sam kasnije te večeri završio na parkiralištu s Aceom Merrillom, i on me prebio kao mačku. Bilo je hladno, užasno hladno, a na kraju sam počeo jecati, ne hajući tko me gleda ili sluša, a do tad su to već bili više-manje svi. Usamljena fosforescentna lampa gledala je sve to bez imalo milosti. Nisam ga uspio ni udariti.

"U redu", rekao je čučnuvši kraj mene. Nije bio čak ni zadihan. Izvadio je skakavac iz džepa i pritisnuo kromirani gumb. Dvadeset centimetara mjesečinom natopljenog srebra skočilo je u svijet. "Ovo ćeš dobiti sljedeći put. Izrezbarit ću svoj potpis na tvojim jajcima." Onda je ustao, posljednji put me udario, i otišao. Ja sam samo ležao tamo možda deset minuta, drhteći na nabijenoj zemlji. Nitko mi nije došao pomoći ni potapšati me po leđima, čak ni Bili. Nije se pojavila Betsy da mi da nešto od čega će mi biti bolje.

Konačno sam sam ustao i stopirao do kuće. Gospođi Hollis sam rekao da sam stopirao s pijancem i da je sletio s ceste. Nikad se više nisam vratio u kuglanu.

Čuo sam da je Ace nedugo nakon toga odbacio Betsy, a ona je nakon toga počela propadati sve brže i brže - kao smetlarski kamion bez kočnica. Usput je pobrala i kapavac. Billy je rekao da ju je jedne večeri vidio u Manoiru gore u Lewistonu, kako se nudi frajerima za cugu. Izgubila je većinu zuba, a negdje usput joj je slomljen i nos, rekao je. Rekao je da je ne bih ni prepoznao. Dotad mi je već bilo više-manje svejedno.

Kamionet nije imao gume za snijeg, i prije nego što smo stigli do izlaza za Lewinston počeo sam klizati po svježem pršiću. Trebalo nam je više od četrdeset i pet minuta da prijeđemo tih trideset i tri kilometra.

Čojvek na izlazu za Lewiston uzeo je moju cedulju za plaćanje i šezdeset centi. "Cesta je skliska?"

Ni jedno od nas nije mu odgovorilo. Približavali smo se svome cilju. Da nisam imao tu čudnu vrst nijemog kontakta s njom, znao bih to već i po načinu kako je sjedila na prašnjavom sjedalu kamioneta. Ruku čvrsto stisnutih na torbi, onih očiju uperenih ravno naprijed, na cestu, s divljom silinom. Osjetio sam kako me prolaze žmarci.

Krenuli smo Cestom 136. Na cesti nije bilo puno automobila; vjetar je postajao sve hladniji, a snijeg se spuštao snažnije nego ikad. S druge strane Harlow Villagea, prošli smo kraj velike Buick Riviere koja se zanijela u stranu i zajahala ogradu. Svi su joj žmigavci radili, a ja sam imao jezovitu viziju Impale Normana Blanchettea. Sad će već biti zametena snijegom, samo jeziva gomilica u tami.

Vozač Buicka pokušao me zaustaviti, ali ja sam ga prošao ni ne usporivši, zaprskavši ga bljuzgom. Brisači su mi zapinjali od snijega, posegnuo sam rukom i otrgnuo onaj sa svoje strane. Dio snijega je otpao i sad sam vidio malo bolje.

Harlow je bio grad duhova, sve mračno i zatvoreno. Dao sam desni žmigavac da prijeđem most do Castle Rocka. Stražnji kotači su mi htjeli proklizati poda mnom, ali uspio sam savladati poledicu. Gore pred nama i s druge strane rijeke vidio sam tamnu sjenu zgrade Omladinskog doma Castle Rock. Djelovala je zatvoreno i usamljeno. Odjednom mi je bilo žao, žao što je bilo toliko bola. I smrti. Tada je Nona progovorila po prvi put od izlaza Gardiner.

"Iza tebe je policajac."

"Je li - ?"

"Ne. Rotirka mu nije uključena."

Ali to me uzrujalo i možda se to zato dogodilo. Cesta 136 skreće pod devedeset stupnjeva na obali rijeke uz Harlow, a onda ide ravno preko mosta u Castle Rock. Skrenuo sam uspješno, ali na obali gdje je Rock bilo je leda.

"Prokletstvo - "

Stražnji kraj kamioneta je zaplesao i, prije nego što sam ga uspio obuzdati, udario je u jednu od onih teških čeličnih ograda na mostu. Odsklizali smo se u punom krugu, kao klinci na plastičnim saonicama, a zatim sam ugledao sjajne farove policijskog auta iza nas. Stisnuo je kočnice - vidio sam crvene odsjaje u snijegu koji je padao - ali led je i njega dohvatio. Uklizio je ravno u nas. Osjetio sam škripav, nagli udar dok smo opet udarali u zaštitnu ogradu. Odletio sam Noni u krilo, i čak i u tom zbunjenom djeliću sekunde imao sam vremena uživati u glatkoj čvrstoći njenog bedra. Onda je sve stalo. Sad je murjak uključio rotirku. Bacala je plave rotirajuće sjene preko haube kamioneta i zasniježene čelične čipke mosta Harlow-Castle Rock. Svjetlo u kabini policijskog auta se uključilo kad je murjak izašao.

Da nije bio iza nas, to se ne bi dogodilo. Ta mi se misao neprestano ponavljala u glavi, kao gramofonska ploča koja je zapela u oštećenoj brazdi. Cerio sam se napetim, smrznutim osmijehom u tamu dok sam po podu kabine kamioneta pipao za nečim čime bih ga udario.

Tamo je bila otvorena kutija za alat. Izvadio sam francuski ključ i položio ga na sjedalo između None i sebe. Murjak se nagnuo kroz prozor, a lice mu se mijenjalo kao vragu u svjetlu njegove rotirke.

"Išli smo malo prebrzo s obzirom na uvjete, zar ne, mladiću?"

"Slijedili ste nas malo prebrzo, zar ne?" upitao sam. "S obzirom na uvjete?"

Možda se zarumenio. Bilo je teško razaznati u treptavom svjetlu.

"Jesi ti to bezobrazan prema meni, sinko?"

"Jesam ako mislite ulupinu na svom auto prišiti meni."

"Daj da vidim vozačku i prometnu."

Izvadio sam novčanik i pružio mu vozačku.

"Prometna?"

"Ovo je kamionet mog brata. On nosi prometnu u svom novčaniku."

"Ma nemoj?" Opako se zagledao u mene, pokušavajući me natjerati da skrenem pogled. Kad je vidio da bi to moglo potrajati, pogledao je iza mene u Nonu. Mogao bih mu iščupati oči zbog onog što sam u njima vidio. "Kako se zovete?"

"Cheryl Craig, gospodine."

"Zašto se vozite u kamionetu njegovog brata usred snježne oluje, Cheryl?"

"Idemo u posjet mom ujaku."

"U Rocku?"

"Tako je, da."

"Ne znam ni jednog Craiga u Castle Rocku."

"Zove se Emonds. Živi na Bowen Hillu."

"Ma nemoj?" Zaobišao je stražnju stranu kamioneta da pogleda registracijsku pločicu. Ja sam otvorio vrata i nagnuo se van. On je zapisivao. Vratio se dok sam se ja još naginjao van, od pasa na gore osvijetljen njegovim farovima. "Ja ću... što je to po tebi, mladiću?"

Nisam morao spustiti pogled da znam što je to po meni. Nekad sam mislio da je to naginjanje bilo slučajno, odsutnost duha, ali ovako kad sam sve zapisao, predomislio sam se. Mislim da uopće nisam bio odsutan duhom. Mislim da sam htio da me vidi. Stisnuo sam francuski ključ.

"Kako to mislite?"

Prišao je dva koraka bliže. "Povrijeđen si - izgleda da si se negdje porezao. Bolje da-"

Zamahnuo sam prema njemu. Kapa mu je odletjela u sudaru, i glava mu je bila gola. Udario sam ga točno u metu, tik iznad čela. Nikad nisam zaboravio zvuk koji je to proizvelo, kao pola kile maslaca koji pada na kameni pod.

"Požuri", reče Nona. Spustila je mirnu ruku na moj vrat. Bila je jako hladna, kao zrak u podrumu za povrće. Moja pomajka je imala podrum za povrće.

Čudno što se toga sjećam. Zimi bi me tamo slala po povrće. Sama ga je kiselila. Ne u konzerve, naravno, već u debele staklenke s onim gumenim brtvama koje se stavljaju ispod poklopca.

Jednom sam otišao tamo po staklenku ukiseljenog graha za večeru. Zimnica je bila sva u kutijama, uredno označenim rukom gospođe Hollis. Sjećam se da nije znala napisati borovnice, i to me nekad ispunjavalo tajnim osjećajem nadmoći.

Tog sam dana prošao kraj kutija označenih s "brovnice", do ugla u kojem je držala grah. Bilo je hladno i mračno. Zidovi su bili obična tamna zemlja, i po vlažnom vremenu ispuštali su vlagu tankim, iskrivljenim potočićima. Miris je bio tajna, mračna kombinacija koja se sastojala od živih stvorova i zemlje i spremljenog povrća, miris koji je neobično sličan ženskim intimnim dijelovima. U jednom uglu je stajala stara, uništena tiskarska presa koja je tamo bila otkako sam ja došao, i ponekad bih se igrao s njom pretvarajući se da bih je mogao opet pokrenuti. Volio sam podrum za povrće. U to doba - bilo mi je devet ili deset godina - podrum za povrće bio mi je omiljeno mjesto. Gospođa Hollis je odbijala nogom kročiti u njega, a njenom suprugu bilo je ispod časti odlaziti dolje i donositi povrće. Zato bih otišao tamo i njušio taj čudan tajni zemljani miris i uživao u privatnosti toga utrobastog zatvorenog prostora. Osvjetljavala ga samo jedna paučinom okružena žarulja koju je gospodin Hollis postavio vjerojatno još prije Burskog rata. Ponekad bih mahao rukama i pravio ogromne, izdužene zečeve na zidu.

Uzeo sam grah i baš sam se spremao krenuti natrag kad sam ispod jedne stare kutije začuo šuškave pokrete. Prišao sam joj i podigao je.

Smeđi štakor ležao je na boku ispod nje. Podigao je glavu prema meni i zurio. Bokovi su mu divlje skakutali, i pokazao mi je zube. Bio je to najveći štakor kojeg sam ikad vidio, i nagnuo sam se bliže. Štakorica. Upravo je rađala. Dva mladunca, bez dlake i slijepa, već su je sisala na trbuhu. Još jedan je napola došao na svijet.

Majka je bespomoćno zurila u mene, spremna ugristi. Htio sam je ubiti, ubiti ih sve, zdrobiti ih, ali nisam mogao. Bila je to najužasnija stvar koju sam ikad vidio. Dok sam gledao, mali smeđi pauk - mislim kosac - užurbano je zapuzao po podu. Majka ga je uhvatila i pojela.

Pobjegao sam. Na pola puta po stubama sam pao i razbio staklenku graha. Gospođa Hollis me prebila, a ja se više nikad nisam vratio u podrum za povrće ako nisam morao.

Stajao sam gledajući murjaka, prisjećajući se. "Požuri", reče Nona ponovno.

Bio je puno lakši nego što je bio Norman Blanchette, ili je možda samo moj adrenalin jače pumpao. Uzeo sam ga u naručje i prenio ga do ruba mosta. Jedva sam razaznavao slapove nizvodno, a uzvodno je željeznički most GS&WM bio samo ispijena sjena, kao stratište. Noćni vjetar je zavijao i vrištao, a snijeg mi je udarao u lice. Načas sam držao murjaka uz svoja prsa kao usnulo novorođenče, a onda sam se sjetio tko je to zapravo i bacio ga preko ruba i dolje u tamu.

Vratili smo se natrag u kamionet i ušli, ali nije htio krenuti. Turirao sam motor sve dok nisam nanjušio slatkasti miris benzina iz zalivenog startera, a onda sam prestao.

"Dođi", rekao sam.

Otišli smo do policijskog auta. Prednje sjedalo bilo je zatrpano kaznama za parkiranje, formularima, dva bloka. Kratkovalni radio ispod upravljačke ploče je krčao i pucketao.

"Jedinica četiri, javi se, Četiri. Čuješ li me?"

Posegnuo sam dolje i isključio ga, udarivši prstima o nešto dok sam tražio pravi prekidač. To je bila puška, pumperica. Vjerojatno osobna murjakova. Otkvačio sam je i dodao je Noni. Ona ju je stavila u krilo. Ja sam krenuo murjačkim autom unatrag. Bio je ulupljen, ali inače nepovrijeđen. Imao je gume za snijeg i lijepo su uhvatile cestu kad smo jednom prešli preko leda koji je sve uništio.

A onda smo bili u Castle Rocku. Osim pokoje otrcane prikolice podalje od ceste, kuće su nestale. Samom cestom ralica još nije prošla, i nije bilo tragova osim onih koje smo mi ostavljali za sobom. Monolitne jele opterećene snijegom uzdizale su se svuda oko nas, i zbog njih sam se osjećao sićušnim i beznačajnim, samo sićušni zalogajčić koji je zapeo u grlu ove noći. Sad je već prošlo deset sati.

Tijekom prve godine na sveučilištu nisam baš imao puno studentskog društvenog života. Puno sam učio i radio u knjižnici vraćajući knjige na mjesta i popravljajući uveze i učeći katalogiziranje. U proljeće je bilo i baseballa.

Blizu kraja akademske godine, tik prije završnih ispita, u dvorani za tjelesni održavao se ples. Nisam imao posla, posve pripremljen za prva dva ispita, i dolutao sam do tamo. Imao sam ulaz za dolar, pa sam ušao.

Bilo je mračno i puno i oznojeno i izbezumljeno kao što to može biti samo studentska zabava prije sjekire završnih ispita. U zraku je bilo seksa. Nisi ga morao nanjušiti; mogao si gotovo posegnuti rukama i uhvatiti ga, kao mokar komad teškog platna. Znao si da će se kasnije voditi ljubav, ili ono što prolazi pod ljubav. Ljudi će to raditi pod tribinama i na parkiralištu kotlovnice i u stanovima i studentskim sobama. Vodit će je očajni muškarci/dječaci kojima vojska dahće za vrat i lijepe djevojke koje će ove godine odustati od studija i vratiti se kući i zasnovati obitelj. Vodit će je se uz suze i smijeh, pijani i trijezni, ukočeni i oni bez ikakvih inhibicija. Ali najviše od svega, vodit će je brzo.

Bilo je nekoliko usamljenih tipova, ali ne puno. Nije bila večer kad bi itko morao ostati usamljen. Odšetao sam se do podija za muzičare. Kad sam se približio zvuku, ritam, glazba je postala opipljiva stvar. Grupa je iza sebe imala polukrug metar i dvadeset visokih pojačala, i moglo se osjetiti kako ti se usni bubnjići trzaju unutra i van prateći liniju basa.

Naslonio sam se na zid i promatrao. Plesači su se kretali propisanim putanjama (kao da su trojke a ne parovi, treća osoba nevidljiva ali između njih, a naskaču je i sprijeda i straga), noge su im klizile preko piljevine koja je posipana preko lakiranog poda. Nisam vidio nikoga poznatog i počeo sam se osjećati usamljeno, ali ugodno usamljeno. Bio sam na onom stadiju večeri kad zamišljaš da svi krajičkom oka gledaju baš tebe, romantičnog stranca.

Kakvih pola sata kasnije izašao sam i u predvorju si uzeo kolu. Kad sam se vratio, netko je započeo kolo i povukli su me u njega, s rukama oko ramena dviju djevojaka koje nikad prije nisam vidio. Išli smo uokolo i uokolo. U kolu je bilo možda dvjesto ljudi, a pokrivalo je pola dvorane. Onda se jedan dio urušio i dvadeset-trideset ljudi napravilo je drugo kolo u unutrašnjosti prvog, i počelo se vrtjeti u drugom smjeru. Od toga mi se zavrtjelo u glavi. Vidio sam djevojku koja je izgledala kao Betsy Malenfant, ali znao sam da je to samo mašta. Kad sam je opet potražio pogledom, nisam vidio ni nju ni ikoga tko bi joj nalikovao.

Kad se kolo konačno raspalo osjećao sam se slabo i nimalo dobro. Vratio sam se do tribina i sjeo. Glazba je bila preglasna, zrak premastan. Um mi je stalno teturao i zanosio se. Čuo sam otkucaje srca u glavi, kao kad te uhvati mamurluk nakon najvećeg pijanstva u životu.

Nekad sam mislio da se ono što je uslijedilo dogodilo jer sam bio umoran i pomalo mi je bilo zlo od svog onog vrćenja u krug i u krug ali, kao što sam već rekao, ovo pisanje mi je sve bolje izoštrilo. Ne mogu to više vjerovati.

Opet sam podigao pogled prema njima, svim tim lijepim, užurbanim ljudima u polutami. Učinilo mi se da svi muškarci izgledaju prestravljeno, lica izduženih u groteskne maske usporenih kretnji. To je bilo shvatiljivo. Žene - studentice u puloverima, kratkim suknjama, trapezicama - sve su se pretvarale u štakore. Isprva me to nije plašilo. Čak sam se i zahihotao. Znao sam da gledam neku vrstu halucinacije, i neko vrijeme sam je mogao skoro klinički promatrati.

Onda je neka cura stala na prste da poljubi svoga dečka, i to mi je bilo previše. Dlakavo, iskrivljeno lice crnih sjajnih očiju se podiglo, usta se raširila da otkriju zube...

Otišao sam.

Načas sam stajao u predvorju, napola odsutan duhom. Niz hodnik je bio zahod, ali prošao sam kraj njega i uspeo se uza stube.

Svlačionica je bila na drugom katu, a posljednji sam kat morao protrčati. Otvorio sam vrata i pojurio prema jednom od zahoda. Povratio sam usred pomiješanih zadaha sredstva za čišćenje, znojnih uniformi, nauljene kože. Glazba je bila daleko tamo dolje, tišina ovdje gore djevičanska. Bilo mi je lakše.

Stigli smo do znaka stop kod Southwest Benda. Sjećanje na ples me uzbudilo iz razloga koje nisam razumio. Počeo sam drhtati.

Pogledala me, smiješeći se svojim tamnim očima. "Sad?"

Nisam joj mogao odgovoriti. Previše sam drhtao za to. Ona je polako kimnula, u moje ime.

Odvezao sam do izdanka Ceste 7 koji je ljeti morao služiti za prijevoz trupaca. Nisam se odvezao predaleko jer sam se bojao da ćemo zapeti. Isključio sam farove a mrlje snijega počele su se tiho skupljati na vjetrobranu.

"Voliš li?" upitala je, skoro blago.

Pobjegla mi je neka vrst zvuka, izvukla se iz mene. Mislim da je to morala biti bliska oralna verzija misli zeca uhvaćenog u klopku. "Ovdje", rekla je. "Baš ovdje." Bila je ekstaza.

Zamalo se nismo vratili na glavnu cestu. Ralica je prošla onuda, narančasta svjetla bljeskala su i treptala u noći, nabacivši nam na put ogroman zid snijega.

U prtljažniku policijskog auta bila je lopata. Trebalo mi je pola sata da prokopam put, i dotad je već bila skoro ponoć. Ona je uključila policijski radio dok sam ja radio, i tako smo čuli sve što nam je trebalo. Pronašli su tijela Blanchettea i klinca iz kamioneta. Pretpostavljali su da smo uzeli policijski auto. Murjak se zvao Essegian, a to je smiješno ime. Nekad je postojao veliki baseball igrač po imenu Essegian. Mislim da je nekad igrao za Dodgerse. Možda sam mu ubio nekog rođaka. Nije me smetalo što sam doznao murjakovo ime. Slijedio nas je iz prevelike blizine, i bio nam je na putu.

Odvezli smo se natrag na glavnu cestu.

Osjećao sam njeno uzbuđenje, visoko i vrelo i goruće. Zastao sam dovoljno dugo da rukom očistim vjetrobran, a onda smo opet krenuli.

Prošli smo kroz zapadni dio Castle Rocka, i znao sam gdje skrenuti bez i jedne riječi. Snijegom obrastao znak kazivao je da se radi o Ulici Stackpole.

Ralica tuda nije prošla, ali jedno vozilo je prošlo prije nas. Tragovi njegovih guma još su bili svježe izrezani u zapuhanom, nemirnom snijegu.

Kilometar i pol, ni toliko. Njena divlja volja, njena potreba stigla je do mene, i opet sam se počeo osjećati nemirno. Prošli smo zavoj i tu je bio moćni kamionet, sjajno narančasto tijelo i blještave lampice upozorenja koje su pulsirale u boji krvi. Zapriječio je cestu.

Ne možete zamisliti njen bijes - zapravo, naš bijes - jer sad, nakon svega što se dogodilo, zaista smo bili jedno. Ne možete zamisliti zanosni osjećaj intenzivne paranoje, uvjerenja da se sad sve i sva okrenulo protiv nas.

Bila su dvojica. Jedan je bio pognuta sjenka u tami pred nama. Drugi je držao džepnu svjetiljku. Krenuo je prema nama, a svjetlo mu je palucalo kao zlokobno oko. A bilo je više od mržnje. Bilo je straha - straha da će nam u posljednjem trenutku to sve oduzeti.

Vikao je, a ja sam spustio prozor.

"Ne možete ovuda proći! Vratite se Ulicom Bowen! Ovdje nam je pao kabel! Ne možete -"

Izašao sam iz automobila, podigao pušku, i dao mu obje cijevi. Bacilo ga je unatrag, o narančasti kamion, a ja sam zateturao unatrag do policijskog auta. On je skliznuo dolje, centimetar po centimetar, s nevjericom zureći u mene, a onda je pao u snijeg.

"Ima li još metaka?" upitao sam Nonu.

"Da." Dala mi ih je. Otvorio sam pušku, izbacio potrošene čahure, stavio nove metke.

Njegov kompić se uspravio i promatrao nas s nevjericom. Povikao mi je nešto što se izgubilo na vjetru. Zvučalo je kao pitanje, ali nije bilo važno. Namjeravao sam ga ubiti. Prišao sam mu a on je samo stajao tamo, gledajući me. Nije se kretao, čak ni kad sam podigao pušku. Mislim da nije imao pojma što se događalo. Mislim da je mislio da me sanja.

Ispalio sam jednu cijev i pogodio prenisko. Eksplodirala je velika lepeza snijega, prekrivajući ga. Onda je zaurlao silnim prestravljenim krikom i pojurio, krupnim korakom preskočivši preko pajog kabla na cestu. Ispalio sam i iz druge cijevi i opet promašio. Onda je nestao u mraku i mogao sam ga zaboraviti. Više nam nije bio na putu. Vratio sam se do policijskog auta.

"Morat ćemo hodati", rekao sam.

Prošli smo kraj palog tijela, prekoračili pljuckavi električni kabel, i krenuli pješice cestom, prateći široko razmaknute tragove čovjeka u bijegu. Neki nanosi dolazili su joj skoro do koljena, ali stalno je bila malo ispred mene. Oboje smo dahtali.

Prešli smo preko brijega i spustili se u usku dolinu. S jedne strane je stajala nakošena, napuštena šupa s prozorima bez stakla. Stala je i uhvatila me za ruku.

"Tamo", rekla je i pokazala prijeko, na drugu stranu.

Stisak joj je bio snažan i bolan čak i kroz moj kaput.

Lice joj je bilo zgrčeno u blistavoj trijumfalnoj grimasi. "Tamo. Tamo."

To je bilo groblje.

Klizili smo i teturali preko nasipa i preverali se preko snijegom zasutog kamenog zida. I ja sam već bio tamo, naravno. Moja prava majka bila je iz Castle Rocka, i premda ona i njen otac nikad nisu živjeli tamo, ovdje je bila obiteljska grobnica. Bio je to dar mojoj majci od njenih roditelja, koji su živjeli i umrli u Castle Rocku. Tijekom onoga s Betsy često sam dolazio ovamo čitati pjesme Johna Keatsa i Percyja Shelleyja. Valjda mislite da je to bila neka mladenačka bedastoća, ali ja ne. Čak ni sada. Osjećao sam se blizu njima, utješeno. Nakon što me Ace Merrill premlatio, više nikad se nisam vratio onamo. Sve dok me Nona nije odvela tamo.

Poskliznuo sam se i pao u raštrkani pršić, iskrenuvši si zglob. Ustao sam i hodao dalje, koristeći pušku kao štaku. Tišina je bila beskrajna i nevjerojatna. Snijeg je padao u mekim, ravnim crtama, podižući se preko nagnutih nadgrobnih kamenova i križeva, pokapajući sve osim samih vrhova zahrđalih stalaka za zastave koji drže zastave samo na Dan sjećanja i Dan veterana. Tišina je bila prokleta u svojoj ogromnosti, i po prvi puta osjetio sam stravu.

Povela me prema kamenoj zgradi postavljenoj u padinu brijega, u stražnjem dijelu groblja. Grobnica. Snijegom zatrpan grob. Imala je ključ. Znao sam da će imati ključ, i imala ga je.

Otpuhnula je snijeg s vratnica i pronašla ključanicu. Zvuk okretanja cilindara kao da je grebao po tami. Naslonila se na vrata, a ona su se otvorila.

Miris koji nas je zapahnuo bio je hladan kao jesen, hladan kao zrak u podrumu za povrće Hollisovih. Vidio sam samo mali djelić unutrašnjosti. Na kamenom podu bilo je uvelog lišća. Ušla je, zastala, osvrnula se preko ramena do mene.

"Ne", rekao sam.

"Voliš li?" upitala je, i nasmijala mi se.

Stajao sam u tami, osjećajući kako se sve pretapa ujedno - prošlost, sadašnjost, budućnost. Ja sam htio pobjeći, pobjeći vrišteći, pobjeći dovoljno brzo da poništim sve što sam učinio.

Nona je stajala tamo, gledajući me, najljepša djevojka na svijetu, jedina stvar koja je ikad bila moja. Napravila je pokret rukom preko svoga tijela. Neću vam reći kakav pokret. Znali biste da ste ga vidjeli.

Ušao sam. Ona je zatvorila vrata.

Bilo je tamno, ali vidio sam savršeno dobro. Mjesto je bilo osvijetljeno polagano gorućom zelenom vatrom. Lizala je preko zidova i šuljala se preko lišćem prekrivenog poda u jezicima. U središtu grobnice bilo je podnožje za lijes, ali bilo je prazno. Uvele latice ruža bile su raštrkane preko njega kao neki drevni vjenčani ukras. Ona me pozvala, zatim pokazala na vratašca u stražnjem dijelu. Mala, neoznačena vrata. Grozio sam ih se. Mislim da sam tada shvatio. Iskoristila me i smijala mi se. Sad će me uništiti.

Ali nisam mogao stati. Prišao sam tim vratima jer sam morao. Naš mentalni telegraf još je radio, i osjećao sam zluradost - užasnu, suludu zluradost - i trijumf. Ruka mi je zadrhtala prema vratima. Bila su prekrivena zelenom vatrom.

Otvorio sam vrata i vidio što je tamo.

Bila je to djevojka, moja djevojka. Mrtva. Oči su joj prazno zurile u tu listopadsku grobnicu, u moje vlastite oči. Mirisala je na ukradene poljupce. Bila je gola i rasporena od grla do međunožja, cijelog tijela pretvorenog u utrobu. I tamo je nešto živjelo. Štakori. Nisam ih vidio ali sam ih čuo kako šuškaju u njoj. Znao sam da će se začas njena suha usta otvoriti i pitat će me volim li. Ustuknuo sam, cijelo mi je tijelo otupjelo, mozak mi je plutao na mračnom oblaku.

Okrenuo sam se Noni. Ona se smijala i pružala ruke prema meni. A s naglim bljeskom shvaćanja, spoznao sam. Spoznao sam. Spoznao sam. To je bio posljednji test. Posljednji ispit. Prošao sam ga, i bio sam slobodan!

Okrenuo sam se natrag prema vratima, i naravno, to je bila samo prazna kamena prostorija sa suhim lišćem na podu.

Otišao sam Noni. Otišao sam svome životu.

Ruke su joj posegnule oko moga vrata, a ja sam je privukao sebi. Tada se počela mijenjati, curiti i borati kao vosak. Velike tamne oči postale su male i sjajne. Kosa je postala grublja, postala smeđa. Nos se skratio, nosnice raširile. Tijelo joj se očvrsnulo i stisnulo uz mene.

Grlio me štakor.

"Voliš li?" zaskvičala je. "Voliš li, voliš li?" Njene usne bez usnica su posegnule gore, prema mojima. Nisam vrištao. Nije mi preostalo više vriskova. Sumnjam da ću ikad više vrištati.

Ovdje je tako vruće.

Ne smeta mi vrućina, baš i ne. Volim se oznojiti ako se mogu istuširati. Oduvijek sam znoj smatrao dobrom stvari, muškom stvari, ali ponekad u vrućini ima buba koje grizu - recimo, pauka. Jeste li znali da ženski pauci ubodu i pojedu svoje partnere? Stvarno to čine, odmah nakon parenja.

Osim toga, čuo sam neko šuškanje u zidu. To mi se ne sviđa.

Uhvatio me grč od pisanja, a meki vrh mog flomastera je sav mekan i raspljackan. Ali sad sam gotov. Sve izgleda drugačije. Više uopće ne izgleda isto.

Shvaćate li vi da su me na neko vrijeme skoro uvjerili kako sam sve te užasne stvari počinio sam? Oni ljudi iz kamiondžijskog restorana, tip iz elektrinog kamiona koji je pobjegao. Rekli su da sam bio sam. Bio sam sam kad su me pronašli, skoro smrznutog na onom groblju, kraj nadgrobnih kamenova koji spominju moga oca, moju majku, mog brata Drakea. Ali to samo znači da je ona otišla, to vam je jasno. Svakoj budali bi bilo jasno. Ali drago mi je što je pobjegla. Zaista jest. Ali morate shvatiti da je bila sa mnom čitavo vrijeme, na svakom koraku puta.

Sad ću se ubiti. Tako će biti puno bolje. Umoran sam od sve te krivnje i agonije i ružnih snova, a ne sviđaju mi se ni zvukovi u zidovima. Tamo bi mogao biti bilo tko. Ili bilo što.

Nisam lud. Ja to znam, a vjerujem da i vi to znate. Ako kažete da niste ludi, navodno to baš znači da jeste, ali ja sam iznad svih tih igrica. Ona je bila sa mnom, bila je stvarna. Volim je. Prava ljubav nikad ne umire. Tako sam potpisivao sva svoja pisma Betsy, ona koja sam poderao.

Ali Nona je bila jedina koju sam ikad doista volio.

Ovdje je tako vruće. I ne sviđaju mi se zvukovi u zidovima.

Voliš li?

Da, volim.

A prava ljubav nikad ne umire.

Za Owena

Na putu u školu pitaš me koje još škole imaju ocjene.

Stižem do Voćarske ulice, a tvoje oči odlaze.

Dok hodamo pod tim žutim drvećem pod jednom rukom držiš vojnu kutiju za doručak a tvoje kratke noge, odjevene u vojne hlače pretvaraju ti sjenu u škare koje ništa ne režu na pločniku.

Odjednom mi kažeš da su svi učenici tamo voće.

Svi zagrizaju borovnice jer su tako male.

Banane su, kažeš, dečki koji patroliraju.

U tvojim očima vidim buntove naranči, skupove jabuka.

Svi, kažeš, imaju ruke i noge a lubenice često kasne.

Gegaju se, i debele su. "Kao ja", kažeš.

Mogao bih ti reći razne stvari, ali bolje da ne.

Djeca lubenice ne mogu si vezati cipele; njima to čine šljive.

Ili kako ti kradem lice - kradem ga, kradem ga, i nosim kao svoje.

Na mome licu brzo se iscrpi.

To je zbog rastezanja.

Mogao bih ti reći da je umiranje umjetnost a ja brzo učim.

U toj školi mislim da si već podigao svoju olovku i počeo ispisivati svoje ime.

Od sada do tada, valjda bismo mogli jednog dana markirati i odvesti se do Voćarske ulice mogao bih parkirati na kiši toga listopadskog lišća mogli bismo gledati bananu kako prati posljednju zakašnjelu lubenicu kroz ona visoka vrata.

Tip koji preživljava

Prije ili kasnije, to se pitanje postavi u karijeri svakog studenta medicine. Koliko šoka može podnijeti pacijent? Različiti instruktori na različite načine odgovaraju na to pitanje, ali kad se svede na suštinu, odgovor je uvijek drugo pitanje: Koliko pacijent doista želi preživjeti? siječnja

Dva dana otkako me oluja izbacila. Jutros sam cijeli otok izmjerio koracima. Izem ti otok! Širok je 190 koraka na najširem dijelu, a dugačak 267 koraka s jednog na drugi kraj.

Koliko vidim, na njemu nema ničeg za jelo.

Zovem se Richard Pine. Ovo je moj dnevnik. Ako me (kad me) pronađu, lako ga mogu uništiti. Ne fali mi šibica. Šibica i heroina. I jednog i drugog imam koliko želim. Nijedno ni drugo mi ovdje ne vrijedi, ha, ha. Pa ću pisati. Bar ću si ispuniti vrijeme.

Da budem iskren - a zašto ne bih bio? vremena sigurno imam! - morao bih početi priznajući da sam rođen kao Richard Pinzetti, u Maloj Italiji, u New Yorku. Moj starije bio biser iz starog svijeta. Ja sam htio postati kirurg. Moj otac bi se smijao, nazvao me ludim, i rekao bi mi da mu donesem još jednu čašu vina. Umro je od raka u četrdeset i šestoj godini. Bilo mi je drago.

U srednjoj školi sam igrao američki nogomet. Bio sam prokleto najbolji igrač kojeg je moja škola ikad proizvela. Quarterback. U zadnja dva razreda bio sam u gradskoj repki. Mrzio sam nogomet. Ali ako si jadni droljo iz novogradnji i želiš na sveučilište, sport ti je jedina opcija. I zato sam igrao, i dobio sam sportsku stipendiju.

Na višoj školi sam igrao samo tako dugo dok mi se ocjene nisu podigle da zaslužim punu akademsku stipendiju. Priprema za medicinu. Moj otac je umro šest tjedana prije nego što sam diplomirao. Dobro sam prošao. Mislite da sam htio prijeći pozornicom i uzeti diplomu i pogledati dolje i vidjeti tu debelu grudvu loja u publici? Kao riba bicikl. Upao sam i u bratstvo. Ne baš jako dobro, ipak sam se zvao Pinzetti, ali ipak, bilo je to bratstvo.

Zastoja to pišem? Skoro je smiješno. Ne, povlačim riječ. Jest smiješno. Veliki dr. Pine koji sjedi na stijeni u hlačama od pidžame i majici kratkih rukava, sjedi na otoku tako malom da se može pljunuti preko njega, i piše priču svog života. Gladan sam! Nema veze, zapisat ću priču svog života ako želim. Bar će mi skrenuti misli sa želuca. Recimo.

Promijenio sam ime u Pine prije nego što sam krenuo na faks. Moja majka je rekla da sam joj slomio srce. Koje srce? Dan nakon što smo staroga strpali u grob ona je već počela jahati onog židovskog trgovca iz špeceraja na uglu. Za nekog tako zaljubljenog u to prezime, vraški joj se žurilo promijeniti ga u Steinbrunner.

Jedina stvar koju sam ikad htio bila je kirurgija. Još od srednje škole. Čak i tada sam prije utakmica omatao ruke a poslije ih namakao. Ako hoćeš biti kirurg, moraš se brinuti za ruke. Neki klinci su me zbog toga zafrkavali, zvali me kukavicom. Nisam se tukao s njima. Već je i nogomet bio dovoljan rizik. Ali bilo je drugih načina. Najviše me davio Howie Plotsky, veliki i tupi seljo pun prišteva. Ja sam raznosio novine, a usput sam primao i oklade. Snalazio sam se na sto načina. Upoznaš ljude, slušaš, stvaraš veze. Moraš, ako želiš preživjeti na ulici. Svaki kreten zna umrijeti. Teško je naučiti kako preživjeti, znate što mislim? Pa sam najvećoj mrgi u školi, Rickyju Brazzi, platio deset dolara da se riješi Howieja Plotskog i njegovih usta. Pobrini se da nestanu, rekao sam mu. Dat ću ti dolar za svaki zub koji mi doneseš. Rico mi je donio tri zuba u papirnom rupčiću. Pri tome si je iščašio dva prsta, pa vidite kako sam se mogao usositi.

Na faksu, dok su se drugi naivci mučili dojaja - ha, ha - konobareći ili prodajući kravate ili glancajući podove, ja sam se i dalje bavio okladama. Nogomet, košarka, malo politike. Ostao sam u dobrim odnosima s dečkima iz kvarta. I sasvim sam fino prošao kroz školu.

Nisam se bavio dilanjem dok nisam postao stažist. Radio sam u jednoj od najvećih bolnica u New Yorku. Prvo sam se bavio samo praznim receptima. Prodao bih blok sa sto recepata nekom dečku iz kvarta, a on bi na njima krivotvorio imena četrdeset-pedeset različitih liječnika, po uzorcima koje bih mu također ja prodao. I onda bi on dilao recepte na cesti, po deset-dvadeset dolara za komad. Spideri i partijaneri su ga obožavali.

A nakon nekog vremena sam otkrio koliko je sjebano bolničko držanje droga. Nitko nije znao što dolazi i što odlazi. Ljudi su iznosili pune džepove tih stvari. Ali ja ne. Uvijek sam bio oprezan. Nikad nisam upao u probleme dok nisam postao neoprezan - i nadrljao. Ali snaći ću seja. Uvijek se snađem.

Ne mogu više pisati. Ruka me boli, a olovka se zatupila. Uopće ne znam zašto se mučim. Netko će me vjerojatno uskoro pronaći. siječnja

Čamac je sinoć otplutao i potonuo u tri metra vode na sjevernoj strani otoka. Fućka mi se. Nakon prolaska preko grebena, dno mu je bilo kao švicarski sir. Već sam uzeo sve što je vrijedilo uzeti. Četiri boce vode. Oprema za šivanje. Za prvu pomoć. Ovu knjigu u koju pišem, i koja je trebala biti dnevnik inspekcije čamca za spašavanje. Koja smijurija. Tko je ikad čuo za čamac na kojem nema HRANE? Zadnje izvješće je ovdje zapisano 8. kolovoza 1970. Oh, da, i dva noža, jedan tup ijedan prilično oštar, ijedna kombinacija vilice i žlice. Njih ću upotrijebiti večeras za večeru. Prženi kamen. Ha-ha. Pa, bar sam si zaoštrio olovku.

Kad se jednom maknem s ove usrane stijene, tužit ću Rajska krstarenja do zuba. To je već dovoljan razlog za život. A ja mislim preživjeti, i izvući se odavde. Nemojte se zavaravati. Izvući ću se odavde.

(kasnije)

Dok sam pravio popis onog što imam, zaboravio sam jednu stvar: dvije kile čistog heroina, vrijednog oko 350.000 tisuća dolara na ulici u New Yorku. Ovdje vrijedi točno nula. Smiješno, ne? Haha! siječnja

Pa, jeo sam, ako ćemo to zvati jelom. U središtu otoka na jednu stijenu sjeo je galeb. Stijene su ovdje sve pobacane u mini-planinu i pokrivene ptičjim govnima. Našao sam komad kamena koji mi je dobro legao u ruku i popeo se što sam se bliže usudio. Galeb je samo sjedio na svojoj stijeni i gledao me sjajnim crnim očima. Iznenadio sam se kad ga kruljenje u mom želucu nije otjeralo.

Bacio sam kamen koliko sam mogao i pogodio ga postrance. Ispustio je glasan krik i pokušao odletjeti, ali slomio sam mu desno krilo. Pojurio sam za njim a on je odskakutao. Vidio sam kako mu krv curi preko bijelog perja. Svinja od ptice me dugo vukla za nos; u jednom času, s druge strane središnje hrpe, noga mi je zapela u rupi između dva kamena i skoro sam slomio gležanj.

Konačno se počeo umarati, a na kraju sam ga ulovio s istočne strane otoka. Pokušavao je ući u vodu i otplivati. Uhvatio sam ga za rep, a on se okrenuo i kljucnuo me. Onda sam mu uhvatio noge. Drugom rukom sam obuhvatio njegov bijedni vrat i slomio ga. Zvučalo je predivno. Ručak je serviran, znate? Ha! Ha!

Odnio sam ga natrag do svoga "tabora", ali prije nego što sam ga očerupao i očistio, jodom sam očistio porezotinu od kljuna. Ptice nose razne bakterije, a infekcija je zadnja stvar koja mi sad treba.

Operacija na galebu je prošla glatko, ali, nažalost, nisam ga mogao skuhati. Na otoku nema nikakve vegetacije ni naplavina, a čamac je potonuo. Pa sam ga pojeo sirovog. Želudac mi ga je htio smjesta povratiti. Nije da ga nisam razumio, ali nisam to mogao dopustiti. Brojao sam unatrag dok mučnina nije prošla. Skoro uvijek pali.

Možete li zamisliti, ptica mi je skoro slomila gležanj i onda me još kljucnula? Ako sutra uhvatim još jednu, mučit ću je. Ovog gada sam prelako pustio. Dok pišem, bacam pogled na njegovu odrubljenu glavu na pijesku. Crne oči koje kao da mi se rugaju, čak i prebrisane smrću. Imaju li galebovi ikakvog mozga? I je li jestiv? siječnja

Danas nema klope. Jedan galeb sletio je blizu vrha hrpe, ali je odletio prije nego što sam se uspio dovoljno približiti za "zakucavanje", ha-ha! Puštam bradu. Svrbi k'o ludo. Ako se galeb vrati i ćapim ga, iskopat ću mu oči prije nego što ga ubijem.

Bio sam sjajan kirurg, kao što sam možda rekao. Izbacili su me. Zbilja glupo: svi to rade, a tako su puni pravednosti kad nekoga uhvate. Jebi se, Jack, ja sam svoje dobio. Druga zakletva Hipokrata i Hipokrita.

Dovoljno sam stavio na stranu od svojih hobija kao stažist i liječnik (to bi trebalo biti kao oficir i džentlmen, prema Hipokritskoj zakletvi, ali nemojte to vjerovati) da si pokrenem ordinaciju na otmjenom mjestu. I sva sreća: ja nisam imao bogatog taticu ili pokrovitelja, kao većina mojih "kolega". Dok sam ja završio sa svim tim, otac mi je već devet godina ležao u svome siromaškom grobu. Majka mi je umrla godinu dana prije nego što su mi oduzeli liječničku dozvolu.

Stvar je u umreženosti. Imao sam dobar sporazum s pet-šest apotekara, dva proizvođača lijekova, i bar dvadeset drugih doktora. Oni su slali pacijente meni, a ja njima. Ja sam izvodio operacije i prepisivao postoperativne lijekove. Nisu sve operacije bile neophodne, ali nikad nisam operirao pacijenta protiv volje. I nikad mi pacijent nije pogledao na recept i rekao: "Ovo neću." Čujte: prođu vađenje maternice 1965., ili operaciju žlijezda 1970., a pet ili deset godina kasnije još bi uzimali sredstva protiv bolova, ako im dopustite. Ponekad sam i dopuštao. Nisam bio jedini, znate. Oni su si mogli priuštiti takvu naviku. A ponekad bi pacijenti loše spavali nakon manje operacije. Ili ne bi mogli dobiti tablete za dijetu. Ili za umirenje. Sve se to moglo srediti. Ha! Da! Da nisu to dobili od mene, našli bi neki drugi izvor.

A onda su tipovi iz porezne došli do Lowenthala. Koja je on ovca. Zaprijetili su mu s pet godina, a on je iskašljao šest imena. Jedno od njih i moje. Neko vrijeme su me promatrali, a dok su spikirali na mene, slijedilo mi je puno više od pet godina. Bilo je tu i par drugih sitnica, uključujući i prazne recepte, od kojih nisam do kraja odustao. Baš smiješno, nije mi to više trebalo, ali navikao sam se. Teško je odreći se dodatnog šećera.Pa, poznam neke ljude. Povukao sam par vezica. I bacio sam par ljudi vukovima. Ali nikoga tko mi se sviđao. Svi koje sam cinkao bili su pravi gadovi. Kriste, gladan sam. siječnja

Danas nema galebova. Podsjeća me na one znakove koje se znalo viđati na štandovima u starom kvartu, DANAS NEMA RAJČICA. Ušao sam u vodu do pasa držeći oštar nož. Četiri sata sam stajao posve mirno na tom jednom mjestu dok mi je sunce lupalo u glavu. Dvaput sam pomislio da ću se onesvijestiti, ali brojao sam unatrag dok nije prošlo. Nisam vidio ribe. Ni jedne. siječnja

Ubio sam još jednog galeba, isto kao i prvog. Bio sam previše gladan da ga mučim kao što sam si bio obećao. Odrao sam ga i pojeo. Istisnuo tripice pa pojeo i njih. Čudno kako se osjeti kad ti se snaga počne vraćati. Već sam se nakratko bio počeo brinuti. Dok bih ležao u sjeni velike središnje hrpe kamenja, učinilo bi mi se da čujem glasove. Moj otac. Moja majka. Moja bivša žena. A najgori od svih je bio krupni Kinez koji mi je prodao heroin u Sajgonu. Frfljao je, možda zbog zečje usne.

"Famo naprijed", čuo bih njegov glas niotkuda. "Famo naprijed, ufmrfi malo. Onda nefef biti tako gladan. Fjajno je..." Ali nikad se nisam drogirao, nisam čak ni tablete za spavanje uzimao.

Lowenthal se ubio, jesam vam to rekao. Koja ovca. Objesio se u svom nekadašnjem uredu. Po mome, učinio je uslugu svijetu.

Ja sam htio vratiti svoju dozvolu. Neki ljudi s kojima sam pričao rekli su da se i to može - ali će puno koštati. Više love nego što sam ikad sanjao. Imao sam 40.000 dolara u sefu. Odlučio sam isprobati sreću i pokušati to uložiti. Udvostručiti ili utrostručiti.

Zato sam otišao do Ronnieja Hanellija. Ronnie i ja smo u srednjoj zajedno igrali nogomet, a kad se njegov mlađi braco odlučio za internu, pomogao sam mu da nađe mjesto za stažiranje. Ronnie je bio na pravu, jel'da je smiješno? U kvartu u kojem smo odrasli, zvali smo ga Ronnie Sudac jer je kontrolirao sve igre loptom i sudio hokej. Ako vam se nisu sviđale njegove odluke, imali ste dvije mogućnosti - mogli ste šutjeti ili popiti šljagu. Portorikanci su ga zvali Ronniewop. Sve u jednoj riječi, Ronniewop. Uživao je u tome. I taj tip je otišao u srednju i onda na pravo i prošao je stručni ispit od prve a onda je otvorio praksu u starom kvartu, odmah iznad bara Akvarij. Kad sklopim oči, još uvijek ga vidim kako se vozi po kvartu u onom svom bijelom Continentalu. Jebeno najveći zelenaš u gradu.

Znao sam da će Ronnie imati nešto za mene. "Opasno je", rekao je. "Ali ti si se oduvijek znao brinuti za sebe. A ako uspiješ donijeti robu, upoznat ću te s par ljudi. Jedan od njih je državni službenik."

Dao mi je dva imena s one strane. Jedan od njih je bio krupni Kinez, Henry Li-Tsu. Drugi je bio Vijetnamac po imenu Solom Ngo. Kemičar. Za sitnu lovu će testirati Kinezovu robu. Kinez se tu i tamo znao "našaliti". "Sale" su bile plastične vrećice pune talka, sredstva za čišćenje, štirka. Ronnie je rekao da će Li-Tsua vicevi jednog dana koštati života. veljače

Prošao je avion. Preletio ravno preko otoka. Pokušao sam se popeti na vrh hrpe kamenja i mahati mu. Noga mi je zapela u rupi. Mislim da je to ista ona prokleta rupa u kojoj sam zapeo kad sam ubio prvu pticu. Slomio sam si gležanj, višestruki prijelom. Prasnulo je kao metak. Bolje bila nevjerojatna. Zaurlao sam i izgubio ravnotežu, mlateći rukama kao luđak, ali sam svejedno pao i udario glavom i sve se smračilo. Nisam došao k sebi sve do sumraka. Izgubio sam nešto krvi tamo gdje sam udario glavom. Gležanj mi je natekao kao automobilska guma, i dobio sam gadne opekline od sunca. Mislim da bih imao plikove da je sunce potrajalo još sat vremena.

Odvukao sam se natrag ovamo i proveo noć drhteći i plačući od frustracije. Dezinficirao sam ranu na glavi, ravno iznad desnog temporalnog režnja, i povezao je koliko sam mogao. Samo površinska rana i manji potres mozga, bar mislim, ali gležanj... gađanje prijelom, na dva mjesta, možda i tri.

Kako ću sad ganjati ptice?

To je sigurno bio avion koji je tražio preživjele s broda Callas. U mraku i oluji, čamac za spašavanje me vjerojatno odnio milje daleko od mjesta nesreće. Možda se i ne vrate ovamo.

Bože, gležanj me toliko boli. veljače

Napravio sam znak na bijelom šljunku plažice na južnoj strani otoka, tamo gdje sam se nasukao čamcem. Trebao mi je cijeli dan, uz pauze za odmor u sjeni. Svejedno, dvaput sam se onesvijestio. Procjenjujem da sam izgubio desetak kila, uglavnom od dehidriranja. Ali sad s mjesta gdje sjedim* vidim pet slova koja sam ispisivao cijeli dan; tamno kamenje na bijelom pijesku, POMOĆ, metar visokim slovima.

Sljedeći avion me neće promašiti.

Ako bude sljedećeg aviona.

Noga me stalno boli. Još je natečena i zlokobno ljubičasta oko dvostrukog loma. Čini mi se da se masnica širi. Kad je čvrsto povezem košuljom, najgora bol popusti, ali još uvijek je tako strašno da se više onesvijestim nego što spavam.

Počeo sam vjerovati da ću morati amputirati. veljače

Otok i masnica su još gori. Pričekat ću do sutra. Ako operacija bude neophodna, vjerujem da ću je moći izvesti. Imam šibice za steriliziranje oštrog noža, imam igle i konca iz kompleta za šivanje. I košulju za zavoj.

Imam čak i dvije kile "sredstva protiv bolova", premda ne baš onakvog kakvo sam nekad prepisivao. Ali moji pacijenti bi ga uzeli da su ga mogli dobiti. Kladim se. One stare bakice s plavom kosom šmrkale bi i Gladeov osvježivač zraka da su mislile kako će ih razvaliti. Vjerujte! veljače

Odlučio sam amputirati stopalo. Već četiri dana nisam jeo. Ako budem još čekao, mogao bih se usred operacije onesvijestiti od šoka i gladi i iskrvariti na smrt. A koliko god bio jadan, još uvijek želim živjeti. Sjećam se što nam je Mockridge znao govoriti na osnovama anatomije. Stali Mockie, tako smo ga zvali. Prije ili kasnije, rekao bi, to se pitanje postavi u karijeri svakog studenta medicine. Koliko šoka može podnijeti pacijent? A onda bi svojim pokazivačem tresnuo po shemi ljudskog tijela, udarajući po jetri, bubrezima, srcu, slezeni, crijevima. Kad se svede na suštinu, gospodo, rekao bi, odgovor je uvijek drugo pitanje: Koliko pacijent doista želi preživjeti?

Mislim da će mi uspjeti.

Stvarno to mislim.

Valjda pišem kako bih odložio neizbježno, ali sjetio sam se da nisam dovršio priču o tome odakle ja ovdje. Možda bih to trebao upotpuniti, za slučaj da operacija krene krivo. Potrajat će samo par minuta, i siguran sam da će mi ostati dovoljno dnevnog svjetla za operaciju jer, prema mome skupom satu, tek je prošlo devet ujutro. Ha!

Odletio sam u Sajgon kao turist. Zvuči li to čudno? Ne bi trebalo. Još uvijek ga svake godine posjećuju tisuće ljudi, usprkos Nixonovom ratu. Ima i ljudi koji putuju da bi vidjeli automobilske nesreće ili borbe pijetlova.

Moj kineski prijatelj imao je robu. Odnio sam je Ngou, koji joj je dao najvišu ocjenu. Rekao mi je da je Li-Tsu izveo jedan od svojih viceva prije četiri mjeseca, i žena mu je odletjela u zrak kad je htjela pokrenuti njihov Opel. Odonda je prestao s vicevima.

U Sajgonu sam ostao tri tjedna. Rezervirao sam si put natrag u San Francisco na turističkom brodu Callas. Prva kabina. Nisam imao problema s ukrcavanjem robe; za malu naknadu, Ngo je osigurao da mi dva carinika samo mahnu neka prođem. Roba je bila u avionskoj torbi koju nisu ni pogledali.

"Prolazak kroz američku carinu će biti malo teži", rekao mi je Ngo. "Ali to je vaš problem."

Nisam imao namjeru nositi robu kroz američku carinu. Ronnie Hanelli je organizirao ronioca koji će za 3.000 dolara obaviti određen nezgodan poslić. Trebao sam se (prije dva dana, sad sam se sjetio) sresti s njime u šugavom hotelu St. Regis, u San Franciscu. Plan je bio da robu stavim u vodootpornu konzervu. Na nju je bio priključen tajmer i paket crvene boje. Tik prije pristajanja, trebalo je baciti konzervu u vodu - ali to ne bih učinio ja, naravno.

Još sam tražio kuhara ili stjuarda koji bi rado vidio malo gotovine i koji je bio dovoljno pametan - ili dovoljno glup - da kasnije šuti, kad je Callas potonuo.

Ne znam kako ni zašto. Bilo je olujno vrijeme, ali činilo se da brod s time dobro izlazi na kraj. Oko osam sati uvečer dvadeset i trećega negdje ispod palube začula se eksplozija. Ja sam u to vrijeme bio u baru, i Callas se skoro smjesta počeo naginjati. Prema naprijed... ne znam jel' to "krma" ili "pramac"?

Ljudi su vrištali i trčali amo-tamo. Boce su padale s polica i razbijale se na podu. Neki čovjek je doteturao odnekud odozdo, a košulja i koža bile su mu spaljene. Zvučnici su počeli upućivati ljude da krenu prema čamcima za spašavanje, kako su im objasnili pri vježbi na početku putovanja. Putnici su nastavili trčati ovamo- onamo. Rijetko tko se uopće potrudio pojaviti na vježbi. Ja ne samo da sam došao, nego sam stigao ranije - htio sam biti u prvom redu, shvaćate, tako da sve dobro vidim. Uvijek obraćam pozornost kad se stvari odnose na moju kožu.

Otišao sam u svoju kabinu, uzeo vreće s heroinom i stavio ih u svoje prednje džepove. Onda sam krenuo prema čamcu broj 8. Dok sam se uspinjao na gornju palubu začule su se još dvije eksplozije, i brod se počeo još gadnije naginjati.

Gore je sve bilo izbezumljeno. Vidio sam ženu kako vrišti s djetetom u rukama, protrčala je kraj mene i ubrzala jureći niz sklisku, nagnutu palubu. Udarila je bokovima u ogradu i prevrnula se prema naprijed. Vidio sam kako se okrenula dva i pol puta prije nego što mi je nestala s vida. Neki sredovječan čovjek sjedio je usred igrališta za boćanje i čupao kosu. Neki drugi čovjek, u kuharskoj uniformi, stravično spaljen po licu i rukama, teturao je amo-tamo i vrištao: "POMOZITE MI! NE VIDIM! POMOZITE MI! NE VIDIM!"

Panika je bila skoro potpuna: proširila se s putnika na posadu kao bolest. Morate imati na umu da je od prve eksplozija pa do potonuća Callasa prošlo samo dvadesetak minuta. Neki su čamci bili zagušeni putnicima koji su vrištali, drugi su bili posve prazni. Moj je bio skoro prazan. Tamo smo bili samo ja i neki mornar prištavog, blijedog lica.

"Idemo ovo šuplje korito baciti u vodu", rekao je, ludo kolutajući očima. "Ova prokleta kada ide ravno na dno."

Čamac je bilo jednostavno pokrenuti ali, u nervozi, mornar je uspio zapetljati svoju stranu užeta. Čamac je pao dva metra i zapeo, jedne strane dvaput više od druge.

Krenuo sam mu pomoći kad je počeo vrištati. Uspio je raspetljati uže, ali mu je uhvatilo ruku. Spuštajući se, oprljilo mu je ruku, postrugalo kožu i povuklo ga preko ograde.

Bacio sam ljestve od užeta preko ograde, žurno se spustio, i otkopčao čamac sa užadi. A onda sam počeo veslati, nešto čime sam se povremeno bavio za zabavu u vikendicama svojih prijatelja, i čime sam se sad borio za život. Znao sam da ću, ako se ne udaljim dovoljno od Callasa prije nego što potone, i sam završiti na dnu.

I samo pet minuta kasnije, brod je potonuo. Nisam se do kraja izmakao vrtlogu; morao sam suludo veslati samo da ostanem na mjestu. Potonuo je jako brzo. Još je bilo ljudi koji su se držali za ogradu i vrištali. Izgledali su kao čopor majmuna.

Oluja je postala još gora. Izgubio sam jedno veslo ali drugo sam uspio zadržati. Cijelu tu noć proveo sam u nekoj vrsti sna, prvo kočeći a onda grabeći veslo i divlje veslajući da okrenem čamac u sljedeći val.

Negdje prije zore dvadeset i četvrtog, valovi su ojačali iza mene. Čamac je pojurio prema naprijed. Bilo je zastrašujuće, ali istovremeno i uzbudljivo. Odjednom, dno čamca mi se otrglo pod nogama, ali prije nego što je čamac potonuo, val me izbacio na ovu jebenu hrpu kamenja. Čak ne znam ni gdje sam: nemam ni najblažeg pojma. Navigacija mi nije jača strana, ha-ha.

1. Ali znam što moram učiniti. Možda će ovo biti posljednji zapis, ali mislim da ću se izvući. Zar nisam uvijek? A u današnje doba već zbilja rade sjajne stvari s protezama. Bit će mi sasvim dobro i s jednim stopalom. Vrijeme je da provjerim jesam li onoliko dobar kao što mislim. Sretno. veljače

Uspio.

Najviše sam se brinuo zbog bolova. Mogu ja podnijeti bolove, ali bojao sam se da bi kombinacija gladi i agonije mogla dovesti do nesvijesti prije nego što završim.

Ali heroin je to sasvim lijepo riješio.

Otvorio sam jednu vrećicu i ušmrkao dvije dobre prstohvati s površine ravnog kamena, prvo u desnu nosnicu, a onda u lijevu. Bilo je kao da šmrčem neki predivan led koji mi se širio kroz mozak odozgo prema dolje. Udahnuo sam heroin čim sam jučer dovršio pisanje ovog dnevnika - to je bilo u 9:45. Kad sam sljedeći put pogledao na sat, sjene su se pomakle, ostavljajući me djelomično na suncu, a bilo je 12:41. Obeznanio sam se. Nisam ni sanjao da bi moglo biti tako lijepo, i nisam shvaćao zašto sam prije tako prezirao H. Bol, užas, bijeda... sve nestane, ostavljajući samo mirnu euforiju.

U tom sam stanju operirao.

Stvarno je jako boljelo, osobito u prvom dijelu operacije. Ali bol kao da nije bila povezana sa mnom, kao da je nečija tuđa bol. Smetala me, ali je bila i vrlo zanimljiva. Možete li to razumjeti? Ako ste i sami ikad koristili neko snažno morfijsko sredstvo, možda i možete. Nije samo da otupljuje bol. Donosi stanje duha. Smirenost. Shvaćam zašto se ljudi zakvače na to, premda "zakvačiti se" djeluje kao grozno jaka riječ, koju, naravno, najčešće koriste oni koji to nikad nisu isprobali.

Negdje na polovici bolje postala izravnija. Zapljuskivali su me valovi nesvjestice. Čeznutljivo sam pogledavao otvorenu vreću bijelog praha, ali sam se natjerao da skrenem pogled. Ako se opet obeznanim, iskrvarit ću kao da sam se onesvijestio. Umjesto toga sam brojao unatrag od sto.

Gubitak krvi je bio najkritičniji faktor. Kao kirurg, bio sam toga i te kako svjestan. Ni kap se nije smjela proliti nepotrebno. Ako vam pacijent prokrvari tijekom operacije u bolnici, možete mu dati krvi. Ja nisam imao takvu opremu. Sve što izgubim - a dok sam završio, pijesak pod mojom nogom je pocrnio od krvi - izgubljeno je sve dok moja unutarnja tvornica ne stvori nove zalihe. Nisam imao kopči, ni hemostata, ni kirurškog konca.

Počeo sam operaciju točno u 12:45. Završio sam u 1:50, i smjesta si dao još heroina, veću dozu nego prije. Iščeznuo sam u siv, bezbolan svijet i ostao tamo skoro do pet sati. Kad sam isplivao, sunce se približavalo zapadnom obzoru, crtajući zlatni trag na plavom oceanu, prema meni. Nikad još nisam vidio ništa tako lijepo... taj jedan trenutak platio mi je svu bol. Sat kasnije ušmrkao sam još malo, tako da u potpunosti uživam u zalasku sunca.

Malo nakon što je pao mrak sam -

Sam -

Čekajte. Zar vam nisam rekao da četiri dana nisam ništa jeo? I da je jedina pomoć na koju sam mogao računati pri obnovi vlastite životnosti bila - moje vlastito tijelo? I iznad svega, zar vam nisam rekao, i to više puta, da je preživljavanje pitanje uma? Superiornog uma? Neću se opravdavati tvrdeći da biste i vi učinili istu stvar. Kao prvo, vjerojatno niste kirurzi. Čak i ako znate mehaniku amputacije, vjerojatno biste toliko zabrljali da biste svejedno iskrvarili na smrt. A čak i kad biste preživjeli operaciju i šok, ta vam pomisao možda ne bi ni pala na ukalupljeni um. Nije važno. Nitko ne mora znati. Moj posljednji čin prije nego što odem s otoka bit će da uništim ovu knjigu.

Bio sam jako oprezan.

Temeljito sam je oprao prije nego što sam je pojeo. veljače

Bol iz batrljka povremeno bi bila grozna. Ali mislim da je duboki svrab zarastanja bio još gori. Cijelo popodne sam danas razmišljao o svim onim pacijentima koji su mi govorili kako ne mogu podnijeti užasan, nezaustavljivi svrab mesa koje zarasta. A ja bih se nasmiješio i rekao im da će im sutra biti bolje, u sebi misleći da su dosadni slabići, trpovi obični, nezahvalne bebice. Sad shvaćam. Nekoliko puta sam zamalo strgnuo košulju s patrljka da bih ga počešao, zabio prste u meko sirovo meso, izvlačeći grube šavove, puštajući krv da zalipta po pijesku, bilo što, bilo što samo da se riješim tog izluđujućeg, užasnog svraba.

U takvim trenucima brojim unatrag od sto. I šmrčem heroin.

Nemam pojma koliko sam unio u sebe, ali znam da sam od operacije skoro stalno "drven". To prigušuje glad, znate. Jedva da sam gladan. Osjećam blago, udaljeno kruljuckanje u želucu, i to je sve. Može se ignorirati. Ali ne smijem to činiti. Heroin nema mjerive kalorične vrijednosti. Testirao sam se, pužući s mjesta na mjesto, mjereći si energiju. Opada.

Dragi Bože, nadam se da neće, ali... možda ću morati izvršiti još jednu operaciju.

(kasnij e)

Preletio je još jedan avion. Previsoko da bi mi koristio; vidio sam samo trag motora na nebu. Svejedno sam mahao. Mahao i vrištao. Kad je otišao, plakao sam.

Sad je već premračno da bi se vidjelo. Hrana. Razmišljao sam o raznim vrstama hrane. Lazanje moje majke. Kruh sa češnjakom. Puževi. Jastog. Rebarca. Sladoled. Gulaš. Ogroman komad kolača i domaći sladoled od vanilije koji se dobije za desert u restoranu Mother Crunch na Prvoj aveniji. Vrući pereci pečeni losos pečena šunka s komadima ananasa. Prženi luk. Umak od luka s čipsom hladni ledeni čaj u dugim dugim gutljajima pomfrit da cmokneš usnama.

100, 99, 98, 97, 96, 95, 94

Bože Bože Bože veljače

Jutros je još jedan galeb sletio na hrpu kamenja. Veliki debeli. Sjedio sam u sjeni svoje stijene, u onome što zovem svojim taborom, podigavši umotani batrljak. Počeo sam sliniti čim je galeb sletio. Kao Pavlovljev pas. Bespomoćno slinim, kao beba. Kao beba.

Podigao sam komad kamena dovoljno velik da mi dobro stane u ruku i zapuzio prema njemu. Četvrta četvrtina. Vode za tri. Treća i dugačko dodavanje. Pinzetti se sprema dodati (Pine. Htio sam reći Pine). Nisam se baš puno nadao. Bio sam siguran da će odletjeti. Ali morao sam pokušati. Kad bih ga uspio dohvatiti, takvu bucmastu i bezobraznu pticu, mogao bih na neodređeno vrijeme odgoditi drugu operaciju. Puzao sam prema njemu, povremeno batrljkom zapinjući za stijenu od čega bih vidio sve zvijezde, i čekao sam da odleti.

Nije. Samo se šepurio, mesnatih prsa izbačenih poput nekog ptičjeg generala na pregledu trupa. Svako toliko pogledao bi me svojim malim, gadnim crnim očicama a ja bih se smrznuo, okamenio i brojao unatrag od sto sve dok se on ne bi opet uzšetao. Kad god bi zalepetao krilima, želudac bi mi se ispunio ledom. I dalje sam slinio. Nisam si mogao pomoći. Slinio sam kao beba.

Ne znam kako sam ga dugo vrebao. Sat vremena? Dva sata? I što sam bio bliže, to mi je srce jače lupalo i to je galeb djelovao ukusnije. Kao dame izazivao, i počeo sam vjerovati da će odletjeti čim dođem u domet bacanja. Ruke i noge su mi počele drhtati. Usta su mi se osušila. Batrljak me gadno bolio. Mislim da sam prolazio kroz krizu. Ali, tako brzo? Koristio sam to niti tjedan dana!

Nije važno. Treba mi. Ima ga još puno. Ako kasnije, kad se vratim u Ameriku, budem morao na liječenje, otići ću u najbolju kliniku u Kaliforniji, i to s osmijehom. To mi ovog časa nije problem, zar ne?

Kad sam došao u domet, nisam htio baciti kamen. Bio sam suludo uvjeren da ću promašiti, možda i za pola metra. Morao sam prići bliže. Pa sam nastavio puzati uz kamen, zabačene glave, dok mi se znoj curio s izmoždenog, mršavog tijela. Zubi su mi počeli trunuti, jesam li vam to rekao? Da sam praznovjeran, rekao bih da je to zato što sam pojeo -

Ha! Ali mi smo pametniji, zar ne?

Opet sam stao. Bio sam mu puno bliže nego onim drugim galebovima. Još uvijek se nisam mogao odlučiti. Stezao sam kamen dok me prsti nisu zaboljeli i svejedno ga nisam mogao baciti. Jer sam znao što će značiti promašaj.

Nije me briga ako potrošim svu robu! Tužit ću ih! I živjet ću mirno ostatak života! Svog dugog, dugog života!

Mislim da bih dopuzao sve do njega ne bacivši kamen, da nije konačno uzletio. Dopuzao bih do njega i zadavio ga. Ali raširio je krila i poletio. Zavrištao sam i digao se na koljena i svom snagom bacio kamen. I pogodio sam ga!

Ptica je ispustila prigušen kliktaj i pala na drugu stranu hrpe kamena. Blebećući i smijući se, ne misleći više na batrljak ili mogućnost da si otvorim ranu, otpuzao sam preko vrha na drugu stranu. Izgubio sam ravnotežu i lupio glavom. Nisam to čak ni primijetio, bar ne tada, premda sam zaradio gadnu kvrgu. Mogao sam razmišljati samo o ptici i tome da sam je pogodio, fantastične li sreće, čak i u letu sam ga pogodio!

Lepetao je prema plaži s druge strane, slomljenog krila, trbuha crvenog od krvi. Puzao sam što sam brže mogao, ali on je puzao još brže. Utrka bogalja! Ha! Ha! Možda bih ga i uhvatio da nisam pazio na ruke. Morao sam dobro paziti na svoje ruke. Možda će mi opet trebati. Usprkos brizi, dlanovi su mi bili istrugani dok nisam stigao do uske šljunkovite plaže, i razbio sam si sat na oštar kamen.

Galeb je pljusnuo u vodu, bučno kvačući, a ja sam zagrabio za njim. Uhvatio sam ga za rep, i počupao mu hrpu perja. A onda sam pao u vodu, nagutao se i zakašljao.

Zapuzao sam dalje. Čak sam pokušao i plivati za njim. Zavoj mi se skinuo sa batrljka. Počeo sam tonuti. Jedva sam se uspio vratiti na plažu, drhteći od iscrpljenosti, izmrcvaren bolom, plakanjem i vrištanjem, proklinjući galeba. Dugo je tamo plutao, sve dalje i dalje. Mislim da sam ga u jednom trenutku preklinjao da se vrati. Ali kad je zašao za greben, mislim da je već bio mrtav.

Nije fer.

Trebalo mi je skoro sat vremena da otpužem natrag do svoga tabora. Ušmrkao sam hrpu heroina, ali svejedno sam ogorčen na galeba. Ako ga nisam trebao dobiti, zašto me morao toliko zafrkavati? Zašto nije naprosto odletio? veljače

Amputirao sam si lijevo stopalo i omotao ga hlačama. Čudno. Kroz cijelu operaciju curile su mi sline. Sliiiiiine. Kao kad sam vidio galeba. Bespomoćne sline. Ali natjerao sam se da pričekam do mraka. Samo sam brojao unatrag od sto... dvadeset ili trideset puta! Ha! Ha!

A onda...

Stalno sam si ponavljao: Hladno govedsko pečenje. Hladno govedsko pečenje. Hladno govedsko pečenje.(?) veljače

Zadnja dva dana kiša. I jak vjetar. Uspio sam pomaknuti nešto kamenja sa središnje hrpe, dovoljno da napravim rupu u koju ću se zavući. Našao jednog malog pauka. Stisnuo ga prstima prije no što mi je stigao pobjeći i pojeo ga. Jako fino. Sočno. Pomislio da bi stijene mogle pasti i živog me zakopati. Briga me.

Cijelu oluju proveo drven. Možda je kišilo tri dana a ne dva. Ili samo jedan. Ali mislim da se dvaput smračilo. Volim kad se obeznanim. Onda nema bola ni svraba. Znam da ću ovo preživjeti. Nemoguće je ni za što proći ovako nešto.

Kad sam bio klinac, u Crkvi svete obitelji je bio jedan svećenik, sitan, kržljavi tip koji je volio pričati o paklu i smrtnim grijesima. To mu je bio pravi hobi. Ne možeš se oporaviti od smrtnog grijeha, to je vjerovao. Sinoć sam ga sanjao. Otac Hailly u crnoj haljinici i s crvenim nosom, kako trese prstom i govori mi: "Sram te bilo, Richarde Pinzetti... smrtni grijeh... osuđen na pakao, dečko... osuđen na pakao..."

Smijao sam mu se. Ako ovo nije pakao, što jest? A jedini smrtni grij eh j e odustaj anj e.

Polovicu vremena sam u deliriju; drugu polovicu, batrljci me svrbe a zbog vlage me užasno bole.

Ali neću odustati. Kunem se. Ne ni za što. Ne sve ovo ni za što. veljače

Sunce je opet izašlo, divan je dan. Nadam se da se u starom kvartu smrzavaju k'o pičke.

Menije ovo bio dobar dan, kakvi već jesu dobri dani na ovom otoku. Groznica koju sam imao za oluje je izgleda prošla. Kad sam ispuzao iz svoje jazbine bio sam slab i drhtav, ali nakon što sam dva- tri sata odležao na vrućem pijesku na suncu, osjetio sam se ponovno kao ljudsko biće.

Otpuzao do južne strane i pronašao nekoliko komada drveta koje je izbacila oluja, uključujući tu i nekoliko dasaka s moga čamca. Na nekim daskama je bilo algi i morskih trava. Pojeo sam to. Odvratan okus. Kao da jedeš plastičnu zavjesu za tuš. Ali danas popodne sam se osjećao puno snažnije.

Odvukao sam drvo što sam više mogao da se posuši. Još imam cijeli paket vodootpornih šibica. Drvo će poslužiti za signalnu vatru ako netko uskoro naiđe. Za kuhanje ako ne naiđe. Sad ću šmrkati. veljače

Našao raka. Ubio ga i ispekao na vatrici. Večeras sam skoro opet u stanju vjerovati u Boga. veljače

Tek sam jutros primijetio da je oluja odplavila veći dio kamenja u mome natpisu POMOĆ. Ali oluja je završila... prije tri dana? Zar sam stvarno bio toliko drven? Morat ću pripaziti, smanjiti dozu. Sto ako prođe neki brod dok sam ja u autu?

Opet sam napravio slova, ali trebao mi je veći dio dana i sad sam iscrpljen. Tražio sam raka tamo gdje sam našao onog prošlog, ali ništa. Porezao ruke na kamenju od kojeg sam napravio znak, ali sam ih svejedno dezinficirao jodom, usprkos iscrpljenosti. Moram paziti na ruke. Bez obzira na sve.

Na vrh hrpe je danas sletio galeb. Odletio prije nego što sam stigao u domet. Poželio sam mu da završi u paklu, gdje bi cijelu vječnost mogao kljucati krvave oči oca Hailleyja.

Ha! Ha!

Ha! Ha!

Ha!

Odrezao desnu nogu kod koljena, ali izgubio puno krvi. Bol neizdrživa usprkos heroinu. Šok bi ubio nekog manje izdržljivog. Da vam odgovorim pitanjem: koliko pacijent želi preživjeti? Koliko pacijent želi živjeti?

Ruke drhte. Ako me one izdaju, gotov sam. Ne smiju me izdati. Ni slučajno. Cijeli život sam se brinuo za njih. Razmazio ih. Bolje da me ne izdaju. Ili će zažaliti.

Bar nisam gladan.

Jedna daska iz čamca rasprsla se po sredini. Jedan kraj je završio sa šiljkom. To sam upotrijebio. Slinio sam ali sam se natjerao da pričekam. A onda sam počeo razmišljati o... oh, roštiljadama. Ona viksa koju je Will Hammersmith imao na Long Islandu, s roštiljem dovoljno velikim za cijelo prase. Sjedili bismo u sumrak na trijemu s velikim čašama u rukama, razgovarajući o kirurškim tehnikama ili rezultatima golfa ili nečem trećem. A povjetarac bi nam donosio slatki miris pečenja. Juda Iškariotski, slatki miris svinjskog pečenja.

Velj?

Smaknuo drugu nogu kod koljena. Pospan cijeli dan. "Doktore, je li ta operacija neophodna?" Haha. Drhtave ruke, kao u starca. Mrzim ih. Krv pod noktima. Ožiljci. Sjećate se onog modela s faksa, sa staklenim želucem? Tako seja osjećam. Samo ne želim pogledati.

Ni slučajno ni pod razno. Sjećam se da je to Dom znao govoriti. Priđe ti na cesti, u jakni s natpisom Hiway Ouflavvs. I kažeš mu, Dom, jel' bi okrenuo onu tamo? A Dom bi rekao ni slučajno ni pod razno. Heee. Stari Dom. Žao mi je što nisam ostao u starom kvartu. Ovo je totalna pušiona, što bi rekao Dom. haha.

Ali, znate, koliko mi je poznato, uz odgovarajuću terapiju i proteze, mogao bih biti kao nov. Mogao bih se vratiti ovamo i govoriti ljudima: "Tu. Se to. Dogodilo."

Hahaha!

23.(?) veljače

Našao mrtvu ribu. Trulu i smrdljivu. Svejedno je pojeo. Htio bljuvati, nisam si dopustio. Preživjet ću. Tako su lijepi zalasci kad si drven.

Veljača

Ne usudim se ali moram. Ali kako mogu tako visoko podvezati femoralnu arteriju? Tu gore je debela kao jebena kanalizacijska cijev.

Nekako moram. Označio sam vrh bedra, dio koji još ima mesa. Označio ovom olovkom.

Volio bih da mogu prestati sliniti.

Ve

Danas... zaslužuješ... odmor... dakleee.... ustani i idi... do McDonald'sa... dva big burgera... poseban umak... salata... krastavci... luk... u pecivu... sa sezamom....

Traa... lalaaa.... tralalaaaa...

Veljča

Pogledao si lice u vodi. Samo kožom pokrivena lubanja. Jesam li već lud? Sigurno jesam. Sad sam čudovište, strava. Ničeg ispod pasa. Samo čudovište. Glava s trupom koja se po laktovima vuče pijeskom. Rak. Drveni rak. Uostalom, tako se oni sami zovu, zar ne?

Stari, hej, ja sam drveni rak, udijeli mi koju paru.

Hahahaha

Kažu čovj ek j e ono što j ede, ako j e tako NISAM SE NIMALO PROMIJENIO! Dragi Bože šok trauma šok trauma NE POSTOJI ŠOK TRAUMA

HA

40.?/ve

Sanjao o ocu. Kad bi se napio zaboravio bi engleski. Ne da je ikad imao što reći. Jebeni seronja. Tako mi je bilo drago kad sam otišao iz tvoje kuće tata jebeni debeli seronjo ništa nula nada toga gada. Znao sam da sam uspio. Otišao sam od tebe, zar ne? Otišao na vlastitim rukama.

Ali sad više nemaju što odsjeći. Jučer sam uzeo uske lijeva ruka pere desnu ne zna lijeva što radi desna jedan krumpir dva krumpira tri krumpira četiri imamo frižider s velikim vratima hahaha.

Koga briga, ova ruka ili ona. dobra hrana dobro meso dobri Bože idemo jesti. šapice okusa su kao šapice

Kamion strica Otta

Veliko je olakšanje ovo zapisati.

Nisam dobro spavao otkako sam pronašao svoga strica Otta mrtvog, a bilo je trenutaka kad sam se doista pitao jesam li poludio - ili hoću li poludjeti. Na određeni način, sve bi to bilo puno milosrdnije kad ne bih imao stvarni predmet ovdje u svojoj radnoj sobi, gdje ga mogu gledati, ili ga podići i odmjeriti ga u ruci ako zaželim. Ne želim to činiti; ne želim ni dodirnuti tu stvar. Ali ponekad to činim.

Da je nisam ponio sa sobom iz njegove male jednosobne kuće kad sam pobjegao iz nje, mogao bih se početi uvjeravati da je sve to bila samo halucinacija - proizvod pretjerano napetog i pretjerano stimuliranog mozga. Ali tu je. Ima težinu. Može je se odmjeriti u ruci.

Sve se to dogodilo, shvaćate.

Većina vas koji čitate ove uspomene neće povjerovati u to, osim ukoliko se i vama nije dogodilo nešto poput toga. Otkrio sam, međutim, da su pitanja vašeg vjerovanja i moga olakšanja međusobno isključivi, pa ću vam rado ispričati priču, bez obzira na sve. Vjerujte što želite.

Svaka grozna priča mora u sebi imati podrijetlo ili tajnu. Moja ima oboje. Dopustite mi da počnem s podrijetlom - ispričat ću vam kako je moj stric Otto, koji je po standardima okruga Castle bio bogat, došao do toga da posljednjih dvadeset godina svoga života provede u jednosobnoj kući bez zahoda, na stražnjoj cestici jednog malog grada.

Otto se rodio 1905. godine, kao najstariji od petero djece obitelji Schenck. Moj otac, rođen 1920. godine, bio je najmlađe dijete. Ja sam bio najmlađe dijete svoga oca, rođen 1955., i tako mi se stric Otto oduvijek činio vrlo starim.

Kao mnogi drugi vrijedni Nijemci, moji djed i baka došli su u Ameriku s nešto novca. Moj djed smjestio se u Derryju zbog drvne industrije, koju je do neke mjere poznavao. Dobro mu je išlo, i djeca su mu se rodila u udobnom okruženju.

Moj djed je umro 1925. godine. Stric Otto, kojem je tada bilo dvadeset godina, bio je jedino dijete koje je dobilo puno nasljedstvo. Preselio se u Castle Rock i počeo spekulirati nekretninama. Tijekom sljedećih pet godina zaradio je puno novca trgujući šumama i zemljištima. Kupio je veliku kuću na Castle Hillu, imao poslugu, i uživao svoj status mladog, relativno zgodnog (ovo "relativno" zato što je nosio naočale), iznimno privlačnog neženje. Nitko ga nije smatrao čudnim. To je došlo kasnije.

Nastradao je u slomu 1929. - ne tako gadno kao neki drugi, ali svejedno je nastradao. Zadržao je svoju veliku kuću na Castle Hillu sve do 1933., a onda ju je prodao jer se veliki komad šume pojavio na tržištu po silno sniženoj cijeni, i on ga je očajnički želio. Zemlja je pripadala kompaniji za proizvodnju papira New England Paper.

New England Paper postoji još i danas, i da želite kupiti njihove dionice, rekao bih vam da to smjesta učinite. Ali 1933. godine, kompanija je nudila velike komade svoga zemljišta po silno sniženim cijenama, kao posljednji pokušaj da se održe na površini.

Koliko je zemlje bilo u komadu koji je proganjao moj stric? Ta izvorna, slavna isprava je izgubljena, a priče se razlikuju... ali po svim pričama, radilo se o više od četiri tisuće hektara. Većina se nalazila u Castle Rocku, ali se pružala i u Waterford i Harlow. Kad je dogovor postignut, New England Paper nudio je zemljište po cijeni od oko dva i pol dolara po hektaru... ako kupac uzme sve.

To je davalo ukupnu cijenu od oko deset tisuća dolara. Stric Otto to nije mogao prikupiti, pa je uzeo partnera - jenkija po imenu George McCutcheon. Ako živite u Novoj Engleskoj, vjerojatno ste čuli za imena Schenck i McCutcheon; kompanija je već odavno prodana, ali u četrdeset gradova Nove Engleske još uvijek postoje željezarije Schenck i McCutcheon, a od Central Fallsa do Derryja ima i Schenck i McCutcheon pilana.

McCutcheon je bio krupan čovjek s velikom crnom bradom. Poput mog strica Otta, nosio je bradu. Također poput mog strica

Otta, naslijedio je određenu svotu novca. Morala je to biti poprilična svota, jer su on i stric Otto zajedno uspjeli provesti kupovinu toga komada zemlje bez ikakvih daljnjih problema. Obojica su u dušama bili pirati, i sasvim su se dobro slagali. Njihovo je partnerstvo potrajalo dvadeset i dvije godine - zapravo, sve do godine kad sam ja rođen - i nikad nisu doživjeli ništa osim uspjeha.

Ali sve je to počelo kupovinom tih četiri tisuće hektara, a oni su ih pregledavali u McCutcheonovom kamionu, vozeći šumskih puteljcima I šumarskim cesticama, uglavnom tandrkajući u prvoj brzini, drhteći preko drvenih mostova i pljeskajući preko bara, a vozio je djelomično McCutcheon, i djelomično moj stric Otto, i ta su dva mladića postala novoengleski baruni nekretnina u tamnim dubinama velike krize.

Ne znam odakle McCutcheonu taj kamion. Bio je marke Cresswell, ako je to važno - vrsta koja više ne postoji. Imao je ogromnu kabinu, obojanu jarko crveno, široke blatobrane, i električni starter, ali ako bi starter kojim slučajem zakazao, moglo ga se pokrenuti i na kurblu - premda bi se kurbla isto tako mogla i obraniti i slomiti vam rame ako niste pri tome vrlo oprezni. Teretni prostor bio je dugačak dvadeset stopa, s drvenim bokovima, ali ono čega se najbolje sjećam o tome kamionu bila je njegova njuška. Kao i kabina, bila je krvavo crvena. Da biste došli do motora, morali ste podići dvije čelične ploče, po jednu sa svake strane. Hladnjak je bio visok odraslom čovjeku do prsa. Bila je to ružna, čudovišna stvar.

McCutcheonov kamion se pokvario i popravio, opet se pokvario i opet popravio. Kad je Cresswell konačno odustao, odustao je spektakularno. Otišao je kao predivna jednoprežna kočijica u Holmesovoj pjesmi{33}.

McCutcheon i stric Otto su jednog dana 1953. godine išli po Ulici Crnog Henryja, a po priznaju samoga strica Otta, obojica su bili "pijani k'o deve". Stric Otto prebacio je u prvu da se popnu na Trinity Hill. To je dobro prošlo ali, onako pijan, nije se sjetio promijeniti brzinu kad su krenuli dolje po suprotnoj strani. Cresswellov premoreni stari motor se pregrijao. Ni stric Otto ni McCutcheon nisu vidjeli kako se igla penje preko crvene oznake i slova H na desnoj strani brojčanika. Na dnu brijega, nastala je eksplozija koja je odbacila preklopna vratašca odjeljka za motor, kao krila crvenog zmaja. Poklopac hladnjak odletio je u ljetno nebo poput rakete. Para se podizala u zrak kao iz najvećeg gejzira. Ulje je posukljalo van, zapljuskujući vjetrobran. Stric Otto je stisnuo pedalu kočnice, ali Cresswell je tijekom posljednjih godinu dana razvio neugodnu naviku curenja kočničke tekućine, i pedala je samo potonula sve do poda. Nije vidio kamo vozi i sletio je s ceste, prvo u jarak, a zatim i preko njega. Da je Cresswell zatrokirao, možda bi sve još bilo i dobro. Ali motor je i dalje radio, i prasnuo mu je prvo jedan klip, a zatim još dva, kao petarde na Dan nezavisnosti. Jedan od njih, pričao je stric Otto, odletio je ravno kroz njegova vrata, koja su se s treskom otvorila. Rupa je bila dovoljno velika da provučeš šaku kroz nju. Zastali su na polju punom kolovoskih zlatica. Imali bi krasan pogled na planinu White, samo da im vjetrobran nije bio prekriven uljem Diamond Gem.

To je bila posljednja slamka za McCutcheonov Cressvvell: više se nikad nije maknuo s tog polja. Ne da je to smetalo vlasnicima: vlasnici su, naravno, bili njih dvojica. Prilično otriježnjeni cijelim iskustvom, njih su dvojica izašli da pregledaju štetu. Nijedan ni drugi nije bio mehaničar, ali nisi morao biti mehaničar da vidiš kako se radi o smrtonosnoj rani. Stric Otto našao se pogođenim - ili je bar tako rekao mome ocu - i ponudio je da plati za kamion. George McCutcheon rekao mu je da ne bude glup. McCutcheon je, zapravo, bio u nekoj vrsti ekstaze. Bacio je jedan pogled na polje, pa pogled na planine, i zaključio kako je baš to mjesto gdje će izgraditi kuću za svoju mirovinu. Tako je rekao i stricu Ottu, tonom koji je obično rezerviran za vjersko preobraćenje. Zajedno su se pješice vratili do ceste i odstopirali vožnju do Castle Rocka u kamionu pekare

Cushman koji je slučajno prolazio onuda. McCutcheon je rekao mome ocu da je to bila Božja ruka na djelu - bio je tražio baš savršeno mjesto, a ono je stalno bilo tamo, na tome polje kraj kojeg su prolazili tri ili četiri puta tjedno, nikad ne bacivši ni pogled prema njemu. Ruka Božja, ponovio je, ne znajući da će dvije godine kasnije umrijeti na tome polju, zdrobljen pod prednjim krajem svoga vlastitog kamiona - kamiona koji je, kad je on umro, postao kamion strica Otta.

McCutcheon je pozvao Billyja Dodda da svoj tegljač prikači na Cresswella i povuče ga ukrug tako da bude okrenut prema cesti. Tako da ga, rekao je, vidi kad god prolazi onuda, i zna da će, kad ga Dodd opet zakači i odvuče do kraja, to biti zato da radnici mogu doći i iskopati mu rupu za podrum. On je bio pomalo sentimentalan, ali nije bio čovjek koji bi pustio da ga sentimentalnost omete u zaradi. Kad je godinu dana kasnije naišao skupljač otpada po imenu Baker i ponudio otkupiti Cresswellove kotače zajedno s gumama, jer su bili odgovarajuće veličine za njegov kamion, McCutcheon je ne trepnuvši uzeo njegovih dvadeset dolara. Sjetite se, bio je to čovjek koji je u to doba bio težak milijun dolara. Rekao je Bakeru i da pažljivo postavi kamion na blokove. Rekao je da ne želi proći kraz njega i vidjeti ga kako je na polju do bokova utonuo u sijeno i timijan i zlatice, kao neka stara olupina. Baker je tako i učinio. Godinu dana kasnije, Cresswell se skotrljao sa svojih blokova i zdrobio McCutcheona. Starci su s užitkom prepričavali tu priču, uvijek je završavajući govoreći kako se nadaju da je stari Georgie McCutcheon uživao u onih dvadeset dolara koliko je dobio za kotače.

Ja sam odrastao u Castle Rocku. Dok sam se ja rodio, moj otac je već skoro deset godina radio za Schencka i McCutcheona, a kamion, koji je postao kamion strica Otta zajedno sa svim ostalim što je McCutcheon posjedovao, bio je važan putokaz moga života. Moja majka kupovala je u Warren'su u Bridgtonu, a do njega se išlo Ulicom Crnog Henryja. I svaki put kad bismo išli, kamion je bio tamo, stojeći na tome polju s planinom White u pozadini. Više nije bio na blokovima - stric Otto je rekao da je jedna nesreća sasvim dovoljna - ali sama pomisao na ono što se dogodilo bila je dovoljna da dječačić u kratkim hlačama zadrhti.

Bio je tamo u ljeto; u jesen, dok su hrastovi i jaseni blještali poput baklji na ostala tri kraja polja; u zimi, ponekad zameten sve do ili preko izbuljenih farova, tako da je izgledao kao mastodont koji se bori s bijelim živim pijeskom; u proljeće, kad bi polje postalo močvara ožujskog blata i pitao bi se kako to da ne potone u zemlju. Da nije bilo podloge kostura čvrste stijene Mainea, upravo se to moglo i dogoditi. Tijekom svih godišnjih doba i godina, bio je tamo.

Čak sam jednom i bio u njemu. Moj otac je jednog dana stao kraj ceste dok smo bili na putu za sajam u Fryeburgu, uzeo me za ruku i poveo na polje. Moralo je to valjda biti 1960. ili 1961. godine. Bojao sam se kamiona. Čuo sam priče o tome kako je skliznuo naprijed i zdrobio partnera moga djeda. Čuo sam te priče u brijačnici, sjedeći tih poput miša iza časopisa Life koji još nisam znao čitati, slušajući kako muškarci razgovaraju o tome kako ga je zdrobilo, i kako se nadaju da je stari Georgie uživao u svojih dvadeset dolara koje je dobio za kotače. Jedan od njih - možda je to bio Billy Dodd, otac ludog Franka - rekao je da je McCutcheon izgledao kao "budneva koju je spljeskao kotač traktora". To mi je mjesecima progonilo misli... ali moj otac, naravno, nije imao pojma o tome.

Moj otac je samo mislio da bih možda rado sjeo u kabinu toga starog kamiona; vidio je kako gledam u njega kad god bismo tuda prolazili, i moju strepnju pogrešno protumačio kao divljenje, pretpostavljam.

Sjećam se zlatica, blistavo žutilo otupljeno listopadskom hladnoćom. Sjećam se sivog okusa zraka, malo gorkastog, malo oštrog, i srebrnastog izgleda uvele trave. Sjećam se ššššt-šššššt naših koraka. Ali najbolje se sjećam kako se kamion uzdizao, postajući sve veći i veći - zubato keženje njegovog hladnjaka, krvavo crvena boja, tupi pogled vjetrobrana. Sjećam se kako me preplavio strah, u valu hladnijem i sivljem od okusa zraka, kad je moj otac stavio ruke pod moja pazuha i podigao me u kabinu, govoreći: "Odvezi ga do

Portlanda, Quentine... gas do daske!" Sjećam se kako mi je zrak zujao kraj lica dok sam išao gore i gore, a onda je njegov čisti okus zamijenio zadah drevnog ulja Diamond Gem, napukle kože, mišjeg izmeta i... kunem se... krvi. Sjećam se kako sam nastojao ne zaplakati dok je moj otac nasmiješeno stajao kraj mene, uvjeren da mi je pružio silno uzbuđenje (što je bilo i točno, premda ne onako kako je on mislio. Tada sam bio posve uvjeren da će otići, ili bar okrenuti leđa, i da će me kamion naprosto pojesti - živog pojesti. A ono što ispljune izgledat će prožvakano i slomljeno i... i nekako eksplodirano. Kao bundeva koju je spljeskao kotač traktora.

Počeo sam plakati a moj otac, koji je bio jako dobar čovjek, spustio me i utješio i odnio me natrag do auta.

Nosio me na rukama, preko ramena, a ja sam gledao kako se kamion udaljava, stojeći tamo na polju, s prijetećim ogromnim hladnjakom, mračnom okruglom rupom kuda je navodno prošao klip koja je izgledala kao užasno pogrešno smještena očna duplja, i htio sam mu reći da sam namirisao krv, i da sam se zato rasplakao. Nisam mogao smisliti kako bih to učinio. Vjerojatno mi ionako ne bi povjerovao.

Kao petogodišnjak koji je još vjerovao u Djeda Mraza i zubić- vilu i Allamagoosaluma{34}, vjerovao sam isto tako i da su gadni, zastrašujući osjećaji koji su me preplavili kad me moj otac podigao u kabinu stigli od kamiona. Trebalo mi je dvadeset i dvije godine da zaključim kako nije Cressvvell ubio Georgea McCutcheona; to je učinio moj stric Otto.

Cresswell je bio važan putokaz u mom životu, ali pripadao je i svijesti cijeloga kraja. Ako ste nekome davali upute kako stići od Bridgtona do Castle Rocka, rekli biste im da će znati kako su na pravom putu ako ugledaju veliki stari crveni kamion kako sjedi s lijeve strane na polju sijena kakvih tri-tri i po kilometra nakon skretanja s 11-ice. Često bi se vidjelo turiste kako su parkirali na mekoj zemlji kraj ceste (a ponekad bi i zapeli u njoj, što je uvijek bilo jako smiješno) i slikaju se s planinom White i kamionom strica Otta u prednjem planu kako bi dobili pitoresknu perspektivu - dugo vremena, moj otac je Cresswell nazivao "Memorijalnim turističkim kamionom Trinity Hilla", ali nakon nekog vremenaje prestao. Do tad je opsesija strica Otta već postala previše jaka da bi to bilo smiješno.

Toliko o podrijetlu. A sad na tajnu.

Jedina stvar u koju sam apsolutno siguran jest da je on ubio McCutcheona. "Spljeskao ga kao bundevu", govorila je saga iz brijačnice. Jedan od njih je rekao: "Kladim se da je klečao pred tim kamionom i molio se k'o što se oni masni Arapini mole svom Alahu. Baš ga tako vidim. Bili su ludi, obojica, znate. Samo pogledajte kako je skončao Otto Schenck ako mi ne vjerujete. Ravno preko puta, u onoj kućici za koju je mislio da će je grad uzet' za školu, i lud k'o blatnjava slapa."

Ovo bi dočekalo kimanje glavama i mudri pogledi, jer tada su već svi smatrali da je stric Otto zbilja čudan - o, daa! - ali nitko od svih tih mudraca iz brijačnice nije smatrao da je ta slika - McCutcheon na koljenima pred svojim kamionom, "k'o oni masni Arapini koji se mole svom Alahu" - sumnjiva, a ne samo ekscentrična.

Ogovaranje je u malom gradu uvijek vruća roba; ljude se osuđuje kao lopove, nevjernike, lovokradice i varalice na temelju najtanjih dokaza i najluđih zaključaka. Često se, čini mi se, govorkanja započinju iz same čiste dosade - tako je većina romanopisaca opisivala male gradove, od Nathaniela Hawthornea do Grace Metalious - a većina tih govorkanja s proslava, iz špeceraja i iz brijačnica nekako su čudno naivna - kao da svi ti ljudi očekuju zlobu i plitkost, i čak će ih i izmisliti ako ih nema, ali stvarno i svjesno zlo im je ipak nezamislivo, čak i kad im lebdi ravno pred očima kao čarobni sag iz neke bajke onih masnih Arapina.

Kako znam da je on to učinio? pitat me. Samo zato što je on toga dana bio s McCutcheonom? Ne. Zbog kamiona. Zbog Cresswella. Kad ga je opsesija počela preuzimati, otišao je živjeti preko puta kamiona, u onoj kućici... premda je, u posljednjih nekoliko godina svog života, bio u smrtnoj stravi od kamiona nasukanog s druge strane ceste.

Mislim da je stric Otto odvukao McCutcheona na polje gdje je Cresswell sjedio na blokovima tako što je započeo razgovor o McCutcheonovim planovima za kuću. McCutcheon je uvijek bio voljan razgovarati o svojoj kući i sve bližoj mirovini. Partneri su dobili dobru ponudu od znatno veće kompanije - neću spomenuti ime, ali kad bih ga spomenuo, prepoznali biste ga - i McCutcheon ju je želio prihvatiti. Stric Otto nije. Među njima se još od proljeća vodila tiha borba oko te ponude. Mislim da je to neslaganje bilo razlog zašto se stric Otto odlučio riješiti svoga partnera.

Mislim da se moj stric možda pripremio za odsudni trenutak kroz dva poteza: kao prvo, potkopao je blokove koji su držali kamion u zraku, i drugo, stavio je nešto na tlo ili možda čak u tlo ravno pred prednjim krajem kamiona, tamo gdje će McCutcheon to vidjeti.

Što to? Ne znam. Nešto sjajno. Dijamant? Običan komad slomljenog stakla. Nije važno. Nešto što trepće i blješti na suncu. Možda ga McCutcheon uoči. Ako ne, možete biti sigurni da stric Otto pokazuje na bljesak. Što je to? pita, pokazujući rukom. Nemam pojma, govori McCutcheon i žuri do tamo da baci pogled.

McCutcheon pada na koljena pred Cresswellom, kao neki od onih masnih Arapina koji se moli svome Alahu, pokušavajući iščeprkati predmet iz tla, dok se moj stric nehajno šetucka do stražnjeg dijela kamiona. Jedan dobar udarac, i srušio se, drobeći McCutcheona u palačinku. Spljeskavši ga kao bundevu.

Pretpostavljam da je on bio previše pirat po naravi da bi tako lako umro. U svojoj mašti, vidim ga kako leži prikliješten pod nagnutom njuškom Cresswella, krv mu suklja iz nosa i usta i ušiju, lice mu je blijedo kao papir, oči tamne, moli moga strica da ode po pomoć, da hitno ode po pomoć. Moli... zatim preklinje... i konačno proklinje moga strica, obećavajući mu da će ga dohvatiti, ubiti, dokrajčiti... a moj stric stoji tamo, gledajući, s rukama u džepovima, dok sve ne završi.

Nedugo nakon McCutcheonove smrti, moj stric je počeo činiti stvari koje su mudraci iz brijačnice isprva opisivali kao čudne... onda kao sumanute... a onda kao "prokleto uvrnute". Stvari koje su ga na kraju dovele do procjene izrečene živopisnim jezikom brijačnice, "lud k'o slapa u blatu", to je stiglo s vremenom - ali činilo se da gotovo nitko ne sumnja kako je njegovo čudno ponašanje počelo otprilike u vrijeme kad je umro George McCutcheon.

Godine 1965., stric Otto izgradio je malu jednosobnu kuću preko puta kamiona. Puno se nagađalo oko toga što bi stari Otto Schenck mogao spremati tamo gore na Crnom Henryju kod Trinity Hilla, ali svi su se iznenadili kad je stric Otto dovršio izgradnju naručivši od Chuckijea Bargera da je oboji kričavo crveno i zatim objavivši da je to dar za grad - krasna nova školska zgrada, rekao je, a tražio je samo da je nazovu po njemu i njegovom pokojnom partneru.

Vijećnici Castle Rocka bili su zaprepašteni. Kao i većina ostalih. Skoro svi u Rocku išli su u takvu jednosobnu školu (ili su bar tako mislili, što se svodi na više-manje istu stvar). Ali sve jednosobne škole iščezle su iz Castle Rocka do 1965. godine. Posljednja od njih, škola Castle Ridge, zatvorena je godinu dana ranije. Sad je to Steveov Pizzaville, na Cesti 117. Dotad je grad već imao osnovnu školu od stakla i betona s druge strane gradskog parka, i lijepu novu srednju školu u Ulici Carbine. Kao posljedica te ekscentrične ponude, stric Otto je jednim korakom prešao iz "čudan" u "prokleto uvrnut".

Vijećnici su mu poslali pismo (ni jedan od njih nije se baš usuđivao osobno otići do njega) izražavajući svoju toplu zahvalnost, i nadajući se da će i u buduće misliti na grad, ali odbijajući malu školu s obrazloženjem da su obrazovne potrebe gradske djece već sasvim dobro riješene. Stric Otto je nevjerojatno pobjesnio. I u buduće misliti na grad? grmio je mome ocu. Mislit će on na njih, naravno, ali ne onako kako su oni mislili. Nije on jučer pao s kola sa sijenom. On zna razlikovati popa od boba. A ako se oni hoće s njim natjecati u pišanju, otkrit će da on može pišati kao divlja mačka koja je polokala bačvu piva.

"I što sad?" upitao ga je moj otac. Sjedili su za kuhinjskim stolom u našoj kući. Moja majka je svoj šivaći pribor odnijela gore. Rekla je da ne voli strica Otta; rekla je da smrdi kao čovjek koji se kupa jednom mjesečno, bio prljav ili ne bio - "a tako je bogat", uvijek bi dodala i šmrknula. Mislim da joj je njegov smrad doista smetao, ali isto tako mislim i da ga se bojala. Do 1965. godine, stric Otto nije se više samo ponašao, već je počeo i izgledati prokleto uvrnuto. Išao je uokolo odjeven u zelene radne hlače učvršćene tregerima, termalnu potkošulju, i velike žute radničke cipele. Oči su mu počele kolutati u čudnim smjerovima dok bi govorio.

"Ha?"

"Što ćeš sad učiniti s tom kućom?"

"Živjet ću u vukojebini", odrezao je stric Otto, i tako je i učinio.

Priča o njegovim kasnijim godinama ne zahtijeva puno riječi. Patio je od one bijedne vrste ludila kakve se često vidi opisane u jeftinim tabloidima. Milijunaš umro od pothranjenosti u potkrovnom stanu. Gospođa s vrećicama je bila bogata, otkrivaju bankovni zapisi. Zaboravljeni bankovni tajkun umire u osami.

Uselio se u malu crvenu kuću - u kasnijim godinama izblijedila je do tupe, isprane ružičaste - već sljedećeg tjedna. Ništa što je moj otac rekao nije ga moglo odgovoriti od toga. Godinu dana kasnije, prodao je posao iako je, vjerujem, počinio ubojstvo da ga zadrži. Njegove ekscentričnosti su se umnožile, ali njegov smisao za posao nije ga napustio, i ostvario je lijepu dobit - fantastična bi možda bila bolja riječ.

I tako je živio moj stric Otto, vrijedan možda i sedam milijuna dolara, u toj sićušnoj kućici u Ulici Crnog Henrvja. Njegova kuća u gradu bila je zaključana i zatvorena. Dotad je već prošao od "prokleto uvrnut" do "lud k'o slapa u blatu". Sljedeći korak opisuje se jednoličnijim, manje slikovitim, ali zlokobnijim izrazom: "možda opasan". Nakon njega uglavnom slijedi smještaj u bolnici.

Na svoj način, stric Otto postao je isto toliko prepoznatljiv putokaz kao i kamion preko puta, premda sumnjam da je bilo koji turist ikad poželio njega slikati. Pustio je bradu, koja je izrasla više žuta nego sijeda, kao da ju je zarazio nikotin njegovih cigareta. Postao je jako debeo. Obrazi su mu se objesili sve do naboranih ovratnika punih prljavštine. Ljudi su ga često znali vidjeti kako stoji na vratima svoje čudne kućice, samo nepokretno stoji tamo, gledajući cestu, i preko ceste.

Gledajući u kamion - u svoj kamion.

Kad je stric Otto prestao dolaziti u grad, moj se otac brinuo da ne umre od gladi. Svakog tjedna mu je donosio namirnice, i plaćao za njih iz vlastitog džepa, jer mu stric Otto nikad nije vraćao taj novac - valjda mu to nije palo na pamet. Tata je umro dvije godine prije strica Otta, čiji je novac na kraju otišao šumarskom odjelu Sveučilišta Maine. Koliko čujem, oduševili su se time. S obzirom na svotu, imali su i zašto.

Kad sam ja 1972. godine dobio vozačku dozvolu, često sam mu dovozio tjedne namirnice. Stric Otto me isprva promatrao stisnutim, sumnjičavim pogledom, ali nakon nekog vremena počeo se otopljavati. Tri godine kasnije, 1975., prvi put mi je rekao da se kamion šulja prema kući.

Ja sam u to doba već i sam bio na Sveučilištu Maine, ali preko ljeta sam bio kod kuće, i vratio sam se staroj navici odvoženja tjednih namirnica stricu Ottu. On je sjedio za svojim stolom, pušeći, promatrajući me kako spremam konzerve i slušajući moje blebetanje. Činilo mi se da je možda zaboravio tko sam; ponekad bi mu se to dogodilo... ili se bar tako pretvarao. A jednom me prestravio doviknuvši kroz prozor "Jesi to ti, George?" dok sam ja prilazio kući.

No toga dana, u srpnju 1975. godine, prekinuo je trivijalnu priču koju sam pričao i upitao, s oštrom naglošću: "Što ti misliš o onom kamionu, Quentin?"

Ta me naglost prestrašila i natjerala na iskren odgovor: "Kad mi je bilo pet godina, upišao sam se u gaće u njegovoj kabini", rekao sam. "Mislim da bih se opet upišao i kad bih sad sjeo u njega."

Stric Otto smijao se dugo i glasno. Ja sam se okrenuo i zapanjeno se zagledao u njega. Nisam se mogao sjetiti da sam ga ikad prije čuo kako se smije. Završilo je s dugim napadajem kašlja od kojeg su mu obrazi jarko porumenili. Onda me pogledao, blistavih očiju.

"Približava se, Quent", rekao je.

"Što, striče Otto?" upitao sam. Mislio sam da je opet zbunjujuće preskočio sjedne teme na drugu, kao što je često činio - možda je mislio da se približava Božić, ili kraj stoljeća, ili povratak Krista kralja.

"Onaj jebeni kamion", rekao je, promatrajući me s onim mirnim, uskim, povjerljivim izrazom koji mi se baš i nije sviđao. "Svake godine je sve bliže."

"Zbilja?" upitao sam oprezno, misleći kako je to posve nova i izrazito neugodna pomisao. Bacio sam pogled prema Cresswellu, koji je stajao preko puta ceste okružen sa svih strana sijenom i s planinom White u pozadini... i na jedan kratak trenutak doista se činio bližim. Onda sam trepnuo i iluzija je nestala. Kamion je bio gdje i uvijek, naravno.

"O, daa", rekao je. "Pomalo se približi svake godine."

"Ovaj, možda ti trebaju naočale. Ja ne vidim nikakve razlike, ujače Otto."

"Naravno da ne vidiš!" odreže on. "Ne vidiš ni kako ti se mala kazaljka pomiče na satu, zar ne? Jebena stvar se pomiče presporo da bi se to vidjelo... osim ako je stalno gledaš. Kao što ja gledam taj kamion." Namignuo mi je, a ja sam zadrhtao.

"Zašto bi se micao?" upitao sam.

"Hoće mene, eto, zato", rekao je. "Taj kamion stalno misli na mene. Jednog dana će provaliti ovamo, i to će biti kraj. Pregazit će me kao što je pregazio Maca, i to će biti kraj."

To me jako prestrašilo - najviše od svega prestrašio me njegov razumni ton, čini mi se. A mladi na strah obično odgovaraju cinizmom ili nekom drugom vrstom humora. "Ako te to smeta, striče Otto, možda bi se trebao preseliti natrag u svoju kuću u gradu", rekao sam, a po mome tonu nikad ne biste pogodili da su mi leđa bila prepuna žmaraca.

Pogledao je mene... pa kamion preko ceste. "Ne mogu, Quentin", rekao je. "Ponekad čovjek naprosto mora ostati na jednom mjestu i čekati da ga sustigne."

"Čekati što, striče Otto?" upitao sam, premda mi se činilo da sigurno misli na kamion.

"Sudbina", rekao je, i opet je namignuo... ali djelovao je prestrašeno.

Moj otac se 1979. godine razbolio, bolest bubrega koja je djelovala kao da se situacija popravlja sve do nekoliko dana prije nego što ga je konačno ubila. Tijekom više posjeta bolnici ujesen te godine, moj otac i ja razgovarali smo o stricu Ottu. Moj je otac gajio određene sumnje o tome što se možda doista dogodilo 1955. godine - blage sumnje koje su postale osnova za moje znatno ozbiljnije sumnje. Moj otac nije imao pojma o tome kako je opsjednutost strica Otto onim kamionom postala ozbiljna i duboka. Ja jesam. Stajao bi na vratima skoro po cijeli dan, gledajući u njega. Gledajući ga kao čovjek koji bulji u svoj sat kako bi vidio kretanje male kazaljke.

Do 1981. godine, stric Otto je izgubio i ono malo mozga što mu je ostalo. Siromašniji čovjek bi već godinama ranije završio u ludnici, ali milijuni u banci mogu vam u malom gradu izbrisati jako puno ludila - osobito ako dovoljno ljudi smatra da bi u luđakovoj oporuci moglo biti i nečega za gradske vlasti. Čak i tako, do 1981. ljudi su već počeli ozbiljno razgovarati o tome da se strica Otta negdje smjesti za njegovo vlastito dobro. Taj bezličan, smrtonosni izraz "možda opasan" počeo je zamjenjivati "lud k'o slapa u blatu". Počeo je vrludati po vani i pišati kraj ceste umjesto da se odšeće do šume gdje je imao zahod. Ponekad bi šakom prijetio Cresswellu dok se olakšavao, i više ljudi koji su prošli cestom u autima pomislilo je da stric Otto šakom prijeti njima.

Kamion sa slikovitom planinom White u pozadini je bio jedno; stric Otto koji piša kraj ceste s tregerima obješenim do koljena bio je nešto sasvim drugo. To nije bila turistička atrakcija.

Ja sam dotad već više hodao u poslovnim odijelima nego u trapericama koje su me pronijele kroz studij kad bih nosio tjedne zalihe namirnica stricu Ottu - ali još uvijek sam ih donosio. Također sam ga pokušavao uvjeriti da mora prestati obavljati nuždu kraj ceste, bar ljeti, kad bi ga mogao vidjeti bilo tko iz Michigana, Missourija, ili Floride tko slučajno prolazi onuda.

Nisam mogao doprijeti do njega. Nije se mogao brinuti za takve sitnice kad je morao brinuti za kamion. Njegova zabrinutost zbog Cresswella postala je manija. Sad je tvrdio da je s njegove strane ceste - zapravo, da mu je ravno u dvorištu.

"Sinoć sam se probudio negdje oko tri, a on je bio tamo, ravno ispred prozora, Quentine", rekao je. "Vidio sam ga tamo, mjesečina se odsijavala s vjetrobrana, ni dva metra od mjesta gdje sam ležao, i srce mi je skoro stalo. Skoro je stalo, Quentin."

Odveo sam ga van i pokazao mu da je Cresswell još uvijek gdje je uvijek i bio, preko ceste, u polju gdje je McCutcheon imao namjeru graditi. Nije koristilo.

"To ti samo vidiš, mali", rekao je s divljim i beskrajnim prezirom, dok mu se u ruci tresla cigareta a oči kolutale. "To ti samo vidiš."

"Striče Otto", rekao sam, pokušavajući biti duhovit, "što vidiš, to dobiš." Kao da me nije ni čuo.

"Seronja me skoro dohvatio", prošaptao je. Mene je prošla jeza. Nije izgledao ludo. Bijedno, da, i prestravljeno, nedvojbeno... ali ne ludo. Načas sam se sjetio svoga oca kako me podiže u kabinu toga kamiona. Sjetio sam se mirisa ulja i kože... i krvi. "Zamalo me dohvatio", ponovio je.

A tri tjedna kasnije, i jest.

Ja sam ga pronašao. Bila je srijeda navečer, i izašao sam s dvije vrećice namirnica na stražnjem sjedalu, kao što sam činio skoro svake srijede uvečer. Bila je vruća, sparna večer. Svako toliko, u daljini bi zagrmjela grmljavina. Sjećam se kako sam bio nervozan dok sam se spuštao Ulicom Crnog Henryja u svome Pontiacu, nekako uvjeren da će se nešto dogoditi, ali pokušavajući uvjeriti samog sebe da je to samo nizak tlak zraka.

Prošao sam zadnji zavoj, i taman kad mi je pogled pao na kućicu moga strica, doživio sam nevjerojatnu halucinaciju - načas mi se učinilo da je taj prokleti kamion doista u njegovom dvorištu, krupan i velik sa svojom crvenom bojom i istrunulim daskama na bokovima. Krenuo sam zakočiti, ali prije nego što mi se noga uopće spustila na pedalu kočnice, zateptao sam i iluzija je nestala. Ali znao sam da je stric Otto mrtav. Nije bilo truba, ni blještavih svjetala; samo ta jednostavna spoznaja, kao što znaš gdje se nalazi koji komad namještaja u poznatoj sobi.

Užurbano sam parkirao u njegovom dvorištu i izašao, krenuvši prema kući ni ne potrudivši se da uzmem namirnice.

Vrata su bila otvorena - nikad ih nije zaključavao. Jednom sam ga pitao o tome, a on mi je objasnio, strpljivo, kao što bi bolno očitu činjenicu objasnio zaostalom dječaku, da zaključavanje vrata ne bi Cressvwella zadržalo vani.

Ležao je na svome krevetu, s lijeve strane jedine prostorije - njegova je kuhinjica bila smještena s desna. Ležao je u svojim zelenim hlačama i termalnoj potkošulji, otvorenih, staklastih očiju. Mislim da je bio mrtav manje od dva sata. Nije bilo muha ni smrada, premda je dan bio naporno vruć.

"Striče Otto?" rekao sam tiho, ne očekujući odgovor - nećeš iz čiste zabave tako ležati na krevetu otvorenih očiju i otvorenih usta. Ako sam išta osjetio, bilo je to olakšanje. Gotovo je.

"Striče Otto?" prišao sam mu. "Striče -"

Stao sam, po prvi puta vidjevši kako je donji dio njegovog lica izgledao čudno iskrivljeno - kako natečeno i iskrivljeno. Po prvi puta vidjevši da mu oči nisu samo buljile već se i izbuljile iz duplji. Ali nisu gledale prema vratima ni prema stropu. Bile su okrenute prema prozorčiću iznad njegova kreveta.

Sinoć sam se probudio oko tri a on je bio tamo, točno pod mojim prozorom, Quentin. Zamalo me dohvatio.

Spljeskalo ga kao bundevu, čuo sam kako govori jedan od mudraca iz brijačnice dok sam sjedio i pretvarao se da čitam časopis Life osjećajući mirise Vitalisa i krem-ulja od poljskog cvijeća.

Zamalo me dohvatio, Quentin.

Ovdje se osjećao neki smrad - ne po brijačnici, i ne samo smrad prlj avog starca.

Smrdjelo je uljasto, kao u garaži.

"Striče Otto?" šapnuo sam, i dok sam prilazio krevetu na kojem je ležao, činilo mi se da osjećam kako se smanjujem, ne samo po veličini već i po godinama... opet mi je dvadeset, petnaest, deset, osam, šest... i konačno pet. Vidio sam svoju drhtavu malu ruku kako se pruža prema njegovom otečenom licu. Kad ga je moja ruka dotakla, približivši se njegovom licu, podigao sam pogled, a prozor je bio ispunjen blještavim vjetrobranom Cresswella- i premda je to bilo samo na čas, mogao bih se zakleti na Bibliju da to nije bila halucinacija. Cresswell je bio tamo, na prozoru, ni dva metra od mene.

Stavio sam prste na jedan obraz strica Otta, palac na drugi, želeći ispitati tu čudnu oteklinu, valjda. Kad sam ugledao kamion na prozoru, ruka mi se pokušala stisnuti u šaku, zaboravivši da je ovijena oko brade mrtvaca.

U tome času, kamion je nestao s prozora kao dim - ili kao duh, što je valjda i bio. Istoga časa, začuo sam odvratan pljuskavi zvuk. Vrela tekućina ispunila mi je ruku. Spustio sam pogled, osjećajući ne samo meko meso i vlagu već i nešto čvrsto i uljasto. Spustio sam pogled, i tada sam počeo vrištati. Ulje je curilo iz usta i nosa strica Otta. Ulje je curilo iz uglova njegovih očiju kao suze. Ulje Diamond Gem - ono reciklirano koje se kupuje u plastičnim kontejnerima od dvadeset litara, ono koje je McCutcheon uvijek ulijevao u Cresswell.

Ali nije to bilo samo ulje: nešto mu je virilo iz usta.

I dalje sam vrištao ali neko se vrijeme nisam mogao pomaći, nisam mogao svoju zauljenu ruku maknuti s njegovog lica, nisam mogao skrenuti pogled od te velike masne stvari koja mu je virila iz usta - stvari koja je tako izobličila oblik njegova lica.

Konačno mi je paraliza popustila i pobjegao sam iz kuće, još uvijek vrišteći. Pretrčao sam preko dvorišta do svoga Pontiaca, bacio se unutra, i zbrisao odande. Namirnice namijenjene stricu Ottu skotrljale su se sa stražnjeg sjedala na pod. Jaja su se razbila.

- Bilo je pravo čudo što se nisam ubio tijekom prvih tri kilometra spustio sam pogled na brzinomjer i vidio da jurim s više od sto na sat. Stao sam i duboko disao sve dok nisam povratio kakvu-takvu kontrolu nad sobom. Počeo sam shvaćati da naprosto ne mogu ostaviti strica Otta onako kako sam ga našao: to bi uzrokovalo previše pitanja. Morat ću se vratiti natrag.

A, moram priznati, svladala me i određena prokleta znatiželja. Sad bih volio da nije, ili da sam joj se odupro; zapravo, sad bih volio da sam ih pustio neka postavljaju sva pitanja koja im padnu na pamet. Ali jesam se vratio. Stajao sam pred njegovim vratima kakvih pet minuta - stajao sam na otprilike istom mjestu i u otprilike istom položaju u kojem je i on tako često i tako dugo stajao, gledajući u kamion. Stajao sam tamo i došao do sljedećeg zaključka: kamion s druge ceste promijenio je položaj, makar malo.

Onda sam ušao unutra.

Prvih nekoliko muha je kružilo i zujalo oko njegovog lica. Vidio sam uljaste otiske na njegovim obrazima: palac na lijevom, tri prsta na desnom. Nervozno sam bacio pogled prema prozoru iza kojeg se prijeteće pomolio Cresswell... a onda sam prišao krevetu. Izvadio sam maramicu i obrisao otiske svojih prstiju. Onda sam posegnuo i otvorio usta strica Otta.

Iz njih je ispala svjećica marke Champion - jedna od onih starinskih, maksimalno izdržljivih, velika skoro kao šaka cirkuskog snagatora.

Uzeo sam je sa sobom. Sad bih volio da nisam to učinio ali, naravno, tada sam bio u šoku. Sve bi to bilo puno milosrdnije kad ne bih imao stvarni predmet ovdje u svojoj radnoj sobi, gdje ga mogu gledati, ili ga podići i odmjeriti ga u ruci ako zaželim - starinska svjećica iz dvadesetih godina koja je ispala iz usta strica Otta.

Kad ne bi bila tamo, da je nisam ponio sa sobom iz njegove male jednosobne kuće kad sam po drugi put pobjegao iz nje, možda bih se mogao početi uvjeravati da je sve to - ne samo trentuak kad sam prošao zavoj i ugledao Cresswell pritisnut uza zid kućice kao ogroman crveni pas, već sve to - bila samo halucinacija. Ali tu je.

Stvarna je. Ima težinu. Kamion se svake godine sve više približava, rekao je, i sad se činilo da je u pravu... ali čak ni stric Otto nije imao pojma kako blizu Cresswell može stići.

Gradska je presuda bila da se stric Otto sam ubio napivši se ulja, i to je bilo čudo od tri dana u Castle Rocku. Carl Durkin, gradski pogrebnik i ne baš posebno šutljiv čovjek, rekao je da su liječnici koji su ga otvorili na autopsiji pronašli u njemu više od tri litre ulja... i to ne samo u želucu. Proželo mu je cijeli sustav. Svi u gradu pitali su se samo jedno: što je učinio s plastičnim kanisterom? Jer njega nikad nisu našli.

Kao što sam i rekao, većina vas koji čitate ove uspomene neće povjerovati u to... u najmanju ruku, osim ukoliko se i vama nije dogodilo nešto poput toga. Ali kamion je još uvijek tamo na polju... i, koliko god vam vrijedi, sve se to dogodilo

Jutarnje dostave (Mljekar br.1)

Zora je polako ispirala Ulicu Culver.

Svakome budnom unutra, noć je još bila crna, ali zora se zapravo na prstima šuljala uokolo već skoro pola sata. Na velikom javoru na uglu Culvera i Avenije Balfour, jedna crvena vjeverica je zatreptala i okrenula svoj nesanički pogled na usnule kuće. Na pola puta niz blok, jedan vrabac sletio je u ptičju kupku Mackenziejevih i zapljusnuo se bisernim kapima. Jedan mrav marširao je po odvodnom kanalu i naišao na sićušnu mrvicu čokolade u odbačenom omotu slatkiša.

Noćni povjetarac koji je šuškao lišćem i nadimao zastore sad je otišao kući. Javor na uglu ispustio je posljednji šuškavi drhtaj i ušutio, čekajući na punu uvertiru koja će uslijediti za ovim tihim prologom.

Crta blijedog svjetla obojala je istočno nebo. Tamni slavuj završio je noćnu smjenu, a sjenice su se nesigurno probudile, još uvijek stidljive, kao da se boje same pozdraviti dan.

Vjeverica je nestala u ispucanoj rupi na rašljama javora.

Vrabac je dolepršao do ruba kupke i zastao.

I mrav je zastao nad svojim blagom, kao knjižničar koji proučava folio izdanje.

Ulica Culver tiho je drhtala na osunčanom rubu planeta - onoj pokretnoj ravnoj crti koju astronomi nazivaju terminatorom.

Neki zvuk se tiho podigao u daljini, neprimjetno rastući sve dok se nije činilo da je oduvijek tamo, skriven pod većom bukom noći koja je tako nedavno prošla. Rastao je, postajao sve jasniji, i postao pristojno prigušen motor kamiona s mlijekom.

Skrenuo je s Balfoura na Culver. Bio je to fini kamion prljavobijele boje s crvenim slovima na bokovima. Vjeverica je iskočila iz raspucanog ulaza svoje rupe kao jezik, pogledala kamion, a onda ugledala trunku koja se činila kvalitetnim materijalom za gnijezdo. Požurila je za njim niz stablo s glavom prema dolje. Vrabac je odletio. Mrav je ponio koliko je mogao od čokolade i krenuo prema svome mravinjaku.

Sjenice su počele glasnije pjevati.

U sljedećem bloku zalajao je pas.

Slova na bokovima kamiona za mlijeko su ispisivala: "MLJEKARSTVO CRAMER" Bila je nacrtana boca mlijeka, a ispod nje: NAŠA SPECIJALNOST SU JUTARNJE DOSTAVE!

Mljekar je nosio plavo-sivu uniformu i naheren šešir. Iznad džepa mu je zlatnim koncem pisalo ime: SPIKE. Zviždukao je preko ugodnog klokotanja boca na ledu iza njega.

Zaustavio je kamion kraj pločnika kuće Mackenzieja, uzeo nosiljku za mlijeko s poda kraj sebe, i izašao na pločnik. Načas je zastao onjušiti zrak, svjež i nov i beskrajno tajanstven, a onda je snažno zakoračio na prilaz kućnim vratima.

Na ormarić za pisma bio je magnetom u obliku rajčice pričvršćen mali kvadrat bijelog papira. Spike je pročitao što piše na njemu, pažljivo i polako, kao što bi čitao poruku pronađenu u staroj boci prekrivenoj solju.

1 l mlijeka 1 vel. vrhnj 1 sok nrnč.

Hvala

Nella M.

Mljekar Spike zamišljeno je pogledao svoju nosiljku, spustio je, i iz nje izvukao mlijeko i vrhnje. Opet je pogledao papirić, podigao rajčicu-magnet da se uvjeri kako nije propustio neku točku, zarez ili crticu koja bi promijenila stanje stvari, kimnuo, vratio magnet, podigao nosiljku, i vratio se kamionu.

Stražnji dio kamiona za mlijeko bio je vlažan i crn i hladan. U njegovom zraku osjećao se utonuo, zemljani miris. Nije se dobro slagao s mirisom mliječnih proizvoda. Naranča je bila iza beladone. Uzeo je kartonski paket s leda, opet kimnuo, i vratio se na prilaz. Stavio je kartonski paket soka zajedno s mlijekom i vrhnjem i vratio se svome kamionu.

Nedaleko odatle, zviždaljka je označila pet sati u industrijskoj praonici u kojoj je radio Spikeov stari prijatelj Rocky. Pomislio je na Rockyja koji zuri u kotače svoje praonice u zaparenoj, zagušljivoj vrelini, i nasmiješio se. Možda se kasnije vidi s Rockyjem. Možda večeras... kad završi dostave.

Spike je pokrenuo kamion i odvezao se dalje. Na vrpci od skaja obješenoj o krvlju zamrljanu kuku za meso koja se spuštala sa stropa kabine visio je mali tranzistorski radio. Uključio ga je, i tiha glazba stvorila je kontrapunkt njegovom motoru dok je prilazio kući McCarthyjevih.

Poruka gđe McCarthy bila je gdje i uvijek, ugurana u prorez za pisma. Bila je kratka i jasna: Čokolada

Spike je izvukao svoju olovku, preko poruke napisao: Isporuka izvršena; i progurao je kroz prorez za pisma. Onda se vratio do kamiona. Čokoladno mlijeko bilo je složeno u dva hladnjaka na samom kraju, pri ruci od stražnjih vrata, jer se u lipnju jako dobro prodavalo. Karton je naravno bio smeđe boje, a sretno dijete skakutalo je iznad natpisa koji je potrošače obaviještavao kako je u pitanju CRAMER MLIJEČNI NAPITAK ZDRAV I UKUSAN POSLUŽITE GA TOPLOG ILI HLADNOG DJECA ĆE GA OBOŽAVATI!

Stavio je prazni karton povrh sanduka s mlijekom. Onda je odmaknuo krhotine leda u stranu sve dok nije ugledao staklenku od majoneze. Tarantula se micala, ali sporo. Hladnoća ju je omamila. Spike je odvrnuo poklopac staklenke i prevrnuo je iznad otvorenog kartona. Tarantula se slabašno pokušala uspeti natrag uz glatke staklene stijenke staklenke, ali nije nimalo uspjela. Upala je u prazan karton čokoladnog mlijeka uz debelo plop. Mljekar je pažljivo zatvorio karton, stavio ga u svoju nosiljku, i požurio uz prilaz McCarthyjevih. Pauci su mu bili najdraži, i pauci su mu bili najbolji, pa makar to sam govorio. Dan kad bi mogao dostaviti pauka bio je Spikeu sretan dan.

Dok je polako napredovao po Culveru, simfonija zore se nastavila. Biserna crta na istoku propustila je pred sve snažnijim bljeskom ružičaste, isprva jedva vidljive, a zatim užurbano sjajne, sve do grimiza koji se skoro odmah počeo pretapati u ljetno plavetnilo. Prve zrake sunca, lijepe kao crtež u dječjoj bilježnici za vjeronauk, sad su čekale svoj nastup.

Kod kuće Webberovih, Spike je ostavio bocu univerzalnog vrhnja ispunjenog kiselinom u gelu. Kod Jennera je ostavio pet litara mlijeka. Ovdje dečki rastu. Nikad ih nije vidio, ali otraga u dvorištu su imali kućicu na drvetu, a ponekad bi u dvorištu bilo bicikla i štapova za baseball. Kod Collinsovih, dvije litre mlijeka i karton jogurta. Kod gđice Ordway, karton sirutke začinjen beladonom.

- Niže niz blok, neka vrata su tresnula. G. Webber, koji je morao stići sve do centra grada, otvorio je rešetkasta vrata ograde i izašao mašući svojom aktovkom. Mljekar je pričekao osasti zvuk kretanja njegovog malog Saaba i nasmiješio se kad ga je čuo. Raznolikost je začin životu, voljela je reći Spikeova majka - Bog da joj dušu prosti! ali mi smo Irci, a Irci najviše vole krumpire bez ičega. Budi uredan u svemu, Spike, i bit ćeš sretan. I to je bila potpuna istina, otkrio je dok se kotrljao niz cestu života u svome urednom prljavobijelom kamionu za mlijeko.

Preostale su još samo tri kuće.

Kod Kincaidovih je pronašao ceduljicu na kojoj je pisalo "Danas ništa, hvala", i ostavio im začepljenu bocu za mlijeko koja je izgledala prazna ali je sadržavala smrtonosni plin cijanid. Kod Walkerovih je ostavio dvije litre mlijeka i pola litre slatkog vrhnja.

Dok je stigao do Mertonovih, na kraju bloka, zrake sunca su sjale kroz drveće i natapale izblijedjelo polje za školicu na pločniku koji je vodio kraj dvorišta Mertonovih.

Spike sa sagnuo, podigao nešto što je djelovalo kao prilično prokleto dobar kamen za školice - s jedne strane pljosnat - i bacio ga. Kamenčić je pao na crtu. Stresao je glavom, nasmiješio se, i krenuo prilazom, zviždućući.

Lagani povjetarac donio mu je miris industrijskog sapuna za praonice, i opet ga podsjetio na Rockyja. Bio je sve sigurniji da će vidjeti Rockyja. Večeras.

Ovdje ne ceduljica bila pričvršćena za stalak za novine na kući

Mertonovih:

Otkazano

Spike otvori vrata i uđe.

Kuća je bila hladna kao grobnica i bez namještaja. Bila je gola, ogoljena do zidova. Čak je i štednjak u kuhinji nestao; vidio se svjetliji dio linoleuma tamo gdje je nekad stajao.

U dnevnoj sobi, svaki trag tapeta uklonjen je sa zidova. Luster je skinut sa središnjeg svjetla. Žarulja je pregorjela, crna. Ogromna mrlja osušene krvi prekrivala je dio jednog zida. Izgledala je kao mrlja od tinte kakve koriste psihijatri. U tom krateru bila je potamnjela gvalja kose, par komadića kosti.

Mljekar je kimnuo glavom, opet izašao, i načas zastao na pragu. Bit će lijep dan. Nebo je već bilo plavije nego oči novorođenčeta, i iscrtkano nevinim malim oblacima vedrine... onima koje igrači baseballa nazivaju "anđelima".

Izvukao je ceduljicu iz držača za novine i zgužvao je u lopticu. Stavio ju je u lijevi prednji džep svojih bijelih mljekarskih hlača.

Vratio se natrag do svoga kamiona, nogom odgurnuvši kamen s polja za školice u jarak. Mljekarski kamion se zadrmusao oko ugla i nestao.

Dan je postao svjetliji.

Jedan dječak je istrčao iz kuće, nasmiješio se nebu, i unio mlijeko.

Veliki kotači: priča o praoničkoj igri (Mljekar br. 2)

Rocky i Leo, obojica pijani kao posljednji gospodari stvaranja, polako su kružili niz Ulicu Culver, pa onda po Aveniji Balfour, prema Crescentu. Ugurali su se u Rockyjev Chrysler iz 1957. Između njih, s pijanom pažnjom položen u ravnotežu na čudovišnu grbu Chryslerovog mjenjača, sjedio je sanduk piva Iron City. Bio im je to drugi sanduk te večeri - večer je zapravo počela u četiri popodne, kraj radnog vremena u praonici.

"Sranje kroz granje!" rekao je Rocky zaustavljajući se na treptanje crvenog svjetla iznad križanja Avenije Balfour i Autoceste 99. Nije gledao promet ni u jednom smeru, ali jest bacio prepredeni pogled iza njih. Dopola puna limenka I.C.-a, ukrašena šarenom slikom Terryja Bradshawa{35}, ležala mu je među nogama. Potegnuo je, a onda skrenuo lijevo na 99-icu. Mjenjač je gusto zastenjao kad su truckavo krenuli u drugoj brzini. Chrysler je prije kakva dva mjeseca izgubio prvu brzinu.

"Daj mi granje pa ću ti se posrati kroz njega", reče Leo ljubazno.

"Koliko je sati?"

Leo je podigao svoj sat sve dok nije skoro dotakao vrh svoje cigarete, a onda je puckao kao lud sve dok nije uspio pročitati. "Skoro osam."

"Sranje kroz granje!" Prošli su kraj znaka na kojem je pisalo PITTSBURGH 44

"Nitko ti neće registrirati ovu bebicu iz Detroita", reče Leo. "Bar ne nitko pametan."

Rocky je stigao do treće brzine. Mjenjač je zastenjao sam za sebe, a Chrysler je počeo iskazivati automobilski ekvivalent epileptičkog napada tipa petit mal. Trzaj je konačno prošao, a brzinomjer se iscrpljeno popeo do šezdeset i pet kilometara. Tamo se kako-tako održavao.

Kad su došli do križanja Autoceste 99 i Ulice Devon Stream (Devon Stream je predstavljao granicu između općina Crescent i Devon dužinom od kakvih dvanaest kilometara) Rocky je skrenuo skoro kao da mu je to tek tada palo na pamet - premda se možda čak i tada neko sjećanje na starog Drvenog Čarapu počelo pomaljati duboko dolje u onome što je kod Rockyja služilo kao podsvijest.

On i Leo vozili su se više-manje nasumce sve otkako su otišli s posla. Bio je posljednji dan lipnja, a inspekcijska naljepnica na Rockyjevom Chrysleru prestat će vrijediti sutra točno u 00.01. Četiri sata od ovog trenutka. Niti četiri sata od ovog trenutka. Rockyju je taj događaj bio skoro previše bolan da bi razmišljao o njemu, a Leu se živo fućkalo. Nije bio njegov auto. Osim toga, popio je dovoljno pive Iron City da dosegne stanje duboke cerebralne paralize.

Ulica Devon vijugala je kroz jedini dobro pošumljeni dio Crescenta. Velike gomile grabova i hrastova naguravale su se s obje strane, bujne i žive i pune pokretnih sjenki kad se noć počela spuštati nad jugozapadnu Pennsylvaniju. Područje se, zapravo, nazivalo Šuma Devon. Dobilo je veliko početno slovo nakon mučenja i ubojstva jedne mlade djevojke i njenog dečka 1968. godine. Par se parkirao negdje ovdje, i pronađen je u dečkovom Mercuryju iz 1959. Mere je imao sjedala pokrivena pravom kožom i veliki kromirani ukras na haubi. Putnici su pronađeni na stražnjem sjedalu. I na prednjem, i u prtljažniku, i u odjeljku za rukavice. Ubojica nikad nije pronađen.

"Nadam se da nam moj benzinski pijanac neće zatrokirati negdje ovdje", rekao je Rocky. "Sad smo na sto kilometara od bilo čega."

"Pizdarija." Ta zanimljiva riječ u zadnje vrijeme dospjela je u top-četrdeset u Leovom rječniku. "Tamo ti je grad, točno tamo."

Rocky uzdahne i otpije iz svoje limenke piva. Sjaj baš nije bio grad, ali klinac je bio dovoljno blizu da se ne isplati svađati. Bio je to novi shopping-centar. Ta silno snažna fluorescentna svjetla stvarno su jako blještala. Gledajući u tom smjeru, Rocky je autom prešao na lijevu stranu ceste, vratio se natrag, skoro zašao u desni jarak, i konačno se vratio u svoju traku.

"Ups", rekao je.

Leo se podrignuo i zagrgljao.

Zajedno su radili u Praonici New Adams još od rujna, kad je Leo dobio mjesto Rockyjevog pomoćnika za pranje. Leo je bio mladić od dvadeset i dvije godine, glodavačkog lica, koji je djelovao kao da mu se u budućnosti sprema podosta vremena u zatvoru. Tvrdio je da od plaće na stranu stavlja dvadeset dolara tjedno kako bi kupio rabljeni Kawasaki motocikl. Govorio je da će na tom motoru otići na zapad kad stigne hladno vrijeme. Leo je prošao kroz ukupno dvanaest poslova otkako se rastao od akademskog svijeta čim je stigao do minimalne dobi od šesnaest godina. U praonici mu se sasvim sviđalo. Rocky ga je učio o različitim ciklusima pranja, a Leo je vjerovao da konačno Stiče Vještinu koja će mu dobro doći kad stigne do Flagstaffa.

Rocky, stariji i iskusniji, radio je u New Adamsu već četrnaest godina. Njegove ruke, nalik duhovima i izblijedile dok je okretao volan, to su i dokazivale. Odslužio je četiri mjeseca zbog nošenja skrivenog oružja{36} 1970. godine. Njegova žena, tada balonasto trudna s njihovim trećim djetetom, objavila je: 1) da dijete nije njegovo, Rockyjevo, već mljekarevo dijete, i da 2) želi razvod, zbog mentalne okrutnosti.

Dvije stvari u vezi sa tom situacijom natjerale su Rockyja na nošenje skrivenog oružja: 1) dobio je rogove; i 2) dobio je rogove od za-boga-miloga mljekara, tipa pastrvastih očiju i duge kose po imenu Spike Milligan. Spike je vozio za mljekaru Cramer.

Mljekar, za ime Boga premiloga! Mljekar, i možeš li umrijeti? Možeš li jednostavno jebeno leći u jarak i umrijeti! Čak i Rockyju, koji nikad nije napredovao puno dalje od čitanja Fleerovih stripova koji su bili zamotani oko žvakaćih guma koje je neumorno žvakao na poslu, situacija je imala upadljive klasične tonove.

Kao posljedica, uredno je obavijestio svoju ženu o dvije činjenice: 1) ništa od razvoda, i 2) pripustit će veliku količinu dnevnog svjetla u utrobu Spikea Milligana. Kakvih deset godina prije toga kupio je pištolj kalibra .32, i povremeno ga koristio za pucanje na boce, limenke, i manje pse. Toga jutra je otišao iz svoje kuće na Ulici hrastova i krenuo prema mljekari, nadajući se da će uhvatiti Spikea kad dovrši svoje jutarnje dostave.

Rocky je usput zastao u taverni Četiri ugla da popije par piva - šest, osam, možda dvadeset. Bilo se teško sjetiti. Dok je pio, njegova žena je pozvala murju. Čekali su ga na uglu Hrastova i Balfoura. Rockyja su pretražili, a jedan murjak izvukao mu je 32-ojku iz poj asa.

"Mislim da ćeš na neko vrijeme na odmor, prijatelju", rekao mu je murjak koji je pronašao pištolj, i Rocky je točno to i učinio. Proveo je sljedeća četiri mjeseca perući plahte i jastučnice za Državu Pennsylvaniju. Tijekom toga razdoblja, njegova se žena razvela u Nevadi, a kad je Rocky izašao iz bajboka živjela je sa Spikeom Milliganom u stambenoj kući na Ulici Dakin, s ružičastim plamencem na tratini pred kućom. Osim njegovo dvoje starije djece (Rocky je još uvijek više-manje smatrao da su njegova), par je sad imao i novorođenče koje je imalo oči poput pastrve, točno kao i njegov tatica. A imali su i petnaest dolara tjedno kroz alimentaciju.

"Rocky, mislim da će mi pozliti od vožnje", reče Leo. "Možemo jednostavno stati i piti?"

"Moram dobiti naljepnicu za kola", reče Rocky. "To je važno. Čovjek ništa ne vrijedi ako nema kola."

"Nitko normalan ti neće ovo registrirati - već sam ti to rekao. Nema ni žmigavaca."

"Zatrepću ako istovremeno stisnem i kočnicu, a ako netko ne stisne kočnicu dok skreće, taj će se ionako prevrnuti."

"Prozor na ovoj strani je napukao."

"Spustit ću ga."

"Što ako ti inspektorant kaže da ga digneš da ga pogleda?"

"Taj ispit ću pasti kad dođem do njega", rekao je Rocky mirno. Izbacio je svoju limenku pive i uzeo novu. Ova nova je na sebi imala Franca Harrisa{37}. Po svemu sudeći, kompanija Iron City je ovog ljeta svirala najveće hitove Steelersa{38}. Otvorio je limenku. Pivo je pošikljalo.

"Eh, da mi je žena", rekao je Leo gledajući u tamu. Čudno se nasmiješio.

"Da imaš ženu, ne bi nikad dospio na zapad. Jedina svrha žene je da spriječi čovjeka u odlasku na zapad. Tako ti one to rade. To im je misija u životu. Zar mi nisi rekao da hoćeš otići na zapad?"

"Aha, i tako ću i napraviti."

"Nećeš nikad otići", reče Rocky. "Ubrzo ćeš imati ženu. A poslije toga amilentaciju. Alimentaciju. Znaš. Žena uvijek vodi do alimentacije. Auti su bolji. Drži se auta."

"Malo je teško pojebati auto."

"Iznenadio bi se", rekao je Rocky i zahihotao.

Šuma se počela razrjeđivati pred novim nastambama. S lijeve strane zatreptala su svjetla, a Rocky je odjednom stisnuo kočnice. Svjetla za kočnice i žmigavci upalili su se istovremeno; bili su popravljeni po domaće. Leo se zanio prema naprijed, prolijevajući pivu po sjedalu. "Što? Što?"

"Pogledaj", reče Rocky. "Mislim da znam toga tipa." S lijeve strane ceste stajala je nepravilna, otrcana mehaničarska radionica i Citgova benzinska pumpa. Znak pred njom govorio je:

BOBOV BENZIN I POPRAVCI VL. BOB DRISCOLL

SPECIJALIZIRANI ZA PODEŠAVANJE PREDNJEG KRAJA BRANITE BOGOMDANO PRAVO NA NOŠENJE ORUŽJA! i onda, na samom dnu:

DRŽAVNA STANICA ZA TEHNIČKI PREGLED BR. 72

"Nitko normalan" - počeo je Leo opet.

"To je Bobby Driscoll!" poviče Rocky. "Ja i Bobby Driscoll išli smo skupa u školu! Riješena stvar! Možeš se kladiti!"

Neravno je skrenuo prema tamo, farovima osvjetljavajući otvorena vrata mehaničarske radionice. Potegao je kvačilo i zagrmio prema njoj. Neki pognuti čovjek u zelenom kombinezonu je izjurio van, uzrujano mašući da stanu.

"Toj' Bob!" povikao je Rocky oduševljeno. "Hejjj, Drvena Čarapo!"

Zaletjeli su se u bok garaže. Chrysler je dobio još jedan napadaj, ovog puta grand mal. Mali žuti plamičak pojavio se na kraju ovješenog auspuha, a za njim je uslijedio oblačak plavog dima. Auto je zahvalno zatrokirao. Leo se zanio prema naprijed, prolijevajući još pive. Rocky je pokrenuo motor i krenuo unatrag da pokuša još jednom.

Pritrčao im je Bob Driscoll, a psovke su mu se prosipale iz usta u šarenim zastavicama. Mahao je rukama. "-ji kurac si ti to zamišljaš, ti prokleti jebeni -"

"Bobby!" zaurlao je Rocky, skoro orgazmički oduševljen. "Hej. Drvena Čarapo!! Š'a ima, stari?"

Bob je zapirio kroz Rockyjev prozor. Imao je izobličeno, umorno lice većinom skriveno u sjeni koju je bacao šilt njegove kape. "Tko me nazvao Drvena Čarapa??"

"Ja!" Rocky je gotovo vrištao. "To sam ja, ti stari pederu! Tvoj stari kompa!"

"Koji kurac -"

"Johnny Rockwell! Zar si oslijepio osim što si oglupio?"

Oprezno: "Rocky?"

"Da, pederu stari!"

"Isuse kriste." Polagano, nevoljko zadovoljstvo prošuljalo se Bobovim licem. "Nisam te vidio još od... pa... bar još od one utakmice u Catamountsu -"

"Čovječe! Jel'da je to bilo sjajno?" Rocky se pljesnuo po bedru, podižući gejzirić Iron Cityja. Leo se podrignuo.

"Jasno da jest. Jedini put kad smo dobili u svojoj klasi. Čak ni tada izgleda nismo mogli osvojiti prvenstvo. Čuj, jebeno si mi ulubio garažu, Rocky. Ti -"

"Aha, isti stari Drvena Čarapa. Isti stari tip. Nisi se nimalo promijenio." Rocky je zakašnjelo virnuo koliko je mogao vidjeti ispod šilterice, nadajući se da je to istina. No, izgledalo je da je stari Drvena Čarapa postao ili djelomično ili potpuno ćelav. "Isuse! Ma baš je to sjajno, što sam tako naletio na tebe! Jesi konačno oženio Marcy Drew?"

"Kvragu, jesam. Još '70. Gdje si ti bio?"

"Vjerojatno u zatvoru. Čuj, rista, možeš mi napraviti tehnički za moju bebicu?"

Opet oprez: "Misliš na svoj auto?"

Rocky se zahihoće. "Ne - na svoga ježa! Na auto, naravno! Može?" Bob je zaustio reći ne.

"Ovo je jedan moj stari prijatelj, Leo Edwards. Leo, upoznaj jedinog košarkaša iz škole Crescent koji četiri godine nije promijenio čarape."

"Drago mi je", rekao je Leo, ispunjavajući svoju dužnost onako kako ga je majka naučila u jednoj od onih rijetkih prilika kad je gospođa bila trijezna.

Rocky se zahihoće. "Hoćeš pivo, tvrdi?" Bob je zaustio reći ne.

"Evo ti pivce za živce!" poviče Rocky. Otvorio je limenku. Pivo uzrujano zabijanjem u bok garaže Boba Driscolla prekipjelo je preko vrtha i niz Rockyjevu ruku. Rocky ga je gurnuo u Bobovu ruku. Bob je hitro povukao gutljaj, kako ne bi i njegova ruka pretrpjela poplavu.

"Rocky, zatvaramo u -"

"Samo sekundu, samo sekundu, daj da se vratim natrag, imam ovdje nešto ludo."

Rocky je povukao polugu mjenjača u rikverc, pustio kvačilo, zapeo za pumpu, a onda trzavo uvezao Chryslera unutra. Izašao je za minutu, uzimajući Bobovu slobodnu ruku i rukujući se kao političar.

Bob je djelovao ošamućeno. Leo je sjedio u autu, otvarajući novo pivo. I prdio je. Od puno piva je uvijek prdio.

"Hej!" rekao je Rocky teturajući oko hrpe zahrđalih ratkapa. "Sjećaš se Diane Rucklehouse?"

"Jasno", reče Bob. Nevoljki osmijeh prikrao mu se na usta. "Ona je bila ona s -" Postavio je ruke pred svoja prsa.

Rocky zaurla. "Toj' ona! Skužio si, rista! Je'l još u gradu?"

"Mislim da se preselila u -"

"Jasno", reče Rocky. "One koje ne ostanu se uvijek odsele. Možeš mi staviti naljepnicu na prasca, jel' da?"

"Pa, žena je rekla da će me čekati s večerom i zatvaramo u -"

"Isuse, baš bi mi bila velika pomoć ako to napraviš. Bio bih ti silno zahvalan. Mogao bih ti ženi napraviti posebno pranje. To ja radim. Perem. U New Adamsu."

"A ja učim", rekao je Leo i opet zaprdio.

"Oprati joj osjetljivo rublje, što god hoćeš. Š'a kažeš, Bobby?"

"Pa, valjda mogu baciti pogled."

"Jasno", rekao je Rocky, tapšući Boba po leđima i namigujući Leu. "Isti stari Drvena Čarapa. Kakav tip!"

"Aha", reče Bob s uzdahom. Otpio je malo piva, a uljasti su mu prsti prekrili lice Zločestog Joea Greena. "Baš si si ulubio štosdemfer, Rocky."

"Tako je elegantnije. Prokleti auto mora imati elegancije. Ali to je prokleto veliki set kotača, znaš što mislim?"

"Aha, valjda-"

"Hej! Da te upoznam s tipom s kojim radim! Leo, ovo je jedini košarkaš iz -"

"Već si nas upoznao", rekao je Bob s mekim, očajnim smiješkom.

"Kako ste", reče Leo. Tapkanjem je tražio još jednu limenku Iron Cityja. Srebrnaste crte poput željezničke pruge naslućene u podne na vruć i jasan dan počele su mu isprugavati vidno polje.

"-škole Crescent koji četiri godine nije promijenio -"

"Hoćeš mi pokazati farove, Rocky?" upita Bob.

I "Jasno. Sjajni farovi. Halogeni, nitrogeni, nekakvi jebeni geni. oni su elegantni. Daj mi uključi trepavice, Leo, jebemu."

Leo je uključio brisače stakla.

"To je dobro", reče Bob strpljivo. Potegao je velik gutljaj piva. "A sad, može farove?"

Leo je uključio farove. "Duga svjetla?"

Leo je tapkanjem tražio prekidač za dizanje svjetala, lijevom nogom. Bio je prilično siguran da je tu negdje dolje, i konačno je nabasao na njega. Duga svjetla bacila su Rockyja i Boba u oštar reljef, kao izloške na policijskom prepoznavanju.

"Jebene nitrogenke, jesam ti rekao?" povikao je Rocky, a onda se zahihotao. "Jebemu, Bobby! Draže mi je što te opet vidim nego da mi je poštom stigao ček!"

"Kako je sa žmigavcima?" upita Bob.

Leo se neodređeno nasmiješio Bobu i nije ništa učinio.

"Bolje da to ja", reče Rocky. Dobrano je udario glavom dok se spuštao za volan. "Mislim da klincu nije baš najbolje." Stisnuo je kočnicu, i istovremeno uključio žmigavac.

"U redu", reče Bob, "ali jel' radi i bez kočnice?"

"Jel' negdje u priručniku za tehnički pregled vozila piše da mora?'' upitao je Rocky lukavo.

Bob uzdahne. Žena ga je čekala s večerom. Njegova je žena imala velike ovješene grudi i plavu kosu s crnini korijenima. Njegova je žena bila ljubiteljica krafni Na Veliko, proizvoda koji se prodavao u lokalnom supermarketu. Kad bi njegova žena sišla do garaže, četvrtkom uvečer, da uzme novac za bingo, kosa bi joj obično bila dignuta na velike zelene viklere ispod zelene marame od šifona. Zato bi joj glava izgledala kao neki futuristički radio-aparat. Jednom, oko tri ujutro, probudio se i pogledao njeno opušteno papirno lice u bezdušnom grobljanskom bljesku ulične rasvjete pred prozorom njihove spavaće sobe. Mislio je kako bi to bilo lako - samo se prebaci na nju, samo joj zabij koljeno u želudac tako da ostane bez zraka i ne može vrištati, samo joj stisni želudac da ostane bez zraka i ne može vrištati, samo joj stisni obje ruke oko vrata. Onda je samo stavi u kadu i rasjeći je na dobre odreske i pošalji je poštom nekamo, Robertu Driscollu, na poštanski ured. Bilo kamo. Lima, Indiana. North Pole, New Hampshire. Intercourse, Pennsylvania. Knukle, Iowa. Bilo koje mjesto. Moglo bi se to učiniti. Bog zna da su se u prošlosti već događale takve stvari.

"Ne", rekao je Rockyju, "valjda nigdje u propisima ne piše da moraju raditi sami. Baš tako. Tim riječima." Podigao je limenku i ostatak piva zagrgljao mu je niz grlo. U garaži je bilo toplo, a on još nije večerao. Osjećao je kako mu se pivo penje ravno u mozak.

"Hej, Drvenoj Čarapi se ispraznio rezervoar!" reče Rocky. "Dodaj još jednu, Leo."

"Ne, Rocky, stvarno..."

Leo, koji baš nije dobro vidio, konačno je nabasao na limenku. "Hoćeš u širokom luku?" upitao je, i dodao limenku Rockyju. Rocky je predao Bobu, čije se odbijanje utišalo kad je jednom u ruci imao hladnu stvarnost limenke. Imala je na sebi nasmiješeno lice Lynna Swanna. Otvorio ju je. Leo je odprdio propovijed da posveti transakciju.

Svi su načas pili iz limenki s nogometašima.

"Truba radi?" upitao je Bob konačno, s isprikom prekidajući tišinu.

"Jasno." Rocky je laktom stisnuo prekidač. Ispustio je tiho skvičanje. "Samo mi je akumulator malo slab."

Pili su u tišini.

"Onaj prokleti štakor je bio velik kao koker španijel!" uzvikne Leo. "Klinac je dobrano potegao", objasni Rocky. Bob promisli o tome. "Aha", reče.

To je pak Rockyju bilo strašno smiješno, i zahihotao se kroz puna usta piva. Malo mu je procurilo kroz nos, a to je pak nasmijalo Boba. Rockyju je prijalo što ga čuje, jer je Bob izgledao baš jako tužno i jadno kad su se oni dokotrljali.

Još neko vrijeme su pili u tisni.

"Diana Rucklehouse", reče Bob zamišljeno.

Rocky se podsmjehnuo.

Bob je zahihotao i podigao ruke pred prsa.

Rocky se nasmijao i podigao svoje još dalje.

Bob se zagrcnuo od smijeha. "Sjećaš se one slike Ursule Andress koju je Piško Johnson zalijepio na oglasnu ploču stare gospođe Freemantle?" Rocky zaurla od smijeha. "I narisao je dodatno povećane sisone -"

"- a nju je zamalo srce strefilo -"

"Vas dyojica se samo smijte", rekao je Leo zlovoljno i zaprdio. Bob zatrepće ka njemu. "Molim?"

"Smijte se", reče Leo. "Rekao sam, samo se vas dvojica smijte. Nijedan od vas nema rupu na leđima."

"Nemoj ga slušat'" reče Rocky (pomalo nelagodno). "Mali je dobrano potegnuo."

"A ti imaš rupu na leđima?" upita Bob Lea.

"Praonica", rekao je Leo nasmiješeno. "Imamo te vel'ke mašine za pranje, znaš? Samo mi ih zovemo kotači. To su kotači za pranje. Zato ih mi i zovemo kotači. Ja ih punim, i praznini, i opet punim. Stavljam unutra prljava sranja, a vadim čista stranja. To ja radim, i ja to radim otmjeno." Pogledao je Boba sa suludim samopouzdanjem. "Ali od toga sam dobio rupu u leđima."

"A da?" Bob je fascinirano zurio u Lea. Rocky se s nelagodom promeškoljio.

"Imamo rupu na krovu", rekao je Leo. "Točno iznad trećeg kotača. Okrugli su, znaš, zato ih zovemo kotači. Kad pada kiša, voda pada dolje. Kap kap kap. Svaka kap me pogađa - vum! - u leđa. I sad tamo imam rupu. Ovakvu." Napravio je plitku udubinu jednom šakom. "Hoćeš vidjeti?"

"Neće on gledati nikakve takve deformiranosti!" povikao je Rocky. "Mi ovdje pričamo o starim vremenima, a osim toga, nemaš ti nikakvu jebenu rupu na leđima!"

"Hoću je vidjeti", reče Bob.

"Okrugle su, zato ih zovemo praonica", reče Leo.

Rocky se nasmiješio i potapšao Lea po ramenu. "Dosta takvih priča ili ćeš pješice kući, dobri moj stari mali. A sad, dodaš mi jednog mog imenjaka, ako je koji ostao?"

Leo je virnuo dolje u sanduk s pivom i nakon nekog vremena pružio je limenku s Rockyjem Blierom.

"To te ja pitam!" rekao je Rocky, opet odobrovoljen.

Cijeli sanduk je nestao sat vremena kasnije, a Rocky je teturavog Lea poslao na cestu do Paulininog Superette dućana, po još. Leove oči dotad su bile crvene kao u lasice, a košulja mu se izvukla iz hlača. Kratkovidom je koncentracijom pokušavao izvući svoje Camele iz zarolanog rukava košulje. Bob je bio na zahodu, urinirajući i pjevajući staru školsku pjesmu.

"Neću tuda hodati", promrmljao je Leo.

"Da, ali si previše jebeno pijan za vožnju."

Leo je hodao u pijanom polukrugu, još uvijek pokušavajući izmamiti cigarete iz rukava svoje košulje. "Mrak je. I hladno."

"Hoćeš da dobijemo naljku za auto ili nećeš?" zasiktao je Rocky na njega. Na rubu vidnog polja počeo je viđati čudne stvari. Najupornija je bila ogromna buba umotana u paukove niti u suprotnom uglu.

Leo ga je pogledao grimiznim očima. "Nije to moj auto", rekao je s lažnom prepredenošću.

"I više se nikad nećeš vozit' u njemu ako ne odeš po tu pivu", reče Rocky. Sa strahom je pogledao prema mrtvoj bubi u kutu. "Samo me izazivaj pa vidi jel' se šalim."

"U redu", zacvili Leo. "U redu, ne moraš se tako odmah uzrujati."

Dvaput je sišao s ceste na putu do ugla, i jednom na putu natrag. Kad je konačno opet dostigao toplinu i svjetlo garaže, obojica su pjevala školsku pjesmu. Bob je milom ili silom uspio podići Chryslera na lift. Šetuckao je ispod njega, zureći u zahrđali sustav ispušnih cijevi.

"Imaš neke rupe u auspuhu", rekao je.

"Ali svejedno nemam propuha", reče Rocky. Obojici je to bilo smiješno da krepaš.

"Stigla piva!" objavio je Leo, spustio sanduk, sjeo na jedan goli kotač, i smjesta zapao u polusan. Na putu natrag je već progutao tri piva da si olakša teret.

Rocky je Bobu dodao pivo i uzeo jedno sebi.

"Utrka? Kao nekad?"

"Jasno", reče Bob. Napeto se nasmiješio u glavi, mogao se zamisliti u kabini niskog, aerodinamičnog automobila za Formulu jedan, s jednom rukom samouvjereno položenom na volan dok čeka padanje zastave, a drugom dodiruje svoju srećonošu - ukras s haube s Mercuryja iz '59. Zaboravio je na Rockyjeve ispušne cijevi i na svoju napuhanu ženu s kosom u tranzistorskim viklerima.

Otvorili su svoja piva i navalili. Bila je to mrtva trka: obojica su bacila svoje limenke na ispucani beton i podigla srednji prst u istom trenutku. Podrigivanje im je odjekivalo od zidova poput pucnjeva iz puške.

"Baš kao nekad", rekao je Bob, zvučeći nesretno. "Ništa nije kao nekad, Rocky."

"Znam jato", složi se Rocky. Tražio je neku duboku, svijetlu misao, i našao je. "Svakog dana smo sve stariji, Drveni."

Bob uzdahne i opet se podrigne. Leo je u kutu prdio i počeo mrmljati "GetOff MyCloud".

"Idemo opet?" upitao je Rocky pružajući Bobu još jedno pivo. "Baš bi i mogli", rekao je Bob. "Baš bi i mogli, Rocky, stari moi."

Sanduk koji je Leo donio nestao je do ponoći, a nova naljepnica s oznakom tehničkog pregleda bila je pričvršćena na lijevu stranu Rockyjevog vjetrobrana, pod malo nakrivljenim kutom. Rocky je sam ispunio odgovarajuću informaciju prije nego što je zalijepio naljepnicu, brižljivo prepisujući sve brojeve iz otrcane i masne registracije koju je konačno pronašao u odjeljku za rukavice. Morao je raditi brižljivo, jer je vidio trostruko. Bob je prekriženih nogu sjedio na podu, kao učitelj joge, s polupraznom limenkom I.C.-ja pred sobom. Fiksirano je zurio u ništa.

"Pa, baš si mi spasio život, Bob", reče Rocky. Udario je Lea u rebra da ga probudi. Leo je zastenjao i zakašljao. Kapci su mu načas zatreptali, sklopili se, a onda se širom otvorili kad ga je Rocky opet udario nogom.

"Jesmo već doma, Rocky? Jesmo -"

"Samo budi pažljiv a ne lažljiv, Bobby" doviknuo je Rocky veselo. Zabio je prste u Leov pazuh i povukao. Leo je s vriskom skočio na noge. Rocky ga je napola odnio do druge strane Chryslera i bacio ga na suvozačko sjedalo. "Opet ćemo naići i malo se zabaviti neki put."

"To su bila vremena", reče Bob. Oči su mu se zamaglile. "Otada sve postaje samo sve gore i gore, znaš?"

"Znam ja to", reče Rocky. "Sve se promijenilo i zasralo. Ali ti samo budi hrabar, i nemoj da si kao d-"

"Žena me nije poševila već godinu i pol", rekao je Bob, ali riječi mu je prekrilo kašljavo pucketanje Rockyjevog motora. Bob je ustao i promatrao Chryslera kako na rikverc izlazi kroz vrata, odnoseći nešto drveta s lijeve strane vratnica.

Leo je visio kroz prozor, smiješeći se kao idiotski svetac. "Naiđi koji put u praonicu, rista. Pokazat ću ti rupu na svojim leđima. Pokazat ću ti svoje kotače! Pokazat ću ti -"

Rockyjeva ruka odjednom je izletjela kao kuka u lutkarskoj predstavi i uvukla ga u mrak.

"Bok, stari!" dovikne Rocky.

Chrysler je vozio pijani slalom oko tri otoka s pumpama za benzin, i odletio u noć. Bob je gledao sve dok stražnja svjetla nisu postala samo krijesnice, a onda je oprezno otišao natrag u garažu. Na njegovom zatrpanom radnom stolu bio je kromirani ukras s nekog starog auta. Počeo se igrati s njim, i ubrzo je plakao jeftine suze za dobrim starim vremenima. Kasnije, nešto poslije tri ujutro, zadavio je svoju ženu a zatim zapalio kuću kako bi sve izgledalo kao nesreća.

"Isuse", rekao je Rocky Leu kad je Bobova garaža postala samo točkica bijelog svjetla iza njih. "Kako ti se to čini? Stari Drveni." Rocky je dostigao onaj stadij pijanstva kad se činilo da su svi njegovi dijelovi nestali, osim sićušnog, blještavog ugljena trezvenosti, negdje duboko usred njegova uma.

Leo nije odgovorio. U blijedozelenom svjetlu koje su bacali instrumenti na upravljačkoj ploči, izgledao je kao crkveni miš s Alisine čajanke.

"Stvarno je bio totalno janpi", reče Rocky. Vozio je neko vrijeme lijevom stranom ceste, a onda je Chrysler odlutao natrag. "To je dobro za tebe - vjerojatno se neće sjećati što si mu rekao. Neki drugi put bi moglo biti drugačije. Koliko puta ti moram ponoviti? Moraš začepiti s tom gluposti o jebenoj rupi na svojim leđima."

"Znaš da imam rupu na leđima."

"Pa, što onda?"

"To je moja rupa, to onda. I ja ću govoriti o svojoj rupi kad god -" Odjednom se ogledao oko sebe.

"Iza nas je kamion. Baš je izašao s one pokrajnje ceste. Bez svjetala."

Rocky je podigao pogled prema retrovizoru. Da, kamion je bio tamo, a oblik mu je bio prepoznatljiv. Bio je to kamion za mlijeko. Nije ni morao pročitati MLJEKARA CRAMER na boku da pogodi čiji je to kamion.

"To je Spike", reče Rocky prestrašeno. "To je Spike Milligan! Isuse, mislio sam da on radi samo jutarnje dostave!"

"Tko?"

Rocky nije odgovorio. Stisnut, pijani smiješak proširio mu se donjim dijelom lica. Nije mu stigao do očiju, koje su sad bile ogromne i crvene, poput špiritnih svjetiljki.

Odjednom je potjerao Chryslera, koji je podrignuo plav uljasti dim i nevoljko doškripao do devedeset i pet.

"Hej! Prepijan si za ovu brzinu! Pre..." Leo je neodređeno zastao, naizgled zaboravivši koju je poruku htio izreći. Drveće i kuće su jurili kraj njih, neodređeni muteži na groblju. Prošli su kroz znak zaustavljanja i preletjeli preko velikog hupsera, čas kasnije odletjevši sa ceste. Kad su se spustili, nisko obješen prigušivač proizveo je iskre na asfaltu. Otraga, limenke su klopotale i štropotale. Lica igrača Pittsburgh Steelera kotrljala su se amo-tamo, ponekad u svjetlu, ponekad u sjeni.

"Zezao sam se!" reče Leo divljački. "Nema kamiona!"

"To je on a on ubija ljude!" zavrišti Rocky. "Vidio sam njegovu bubu tamo u garaži! Prokleto mu bilo!''

Zaurlali su po Southern Hillu na pogrešnoj strani ceste. Karavan koji je stizao iz suprotnog smjera ludo je zaklizao preko šljunka na rubu ceste, i dolje u jarak, izmičući im se s puta. Leo je pogledao iza sebe. Cesta je bila prazna.

"Rocky -"

"Dođi po mene, Spike!" vrištao je Rocky. "Samo ti dođi po mene!"

Chrysler je stigao do sto dvadeset, brzina koju Rocky u treznijem raspoloženju ne bi smatrao čak ni mogućom. Došli su do skretanja koje vodi na cestu za Johnson Flat, a dim se dizao iz Rockyjevih ćelavih guma. Chrysler je vrištao kroz noć kao duh, svjetlima pretražujući praznu cestu pred sobom.

Odjednom, Mercury iz 1959. zarežao je na njih iz mraka, vozeći po središnjoj crti. Rocky je zavrištao i digao ruke gore, pred lice. Leo je samo imao vremena vidjeti da Mercuryju nedostaje ukras na haubi časak prije sudara.

Šesto metara iza njih, svjetla su promijenila na poprečnom križanju, i mljekarski kamion s natpisom MLJEKARA CRAMER ispisanim na boku je izašao i počeo se kretati prema stupu plamena i iskrivljene, sve crnje karoserije nasred ceste. Kretao se smirenom brzinom. Tranzistor koji je visio na svojoj vrpci preko kuke za meso svirao je ritam i blues.

"To je to", reče Spike. "A sad idemo do kuće Boba Driscolla. On misli da ima benzina u garaži, ali nisam siguran da je to tako. Ovo je bio jako dugačak dan, ne misliš tako?" Ali kad se okrenuo, stražnji dio kamiona bio je prazan. Čak je i buba nestala.

Baka

Georgeova majka prišla je vratima, zastala tamo, vratila se natrag, i zamrsila mu kosu. "Nemoj se brinuti", rekla je. "Sve će biti dobro s tobom. I s bakom."

"Jasno da će sve biti dobro. Reci Buddyju da bude k'o piva." "Molim?"

George se nasmiješi. "Da bude hladan."

"Oh. Jako smiješno." Uzvratila mu je osmijeh, odsutnim smiješkom koji je bio rastrzan na sve strane. "George, jesi li siguran

II

"Bit ću dobro."

Jesi li siguran u što? Jesi li siguran da se ne bojiš ostati sam s bakom? Zar je to mislila pitati?

Ako jest, odgovor je bio ne. Konačno, nije mu više bilo šest godina, kad su prvi put došli ovamo u Maine da se brinu za baku, a on je vrištao od užasa kad god bi baka pružila svoje teške ruke prema njemu sa svoga bijelog vinilnog stolca koji je uvijek mirisao na pečena jaja koja je jela i na slatkasti, bezmirisni puder koji je Georgeova mama utrljavala u njenu opuštenu, naboranu kožu; ispružila bi svoje bijele slonovske ruke, želeći da joj on priđe i pusti da ga zagrli to ogromno i teško staro bijelo slonovsko tijelo. Buddy bi joj prišao, pustio da ga opkoli bakin slijepi zagrljaj, i Buddy bi izašao živ... ali Buddy je bio dvije godine stariji.

Sad je Buddy slomio nogu i bio je u bolnici CMG u Lewistonu.

"Imaš doktorov broj ako nešto ipak pođe krivo. Ali neće. Jel' tako?"

"Jasno", rekao je, i progutao nešto suho u svome grlu. Nasmiješio se. Izgleda li taj smiješak dobro? Jasno. Jasno da izgleda. Više se ne boji bake. Konačno, više mu nije šest godina. Mama ide u bolnicu posjetiti Buddyja, a on će naprosto ostati ovdje i biti k'o piva. Malo će se družiti s bakom. Nema problema.

Mama je opet prišla vratima, opet oklijevala, i opet se vratila, smiješeći se tim odsutnim smiješkom koji je bio rastrzan na sve strane. "Ako se probudi i zatraži čaj -"

"Znam", rekao je George, vidjevši koliko je ona uplašena i zabrinuta ispod toga odsutnog smiješka. Brinula je zbog Buddyja, Buddy i njegova glupa Pony liga, trener je nazvao i rekao da je Buddy povrijeđen na utakmici, a prvo što je George doznao o tome (tek se vratio kući iz škole i sjedio je za stolom jedući kekse i pijući čašu Nesquika) bilo je kad je njegova majka ispustila neki čudan uzdah i rekla: Povrijeđen? Buddy? Kako jako?

"Sve ja to znam, mama. Imam u malom prstu. Negativno znojenje. A sad kreni."

"Dobar si ti dečko, George. Nemoj se bojati. Više se ne bojiš bake, zar ne?"

"A-a.", reče George. Nasmiješio se. Smiješak se činio prilično dobrim; smiješak tipa koji je k'o piva, s negativnim znojenjem na čelu, smiješak tipa koji sve Ima u Malom Prstu, smiješak tipa kojem definitivno više nije šest godina. Progutao je. Bio je to sjajan smiješak, ali iza njega, dolje u tami iza njegovog smiješka, nalazilo se jedno vrlo suho grlo. Činilo se kao da mu je grlo obloženo vunom za rukavice. "Reci Buddyju da mi je žao što je slomio nogu."

"Hoću", rekla je, i opet krenula prema vratima. Popodnevno sunce se naginjalo kroz prozor. "Hvala Bogu što smo uzeli sportsko osiguranje, Georgie. Ne znam što bismo da ga nemamo."

"Reci mu da se nadam da je izbacio tipa."

Nasmiješila se svojim odsutnim smiješkom, žena koja je tek prešla pedesetu s dvojicom kasnih sinova, jedan od trinaest a drugi od jedanaest godina, i bez muškarca. Ovog puta je otvorila vrata, a hladno šaptanje listopada ušlo je u kuću.

"I sjeti se, dr. Arlinder -"

"Jasno", rekao je. "Bolje da kreneš ili će mu noga već ozdraviti dok ti stigneš do tamo."

"Vjerojatno će cijelo vrijeme spavati", reče mama. "Volim te, Georgie. Ti si dobar sin." I s time je zatvorila vrata.

George je prišao prozoru i promatrao je kako žuri do starog

Dodgea iz '69. koji je trošio previše benzina i ulja, kopajući si ključeve iz taške. Sad kad je izašla iz kuće i nije znala da je George gleda, odsutni smiješak je nestao i izgledala je samo odsutno - odsutno i luda od brige zbog Buddyja. Georgeu je bilo žao zbog nje. Nije takve osjećaje rasipao na Buddyja, koji ga je volio zaskočiti i sjediti na njemu s po jednim koljenom na svakom Georgeovom ramenu, udarajući žlicom po sredini Georgeova čela sve dok ovaj ne bi zamalo poludio (Buddy je to nazivao kinesko neznaboško mučenje žlicom i smijao se kao lud i ponekad bi nastavio s time sve dok se George ne bi rasplakao), Buddy koji bi mu ponekad zavrnuo ruku tako snažno da bi se na Georgovoj podlaktici pojavile male kapi krvi, koje bi sjedile na vrhu pora kao rosa na vlatima trave u zoru, Buddy koji je s toliko simpatija slušao kad je George jedne noći u mraku njihove kupaonice šaptao o tome kako mu se sviđa Heather MacArdle, i koji je sljedećeg jutra protrčao po školskom dvorištu vičući GEORGE I HEATHER ZALJUBLJENI PAR, KAD SE BUDU VJENČALI, DAT ĆEMO IM DAR! ŠTA ĆEMO IM DATI, DREKA NA LOPATI! kao poludjeli vatrogasni auto. Slomljene noge nisu stariju braću poput Buddyja dugo držale pod kontrolom, ali George se ipak prilično veselio miru koji će potrajati koliko već bude potrajao. Daj da te vidim kako ćeš provoditi kinesko mučenje žlicom s nogom u gipsu, Buddy. Jasno, mali - SVAKI dan.

Dodge je natraške izašao s kolnog prilaza i zastao dok je njegova majka gledala na obje strane, premda nitko nije nailazio; nitko nikad nije nailazio. Njegova će se majka morati voziti tri kilometra preko drvenih mostića i blata prije nego što uopće stigne do asfalta, a nakon toga je bilo još trideset kilometara do Lewistona.

Izašla je unatrag do kraja i odvezla se. Načas je prašina ostala u sjajnom zraku listopadskog popodneva, a onda se počela slijegati.

Bio je sam u kući.

S bakom.

Progutao je.

Hej! Negativno znojenje! Samo budi k'o piva, jel' tako?

"Tako je", rekao je George tihim glasom, i krenuo preko male, suncem okupane kuhinje. Bio je plavokos, zgodan dečko s pjegicama na nosu i obrazima, i dobroćudnim izrazom u svojim tamnosivim očima.

Buddyjeva nesreća dogodila se dok je igrao utakmicu na prvenstvu Pony lige, ovog 5. listopada. Georgeov tim Pee Wee lige, Tigrovi, ispao je sa svoga turnira već prvog dana, prije dvije subote (Koja gomila bebica! uživao je Buddy dok je George u suzama odlazio s terena Koja gomila SEKICA!)... a sad je Buddy slomio nogu. Da mama nije bila tako zabrinuta i uplašena, George bi bio skoro sretan.

Na zidu je stajao telefon, a kraj njega ploča s blokom za poruke i masnom olovkom koja je visjela kraj nje. U gornjem kutu ploče bila je vesela seoska baka, ružičastih obraza, sijede kose podignute u pundžu; baka iz crtića koja je pokazivala na ploču.

Iz usta vesele seoske bake izlazio je balončić kao u stripu, i govorila je "UPAMTI OVO, SINKO!" Na ploči je širokim rukopisom njegove majke bilo zapisano dr. Arlinder, 681-4330. Mama ga nije tamo zapisala tek danas, jer je morala otići do Buddyja; bio je tamo sad već skoro tri tjedna, jer je baka opet imala svoje "klete trenutke".

George je podigao slušalicu telefona i slušao.

"-pa sam joj rekla, 'Mabel, ako se on tako ponaša prema tebi -"'

Opet je spustio slušalicu. Henrietta Dodd. Henrietta je vječito bila na telefonu, a kad bi bilo popodne uvijek bi se još čulo i priče iz sapunica koje se vrte u pozadini. Jedne večeri, nakon što je popila čašu vina s bakom (otkako je opet počela imati "klete trenutke", dr. Arlinder je rekao da baka ne smije piti vino uz večeru, pa ga ni mama nije pila - Georgeu je to bilo žao, jer bi se mama nakon vina više smijala i pričala priče o svome djetinjstvu) mama je rekla da Henrietti Dodd cijela utroba ispadne svaki put čim otvori usta. Buddy i George su se divlje smijali, a mama je stavila ruku preko usta i rekla Da niste NIKAD nikome rekli da sam to rekla, a onda se i ona počela smijati, sve troje su sjedili za stolom za večeru i smijali se, i konačno je galama probudila baku, koja je sve više i više spavala, i počela je vikati Rut! Ruth! Ruuuu-uuuuth! onim svojim visokim, svadljivim glasom, i mama se prestala smijati i otišla je u njenu sobu.

Danas je Henrietta Dodd mogla pričati koliko je god htjela, što se Georgea ticalo. On se samo htio uvjeriti da telefon radi. Prije dva tjedna imali su gadnu oluju, i otada se ponekad kvario.

Uhvatio se kako opet gleda veselu crtić-baku, i pita se kako bi bilo imati takvu baku. Njegova baka bila je ogromna i debela i slijepa; visoki tlak učinio ju je još i senilnom. Ponekad, kad bi imala svoje "klete trenutke" ponašala bi se (kako je mama govorila) "kao Atila", dozivajući ljude koji nisu prisutni, vodeći razgovore s potpunom prazninom, mrmljajući čudne riječi koje nisu imale smisla. Jednom prilikom kad je baš to radila, mama je problijedila i ušla i rekla joj da zašuti, zašuti, zašuti! George se jako dobro sjećao te prilike, ne samo zato što je to bilo jedini put da je mama ikad doista zavikala na baku, već i zato što je sljedećeg dana netko otkrio da je groblje Birches u Ulici Maple Sugar bilo vandalizirano - nadgrobno kamenje oboreno, stare dveri iz devetnaestog stoljeća srušene, a jedan ili dva groba čak i raskopani - ili tako nešto. Skrnavljenje je bila riječ koju je g. Burdon, ravnatelj, upotrijebio sljedećeg dana, kad je sve osme razrede okupio na sastanak i cijeloj školi održao predavanje o zlobnosti i o tome kako neke stvari Naprosto Nisu Smiješne. Vraćajući se te večeri kući, George je upitao Buddyja što znači skrnavljenje, a Buddy je rekao da znači raskapanje grobova i pišanje na lijesove, ali George u to nije vjerovao... osim kad je bilo kasno. I mračno.

Baka je bila bučna kad bi prolazila "klete trenutke", ali uglavnom je samo ležala u krevetu u koji je zalegla prije tri godine, debeli puž odjeven u gumene gaćice i pelene ispod flanelske spavaćice, lica izbrazdanog pukotinama i borama, očiju praznih i slijepih - izblijedjele plave šarenice koje plutaju na požutjelim bj eloočnicama.

Isprva, baka nije bila do kraja slijepa. Ali je postajala slijepa, i morala je imati po jednu osobu kraj svakog lakta da joj pomognu u teturanju s njene bijele vinilne stolice koja je mirisala na jaja i dječji puder do kreveta ili na zahod. U to doba, prije pet godina, baka je težila dobrano preko devedeset kila.

Ispružila je ruke i Buddy, kojem je tada bilo osam godina, joj je prišao. George se držao podalje. I plakao.

Ali sad se ne bojim, rekao je samome sebi, idući preko kuhinje u svojim kedsicama. Nimalo. Ona je samo jedna stara gospođa koja ponekad ima "klete trenutke ".

Napunio je čajnik vodom i stavio ga na hladnu ploču. Uzeo je šalicu za čaj i stavio u nju jednu od bakinih vrećica posebnog čaja. Za slučaj da se probudi i zaželi čaj. Nadao se kao lud da se to neće dogoditi, jer bi onda morao podići bolnički krevet i sjediti kraj nje i davati joj čaj gutljaj po gutljaj, promatrajući bezuba usta kako se preklapaju preko ruba šalice, i slušajući srkave zvukove dok ona upija čaj u svoja vlažna, umiruća crijeva. Ponekad bi skliznula u stranu na krevetu, i morao bi je povući natrag a meso joj je bilo meko, nekako drhtavo, kao da je ispunjeno vrućom vodom, a njene slijepe oči bi te gledale...

George si je obliznuo usnice i opet prišao kuhinjskom stolu. Njegov posljednji keks i pola čaše Quika još su bili tamo, ali više ih nije želio. Pogledao je svoje udžbenike, prekrivene omotima Castle Rock Cougara, bez ikakvog oduševljenja.

Trebao bi otići pogledati je.

Nije to želio.

Progutao je i grlo još uvijek kao da mu je bilo prekriveno vunom za rukavice.

Ne bojim se bake, pomislio je. Da ispruži ruke, prišao bih joj i pustio je da me zagrli jer je ona samo stara gospođa. Senilna je i zato ima "klete trenutke ". To je sve. Pustio bih je da me zagrli i ne bih plakao. Baš kao Buddy.

Prešao je kratak hodnik do bakine sobe, lica stisnutog kao da čeka neukusan lijek, usana stisnutih tako čvrsto da su poblijedile. Pogledao je unutra, a tamo je ležala baka, žuto-bijele kose raširene oko glave kao korona, u snu, razjapljenih bezubih usta, a prsa su joj se dizala i spuštala pod pokrivačem tako polako da se to skoro nije vidjelo, tako polako da si morao neko vrijeme zuriti u nju samo da se uvjeriš kako nije mrtva.

O, Bože, što ako mi umre dok je mama gore u bolnici?

Neće. Neće.

Da, ali što ako umre?

Neće, ne budi sekica.

Jedna od bakinih žutih, kao istopljenih ruku polako se pomakla na prekrivaču; njeni dugi nokti prevukli su se preko plahte i proizveli sićušan zvuk grebanja. George se užurbano povukao unatrag dok mu je srce lupalo.

Hladan kao led, krele, jel' tako? K'opiva.

Vratio se u kuhinju da vidi je li mu majka otišla prije samo sat vremena, ili možda prije sat i pol - ako je ovo drugo, mogao bi razumno početi očekivati da će se uskoro vratiti. Pogledao je na sat i zapanjio se otkrivši da nije prošlo još ni dvadeset minuta. Mama još nije stigla niti u grad, a kamoli da bi se mogla vraćati iz njega! Stajao je mirno, osluškujući tišinu. Blijedo, čuo je mrmljanje hladnjaka i električnog sata. Njuškanje popodnevnog lahora oko uglova male kuće. A onda - na samom rubu čujnosti - tiho, šrkipavo šaptanje kože preko tkanine... bakine izborane, salaste ruke koje se kreću po pokrivaču.

Izmolio je u j ednom j edinom mentalnom dahu:

Molim te Bože ne daj da se probudi dok mama ne dođe doma u ime Isusovo Amen.

Sjeo je i dovršio svoj keks, popio svoj Quik.

Palo mu je na pamet da uključi TV i nešto gleda, ali bojao se da bi zvuk probudio baku, a onaj visoki, svadljivi glas koji se ne može zanemariti bi dozivao Ruuu-UUUTH! RUTH! DONESI MI MOJ ČAJ' ČAJ! RUUUU-UUUUTH!

Prešao je suhim jezikom preko još suših usana i rekao samome sebi neka ne bude takva sekica. Ona je stara gospođa vezana za krevet, nije to kao da može ustati i povrijediti ga, i osamdeset i tri su joj godine, neće umrijeti baš danas popodne.

George je opet prešao kuhinju i podigao slušalicu telefona.

"- tog istog dana! A čak je i znala da je oženjen! Zaboga, mrzim te jeftine male kurvice koje misle da su tako pametne! I tako smo Grange i ja rekle -"

George je pretpostavljao da je Henrietta na telefonu s Corom Simard. Henrietta je visjela na telefonu skoro svako popodne, od j edan do šest, prvo uz Ryanovu nadu, pa onda uz Samo jedan život, pa uz Sva moja djeca, i onda Dok se svijet okreće, pa U potrazi za sutrašnjicom, a onda je još bogzna što drugo tutnjalo u pozadini, Cora Simard bila je jedna od njenih najvjernijih telefonskih korespondentica, a puno njihovih tema razgovora odnosilo se na to: 1) tko će održati Tupperware tulum ili Amway tulum i kakvo bi se posluženje moglo očekivati, 2) jeftine male kurvice, i 3) što su rekle raznim ljudima 3a) u Grangeu, 3b) na mjesečnom crkvenom sajmu, ili 3 c) u dvorani za bingo.

"- i ako je ikad više tako vidim, mislim da bih trebala izvršiti građansku dužnosti i pozvati -"

Vratio je slušalicu natrag na stalak. On i Buddy su se rugali Cori kad bi prolazili kraj njene kuće, baš kao i sva druga djeca - bila je debela i neuredna i voljela je tračati, a oni bi pjevali:

Cora-Cora, preko mora, pojela je govno, izletjela iz zbora! a mama bi ih obojicu ubila da to zna, ali sad je Georgeu bilo drago što su ona i Henrietta Dodd na telefonu. Što se Georgea ticalo, mogle su razgovarati cijelo popodne. Ionako zapravo nije imao ništa protiv Core. Jednom je pao pred njenom kućom i ogrebao si koljeno - Buddy ga je bio jurio - a Cora mu je stavila flaster na ogrebotinu i svakome od njih dala po jedan keks, stalno nešto pričajući. George se sramio zbog svih onih puta kad je izgovorio pjesmicu o govnu i svemu ostalome.

George je prišao kuhinjskom ormaru i uzeo svoju knjigu za lektiru. Načas ju je držao, a onda je spremio natrag. Već je odavno pročitao sve priče u njoj, premdaje škola počela tek prije mjesec dana. Čitao je bolje od Buddyja, iako su Buddyju sportovi išli bolje. Neko vrijeme neće biti tako, pomislio je s prolaznim veseljem, ne sa slomljenom nogom.

Uzeo je svoju knjigu iz povijesti, sjeo za kuhinjski stol i počeo čitati o tome kako je Cornwallis predao mač kod Yorktowna. Misli mu nisu htjele ostati u povijesti. Ušao je, opet prošao kroz hodnik. Žuta ruka je mirovala. Baka je spavala, lice joj je bilo sivi opušteni krug na jastuku, umiruće sunce okruženo divljom žućkasto-bijelom koronom njene kose. Georgeu uopće nije izgledala onako kako su trebali izgledati ljudi koji stare i spremaju se umrijeti. Nije izgledala mirno, kao zalazak sunca. Izgledala je ludo i... (i opasno)

... da, dobro, i opasno - kao neka drevna medvjedica koja bi u svojim pandžama mogla imati još jedan opaki udarac.

George se sasvim dobro sjećao kako su došli u Castle Rock brinuti se za baku kad je dida umro. Dotad, mama je radila u praonici Stratford u Stratfordu, Connecticut. Dida je bio tri ili četiri godine mlađi od bake, stolar po profesiji, i radio je sve do dana svoje smrti. Bio je to srčani udar.

Čak i tada, baka je već polako bivala senilna, prolazila kroz "klete trenutke". Oduvijek je bila naporna svojoj obitelji, ta baka. Bila je naprasita žena koja je petnaest godina podučavala u školi, između rađanja djece i upuštanja u borbe s kongregacijskim crkvama u koje su odlazili ona i dida i njihovo devetero djece. Mama je govorila da su baka i dida napustili kongregacijsku crkvu u Scarboroughu u isto vrijeme kad je baka odlučila prestati podučavati, ali jednom, prije kakvih godinu dana, kad je teta Flo došla u posjetu iz svoga doma u Salt Lake Cityju, George i Buddy slušali su potajice kako mama i njena sestra do kasno sjede i razgovaraju, i čuli su drugačiju priču. Didu i baku su izbacili iz crkve, a baka je otpuštena sa svoga posla jer je učinilla nešto krivo. Bilo je to nešto u vezi s knjigama. Zašto ili kako bi netko mogao dobiti otkaz na poslu i biti izbačen iz crkve samo zbog knjiga, Georgeu nije bilo jasno, i kad su se on i Buddy zavukli natrag u svoje krevete pod strehom, Geroge je pitao.

Ima raznih vrsta knjiga, senor el stupido, šapnuo je Buddy.

Dobro, ali kakvih vrsta?

Otkud bih ja znao! Spavaj!

Tišina. George je razmišljao o tome.

Buddy?

Što? Nezadovoljno siktanje.

Zašto nam je mama rekla da je baka otišla iz crkve i sa svoga posla? Jer nam je to kostur u ormaru, eto, zato! A sad spavaj! Ali nije zaspao, još dugo nije. Oči su mu stalno lutale do vrata ormara, mutno ocrtanih na mjesečini, i stalno se pitao što bi učinio kad bi se vrata naglo otvorila, otkrivajući unutra kostur, pun iscerenih nadgrobnih zuba i šupljih očnih duplji i rebara kao kavez za papige; bijela mjesečina kako klizi sanjivo i skoro plavo po još bjeljoj kosti. Bi li zavikao? Što je to Buddy mislio kad je rekao kostur u ormaru? Kakve veze kosturi imaju s knjigama? Konačno je skliznuo u san ni ne znajući, i sanjao da mu je opet šest godina, i baka je ispružila ruke, tražeći ga slijepim očima; bakin tanki, svadljivi glas govori: Gdje je maleni, Ruth? Zašto plače? Samo ga želim staviti u ormar... s kosturom.

George se dugo i dugo mučio s tim pitanjima i konačno je, kakvih mjesec dana nakon što je teta Flo otišla, otišao svojoj majci i rekao joj da je čuo ono o čemu su razgovarale ona i teta Flo. Dotad je već doznao što je to kostur u ormaru, jer je u školi pitao gđu Redenbacher. Rekla mu je da to znači da imaš neki skandal u obitelji, a skandal je nešto o čemu ljudi jako puno pričaju. Kao što Cora Simard puno priča? upitao je George gđu Redenbacher, a lice gđe Redenbacher se čudno trzalo i usnice su joj zadrhtale i rekla je: To nije lijepo, George, ali... da, nešto takvo.

Kad je upitao mamu, lice joj je postalo jako mirno, a ruke su joj zastale nad pasijansom u krug koji je bila slagala.

Misliš li da je to lijepo od tebe, Georgie? Je li tebi i tvome bratu običaj da prisluškujete iz prikrajka?

George, kome je tada bilo tek devet godina, pognuo je glavu.

Mi volimo tetu Flo, mama. Htjeli smo je još malo dulje slušati.

To je bila istina.

Je li to bila Buddyjeva zamisao?

Jest, ali George joj to nije namjeravao priznati. Nije htio hodati uokolo s glavom naopako, što bi se moglo dogoditi kad bi Buddy doznao da ga je cinkao.

Ne, moja.

Mama je dugo sjedila u tišini, a onda je polako opet počela slagati karte. Možda je i vrijeme da to doznate, rekla je. Laganje je još gore od prisluškivanja, valjda, a mi svi lažemo svojoj djeci o baki. A lažemo i samima sebi, valjda. Uglavnom to činimo. A onda je progovorila s naglom, opakom gorčinom koja je bila kao da joj kiselina prska kroz prednje zube - osjećao je da su joj riječi tako vrele da bi mu spalile lice da nije ustuknuo. Osim mene. Ja moram živjeti s njom, i ne mogu si više priuštiti luksuz laži.

I tako mu je mama rekla da su, nakon što su se dida i baka oženili, imali bebu koja se rodila mrtva, a godinu dana kasnije imali su još jednu bebu, I ona se isto rodila mrtva, i doktor je baki rekao da nikad neće uspjeti iznijeti dijete do kraja, i da može samo i dalje donositi na svijet mrtve bebe ili bebe koje će umrijeti čim prvi put udahnu. To će se nastaviti, rekao joj je, sve dok jedno od njih ne umre u njoj puno prerano da bi je njeno tijelo moglo izbaciti, i onda će tamo istrunuti i ubiti i nju.

Doktor joj je to rekao.

Nedugo nakon toga, počele su knjige.

Knjige o tome kako se dobivaju bebe?

Ali mama nije mogla - ili nije htjela - reći kakve su to knjige bile, ni gdje ih je baka nabavila, ni kako je znala gdje ih može nabaviti. Baka je opet zatrudnjela, i ovog puta se beba nije rodila mrtva, i beba nije umrla nakon prvog ili drugog udaha; ovog puta je beba bila sasvim dobro, i to je bio Georgeov ujak Larson. A nakon toga, baka je nastavljala sa trudnoćama i s bebama. Jednom, rekla je mama, dida ju je pokušao natjerati da se riješi knjiga, da vide mogu li to učiniti bez njih (ili možda čak i da ne mogu, možda je dida dotad zaključio da već imaju dovoljno šmrkavaca i da nije važno), a baka nije htjela. George je pitao svoju majku zašto, a ona je rekla: "Mislim da joj je dotad imati knjige već bilo isto toliko važno kao imati bebe."

"Nije mi jasno", reče George.

"Pa", rekla je Georgeova majka, "nisam sigurna ni da je meni jasno... sjeti se, ja sam tad bila jako mala. Sve što sigurno znam jest da su je te knjige nekako zgrabile. Rekla je da se o tome više neće razgovarati, i nije se razgovaralo. Jer je u našoj obitelji baka nosila hlače."

George je bučno zatvorio svoju knjigu iz povijest. Pogledao je na sat i vidio da je skoro pet sati. Želudac mu je tiho krulio. Odjednom je s nečim vrlo nalik užasu shvatio da će, ako se mama ne vrati do kakvih šest sati, baka probuditi i početi urlikati tražeći večeru. Mama mu je zaboravila dati upute za to, vjerojatno zato što je bila tako zabrinuta zbog Buddyjeve noge. Pretpostavljao je da bi mogao baki napraviti jednu od njenih posebnih smrznutih večera. Bile su posebne jer je baka bila na dijeti bez soli. Imala je i nekakvih tisuću raznih vrsta tableta.

Što se njega tiče, on bi mogao podgrijati ono što je ostalo od sinoćnjih makarona sa sirom. Ako ih prelije s puno kečapa, mogli bi biti i sasvim dobri.

Izvadio je makarone sa sirom iz hladnjaka, presipao ih u zdjelu, i stavio zdjelu na ploču kraj čajnika, koji je još uvijek čekao za slučaj da se baka probudi i zatraži ono što je ponekad zvala "šalica veselja". George si je krenuo po čašu mlijeka, zastao, i opet podigao telefonsku slušalicu.

"- i nisam mogla vjerovati svojim očima kad sam..." Glas Henriette Dodd naglo se prekinuo i onda oštro podigao: "Baš bih rado znala tko to stalno prisluškuje ovu liniju!"

George je užurbano vratio slušalicu na mjesto, zažarenog lica.

Ne zna ona da si to ti, glupane! Na ovoj liniji ima šest dvojnika!

Svejedno, nije lijepo prisluškivati, čak i ako to činiš samo zato da čuješ još jedan glas kad si sam u kući, sam osim bake, debelog stvora koji spava u bolničkom krevetu u drugoj sobi; čak i kad se čini skoro neophodnim čuti neki drugi ljudski glas jer ti je mama u

Lewistonu i ubrzo će pasti mrak a baka je u drugoj sobi i baka izgleda kao (da o da tako je) medvjedica koja bi mogla imati još samo jedan ubojiti udarac skriven u svojim starim zgrčenim pandžama.

George je otišao i uzeo si mlijeko.

Mama je pak rođena 1930. godine, a za njom je slijedila teta Flo 1932., pa onda ujak Franklin 1934. Ujak Franklin je umro 1948. od prsnuća slijepog crijeva, i mama bi se ponekad još uvijek rasuzila nad time, i nosila je njegovu sliku. Od sve svoje braće i sestara, najviše je voljela Franka, i govorila je da nije morao baš on umrijeti tako, od peritonitisa. Govorila je da je Bog povukao prljavi potez kad je uzeo Franka.

George je pogledao kroz prozor iznad sudopera. Svjetlo je sad bilo zlatnije, nisko nad brijegom. Sjena njihove stražnje šupe pružala se skroz preko tratine. Da Buddy nije slomio tu svoju glupu nogu, mama bi sad bila ovdje, praveći chili ili tako nešto (plus bakinu večeru bez soli) i svi bi razgovarali i smijali se i možda bi kasnije odigrali koju partiju remija.

George je upalio svjetlo u kuhinji iako zapravo još nije bilo toliko mračno. Zatim je uključio BLAGO GRIJ pod svojim makaronima. Misli su mu se stalno vraćale baki, kako sjedi u svojoj bijeloj vinilnoj stolici kao veliki debeli crv u haljini, a korona njene kose raštrkala se na sve strane po ramenima njene ružičaste najlonske haljine, ispružila je ruke da joj on priđe, a on se stisnuo uz mamu i zavij a.

Pošalji mi ga, Ruth, hoću ga zagrliti.

Malo se boji, mama. Doći će s vremenom. Ali i njegova mama je zvučala prestrašeno.

Prestrašeno? Mama?

George je zastao, razmišljajući. Je li to istina? Buddy je rekao da te sjećanje može i prevariti. Je li doista zvučala prestrašeno? Da. Jest.

Bakin glas se odlučno podigao: Nemoj razmaziti maloga, Ruth! Pošalji ga ovamo; hoću ga zagrliti. Ne. Plače.

I dok je baka spuštala svoje teške ruke s kojih je meso visjelo u velikim, tjestastim nakupinama, prepreden, senilni smiješak raširio joj je lice još jače, i rekla je: Izgleda li stvarno kao Franklin, Ruth? Sjećam se da si rekla kako liči na Franka.

Polako, George je miješao makarone sa sirom i kečapom. Prije se nije tako jasno sjećao tog incidenta. Možda se sjetio od tišine. Od tišine, i od toga što je sam s bakom.

I tako je baka imala svoje bebe i podučavala u školi, a doktori su bili odgovarajuće zapanjeni, a dida se bavio stolarijom i općenito postajao sve uspješniji i uspješniji, pronalazeći posla čak i usred krize, i konačno su ljudi počeli govorkati, rekla je mama.

Što su govorili? upitao je George.

Ništa važno, rekla je mama, ali odjednom je skupila svoje karte. Govorili su da su tvoji baka i dida previše sretni da bi bili obični ljudi, to je sve. I odmah nakon toga, pronađene su knjige. Mama nije htjela reći ništa više o tome, samo da je školski odbor pronašao neke, a radnik u kući neke druge. Izbio je veliki skandal. Dida i baka su se preselili u Buxton, i to je bio kraj.

Djeca su odrasla i dobila vlastitu djecu, pretvarajući jedni druge u tete i ujake; mama se udala i preselila u New York s tatom (kojeg se George nije ni sjećao). Rodio se Buddy, a onda su se preselili u Stratford i 1969. godine rodio se George, a 1971. tatu je udario i ubio auto koji je vozio Pijanac Koji Je Morao U Zatvor.

Kad je dida dobio svoj srčani udar, puno je pisama išlo amo- tamo među ujacima i tetama. Nisu htjeli staru gđu staviti u starački dom. A ona nije ni htjela otići u dom. Ako baka nije htjela nešto takvo, možda bi bilo bolje poštivati njene želje. Stara gđa je je htjela otići nekome od njih i proživjeti preostale godine s tim djetetom. Ali svi su oni bili poženjeni i poudavani, i nitko od njih nije imao supružnika ili supružnicu voljnu podijeliti dom sa senilnom i često neugodnom staricom. Svi su bili poženjeni i poudavani, naravno, osim Ruth.

Pisma su letjela amo-tamo, i konačno je Georgeova mama popustila. Dala je otkaz na poslu i došla u Maine da se brine za staru gđu. Ostali su se udružili da kupe malu kuću u predgrađu Castle Viewa, gdje su nekretnine bile jeftine. Svakog mjeseca bi joj poslali ček, tako da se može "brinuti" za staru gđu i za svoje dečke.

Dogodilo se to da su me moja braća i sestre pretvorili u plaćenu pomoć, sjećao se George kako je jednom rekla, i nije bio sasvim siguran što pod time misli, ali zvučala je ogorčeno kad je to rekla, kao da je to šala koja nije izašla glatko, uz smijeh, nego joj je umjesto toga zapela u grlu kao kost. George je znao (jer mu je Buddy to rekao) da je mama na kraju popustila jer su je svi u velikoj, raštrkanoj obitelji uvjeravali da baka neće moći još dugo izdržati. Imala je previše problema - visoki krvni tlak, uremičko trovanje, pretilost, lupanje srca - da bi izdržala još dugo. Potrajat će osam mjeseci, rekli su teta Flo i teta Stephanie i ujak George (po kojem je George dobio ime); najviše godinu dana. Ali sad je već prošlo pet godina, i po Georgeovu mišljenju, to je već bilo prilično dugo.

Izdržala je prilično dugo, i te kako. Kao medvjedica u zimskom snu koja čeka... što?

(ti najbolje znaš kako s njom izaći na kraj, Ruth, ti znaš kako je ušutkati) George je stao na putu do hladnjaka da pogleda upute na jednoj od bakinih posebnih večera bez soli. Stao je kao ukopan. Odakle to dolazi? Taj glas koji se javlja u njegovoj glavi?

Odjednom su mu se trbuh i prsa osuli žmarcima. Posegnuo je pod svoju košulju i dotakao si jednu bradavicu. Bila je poput kamenčića, i užurbano je maknuo prst.

Ujak George. Njegov "ujak-imenjak" koji je radio za Sperry- Rand, u New Yorku. To je bio njegov glas. On je to rekao kad su on i njegova obitelji došli za Božić prije dvije - ne, prije tri godine.

Sad kad je senilna je još opasnija. George, šuti. Dečki su tu negdje.

George je stajao kraj hladnjaka, s jednom rukom još uvijek na hladnoj kromiranoj ručki, razmišljajući, prisjećajući se, zureći u sve dublju tamu. Buddyja nije bilo tu negdje toga dana. Buddy je već bio vani, jer je Buddy htio dobre sanjke, samo zato; išli su se sanjkati na brijeg Joea Cambera, a druge sanjke su imale jednu iskrivljenu nogu.

I zato je Buddy bio vani, a George je bio ovdje, kopajući po kutiji za čizme i čarape u hodniku, tražeći jedan usklađen par debelih čarapa, i zar je on kriv što su njegova majka i ujak George razgovarali u kuhinji? George nije tako mislio. Zar je George kriv što ga Bog nije učinio gluhim ili, da izbjegne tako ekstremnu mjeru, nije bar smjestio razgovor negdje drugdje u kući? George ni u to nije vjerovao. Kao što je njegova majka ukazala više puta (obično nakon jedne-dvije čaše vina), Bog ponekad vuče prljave poteze.

Znaš što mislim, rekao je ujak George.

Njegova žena i tri kćeri otišle su u Gates Falls da obave neku Božićnu kupovinu u zadnji čas, a ujak George je bio prilično pod gasom, kao Pijanac Koji Je Morao U Zatvor. George je to znao po načinu kako se njegovom ujaku petljao jezik.

Sjećaš se što se dogodilo Franklinu kad ju je naljutio.

George, zašuti ili ću ti ostatak pive izliti u sudoper!

Ma, nije ona to zbilja htjela učiniti. Samo joj je jezik pobjegao. Peritonitis -

George, začepi!

Možda, sjećao se George kako je neodređeno pomislio, nije Bog jedini koji vuče prljave poteze.

Sad se oslobodio tih starih uspomena i pogledao u frizer i izvadio jednu bakinu večeru. Teletina. S graškom za prilog. Treba ugrijati pećnicu, i onda je peći četrdeset minuta na 200 stupnjeva. Lako. Bio je posve spreman. Čaj je bio spreman na štednjaku ako baka bude željela to. Mogao bi joj napraviti čaj, ili  bi joj mogao spremiti večeru ako se baka probudi i zatraži to. Čaj ili večera, baš je pravi Sam s dva pištolja. Broj dr. Arlindera bio je na ploči ako bude nešto hitno. Sve je u redu. Pa zašto se onda brine?

Nikad još nije ostao sam s bakom, i zato se brine.

Pošalji mi maloga, Ruth. Pošalji ga ovamo.

Ne. Plače.

Sad je opasnija... znaš što mislim. Svi mi lažemo svojoj djeci o baki.

Ni on ni Buddy. Nijedan od njih dvojice nikad nije ostao sam s bakom. Do sada.

Odjednom, Georgeova su se usta osušila. Otišao je do sudopera i popio čašu vode. Osjećao se... čudno. Te misli. Te uspomene. Zašto ih njegov mozak sve baš sad izvlači?

Osjećao se kao da je netko sve djeliće puzzle bacio pred njega, a on ih baš ne može do kraja sastaviti. I možda je dobro što ih ne može do kraja sastaviti, jer bi dovršena slika mogla biti, pa, nekako prestrašna. Mogla bi biti -

Iz druge sobe, u kojoj je baka provodila sve dane i noći, odjednom se podigla prigušena, trkeljava, grgljava buka.

George je udahnuo u šuškavom trzaju. Okrenuo se prema bakinoj sobi i otkrio da su mu se cipele čvrsto zalijepile za linoleum na podu. Srce mu se u prsima pretvorilo u užareno željezo. Oči su mu bile raskolačene i izbuljene. Krenite sad, rekao je njegov mozak nogama, a noge su salutirale i odgovorile: Ne, ni slučajno, gospodine!

Baka još nikad nije proizvela takav zvuk.

Baka još nikad nije proizvela takav zvuk.

Opet se začuo, prigušen zvuk, tih a zatim sve tiši, pretvarajući se u zujanje kukca prije nego što je do kraja zamro. George se konačno uspio pokrenuti. Krenuo je prema hodniku koji je razdvajao kuhinju od bakine sobe. Prešao ga je i pogledao u njenu sobu, dok mu je srce lupalo. Sad mu se grlo gušilo od vunenih rukavica; kraj njih bi bilo nemoguće progutati.

Baka je još spavala i sve je bilo u redu, to mu je bila prva pomisao; bio je to samo neki čudan zvuk, konačno; možda ga stalno proizvodi dok su on i Buddy u školi. Samo hrkanje. Baki je dobro. Spava.

To mu je bila prva pomisao. Onda je primijetio da žuta ruka koja je bila na prekrivaču sad mlitavo visi preko ruba kreveta, dugi nokti skoro ali ne sasvim dotičući pod. A usta su joj otvorena, izobrana i udubljena kao rupa iskopana u trulom komadu voća.

Stidljivo, s oklijevanjem, George joj je prišao.

Dugo je stajao kraj nje, gledajući dolje u nju, ne usuđujući je se dotaći. Neprimjetno dizanje i spuštanje pokrivača djelovalo je kao da je prestalo.

Djelovalo.

To je bila ključna riječ. Djelovalo.

Ali to je samo zato što si prestravljen, Georgie. Samo se ponašaš kao senor el stupido, kao što Buddy kaže - to je igra. Mozak ti zavarava oči, ona sasvim dobro diše, ona je -

"Bako?" rekao je, a sve što se čulo bio je šapat. Pročistio si je grlo i odskočio unatrag, prestrašen zvukom. Ali glas mu je bio malo glasniji. "Bako? Hoćeš sad svoj čaj? Bako?"

Ništa.

Oči su bile zatvorene. Usta su bila otvorena. Ruka je visjela.

Vani, sunce na zalasku sjalo je zlatno i crveno kroz drveće.

Tada ju je vidio u pozitivnoj punini; vidio je s onim djetinjastom i briljantno neograničenim pogledom neformiranog nezrelog promišljanja, ne ovdje, ne sad, ne u krevetu, već kako sjedi u bijeloj vinilnoj stolici, pružajući ruke, lica istovremeno glupog i pobjedničkog. Uhvatio se kako se prisjeća jednog od njenih "kletih trenutaka", kad je baka počela vikati, kao na stranom jeziku - Gyaagin! Gyaagin! Hastur degryon Yos-soth-oth! - a mama ih je poslala van, povikala je "Samo IDI! " na Buddyja kad je ovaj stao kraj kutije u hodniku da si potraži rukavice, a Buddy se osvrnuo preko ramena, tako prestrašen da je problijedio jer njihova mama nikad nije vikala, i obojica su izašli i stajali na kolnom prilazu, ne razgovarajući, ruku zaguranih u džepove da se zagriju, pitajući se što se događa.

Kasnije, mama ih je pozvala da dođu na večeru kao da se ništa nije dogodilo.

(ti najbolje znaš izaći s njom na kraj Ruth ti je znaš ušutkati)

George nije razmišljao o tom "kletom trenutku" od toga dana do danas. Tek sada, gledajući baku, koja je spavala tako čudno u svome pomičnom bolničkom krevetu, s užasom je shvatio da su sljedećeg dana doznali kako je gđa Harham, koja je živjela malo dalje niz ulicu i ponekad posjećivala baku, te noći umrla u snu.

Bakini "kleti trenuci".

Kletve.

Vještice navodno bacaju kletve. Zato i jesu vještice, zar ne? Otrovane jabuke. Prinčevi pretvoreni u žabe. Kuće od kolača. Abrakadabra. Hokus-pokus. Kletve.

Rasipani komadići nepoznate puzzle poletjeli su u sliku u Georgevom umu, kao magijom.

Magija, pomislio je Goerge i zastenjao.

Što je na slici? To je baka, naravno. Baka i njene knjige, baka koju su istjerali iz grada, baka koja nije mogla imati bebe, a onda je mogla, baka koju su istjerali iz crkve a ne samo iz grada. Na slici je bila baka, žuta i debela i smežurana i slična pužu, bezuba usta iskrivljena u utonuli osmijeh, njene blijede, slijepe oči nekako prepredene i lukave; a na glavi joj je bio crni, šiljati šešir posipan srebrnim zvijezdama i blistavim babilonskim polumjesecima; pod nogama su joj se šuljale crne mačke s očima žutim kao urin, a mirisi su bili svinjetina i sljepoća, svinjetina i paljevina, drevne zvijezde i svijeće tamne kao zemlja u kojoj leže lijesovi; čuo je riječi izgovorene iz drevnih knjiga, a svaka riječ bila je kao kamen a svaka rečenica kao grobnica podignuta u nekom smrdljivom siromaškom groblju a svaki odlomak kao košmarni karavan umrlih od kuge koji se vozi do mjesta spaljivanja; oko mu je bilo oko djeteta i u tome se času razrogačilo u zapanjenom shvaćanju o tmini.

Baka je bila vještica, kao zla vještica iz Čarobnjaka iz Oza. A sad je umrla. Onaj grgljavi zvuk, mislio je George uz sve veći užas. Onaj grgljavi hrktavi zvuk bio je...bio je... "samrtni hropac".

"Baka?" šapnuo je, i suludo pomislio: Ding-dong, zla vještica j e mrtva.

Nije bilo odgovora. Stavio je otvorenu šaku pred bakina usta. Nikakav se dašak nije micao oko ni u baki. Bilo je mrtvački mirno i opuštena jedra i nikakvog traga koji bi se širio iza krme. Dio njegova straha sad se počeo povlačiti, i George je pokušao razmišljati. Sjećao se kako mu je ujak Fred pokazao kako navlažiti prst i provjeriti vjetar, i sad si je liznuo cijeli dlan i stavio ga pred bakina usta.

Još uvijek ništa.

Krenuo je prema telefonu da nazove dr. Arlindera, a onda stao. Zamisli da pozove doktora a ona zapravo uopće nije mrtva. Tada bi sigurno bio u nevolji.

Izmjeri joj puls.

Zastao je na vratima, sumnjičavo zagledan u onu obješenu ruku. Rukav bakine spavaćice se zasukao, otkrivajući njen zglob. Ali to je bilo beskorisno. Jednom, nakon liječnikove posjete, kad je bolničarka pritisnula prst na njegov zglob da mu izmjeri puls, George je to pokušao i nije mogao ništa pronaći. Što se njegovih nevještih prstiju ticalo, bio je mrtav.

Osim toga, nije baš htio... pa... dirati baku. Čak i ako je mrtva. Naročito ako je mrtva.

George je stajao na hodniku, zvjerajući od bakinog mirnog, ispruženog obrisa do telefona na zidu kraj broja dr. Arlindera, i opet prema baki. Naprosto će morati nazvati. Morat će -

- uzeti zrcalo!

Jasno! Kad dahneš na zrcalo, ono se zamagli. Vidio je jednom u nekom filmu kako doktor tako provjerava nekog u nesvjesti. Kraj bakine sobe bila je kupaonica, i George je sad pojurio unutra i uzeo bakino toaletno zrcalo. Jedna mu je strana bila obična, a druga je povećavala, tako da vidiš kad čupaš dlake i takve stvari.

George ga je odnio natrag do bakinog kreveta i držao jednu stranu zrcala tako da je skoro doticala bakina otvorena, razjapljena usta. Držao ga je tamo dok nije nabrojao do šezdeset, stalno promatrajući baku. Ništa se nije promijenilo. Bio je siguran da je mrtva još i prije nego što je maknuo zrcalo od njenih usta i promotrio mu površinu, koja je bila savršeno čista i nimalo zamagljena.

Baka je mrtva.

George je s olakšanjem i određenim iznenađenjem shvatio da je sad može žaliti. Možda je bila vještica. Možda nije. Možda je samo mislila da je vještica. Kako god bilo, sad je više nema. Shvatio je s razumijevanjem odrasle osobe da pitanja konkretne stvarnosti ne postanu nevažna, već manje bitna kad ih se promotri pred nijemim, bezizražajnim licem posmrtnih ostataka. Shvatio je to s razumijevanjem odrasle osobe, i prihvatio s olakšanjem odrasle osobe. Ovo je samo prolazni otisak, oblik cipele, u njegovom umu. Takvi su svi dječji tragovi odrasle osobe; tek u kasnijim godinama, dijete shvaća da se tada stvaralo; oblikovalo; oblikovalo slučajnim iskustvima; sve što preostane u tom trenutku iza otiska jest onaj gorki miris baruta koji je pokretač zamisli kakva nadilazi godine djeteta.

Vratio je zrcalo u kupaonicu, onda se opet vratio kroz njenu sobu, bacajući pogled na tijelo dok je prolazio. Sunce na zalasku obojalo je staro mrtvo lice barbarskim, narančasto-crvenim bojama, i George je hitro skrenuo pogled.

Prošao je kroz hodnik i prešao kuhinjom do telefona, odlučan da sve učini kako treba. U svom je umu već vidio određenu prednost pred Buddyjem; kad ga Buddy počne zafrkavati, on će jednostavno reći: Bio sam sam u kući kad je baka umrla, i sve sam učinio kako treba.

Pozvati dr. Arlindera, to je prva stvar. Nazvati ga i reći: "Baka mi je upravo umrla. Možete li mi reći što bih trebao učiniti? Da je pokrijem ili nešto?"

Ne.

"Mislim da mi je baka upravo umrla."

Da. Da, tako je bolje. Nitko nikad ne misli da klinci ikad nešto znaju, zato je tako bolje. Ili možda:

"Prilično sam siguran da mi je baka upravo umrla-" Jasno! To je najbolje rješenje.

I ispričaj sve o zrcalu i samrtnom hropcu i svemu. A doktor će odmah doći, i kad završi s pregledom bake reći će: "Bako, proglašavam te mrtvom ", a onda će Georgeu reći: "Bio si k'o piva u teškoj situaciji, George. Želim ti čestitati. " A George će reći nešto odgovarajuće skromno.

George je pogledao broj dr. Arlindera i nekoliko puta polako duboko udahnuo prije nego što je uzeo telefon. Srce mu je užurbano lupalo, ali onaj bolni željezni udar je nestao sad kad je baka umrla. Dogodilo se najgore, i nekako nije bilo tako strašno kao čekati da počne urlikom dozivati mamu i tražiti svoj čaj.

Telefon je bio mrtav.

Slušao je ništavilo, usta još oblikovanih oko riječi Oprostite, gđice Dodd, ali ovdje George Bruckner i moram nazvati doktora za svoju baku. Nikakvih glasova. Ni znaka slobodne linije. Samo mrtva tišina. Kao mrtva tišina tamo u krevetu. Baka je - jel', da, jest) baka je k'o pivo.

Opet žmarci, bolni i sitni. Pogled mu je pao na čajnik od Pyrexa na štednjaku, na šalicu na šanku, s vrećicom biljnog čaja u sebi. Neće više biti čaja za baku. Više nikad.

(leži tako hladno)

George je zadrhtao.

Drhtavo je prstom zatresao prekidač svoga Princess telefona, ali telefon je i dalje bio mrtav. Mrtav, isto kao - (isto tako hladan kao)

Snažno je tresnuo slušalicom, a unutra je tiho zazvonilo zvonce, i užurbano ju je ponovno podigao, da vidi znači li to da je čudesno opet proradio. Ali nije bilo ničega, i ovog puta je slušalicu vratio polako.

Srce mu je opet jače zalupalo.

Sam sam u ovoj kući s njenim mrtvim tijelom.

Polako je prešao preko kuhinje, načas zastao kraj stola, a onda upalio svjetlo. U kući se mračilo. Uskoro će sunce nestati; noć će stići.

Čekati. Samo to moram učiniti. Samo čekati dok se mama ne vrati. A zapravo je to i bolje. Ako je telefon u kvaru, bolje je da je samo umrla umjesto da dobije nekakav napadaj ili tako nešto, s pjenom na ustima, možda padne iz kreveta -

Ah, to je bilo loše. Mogao je lijepo proći i bez te slike.

Kao da si sam u mraku i razmišljaš o mrtvim stvarima koje su još živahne - vidiš obrise u sjenama na zidu, i razmišljaš o smrti, razmišljaš o mrtvima, te stvari, kako će bazditi i kako bi se u mraku kretali prema tebi; razmišljaš o tome; razmišljaš o onome; razmišljaš o buhama koje se gnijezde u mesu; buše kroz meso; oči koje se miču u mraku. Aha. To više od svega. Razmišljanje o očima koje se miču u mraku i krckanje parketa kad nešto prijeđe po sobi kroz zebraste pruge sjena od svjetla izvana. Aha.

U tami ti misli dosegnu savršenu kružnicu, i o čemu god pokušavaš razmišljati - o cvijeću ili Isusu ili baseballu ili osvajanju zlata na 440m na Olimpijadi - nekako se sve vraća na obris u sjenama s pandžama i očima koje ne trepću.

"Sroljo-cmoljo!" siknuo je, i naglo samoga sebe ošamario. I to snažno. Sam će sebe prestraviti, vrijeme je da prestane s tim. Nije mu više šest godina. Mrtva je, to je sve, mrtva. U njoj sad više nema ništa više misli nego u špekuli ili parketu ili u kvaki ili u radijskom prekidaču ili -

A snažan i strani, neočekivani glas, možda samo nemilosrdan nepozvan glas čistog preživljavanja povikao je u njemu: Georgie, začepi i daj se na prokleti posao!

Aha, u redu. U redu, ali -

Vratio se do vrata njene sobe da se uvjeri.

Tamo je ležala baka, s jednom rukom izvan kreveta i dodirujući pod, širom razjapljenih usta. Baka je sad bila dio namještaja. Mogao bi joj vratiti ruku na krevet ili je povući za kosu ili joj izliti čašu vode u usta ili joj staviti slušalice na glavu i puštati joj Chucka Berryja odvrnutog do daske a njoj bi sve bilo svejedno. Baka je, kako je Buddy znao govoriti, bila izvan svega. Baka je svoje odradila.

Započeo je nagao, tih i ritmičan zvuk udara, nedaleko od Georgea na lijevoj strani, a on je poskočio i pobjegao mu je tanki kevtavi krik. Bila su to vrata za oluju, koja je Buddy postavio tek prošlog tjedna. Samo vrata za oluju, nezaključana, kako klepeću naprijed-natrag na sve hladnijem povjetarcu.

George je otvorio unutarnja vrata, nagnuo se van, uhvatio vrata za oluju kad su se vraćala. Vjetar - nije to bio povjetarac već vjetar - mu je uhvatio kosu i zamrsio je. Čvrsto je zakvačio vrata i zapitao se odakle je odjednom stigao taj vjetar. Kad je mama otišla bilo je skoro mrtvački mirno. Ali kad je mama otišla bio je bijeli dan, a sad je bio sumrak.

George je opet bacio pogled na baku a onda se vratio i opet isprobao telefon. Još je bio mrtav. Sjeo je, ustao i počeo šetuckati naprijed-natrag po kuhinji, koračajući, pokušavajući misliti.

Sat vremena kasnije bilo je posve mračno.

Telefon još uvijek nije radio. George je pretpostavljao da je vjetar, koji se sad podigao skoro do orkanske jačine, oborio neke žice, vjerojatno vani kod Dabrovske močvare, gdje na sve strane ima drveća u nanosima suhog lišća i močvarnih voda. Telefon bi povremeno cinknuo, kao duh, udaljeno, ali linija je i dalje bila mrtva. Vani, vjetar je zavijao uz istake male kućice i George je vjerovao da će imati i te kakvu priču za sljedeće kampiranje izviđača... samo to što je sam sjedio u kući sa svojom mrtvom bakom i telefonom koji ne radi a vjetar hitro gura skupine oblaka preko neba, oblaci koji su crni na vrhu a dolje boje mrtvog sala, boje bakinih pandžastih ruku.

Bila je to, kao što je Buddy također znao reći, prava klasika.

Volio bi da sad priča tu priču, kad njena aktualnost bude sigurno iza njega. Sjedio je za kuhinjskim stolom, s knjigom iz povijesti otvorenom pred sobom, skačući na svaki zvuk... a sad kad se digao vjetar, bilo je puno zvukova dok je kuća škripala u svim svojim nenauljenim, tajnim i zaboravljenim zglobovima.

Dosta brzo će doći doma. Doći će doma i onda će sve biti u redu. Sve (nisi je pokrio) će biti u r

(nisi joj pokrio lice)

George se trgnuo kao da je netko to naglas izrekao, i zabuljio se razrogačenih očiju preko kuhinje u beskoristan telefon. Treba prevući pokrivač preko lica mrtve osobe. To je u svim filmovima.

Dovraga s time! Ne idem ja tamo!

Ne! A nema ni razloga! Mama joj može pokriti lice kad se vrati kući! Ili dr. ArUnder, kad on dođe! Ili pogrebnik! Netko, bilo tko, samo ne on. Nema razloga da on to učini. Njemu to ništa ne znači, a ne znači ni baki. Buddyjev glas u njegovoj glavi:

Ako te nije bilo strah, zašto joj se nisi usudio pokriti lice?

Nije mi ništa značilo.

Kukavica!

A nije značilo ni baki. CRV JEDAN kukavički!

Sjedeći za stolom pred svojom nepročitanom lekcijom iz povijesti, razmišljajući o tome, George je uvidio da, ako ne povuče prekrivač preko bakinog lica, neće moći tvrditi da je sve učinio kako treba, a onda će Buddy imati (pa makar kako nesiguran) oslonac za sebe.

Sad se vidio kako prepričava jezovitu priču o bakinoj smrti na kampiranju, oko vatre, taman dolazeći do utješnog kraja kad mamini farovi bijesnu na prilazu - ponovna pojava odraslih, vraćajući i potvrđujući koncept Reda - a odjednom, iz tame se diže neki tamni obris, a češer u vatri eksplodira i George vidi da to u sjenama stoji Buddy i govori: Ako si bio tako hrabar, crve jedan, kako to da joj se nisi usudio PREKRITI LICE?

George je ustao, podsjećajući se da je baka izvan stroja, da je baka crkla, da je baka ohlađena ko' piva. Mogao bi vratiti njenu ruku natrag na krevet, zagurati joj vrećicu čaja u nos, staviti joj slušalice i puštati Chucka Berryja odvrnutog do daske itd. itd., i ništa od toga ne bi baku nimalo zasmetalo, jer o tome se u smrti i radi, nitko ne može smetati mrtvacima, mrtvac je vrhunac nehajnog coola, a sve ostalo su samo snovi, nerazaznatljivi i apokaliptični i grozničavi snovi o vratima ormara koja se otvaraju u mrtvim ustima ponoći, samo snovi o mjesečini koja klizi delirijski plavo po kostima iskopanih kostura, samo -

Prošaptao je: "Prestani, može? Prestani biti tako -"

(odvratan)

Pripremio se. Otići će onamo i povući joj pokrivač preko lica, i oduzeti Buddyju i zadnji oslonac. Savršeno će provesti tih nekoliko jednostavnih obreda bakine smrti. Prekrit će joj lice, a onda će - lice mu je bljesnulo od čiste simboličnosti ovoga - onda će pospremiti njenu neiskorištenu vrećicu čaja i njenu neiskorištenu šalicu. Da.

Ušao je, a svaki je korak bio napor volje. Bakina soba bila je tamna, njeno tijelo neodređena grba na krevetu, i luđački je tapkao za prekidačem svjetla, ne nalazeći ga možda i cijelu vječnost. Konačno je kliknulo i upalilo se, preplavljujući sobu blagim žutim svjetlom iz lustera od brušenog stakla iznad njegove glave.

Baka je tamo ležala, obješene ruke, otvorenih usta. George ju je promatrao, mutno svjestan sitnih bisera znoja koji su mu se nakupljali na čelu, i pitao se može li se njegova odgovornost u ovome doista produžiti do toga da podigne tu sve hladniju ruku i vrati je natrag na krevet s ostatkom bake. Zaključio je da ne može. Ruka joj je u bilo kojem trenutku mogla pasti s kreveta. To bi bilo previše. Nije ju mogao dirnuti. Sve drugo, ali ne to.

Polako, kao da se kreće kroz neku gustu tekućinu umjesto kroz zrak, George se približio baki. Stajao je nad njom, gledajući dolje. Baka je bila žuta. Dijelom je to bilo zbog svjetla, filtriranog starim lusterom, ali ne sve.

Dišući kroz usta, dok mu je dah čujno škripao, George je uhvatio pokrivač i prevukao ga je preko bakinog lica. Pustio ga je a on se samo malo spustio, otkrivajući joj rub kose i žuti izborani pergament njenog čela. Ohrabrivši se, opet ga je uhvatio, držeći ruke daleko s obje strane njene glave tako da je ne mora dotaknuti čak ni kroz tkaninu, i opet je povukao. Ovog puta, pokrivač je ostao na mjestu. To je bilo zadovoljavajuće. Dio straha nestao je iz Georgea. Pokopao ju je. Da, zato pokrivaš mrtve ljude, i zato je to ispravno: to je kao da ih pokopaš. To je izjava.

Pogledao je ruku koja je visjela, nepokopana, i otkrio da je sad može dotaknuti, može je zataknuti pod pokrivač i pokopati s ostatkom bake.

Sagnuo se, uhvatio hladnu ruku, i podigao je.

Ruka se okrenula u njegovoj i zgrabila mu zglob.

George je vrisnuo. Zateturao je unatrag, vrišteći u praznoj kući, vrišteći uz zvuk vjetra koji je pjevao po zabatima, vrišteći uz zvuk škripavih zglobova kuće. Ustuknuo je, povlačeći bakino tijelo ukoso pod pokrivačem, a ruka je opet tresnula dolje, okrećući se, obrćući, hvatajući zrak... i onda se opet opuštajući u mlitavost.

Dobro sam, nije to ništa, to je bio samo refleks.

George je kimnuo sa savršenim razumijevanjem, a onda se opet sjetio kako joj se ruka okrenula, stežući njegovu, i kriknuo je. Oči su mu se razrogačile u dupljama. Kosa mu se digla, svaka vlas, u savršenom stošcu. Srce mu je u prsima postalo poludjela tiskarska preša. Svijet se suludo naherio, vraito se natrag, a onda se samo nastavio kretati sve dok se ne bi nakrenuo u drugu stranu. Kad god bi mu se razumne misli počele vraćati, panika bi ga opet preplavila. Okrenuo se, želeći samo izaći iz ove sobe u neku drugu sobu - ili možda četiri-pet kilometara po cesti, ako treba toliko - gdje bi mogao opet povratiti kontrolu. Zato se okrenuo na peti i utrčao punom brzinom u zid, promašivši otvorena vrata za dobrih pola metra.

Odbio se i pao na pod, u glavi mu je zvonilo od oštrog, prodornog bola koji je opako presijekao paniku. Dotakao si je nos a ruka mu je ostala krvava. Svježe kapi zamrljale su njegovu zelenu košulju. Uspeo se na noge i divlje se ogledao oko sebe.

Ruka je visjela na podu kao i prije, ali bakino tijelo nije bilo ukoso; i ono je bilo kao i prije.

Sve je zamislio. Ušao je u sobu, a sve ostalo je bilo samo film u njegovoj glavi.

Ne.

Ali bol mu je raščistila glavu. Mrtvi ljudi te ne hvataju za zglobove. Mrtav je mrtav. Kad si mrtav, mogu te koristiti kao stalak za šešire ili te nagurati u traktorsku gumu i skotrljati niz brijeg ili i tako dalje i tako dalje i tako dalje. Kad si mrtav, mogu tebi raditi stvari (recimo, dječaci koji pokušavaju vratiti mrtve obješene ruke natrag na krevet), ali tvoji dani rađenja stvari - da tako kažemo - su gotovi.

Osim ako si vještica. Osim ako odabereš čas za smrt kad nema nikoga osim jednog malog klinca, jer je tako najbolje, i možeš... možeš...

Možeš što?

Ništa. Glupo je. Cijelu stvar je zamislio jer se prestrašio, i to je sve. Obrisao si je nos podlakticom i trznuo se od bola. Na koži s unutarnje strane podlaktice ostala mu je krvava mrlja.

Neće joj se više približavati, to je sve. Stvarnost ili iluzija, neće se više petljati s bakom. Sjajni bljesak panike je nestao, ali još je bio bijedno prestravljen, blizu suza, drhtav na prizor vlastite krvi, želeći samo da mu se mama vrati kući i preuzme stvari u svoje ruke.

George je izašao iz sobe unatraške, kroz hodnik, i u kuhinju. Duboko je i drhtavo udahnuo, pa izdahnuo. Htio je mokru krpu za nos, i odjednom mu se činilo da bi mogao povratiti. Prišao je sudoperu i pustio hladnu vodu. Sagnuo se i iz lavora ispod sudopera uzeo krpu - komad jedne bakine stare pelene - i podmetnuo je pod hladnu vodu, smičući krv dok je to radio. Namakao je stari meki pamučni kvadrat pelene sve dok mu ruka nije utrnula, onda zatvori vodu i iscijedi ga.

Stavljao si ga je na nos kad je njen glas progovorio iz druge sobe.

"Dođi ovamo, mali", pozvala je baka mrtvim zujavim glasom. "Dođi ovamo - baka te hoće zagrliti. "

George je pokušao zavrištati, a nije se čuo nikakav zvuk. Ama baš nikakav. Ali zato je u drugoj sobi bilo zvukova. Zvukova koje bi čuo kad je mama bila tamo, kad bi u krevetu kupala baku, podizala njenu težinu, spuštala je, okretala, opet spuštala.

Samo ti su zvukovi sad naizgled imali malo drugačije no posve specifično značenje - zvučalo je kao da baka pokušava... ustati iz kreveta.

"Mali! Dođi ovamo, mali! Ovog ČASA! Idemo!"

S užasom je shvatio da mu se noge odazivaju toj komandi. Rekao im je da stanu a one su samo nastavile, lijeva noga, desna noga, noga od sijena, noga od slame, preko linoleuma; njegov um bio je prestravljeni zarobljenik u njegovom tijelu - talac u tornju.

Ona stvarno JEST vještica, vještica je i prolazi jedan od svojih "kletih trenutaka ", o da, to je sasvim sigurno kletva, i gadna je, STVARNO je gadna, o Bože o Isuse pomozite mi pomozite mi pomozite mi -

George je prešao kuhinju i prošao kroz hodnik i u bakinu sobu i da, nije samo pokušala ustati iz kreveta, ustala je, sjedila je u onoj bijeloj vinilnoj stolici u kojoj nije sjedila već četiri godine, otkako je postala preteška za hodanje i previše senilna da bi uopće znala gdje je.

Ali sad baka nije izgledala senilno.

Lice joj je bilo obješeno i mlitavo, ali senilnost je nestala - ako je ikad uopće i bila tamo, a ne samo maska koju je nosila da umiri male dječake i umorne žene bez supruga. Sad je bakino lice blistalo punom inteligencijom - blistalo je kao neka stara, smrdljiva voštanica. Oči su joj se objesile na licu, bez sjaja, mrtve. Prsa joj se nisu micala. Spavaćica joj se zadigla, otkrivajući slonovska bedra. Pokrivač s njenog samrtnog kreveta bio je zabačen.

Baka je ispružila svoje ogromne ruke prema njemu.

"Želim te zagrliti, Georgie", rekao je taj bezizražajan i zujav mrtvi glas. "Ne budi prestrašeni plačljivko. Pusti baku da te zagrli. "

George je ustuknuo, pokušavajući se oduprijeti tom skoro neodoljivom zovu. Vani, vjetar je vrištao i režao. Georgeovo lice se izdužilo i iskrivilo od siline njegova straha; lice drvoreza uhvaćeno i zatvoreno u neku drevnu knjigu.

George je počeo hodati prema njoj. Nije si mogao pomoći. Jedan po jedan nevoljki korak prema tim ispruženim rukama. Pokazat će Buddyju da se ni on ne boji bake. Prići će baki i dati se zagrliti jer on nije plačljiva kukavica. Sad će otići baki.

Skoro je bio u krugu njenih ispruženih ruku kad je prozor s njegove lijeve strane prasnuo prema unutra, i odjednom, u sobi je s njima bila vjetrom odlomljena grana s jesenjim lišćem još na sebi. Rijeka vjetra poplavila je sobu, pušući preko bakinih slika, vitlajući joj spavaćicom i kosom.

Sad je George mogao vrištati. Oteturao je unatrag iz njena dohvata, a baka je ispustila prevaren, siktav zvuk, dok su joj se usnice povlačile preko glatkih starih desni; debele izborane ruke beskorisno su se sklopile preko zraka u pokretu.

Georgeu su se noge saplele i pao je. Baka je počela ustajati iz bijele vinilne stolice, teturava gomila mesa; počela je teturati prema njemu. George je otkrio da ne može ustati; snaga mu je napustila noge. Počeo je puzati unatrag, cvileći. Baka se približavala, polako ali neumoljivo, mrtva ali živa, i odjednom je George shvatio što bi značio zagrljaj; puzlle su se u njegovom umu posložile do kraja, i nekako se uspentrao na noge taman kad se bakina ruka sklopila oko njegove košulje. Košulja se poderala s jedne strane, i načas je osjetio njeno hladno meso na svojoj koži, prije nego što je ponovno pobjegao u kuhinju.

Odjurit će u noć. Bilo što je bolje nego da ga zagrli ta vještica, njegova baka. Jer kad mu se majka vrati, pronaći će svoju majku mrtvu a Georgea živog, o, da... ali George će odjednom razviti sklonost prema biljnom čaju.

Osvrnuo se preko ramena i ugledao bakinu grotesknu, iskrivljenu sjenu kako se uzdiže po zidu dok je prolazila hodnikom.

I baš u tom trenutku zazvonio je telefon, prodorno i oštro.

George ga je dohvatio bez razmišljanja i zavrištao u njega; vrištao da netko dođe, molim, neka dođe. Vrištao je te stvari u tišini; ni jedan zvuk nije izašao iz njegova zaključanog grla.

Baka je uteturala u kuhinju u svojoj ružičastoj spavaćici. Njena bjelkasto-žuta kosa divlje joj se kovitlala oko lica, a jedan od njenih češljeva od roga visio je nahero uz njen izboran vrat.

Baka se cerila.

"Ruth?" Bio je to glas tete Flo, skoro izgubljen kroz zavijanje tunela loše međugradske veze. "Ruth, jesi tamo?" Bila je to teta Flo iz Minnesote, više od tri tisuće kilometara daleko.

"Pomozi mi!" zavrištao je George u telefon, a ono što je izašlo bilo je sitno, siktavo fićukanje, kao da je puhnuo u harmoniku punu suhe trske.

Baka je teturala preko linoleuma, ispruživši ruke prema njemu. Ruke su joj se zatvarale i otvarale i opet zatvarale. Baka je htjela svoj zagrljaj; pet je godina čekala na taj zagrljaj.

"Ruth, čuješ li me? Ovdje je oluja, tek je počela, a ja... ja sam se prestrašila. Ruth, ne čujem te -"

"Baka", zastenjao je George u telefon. Sad je bila skoro nad njim.

"George?" Glas tete Flo odjednom se zaoštrio; postao je skoro vrisak. "George, jesi li to ti?"

Počeo je uzmicati od bake, i odjednom je shvatio da je glupavo uzmakao od vrata i u kutak koji su zatvarali kuhinjski ormari i sudoper. Užas je bio potpun. Dok je njena sjena padala preko njega, paraliza je nestala i zavrištao je u telefon, vrištao ponovno i ponovno: "Baka! Baka! Baka!"

Bakine hladne ruke dotakle su mu grlo. Njene blatnjave, drevne oči suočile su se s njegovima, crpeći mu volju.

Tiho, mutno, kao da prelazi mnogo godina a ne samo mnogo kilometara, čuo je kako teta Flo govori: "Reci joj da legne, George, reci joj da legne i bude mirna. Reci joj da mora to učiniti u tvoje ime, i u ime svoga oca. Ime njenog odabranog oca je Hastur. To ime je moć u njenom uhu, George - reci joj da Legne u ime Hasturovo - reci joj"

Stare, izborane ruke otele su telefon iz Georgeova oslabljenog stiska. Začulo se glasno pop kad se žica iščupala iz telefona. George se srušio u kut a baka se sagnula, ogromna gomila mesa iznad njega, koja je zaklonila svjetlo.

George je zavrištao: "Lezi! Budi mirna! Ime Hasturovo! Hastur! Lezi! Budi mirna!"

Ruke su joj se sklopile oko njegovog vrata -

"Moraš to učiniti! Teta Flo je rekla da moraš! U moje ime! U ime tvoga oca! Lezi! Budi mir -" - i stisnule.

Kad su svjetla konačno zapljusnula prilaz sat vremena kasnije, George je sjedio za stolom pred svojom nepročitanom lekcijom iz povijesti. Ustao je i prišao stražnjim vratima i otvorio ih. S njegove lijeve strane, Princess telefon visio je na svome mjestu, beskorisne žice omotane oko sebe.

Njegova majka je ušla, a jedan joj se list zalijepio za ovratnik kaputa. "Kakav vjetar", rekla je. "Je li sve prošlo - George? George, što se dogodilo? "

Krv je iz maminog lica nestala jednim jedinim, šokiranim potezom, i postala je užasno bijela, kao klaun.

"Baka", rekao je. "Baka je umrla. Baka je umrla, mama." I počeo je plakati.

Uzela ga je u naručje a onda zateturala do zida, kao da joj je taj zagrljaj odnio posljednju snagu. "Je li..je li se nešto dogodilo?" upitala je. "George, je li se još nešto dogodilo? "

"Vjetar je kroz njen prozor oborio jednu granu", reče George.

Odgurnula ga je, načas se zagledala u njegovo šokirano, opušteno lice, a onda oteturala u bakinu sobu. Bila je unutra možda četiri minute. Kad se vratila, u ruci je držala crvenu platnenu krpicu. Bio je to komad Georgeove košulje.

"Ovo sam joj izvukla iz ruke", šapne mama.

"Ne želim razgovarati o tome", reče George. "Nazovi tetu Flo, ako hoćeš. Umoran sam. Idem u krevet."

Krenula ga je zaustaviti, ali nije. Otišao je gore u sobu koju je dijelio s Buddyjem i otvorio ventilacijski otvor tako da čuje što će mu majka sljedeće učiniti. Neće razgovarati s tetom Flo, ne večeras, jer je telefonska žica iščupana; ni sutra, jer je nedugo prije nego što se mama vratila kući George izgovorio kratku seriju riječi, neke na iskrivljenom latinskom, neke tek pred-druidsko mumljanje, a više od tri tisuće kilometara dalje, teta Flo je pala mrtva od naglog krvarenja u mozgu. Nevjerojatno kako su se te riječi vratile. Kako se sve vratilo.

George se skinuo i gol legao na svoj krevet. Stavio je ruke pod glavu i zagledao se gore u tamu. Polako, polako, udubljen i prilično užasan osmijeh isplivao mu je na lice.

Od sada nadalje, stvari će ovdje biti drugačije.

Sasvim drugačije.

Na primjer, Buddy. George je jedva čekao da se Buddy vrati kući iz bolnice i opet krene s kineskim neznaboškim mučenjem žlicom ili zavrtanjem ruke ili tako nečim. George je pretpostavljao da će morati pustiti Buddyja da se izvuče - bar po danu, kad ljudi mogu nešto vidjeti - ali kad padne noć i budu sami u ovoj sobi, u mraku, zatvorenih vrata...

George se počeo bezvučno smijati.

Kao što je Buddy uvijek govorio, to će biti prava kalsika.

Balada o fleksibilnom metku

Roštiljada je završila. Bila je dobra: pića, odresci na ugljenu, slabo pečeni, zelena salata i Megin poseban preljev. Bili su počeli u pet. Sad je bilo pola devet i skoro sumrak - vrijeme kad se veliki tulum tek počinje zagrijavati. Ali oni nisu bili veliki tulum. Bilo ih je samo petero: agent i njegova žena, slavni mladi pisac i njegova žena, i urednik časopisa, u ranim šezdesetim godinama ali je izgledao starije. Urednik se držao Fresce{39}. Prije nego što je urednik stigao, agent je mladom piscu rekao da je tamo nekad bilo problema s pićem. Sad ih više nije bilo, kao ni urednikove žene... i zato ih je bilo petero umjesto šestero.

Umjesto da se zagriju, na njih je popadalo introspektivno raspoloženje, dok se mračilo u stražnjem dvorištu mladog pisca, s pogledom na jezero. Prvi roman mladog pisca dobio je dobre kritike i prodao je popriličan broj primjeraka. On je bio vrlo sretan mlad čovjek i, svaka mu čast, bio je toga svjestan.

Razgovor je sa zaigranom ružnoćom skrenuo s ranog uspjeha mladog pisca na druge pisce koji su rano ostavili tragove a onda počinili samoubojstvo. Dodirnuli su se Rossa Lockridgea, i Toma Hagena. Agentova supruga spomenula je Sylviju Plath i Anne Sexton, a mladi pisac rekao je kako ne misli da se Plath može računati kao uspješan pisac. Nije počinila samoubojstvo zbog uspjeha, rekao je; stigla je do uspjeha zato što je počinila samoubojstvo. Agent se nasmiješio.

"Molim vas, možemo li razgovarati o nečem drugom?" upitala je supruga mladog pisca pomalo nervozno.

Ne obazirući se na nju, agent je rekao: "I ludilo. Bilo je onih koji su poludjeli zbog uspjeha." Agent je imao blag ali svejedno snažan glas glumca koji nije na pozornici.

Piščeva žena taman se spremala ponovno pobuniti - znala je da njen suprug voli razgovarati o tim stvarima samo zato da bi se šalio o njima, a volio se šaliti o njima zato što je previše razmišljao o njima - kad je urednik časopisa progovorio. Ono što je rekao bilo je tako čudno da je zaboravila na pobunu.

"Ludilo je fleksibilan metak."

Agentova žena djelovala je zapanjeno. Mladi pisac zainteresirano se nagnuo naprijed. Rekao je: "To zvuči poznato -"

"Naravno", reče urednik. "Ta rečenica, ta slika, 'fleksibilni metak', to je Marianne Moore. Ona je to koristila da opiše nekakav auto. Meni se oduvijek činilo da to jako dobro opisuje stanje ludila. Ludilo je neka vrsta mentalnog samoubojstva. Zar liječnici sad ne govore da je jedini način da se doista procijeni smrt putem smrti uma? Ludilo je neka vrsta fleksibilnog metka u mozak."

Žena mladog pisca je skočila. "Hoće li još netko neko piće?" Nitko se nije prijavio.

"Pa, ako ćemo razgovarati o tome, ja hoću", rekla je, i otišla si natočiti.

Urednik je rekao: "Jednom su mi poslali priču, dok sam još radio u Loganu. Naravno, i on je sad otišao kao i Collier i The Saturday Evening Post, ali mi smo nadživjeli i jedno i drugo." Rekao je to s tračkom ponosa. "Objavljivali smo trideset i šest kratkih priča godišnje, ili više, a svake godine četiri ili pet naših priča našlo bi se u nečijem izboru najboljih priča godine. I ljudi su ih čitali. U svakom slučaju, ta se priča zvala 'Balada o fleksibilnom metku', a napisao ju je čovjek po imenu Reg Thorpe. Mladić otprilike godina našeg mladića, i otprilike isto toliko uspješan."

"On je napisao Obrise iz podzemnog svijeta, zar ne?" upitala je agentova žena.

"Da. Nevjerojatan rezultat za prvi roman. Izvrsne kritike, sjajna prodaja i u tvrdom i u mekom uvezu, udruga pisaca, sve živo. Čak je i film bio prilično dobar, premda ne tako dobar kao knjiga. Ni blizu."

"Meni se knjiga strašno sviđala", rekla je piščeva žena, privučena natrag u razgovor i protiv svoje volje. Imala je iznenađen, zadovoljan izraz nekoga tko se upravo sjetio nečeg što mu predugo nije palo na um. "Je li otad napisao još nešto? Obrise iz podzemnog svijeta sam pročitala još na faksu, a to je bilo... pa, predavno da se sad prisjećam."

"I ne djelujete ni dana starije nego onda", rekla je agentova žena toplo, premda je u sebi smatrala da žena mladog pisca nosi premali topić i preuske kratke hlače.

"Ne, odonda nije ništa napisao", rekao je urednik. "Osim te jedne kratke priče koju sam vam spomenuo. Ubio se. Poludio je i ubio se."

"Oh", reče žena mladog pisca splasnuto. Opet su na tome.

"Je li priča objavljena?" upitao je mladi pisac.

"Ne, ali ne zato što je autor poludio i ubio se. Nije došla do tiska jer je urednik poludio i skoro se ubio."

Agent je naglo ustao da i sebi dotoci piće, premda mu dotakanja baš i nije trebalo. Znao je da je urednik doživio živčani slom u ljeto 1969. godine, nedugo prije nego što se Logan utopio u moru crvene tinte.

"Ja sam bio taj urednik", objasnio je urednik ostalima. "Na određeni način smo zajedno poludjeli, Reg Thorpe i ja, premda sam ja bio u New Yorku, a on daleko, u Omahi, a nismo se čak nikad ni upoznali. Njegova je knjiga bila izašla kakvih šest mjeseci ranije, a on se preselio tamo 'da dođe k sebi', kako se tada govorilo. A ja slučajno znam taj dio priče jer se povremeno viđam s njegovom ženom kad je u New Yorku. Ona slika, i to sasvim dobro. Sretna je to žena. Zamalo ju je odvukao sa sobom."

Agent se vratio i sjeo. "Sad se i ja pomalo prisjećam", rekao je. "Nije bila u pitanju samo njegova žena, zar ne? Pucao je u još neke ljude, i u jednog klinca."

"Tako je", reče urednik. "Zbog klinca je konačno i pukao."

"Zbog klinca je pukao?" upita agentova žena. "Kako to misliš?"

Ali urednikovo lice nije se dalo pročitati; bio je voljan govoriti, ali ne i odgovarati na pitanja.

"Ja znam svoju stranu priče jer sam je preživio", rekao je urednik časopisa. "I ja sam sretan. Prokleto sretan. Ima jedna zanimljiva stvar kod onih koji pokušaju samoubojstvo uperivši si pištolj u glavu i povlačeći okidač. Čovjek bi pomislio da je to metoda koja ne može promašiti, bolja od tableta ili rezanja žila, ali nije. Kad si pucaš u glavu, naprosto ne možeš predvidjeti što će se dogoditi. Metak se može odbiti od lubanje i ubiti nekog drugog. Može slijediti zaobljenje lubanje skroz okolo, i izaći s druge strane. Može zapeti u mozgu i oslijepiti te i ostaviti te na životu. Jedan čovjek pucao si je u glavu s .38-icom i probudio se u bolnici. Netko drugi bi si mogao pucati u čelo .22-ojkom i probuditi se u paklu... ako takvo mjesto postoji. Ja sam sklon vjerovati da se nalazi ovdje na Zemlji, možda negdje u New Jerseyju."

Piščeva žena se nasmijala, prilično prodorno.

"Jedina sigurna metoda za samoubojstva jest skok s vrlo visoke zgrade, a to je izlaz na koji se odlučuju samo oni najpredaniji. Tako prokleto neuredno, zar ne? Ali hoću naprosto reći ovo: kad si pucate u glavu fleksibilnim metkom, doista ne znate kakav će biti ishod. U mom slučaju, skočio sam s mosta i probudio se na smećem zatrpanom pločniku dok me neki vozač kamiona mlatio po leđima i pumpao mi ruke gore-dolje kao da ima samo dvadeset i četiri sata da me dovede u formu ili me zamijenio za aparat za veslanje. Za Rega, taj metak je bio smrtonosan. On... ali pričam vam priču, a nemam pojma želite li je čuti."

Upitno se ogledao oko sebe u sve gušćoj tami. Agent i agentova žena razmijenili su nesigurne poglede, a piščeva žena se taman spremala reći kako joj se čini da je bilo dosta tmurnih razgovora kad je njen muž rekao: "Ja bih to rado čuo. Ako vam nije problem da nam je ispričate zbog osobnih razloga, naravno."

"Nikad to nisam ispričao", reče urednik, "ali ne iz osobnih razloga. Možda nikad nisam imao prave slušatelje."

"Onda navalite", reče pisac.

"Paul -" Njegova mu je žena spustila ruku na rame. "Zar ne misliš -" "Ne sad, Meg." Urednik je rekao:

"Priča je stigla poštom, a u to vrijeme Logan više nije prihvaćao rukopise koji nisu bili naručeni. Kad bi stigli, jedna djevojka bi ih jednostavno stavila u povratne kuverte s pisamcem u kojem je pisalo: 'Zbog sve većih troškova i sve većih poteškoća uredničkog osoblja da izađu na kraj sa sve većim brojem priloga, Logan više ne čita nenaručene rukopise. Želimo vam svaku sreću u slanju vašeg rada nekome drugome.' Zar to nije krasna hrpa gluposti? Nije lako tri puta u jednoj rečenici upotrijebiti 'sve veće', ali njima je to uspjelo."

"A ako nije bilo maraka za povratni paket, priča je išla u koš za smeće", reče pisac. "Jel' tako?"

"Oh, naravno. Nema milosti u golom gradu."

Neki čudan izraz nelagode prešao je preko piščevog lica. Bio je to izraz čovjeka u jami s tigrovima u kojoj su deseci boljih ljudi razderani u komadiće. Dosad, ovaj čovjek još nije vidio nijednog tigra. Ali ima osjećaj da su tamo, i da su im pandže još uvijek oštre.

"U svakom slučaju", rekao je urednik vadeći svoju tabakeru, "stigla nam je ta priča, i djevojka u odjelu za poštu ju je izvadila, pričvrstila na prvu stranicu formular za odbijanje, i taman ju se spremala staviti u povratnu kuvertu kad je bacila pogled na ime autora. E, pa, i ona je pročitala Obrise iz podzemnog svijeta. Te jeseni, svi su ih pročitali, ili su ih čitali, ili su bili na listi čekanja u knjižnici, ili prekopavali police dućana u potrazi za mekanim izdanjem."

Piščeva žena, koja je vidjela trenutak nelagode na licu svoga supruga, prihvatila ga je za ruku. On joj se nasmiješio. Urednik je pripalio svoju cigaretu zlatnim Ronsonom, i u sve dubljoj tami vidjeli su kako mu je lice ispijeno - ovješene vreće krokodilske kože pod njegovim očima, izbrazdani obrazi, staračka brada koja se pomalja iz toga lica u kasnim srednjim godinama kao pramac broda. Taj brod, pomislio je pisac, zove se starost. Nitko baš nema neku želju provozati se njime, ali sve su kabine pune. Pa i potpalublje, što se toga tiče.

Upaljač se ugasio, a urednik je zamišljeno puckao svoju cigaretu.

"Djevojka u poštanskom odjelu koja je pročitala tu priču i poslala je dalje sad je samostalna urednica kod G. P. Putnama i sinova. Njeno ime nije važno; važno je da je na velikom grafikonu života djevojčin vektor prešao preko vektora Rega Thorpea u odjelu za poštu časopisa Logan. Njen se vektor uspinjao, a njegov je silazio. Ona je poslala priču svome šefu, a njen šef ju je poslao meni. Pročitao sam je i oduševio se. Bila je zaista predugačka, ali vidio sam kako se bez problema može s nje skinuti petsto riječi. A to bi bilo sasvim dosta."

"O čemu se radilo?" upitao je pisac.

"Zar uopće morate pitati", rekao je urednik. "Tako se divno uklapa u cijeli kontekst."

"O procesu ludila?"

"Da, baš tako. Što je prvo što vas nauče na svakom fakultetskom seminaru za pisce? Piši o onome što poznaješ. Reg Thorpe je poznavao proces ludila, jer je upravo bio usred njega. Sad, mogli biste reći - da ste urednik - kako američka čitalačka publika doista ne treba da joj se nameće još jedna priča o Otmjenom Procesu Luđenja u Americi, pod-tema A, Više Nitko Ni Sa Kim Ne Razgovara. Popularna tema u književnosti dvadesetog stoljeća. Svi velikani su se okušali u njoj, a sva škrabala su je iskasapila. Ali ova priča je bila smiješna. Mislim, bila je zbilja strašno smiješna.

Ništa takvoga nisam pročitao nikad prije, a nisam ni poslije. Najbliže bi bile neke od priča F. Scotta Fitzgeralda... i Gatsby. Tip u Thorpeovoj priči je ludio, ali činio je to na strašno smiješan način. Stalno si se smješkao, a bilo je nekoliko mjesta u toj priči - trenutak kad glavni junak zalije debelu curu želeom od limete je najbolji - kad si se morao glasno nasmijati. Ali to je bio nervozan smijeh, znate. Nasmiješ se a onda se želiš osvrnuti da vidiš tko te čuo. Suprotstavljene crte napetosti u toj priči bile su zbilja nevjerojatne. Što si se više smijao, to si nervozniji bio. A što si bio nervozniji, to si se više smijao... sve do trenutka kad se glavni junak vrati kući s prijama priređenog u njegovu čast i ubije svoju ženu i malenu kćer." "Kakav je zaplet?" upitao je agent.

"Ne", reče urednik, "to nije važno. Bila je to naprosto priča o mladom čovjeku koji postupno gubi bitku da izađe na kraj sa svojim uspjehom. Najbolje da ostane neodređena. Podrobno prepričavanje sadržaja bi naprosto bilo dosadno. To je uvijek dosadno.

U svakom slučaju, napisao sam mu pismo. Pisalo je ovako: 'Dragi Reg Thorpe, upravo sam pročitao Baladu o fleksibilnom metku, i mislim da je sjajna. Volio bih je objaviti u Loganu, početkom sljedeće godine, ako vam to odgovara. Zvuči li 800$ u redu? Plaća se nakon prihvaćanja. Više-manje.' Novi odlomak."

Urednik je probo večernji zrak svojom cigaretom. '"Priča je malo predugačka, i volio bih da je skratite za petstotinjak riječi{40}, ako je to moguće. Prihvatio bih i skraćenje od dvjesto riječi, ako baš moram. Uvijek možemo izbaciti neku karikaturu.' Odlomak. 'Nazovite me ako želite.' Moj potpis. I pismo je otišlo u Omahu."

"A sjećate ga se tako, od riječi od riječi?" upita piščeva žena.

"Sve dopise sam držao u posebnom fasciklu", reče urednik. "Njegova pisma, kopije mojih uzvrata. Do kraja se nakupila poprilična gomila, uključujući tu i tri-četiri dopisa od Jane Thorpe, njegove žene. Često sam ponovno prečitavao cijeli dosje. Uzalud, naravno. Pokušavati razumjeti fleksibilni metak je kao da pokušavaš shvatiti kako Moebiusova vrpca može imati samo jednu stranu. Stvari su naprosto takve, u ovom, najboljem od svih mogućih svjetova. Da, znam ga od riječi do riječi, ili skoro. Neki ljudi znaju i Deklaraciju nezavisnosti napamet."

"Ali nazvao te već sutradan", rekao je agent cereći se. "Na tvoj trošak."

"Ne, nije me nazvao. Ubrzo nakon Obrisa iz podzemlja, Thorpe se potpuno prestao služiti telefonom. To mi je rekla njegova žena. Kad su se preselili iz New Yorka u Omahu, čak nisu ni uveli telefon u novu kuću. On je, znate, zaključio da telefonski sustav zapravo ne radi na struju, nego na radij. Smatrao je da je to jedna od dvije-tri najbolje čuvane tajne u povijesti modernog svijeta. Tvrdio je - svojoj ženi - da je sav taj radij odgovoran za sve više pojava raka, a ne cigarete, ni ispušni plinovi automobila, ni industrijsko zagađenje. Svaki telefon ima u slušalici mali kristal radija, i kad god koristiš telefon, napuniš si glavu zračenjem."

"Aha, stvarno je bio lud", rekao je pisac, a svi su se nasmijali.

"Umjesto toga, pisao je pisma", rekao je urednik bacajući cigaretu prema jezeru. "A u pismu je pisalo ovako: 'Dragi Henry Wilson (ili samo Henry, ako smijem). Vaše pismo bilo je i uzbudljivo i laskavo. Moja žena je, ako išta, još sretnija od mene. Novac je u redu... premda moram iskreno priznati da mi se objavljivanje u Loganu čini kao sasvim dovoljna nagrada (ali prihvaćam plaćanje, prihvaćam). Pregledao sam vaše rezove, i čine mi se sasvim u redu. Mislim da će poboljšati priču, a ne samo osloboditi prostor za karikature. Sve najbolje, Reg Thorpe.'

Ispod njegova potpisa bio je čudan mali crtež... više kao neka črčkarija. Oko na piramidi, kao ono na dolarskoj novčanici. Ali umjesto natpisa Novus Ordo Seclorum na zastavici ispod njega bile su ove riječi: Fornit Malo Fomusa."

"To je latinski, ili nešto od Groucha Marxa", rekla je agentova žena.

"Samo još jedan dio sve veće ekscentričnosti Rega Thorpea", rekao je urednik. "Njegova žena mi je rekla da je Reg počeo vjerovati u 'male ljude', neku vrstu vila ili vilenjaka. Forniti. Bili su to vilenjaci koji nose sreću, a on je bio uvjeren da jedan od njih živi u njegovom pisaćem stroju."

"O, Bože moj", reče piščeva žena.

"Po Thorpeu, svaki Fornit ima malu napravicu, poput pištolja na vodu, punu... sretne prašine, valjda bi se to tako zvalo. A sretna prašina -"

"- se zove fornus", dovrši pisac. Široko se smiješio.

"Tako je. A i njegovoj ženi je to bilo jako smiješno. Isprva. Zapravo, isprva je mislila - Thorpe je Fornite zamislio dvije godine prije toga, dok je pisao skicu za Obrise iz podzemlja - da je to Reg samo zafrkava. A možda je isprva tako i bilo. Čini se da je to napredovalo, od mušice, do praznovjerja, do prave pravcate vjere. To je bila... fleksibilna fantazija. Ali na kraju kruta. Vrlo kruta."

Svi su šutjeli. Osmijesi su izblijedili.

"Forniti su imali svoju smiješnu stranu", rekao je urednik. "Thorpeov pisaći stroj se pod kraj njihova boravka u New Yorku počeo jako često kvariti, a kad su se preselili u Omahu se to događalo i još češće. Koristio je posuđeni stroj dok su mu ga tamo prvi puta popravljali. Upravnik radionice nazvao je nekoliko dana nakon što je Reg dobio svoj vlastiti stroj natrag, i rekao mu da će mu poslati račun za čišćenje posuđenog stroja zajedno s računom za Thorpeov stroj."

"U čemu je bio problem?" upita agentova žena.

"Mislim da ja znam", reče piščeva žena.

"Bio je pun hrane", reče urednik. "Komadići kolača i keksa. Bilo je maslaca od kikirikija razmazanog na samim tipkama. Reg je hranio Fornita u svom pisaćem stroju. A 'hranio' je i posuđeni stroj, za slučaj da se Fornit premjestio."

"Čovječe", reče pisac.

"Tada nisam znao ni za što od toga, znate. Na početku, uzvratio sam mu pismom i rekao mu kako mi je drago. Moja tajnica je otipkala pismo i donijela mi ga na potpis, a onda je morala izaći po nešto, ja sam potpisao pismo a nje nije bilo. I onda - bez ikakvog stvarnog razloga - ja sam pod svoje ime stavio istu onakvu črčkariju. Piramidu. Oko. I 'Fornit Malo Fornusa". Ludo. Tajnica je to vidjela i pitala me želim li to tako poslati. Slegnuo sam ramenima i rekao neka pošalje.

Dva dana kasnije nazvala me Jane Thorpe. Rekla mi je da je moje pismo jako uzbudilo Rega. Reg je bio uvjeren da je pronašao srodnu dušu... nekoga tko zna za Fornite. Vidite kako je to postajala luda situacija? Koliko sam ja u tom trenutku znao, Fornit je mogao biti bilo što, od francuskog ključa za ljevake do poljskog noža za odrezak. Kao i fornus. Objasnio sam Jane da sam naprosto precrtao Regov vlastiti crtež. Htjela je doznati zašto. Ja sam izbjegao to pitanje, premda bi odgovor morao biti zato što sam pri potpisivanju pisma bio jako pijan."

Zastao je, a na tratinu stražnjeg dvorišta pala je nelagodna tišina. Ljudi su gledali u nebo, u jezero, u drveće, premda nisu bili ništa zanimljiviji sada nego prije pet minuta.

"Pio sam cijelog svog odraslog života, i ne mogu reći kad je to počelo izmicati kontroli. U profesionalnom smislu, držao sam bocu pod jarmom skoro sve do samog kraja. Počeo bih piti za ručkom i vratio se u ured en blotto. Ali tamo sam savršeno dobro funkcionirao. No pića poslije posla - prvo na vlaku, zatim kod kuće - to bi me gurnulo preko ruba sposobnosti djelovanja.

Moja žena i ja imali smo problema nepovezanih s pićem, ali piće je samo pogoršalo druge probleme. Dugo se pripremala na odlazak, a tjedan dana prije nego što je stigla priča Rega Thorpea, to je i učinila.

Ja sam pokušavao izaći s time na kraj kad je stigla Thorpeova priča. Pio sam previše. A povrh svega sam proživljavao - pa, mislim da je to sad moderno zvati krizom srednjih godina. U to vrijeme sam samo znao da sam u profesionalnom životu jednako toliko deprimiran kao i u osobnom životu. Hvatao sam se u koštac - ili sam to bar pokušavao - sa sve jačim dojmom da uređivanje priča za široku publiku koje će na kraju čitati nervozni pacijenti zubara, domaćice za ručkom, i poneki student kojem je dosadno baš i nije nekakav plemeniti poziv. Hvatao sam se u koštac - i opet, bar sam to pokušavao, kao i svi mi u Loganu u to doba - s pomisli da za šest mjeseci, ili deset, ili četrnaest, Logana možda uopće neće ni biti.

U taj tupi jesenski krajolik tjeskobe srednje dobi dolazi jako dobra priča jako dobrog pisca, smiješan i energičan pogled na mehaniku ludila. To mi je bilo kao sjajna zraka sunca. Znam da zvuči čudno kad to kažem za priču u kojoj glavni junak na kraju ubija svoju ženu i malo dijete, ali pitajte bilo kojeg urednika što je prava sreća, i reći će vam da je to sjajna priča ili roman koji niste očekivali, koji vam slete na stol kao veliki Božićni poklon. Gledajte, svi znate priču Shirley Jackson "Lutrija". Završava s jednim od najtmurnijih krajeva koji možete zamisliti. Mislim, onu dragu gospođu izvedu van i kamenuju je do smrti. Njeni sin i kći sudjeluju u ubojstvu, za Boga miloga. Ali to je sjajno pripovijedanje... i kladim se da je urednik u New Yorkeru koji prvi pročitao tu priču, te večeri kući otišao zviždućući.

Pokušavam reći da je Thorpeova priča u tom trenutku bila najbolja stvar u mom životu. A po onome što mi je toga dana telefonom rekla njegova žena, bila je to i jedina dobra stvar koja se njemu dogodila u zadnje vrijeme. Odnos autora i urednika je uvijek uzajamno parazitiranje, ali u slučaju Rega i mene, to parazitiranje došlo je do neprirodnih razmjera."

"Vratimo se Jane Thorpe", reče piščeva žena.

"Da, nekako sam je ostavio po strani, zar ne? Bila je ljuta na cijelu tu priču s Fornitima. Isprva, rekao sam joj da sam naprosto našarao taj znak s okom i piramidom ispod svoga potpisa nemajući pojma o čemu bi se moglo raditi, i ispričao sam se zbog toga što sam učinio.

Ona je nadvladala svoj bijes i sve mi je ispričala. Bila je sve zabrinutija i zabrinutija, a nije imala s kime razgovarati. Njeni roditelji bili su mrtvi, a svi su joj prijatelji ostali u New Yorku. Reg nikoga nije puštao u kuću. To su poreznici, govorio je, ili FBI, ili CIA. Nedugo nakon što su se preselili u Omahu, na vrata im je došla djevojčica koja je prodavala kekse za izviđačice. Reg se izderao na nju, rekao joj da se izgubi, da on zna zašto je došla, i tako dalje. Jane je pokušavala razumno razgovarati s njim. Naglasila je da je djevojčici samo deset godina. Reg joj je rekao da poreznici nemaju duša ni savjesti. A osim toga, rekao je, ta bi djevojčica mogla biti android. Androidi ne potpadaju pod zakone o radu maloljetnika. Ne bi poreznicima bilo ispod časti poslati androidsku djevojčicu odjevenu kao izviđačica i punu kristala radija da otkrije ima li on kakvih tajni... i da ga usput napuni kancerogenim zraka."

"Za ime Božje", reče agentova žena.

"Čekala je neki prijateljski glas, a moj je stigao prvi. Čuo sam priču o izviđačici, otkrio sam za brigu i prehranu Fornita, čuo sam za fornus, za to kako Reg odbija koristiti telefon. Razgovarala je sa mnom iz telefonske govornice u dućanu pet ulica dalje od svoje kuće.

Rekla mi je da se boji kako se Reg zapravo ne brine zbog poreznika ili FBI ili CIA-e. Rekla je kako se on zapravo boji da su Oni - neka ogromna, anonimna skupina koja mrzi Rega, koja je ljubomorna na Rega, koja ni pred čime ne preže da dođe do Rega - otkrili njegovog Fornita i žele ga ubiti. Ako Fornit umre, neće više biti romana, ni kratkih priča, ničega. Shvaćate? Suština ludila. Oni ga progone. Na kraju, čak ni porezna uprava, koja ga je stvarno izgnjavila zbog prihoda koji je dolazio od Obrisa iz podzemlja, nije mogla poslužiti kao strašilo. Na kraju su ostali samo Oni. Savršena paranoična fantazija. Oni su htjeli ubiti njegovog Fornita."

"Bože moj, što si joj rekao?" upita agent.

"Pokušao sam je umiriti", reče urednik. "Sjedio sam tako, tek sam se vratio sa svoga ručka od pet martinija, razgovarao sam s tom prestravljenom ženom koja je stajala u javnoj govornici u dućanu u Omahi, pokušavajući joj reći da je sve u redu, neka ništa ne brine što njen suprug vjeruje da su telefoni puni kristala radija, da hrpa anonimnih ljudi šalje androidske izviđačice da ga špijuniraju, neka ne brine što je njen suprug svoj talent do te mjere razdvojio od sebe da je uvjeren kako u njegovom pisaćem stroju živi vilenjak.

Mislim da nisam bio baš jako uvjerljiv.

Zamolila me - ne, preklinjala me - da radim s Regom na njegovoj priči, da se pobrinem da izađe. Samo što nije otvoreno rekla da je 'Fleksibilni metak' Regov posljednji dodir s onim što podsmješljivo nazivamo stvarnošću.

Pitao sam je što da radim ako Reg opet spomene Fornite. 'Podilazite mu', rekla je. Točno je tako rekla - podilazite mu. I onda je spustila slušalicu.

U pošti je sutradan stiglo pismo od Rega - pet stranica, tipkane na stroju, s jednostrukim proredom. Prvi odlomak se odnosio na priču. Druga skica dobro napreduje, rekao je. Činilo mu se da bi mogao skinuti i sedamsto riječi s izvornih deset i pol tisuća, tako da konačnu verziju spusti na kratkih devet tisuća i osamsto.

Ostatak pisma odnosio se na Fornite i fornus. Njegove vlastite opservacije, i pitanja... deseci pitanja."

"Opservacije?" Pisac se nagnuo naprijed. "Znači, stvarno ih je viđao?"

"Ne", reče urednik. "Nije ih vidio u doslovnom smislu, ali na drugi način... valjda ih je vidio. Znate, astronomi su znali da je Pluton na svome mjestu davno prije nego što su dobili dovoljno snažan teleskop da bi ga vidjeli. Znali su sve o njemu po proučavanju orbite planeta Neptuna. Reg je tako promatrao Fornite. Vole jesti noću, rekao je, jesam li to primijetio? Hranio ih je u svako doba dana, ali primijetio je da većina hrane nestane nakon osam sati."

"Halucinacije?" upita pisac.

"Ne", reče urednik. "Naprosto, kad bi Reg izašao na svoju večernju šetnju, njegova žena bi počistila hranu iz pisaćeg stroja što bi mogla bolje. A on je izlazio svake večeri u devet sati."

"Rekao bih da je bilo prilično bezobrazno od nje što je tako navalila na tebe", zagunđa agent. Pomakao je svoje krupno tijelo na vrtnom stolcu. "I ona je samo pothranjivala njegove fantazije."

"Ne shvaćaš zašto me nazvala ni zašto je bila tako uznemirena", reče urednik tiho. Pogledao je piščevu ženu. "Ali kladim se da vi to razumijete, Meg."

"Možda", rekla je, i dobacila nelagodan pogled postrance svome suprugu. "Nije se ljutila što mu pothranjujete njegovu fantaziju. Bojala se da biste je mogli uznemiriti."

"Bravo." Urednik je zapalio još jednu cigaretu. "I iz istog razloga je uklanjala hranu. Da se hrana nastavila nakupljati u pisaćem stroju, Reg bi došao do logičnog zaključka koji bi proizašao izravno iz njegove apsolutno nelogične premise. Naime, zaključio bi da je njegov Fornit ili umro ili otišao. Dakle, nema više fornusa. Dakle, nema više pisanja. Dakle..."

Urednik je pustio riječ da otplovi na dimu cigarete, i onda nastavio: "Smatrao je da su Forniti vjerojatno noćna stvorenja. Ne vole jaku buku - primijetio je da ne može pisati ujutro nakon bučnih zabava - mrzili su televiziju, mrzili su slobodnu struju, mrzili su radij. Reg je njihov televizor prodao Caritasu za dvadeset dolara, rekao je, a njegov sat s brojčanikom od radija je odavno otišao. A onda pitanja. Odakle ja znam za Fornite? Je li moguće da i ja imam jednoga kod sebe? Ako je tako, što mislim o ovom, ovome, i onome? Mislim da ne moram zalaziti u više detalja. Ako ste ikad imali psa određene vrste i možete se prisjetiti pitanja koja ste postavljali o njegovoj skrbi i prehrani, znate većinu pitanja koja mi je Reg postavio. Jedna mala škrabotina ispod moga potpisa bila je dovoljna da otvori Pandorinu kutiju."

"Što si mu odgovorio?" upita agent.

Urednik je polako rekao: "Tu su nevolje zapravo i počele. Za nas obojicu. Jane mi je rekla 'Podilazite mu', pa sam tako i učinio. Nažalost, poprilično sam pretjerao u tome. Odgovorio sam na njegovo pismo od kuće, i bio sam jako pijan. Stan mi se činio puno previše prazan. Imao je onaj ustajali zadah - dim cigareta i nedovoljno provjetravanja. Stvari su se raspadale otkako je Sandra otišla. Prekrivač na kauču je bio izgužvan. Prljavo suđe u sudoperu, takve stvari. Muškarac srednjih godina koji nije spreman za kućanstvo.

Sjedio sam tamo sa svojim osobnim papirom za pisanje u pisaćem stroju, i pomislio: Treba mi Fornit. Zapravo, treba mi ih desetak, tako da ovu prokletu usamljenu kuću zapraše fornusom s kraja na kraj. Toga časa, bio sam dovoljno pijan da bih Regu Thorpeu zavidio na iluzijama.

Rekao sam da imam Fornita, naravno. Rekao sam da je moj nevjerojatno sličan njegovom po svojim osobinama. Noćna životinja. Mrzi galamu, ali izgleda voli Bacha i Brahmsa... često bih odradio najbolji posao nakon što bih večer proveo slušajući njihovu glazbu. Otkrio sam da moj Fornit osobito voli Krischnerovu mortadelu...je li Reg ikad probao s njom? Naprosto bih ostavio komadiće blizu Scripto olovke koju sam uvijek nosio sa sobom - moja urednička olovka, ako hoćete - a ujutro ih skoro nikad ne bi bilo. Osim ako, kao što je Reg rekao, večer prije toga nije bilo neke velike buke. Rekao sam mu da mi je drago što sam doznao za radij, iako ja nemam sat kojem brojčanik svijetli u tami. Rekao sam mu da je moj Fornit sa mnom još od fakulteta. Toliko sam se zanio vlastitim izmišljotinama da sam napisao skoro šest stranica. Na kraju sam dodao i jedan odlomak o priči, vrlo površan, i potpisao se."

"A ispod potpisa -?" upita agentova žena.

"Jasno. Fornit Malo Fornusa." Zastao je. "U mraku se to ne vidi, ali pocrvenio sam. Bio sam tako prokleto pijan, tako prokleto samozadovoljan... možda bih se na hladnom dnevnom svjetlu i predomislio, ali dotad je već bilo prekasno."

"Poslali ste pismo te večeri?" promrmlja pisac.

"Jesam. A onda sam tjedan i pol zadržavao dah i čekao. Jednog dana mi je stigao rukopis, adresiran na mene, bez popratnog pisma. Rezovi su bili onakvi kako smo se dogovorili, i smatrao sam da je sad priča savršena do zadnjeg slova, ali rukopis je bio... pa, stavio sam ga u svoju aktovku, odnio ga kući, i osobno ga pretipkao. Bio je pokriven čudnim žutim mrljama. Mislio sam..."

"Urin?" upita agentova žena.

"Da, tako sam mislio. Ali nije bilo to. A kad sam stigao kući, u sandučiću me čekalo pismo od Rega. Ovog puta deset stranica. Tijekom pisma razjasnile su se i žute mrlje. Nije mogao pronaći Kirschnerovu mortadelu, pa je probao s Jordanovom.

Rekao je da je obožavaju. Naročito sa senfom.

Tog sam dana bio sasvim trijezan. Ali njegovo pismo, zajedno s onim jadnim mrljama od senfa utisnutim ravno u stranice njegova rukopisa poslalo me ravno do ormara s pićem. Nisam prošao preko starta i nisam uzeo dvjesto dolara. Idi ravno na pijan."

"Što je još pisalo u pismu?" upitala je agentova žena. Bila je sve zainteresiranija za priču, i sad se nagnula preko svoga popriličnog trbuha, u položaju koji je piščevoj ženi ličio na Snoopyja koji stoji na svojoj psećoj kućici i pretvara se da je lešinar.

"Ovog puta su samo dva reda bila o priči. Sve zasluge prebačene na Fornita... i na mene. Mortadela je stvarno bila sjajna ideja, Rackne je obožava, a kao posljedica-"

"Rackne?" upita pisac.

"Tako se zvao Fornit", reče urednik. "Rackne. Zahvaljujući mortadeli, Rackne se zbilja bacio na preradu. Ostatak pisma bila je paranoična litanija. Takve stvari u životu niste vidjeli."

"Reg i Rackne... brak kao iz raja", rekla je piščeva žena i nervozno se zahihotala.

"Oh, ne, ni slučajno", reče urednik. "Njihov odnos je bio strogo poslovan. A Rackne je bio muško."

"Pa, onda nam ispričajte sve o pismu."

"To ne znam na pamet. I bolje za vas što je tako. Čak i nenormalnost nakon nekog vremena dojadi. Poštar radi za CIA-u. Dječak koji raznosi novine za FBI. Reg je u njegovoj kesi za novine vidio revolver s prigušivačem. Njihovi prvi susjedi su nekakvi špijuni; u svome karavanu imaju opremu za prisluškivanje. Više se nije usuđivao otići do trgovine na uglu po opremu za pisanje, jer je vlasnik android. Već je i prije sumnjao na to, rekao je, ali sad je bio siguran. Vidio je kako se čovjeku ispod kose, tamo gdje je počeo sijediti, pružaju žice. A očitanje radija u njegovoj kući je skočilo do nebesa; noću vidi tupo zeleno svjetlucanje u sobama.

Pismo je završavalo ovako: 'Nadam se da ćete mi odgovoriti i obavijestiti me o tome kako ti (i tvoj Fornit) gledate na neprijatelje, Henry. Vjerujem da je to što sam došao u kontakt s tobom bio događaj koji nadilazi slučajnost. Nazvao bih to pojasom za spašavanje od (Boga? Providnosti? Sudbine? sam odaberi izraz) i to u zadnjem času.

Čovjek ne može dugo stajati sam pred tisuću neprijatelja. A otkriti, konačno, da nisi sam... bi li bilo pretjerano reći da je naše zajedničko iskustvo jedino što stoji između mene i posvemašnjeg uništenja? Možda i ne bi. Moram doznati: progone li neprijatelji tvoga Fornita kako što progone Racknea? Ako je tako, kako se snalaziš? Ako nije, imaš li predodžbe zašto nije? Ponavljam, moram doznati. '

Pismo je bilo potpisano sa črčkarijom Fornite Malo Fornusa ispod potpisa, a onda i P. S. Samo jedna rečenica. Ali smrtonosna. U P. S.-u je pisalo: 'Ponekad nisam siguran u svoju ženu.'

Pročitao sam pismo tri puta. Tijekom čitanja, ubio sam cijelu bocu Black Velveta. Počeo sam promišljati koje mogućnosti imam za odgovor na ovo pismo. Bio je to poziv u pomoć od čovjeka koji se utapa, toliko je bilo sasvim jasno. Priča ga je neko vrijeme držala u komadu, ali sad je i priča bila završena. Sad se oslanjao na mene da ga zadržim u komadu. Što je bilo sasvim razumno, budući da sam se sam u to uvalio.

Hodao sam gore-dolje po kući, kroz sve prazne sobe. I počeo sam isključivati stvari. Bio sam jako pijan, sjetite se, a teško pijanstvo otvara neočekivane puteve podložnosti utjecajima. Zato urednici i odvjetnici rado plate i tri pića prije nego što se za ručkom počne razgovarati o ugovorima."

Agent se meketavo nasmijao, ali raspoloženje je ostalo napeto i nervozno i nelagodno.

"I molim vas, imajte na umu da je Reg Thorpe bio prokleto dobar pisac. Bio je apsolutno uvjeren u stvari koje je govorio. FBI. CIA. Porezna uprava. Oni. Neprijatelji. Neki pisci imaju rijedak dar da im proza bude to hladnija što su oni strastvenije vezani za svoju temu. Steinbeck je to imao, kao i Hemingway, a i Reg Thorpe je imao isti taj dar. Kad ste jednom ušli u njegov svijet, sve se počelo činiti vrlo logičnim. Počeli ste smatrati sasvim vjerojatnim, kad ste jednom prihvatili osnovnu pretpostavku Fornita, da dječak koji raznosi novine doista ima .38-icu s prigušivačem u svojoj vreći za novine. Da bi studenti iz susjedstva koji se voze karavanom doista mogli biti agenti KGB-a, sa smrtonosnim kapsulama ugrađenim u zube, sa zadatkom da ubiju ili uhvate Racknea ili poginu pokušavajući to učiniti.

Naravno, ja nisam prihvaćao osnovnu pretpostavku. Ali činilo se tako teškim razmišljati. I iskapčao sam stvari. Prvo TV u boji, jer svi znaju da oni doista ispuštaju zračenje. U Loganu smo objavili članak koji je napisao posve priznati znanstvenik, u kojem se govorilo da bi zračenje koje ispuštaju domaći kolor-televizori moglo prekinuti ljudske moždane valove, taman dovoljno da ih izmijeni, sićušno ali trajno. Taj je znanstvenik pretpostavljao da bi to mogao biti razlog za sve lošije rezultate na školskim testovima iz pismenosti, i razvoju aritmetičkih vještina u osnovnoj školi.

I Konačno, tko sjedi bliže televizoru nego klinci? tako sam iskopčao TV, i stvarno mi se činilo da su mi se misli raščistile. Zapravo, bilo mi je toliko bolje da sam iskopčao i radio, toster, perilicu i sušilicu za rublje. Onda sam se sjetio mikrovalne pećnice, i iskopčao i nju. Osjetio sam pravo pravcato olakšanje kad sam izvukao zube toj jebenoj stvari. Bila je to jedna od najranijih, velika skoro kao kuća, i vjerojatno je stvarno bila opasna. Danas imaju puno bolju zaštitu.

Palo mi je na pamet koliko stvari u običnoj građanskoj kući je uključeno u zid. Vidio sam sliku neke odvratne električne hobotnice kojoj se pipci sastoje od električnih kablova, kako se vijuga kroza zidove, povezuje sa žicama vani, a sve žice vode do elektrana kojima upravlja država.

U svome umu osjetio sam neko čudno udvostručavanje dok sam sve to radio," nastavio je urednik zastavši da otpije malo Fresca. "U suštini, odgovarao sam na impuls praznovjerja. Ima puno ljudi koji odbijaju proći ispod ljestava ili otvoriti kišobran u kući. Ima košarkaša koji se prekriže prije nego što ispucavaju slobodna bacanja, i baseball igrača koji mijenjaju čarape kad im ne ide dobro. Mislim da je to racionalni dio uma koji svira lošu stereo pratnju za neracionalnu podsvijest. Kad bih morao definirati 'iracionalnu podsvijest', rekao bih da je to mala podložena sobica u svima nama, a jedini je namještaj u njoj mali stol za kartanje, a jedina stvar na stolu je revolver napunjen fleksibilnim mecima.

Kad skreneš na pločniku kako bi izbjegao ljestve ili izađeš iz stana na kišu a kišobran ti je još složen, dio integriranog sebstva se odvoji i uđe u tu prostoriju i uzme pištolj sa stola. Možda si svjestan dviju suprotstavljenih misli: Nema ničeg opasnog u hodanju ispod ljestava, i Nema ničeg opasnog ni u nehodanju ispod ljestava. Ali čim ljestve budu iza tebe - ili čim otvoriš kišobran - opet si cijela osoba."

Pisac reče: "Ovo je jako zanimljivo. Možete li to još malo razviti za mene, ako vam nije teško. Kad se taj iracionalni dio doista prestane igrati s pištoljem i podigne ga do svoje sljepoočnice?"

Urednik reče: "Kad osoba koja je u pitanju počne pisati pisma uredništvu novina, zahtijevajući da se sve ljestve uklone jer je opasno proći ispod njih."

Začuo se smijeh.

"Kad sam došao dovde, valjda moram i završiti. Iracionalno ja je doista ispalilo fleksibilni metak u mozak kad ta osoba počne juriti po gradu, obarajući ljestve i možda pri tome povrijedivši ljude koji su na njima radili. Nitko vas ne može zatvoriti u ludnicu zato što zaobilazite ljestve umjesto da prođete ispod njih. Nitko vas ne može zatvoriti u ludnicu zato što pišete pisma po novinama, tvrdeći da je grad New York bankrotirao zbog svih onih ljudi koji nehajno prolaze ispod radničkih ljestava. Ali mogu vas zatvoriti u ludnicu ako počnete obarati ljestve."

"Jer je to otvoreno", promrmlja pisac.

Agent je rekao: "Da znaš da ima nečeg u tome, Henry. Ja odbijam paliti tri cigarete jednom šibicom. Ne znam odakle mi to, ali tako je. Onda sam negdje pročitao da to potječe od rovovskog ratovanja tijekom Prvog svjetskog rata. Navodno bi njemački snajperisti čekali da si Tomiji počnu paliti cigarete. Na prvo svjetlo, uočili bi te. Na drugo, odredili bi udaljenost. A na treće bi tipu raznijeli glavu. Ali čak i kad to znam, nema nikakve razlike. Svejedno ne mogu zapaliti tri cigarete jednom šibicom. Jedan dio mene govori da nije bitno zapalim li čak i deset cigareta jednom šibicom. Ali drugi dio - neki vrlo zloslutni glas, kao neki interni Boris Karloff- govori mi 'Ohhhh, ako to učiniš... "'

"Ali nije svako ludilo praznovjerje, zar ne?" upitala je piščeva žena stidljivo.

"Zar nije?" odvrati urednik. "Ivana Orleanska je čula glasove s nebesa. Neki ljudi misle da su ih opsjeli demoni. Drugi vide gremline... ili vragove... ili Fornite. Izrazi koje koristimo za ludilo u svakom svom obliku daju naslutiti praznovjerje. Manija... abnormalnost... iracionalnost... mjesečarenje... ludilo. Za ludu osobu, stvarnost se iskrivila. Cijela se osoba počinje integrirati u onoj sobici s pištoljem.

Ali racionalni dio mene je još uvijek bio i te kako prisutan. Krvav, izmučen i prilično prestrašen, ali još je radio. Govoreći: 'Ma, sve je u redu. Sutra kad se otrijezniš možeš to sve natrag ukopčati, hvala bogu. Igraj se svojih igrica ako baš moraš. Ali ne više od toga. Ne dalje od ovoga.'

Taj racionalni glas je imao pravo što se bojao. Ima u nama nečega čemu je ludilo jako privlačno. Tko god je pogledao dolje s ruba visoke zgrade osjetio je bar udaljenu, morbidnu potrebu da skoči. I tko god je ikad prislonio napunjeni pištolj na glavu..."

"Ugh, nemojte", reče piščeva žena. "Molim vas."

"U redu", reče urednik. "Samo ovo hoću reći: čak i najbolje prilagođena osoba drži se za svoj zdrav razum preko namašćenog konopca. Stvarno u to vjerujem. Krugovi racionalnosti su loše ugrađeni u ljudske životinje.

Kad sam izvukao utikače, otišao sam u svoju radnu sobu, napisao pismo Regu Thorpeu, stavio ga u kuvertu, nalijepio marku, odnio ga van i bacio na poštu. Zapravo se ne sjećam ničega od toga. Bio sam previše pijan. Ali zaključujem da sam to učinio jer, kad sam se sljedećeg jutra probudio, kopija je još bila kraj moga pisaćeg stroja, zajedno s markama i kutijom omotnica. Pismo je bilo otprilike ono što biste i očekivali od pijanca. Svodilo se na ovo: neprijatelje privlači i struja i sami Forniti. Riješi se struje i riješio si se neprijatelja. Na dnu sam napisao: 'Struja ti sjebe razmišljanje o takvim stvarima, Reg. Ometa moždane valove. Ima li tvoja žena mikser?'"

"Zapravo, počeli ste pisati pisma novinama", reče pisac.

"Da. To sam pismo napisao u petak navečer. U subotu ujutro, ustao sam oko jedanaest sati, mamuran i samo mutno svjestan gluposti koje sam izvodio sinoć. Hvatao me silan sram dok sam opet sve uključivao u struju. Još me gori sram - i strah - uhvatio kad sam vidio što sam napisao Regu. Cijelu sam kuću prevrnuo tražeći original toga pisma, nadajući se kao lud da ga nisam poslao. Ali jesam. A kroz taj dan sam prošao odlučivši da ću prihvatiti život kao pravi čovjek i prestati piti. Baš tako.

Sljedeće srijede stiglo je pismo od Rega. Jedna stranica, pisana rukom. Fornit Malo Fornusa crteži posvuda. U sredini, samo ovoliko: "Imao si pravo. Hvala, hvala, hvala. Reg. Imao si pravo. Sad je sve u redu. Reg. Hvala ti puno. Reg. Fornit je dobro. Reg. Hvala. Reg.'"

"Jao meni", reče piščeva žena.

"Kladim se da je njegova žena bila bijesna", reče agentova žena.

"Ama, nije. Jer je upalilo."

"Upalilo?" reče agent.

"Moje pismo je dobio u pošti u ponedjeljak ujutro. U ponedjeljak popodne otišao je do lokalnog ureda elektre i rekao im da mu isključe struju. Jane Thorpe je naravno bila histerična. Štednjak joj je radio na struju, a, naravno, imala je i mikser, i šivaći stroj, i kombinaciju perilice i sušilice... ma, shvaćate. U ponedjeljak navečer, htjela je moju glavu na tanjuru.

Ali zbog Regovog ponašanja, zaključila je da sam čudesan a ne luđak. On ju je posjeo u dnevnu sobu i sasvim razumno je razgovarao s njom. Rekao je da zna kako se čudno ponašao. Zna da se ona brinula. Rekao joj je da se osjeća puno bolje otkako je struja isključena, i da će joj rado pomoći u svim neugodnostima koje je to uzrokovalo. A onda je predložio da odu do susjeda i pozdrave ih."

"Ne do KGB-ovih agenata s radijem u karavanu?" upita pisac.

"Baš do njih. Jane je pala u nesvijest. Pristala je otići prijeko s njim, ali rekla mi je da se pripremila za jako gadnu scenu. Optužbe, prijetnje, histerija. Počela je već razmišljati o tome da ostavi Rega ako ne potraži pomoć za svoje probleme. Rekla mi je te srijede ujutro na telefonu da je samoj sebi obećala: struja je predzadnja slamka. Još jedna stvar, i otići će u New York. Počinjala se bojati, shvaćate. Stvari su se pogoršavale tako postupno da se to skoro nije ni primjećivalo, i voljela ga je, ali čak i za nju, došlo je do granice kad više nije mogla. Odlučila je da će, ako Reg kaže samo jednu čudnu riječ studentima u susjedstvu, otići od kuće. Tek sam puno kasnije doznao da se već prije vrlo zaobilazno raspitala o tome kako se u Nebraski može čovjeka smjestiti u ludnicu bez njegovog pristanka."

"Jadna žena", promrmljala je piščeva žena.

"Ali ta večer je bila silno uspješna", reče urednik. "Reg je bio šarmantan kao nekad... a Jane kaže da je nekad bio doista vrlo šarmantan. Nije ga vidjela tako vedrog već tri godine. Natmurenost, tajnovitost, sve je nestalo. Nervozni tikovi. Nevoljno skakanje i pogledi preko ramena čim bi se vrata otvorila. Imao je pivo i govorio o svim stvarima koje su bile dnevne vijesti u tim mutnim mrtvim danima: rat, mogućnost dobrovoljačke vojske, pobune u gradovima, zakoni o marihuani.

Izašlo je na vidjelo da je on napisao Obrise iz podzemlja, a studenti su... 'pali u nesvijest od oduševljenja', tako je Jane to rekla. Troje od njih četvero je pročitalo knjigu, a možete biti sigurni da ni četvrti nije mislio dugo oklijevati prije nego što se zaputi u knjižnicu."

Pisac se nasmije i kimne glavom. Taj dio je poznavao.

"I tako", reče urednik, "ostavljamo Rega Thorpa i njegovu ženu samo na kratko bez električne struje, ali sretnije nego što su odavno bili -"

"Sva sreća da nije imao IBM-ov pisaći stroj", reče agent.

"- i vraćamo se Vjernome Uredniku. Prošla su dva tjedna. Ljeto je na kraju. Vjerni Urednik se, naravno, mnogo puta vratio piću, ali sve u svemu, uspio je ostati prilično uredan. Dani su prolazili svojim određenim ritmom. U Cape Kennedyju, spremali su se poslati čovjeka na Mjesec. Novi broj Logana, s Johnom Lindsayem na naslovnici, stigao je na kioske, i prodavao se bijedno kao i obično. Ispunio sam narudžbenicu za kratku priču pod naslovom '"Balada o fleksibilnom metku'", autor Reg Thorpe, prva prava, predloženo objavljivanje u siječnju 1970. godine, predložena cijena 800$, što je tada bio standard za glavnu priču u Loganu.

Pozvao me moj nadređeni, Jim Dohegan. Mogu li doći do njega? Otišao sam u njegov ured u deset ujutro, a izgledao sam i osjećao sam se tip-top. Tek mi je kasnije palo na pamet da je Janey Morrison, njegova tajnica, izgledala kao da je na bdijenju za mrtvaca.

Sjeo sam i pitao Jima što mogu učiniti za njega, ili on za mene.

Neću reći da mi ime Rega Thorpea nije prošlo kroz glavu; takva priča je bila sjajan uspjeh za Logan, i vjerovao sam da bi mi mogao čak i čestitati. Zato možete zamisliti kako sam se zapanjio kad mi je preko stola pružio dvije narudžbenice. Thorpeova priča, i novela Johna Updikea koju smo predvidjeli kao glavnu priču za veljaču. Preko obje je bilo otisnuto ODBIJENO.

Pogledao sam odbijene narudžbenice. Pogledao sam Jimmyja. Nisam mogao ništa shvatiti. Stvarno nisam mogao natjerati svoj mozak da shvati što to sve znači. Kao da me nešto blokiralo. Ogledao sam se oko sebe i ugledao njegov električni rešo. Janey mu ga je donosila svakog jutra kad bi došla na posao, i uključila bi ga u struju tako da ima vruće kave kad god zaželi. To je u Loganu bilo normalno već tri godine, ili dulje. A toga jutra, jedino što sam bio u stanju pomisliti bilo je: da to nije ukopčano, mogao bih misliti. Znam da bih mogao sve shvatiti samo kad bi ta stvar bila iskopčana. Pitao sam: 'Što je ovo, Jime?'

'Žao mi je što ti to ja moram reći, Henry', rekao je on. 'Počevši od siječnja 1970., Logon više neće objavljivati beletristiku.'"

Urednik je zastao da uzme cigaretu, ali paket mu je bio prazan. "Ima li tko cigaretu?"

Piščeva žena dala mu je jedan Salem.

"Hvala, Meg."

Zapalio je, ugasio šibicu, i povukao dug dim. Žar je meko svijetlio u mraku.

"Pa", rekao je, "Jim je sigurno pomislio da sam lud. Rekao sam: 'Smijem li?' i nagnuo se i isključio njegov rešo.

Usta su mu se razjapila i rekao je: 'Koji ti je vrag, Henry?'

'Teško mi je razmišljati dok su takve stvari uključene', rekao sam. 'Interferencije'. I stvarno se činilo da je to istina, jer kad sam isključio kabel, bio sam u stanju puno jasnije sagledati situaciju. 'Znači li to da sam otpušten?' upitao sam ga.

'Ne znam', rekao je. 'To ovisi o Samu i upravnom odboru. Ja naprosto ne znam, Henry.'

Bilo je puno stvari koje sam mogao reći. Pretpostavljam da je

Jimmy očekivao strastveno zagovaranje moga posla. Znate onu izreku, 'propao mu pod pod nogama'?... Ja vam kažem da nemate pojma što ta izreka znači dok se ne nađete na čelu odjednom nepostojećeg odjela.

Ali nisam se zalagao za sebe, ni za beletristiku u Loganu. Zalagao sam se za priču Rega Thorpea. Prvo sam rekao da bismo je mogli pomaknuti na ranije - staviti je u izdanje za prosinac.

Jimmy je rekao: 'Ma daj, Henry, izdanje za prosinac je zaključeno. Znaš to. A radi se o deset tisuća riječi.'

'Devet tisuća i osamsto', rekao sam.

'I cijela strana ilustracije', reče on. 'Zaboravi.'

'Ma, od ilustracije možemo odustati', rekao sam ja. 'Čuj, Jimmy, to je sjajna priča, možda najbolje što smo imali u zadnjih pet godina.'

Jimmy je rekao: 'Pročitao sam je, Henry. I znam da je izvrsna priča. Ali naprosto to ne možemo napraviti. Ne u prosincu. Božić je, za Boga miloga, a ti bi priču o tipu koji si ubije ženu i dijete stavio pod božićne jelke cijele Amerike? Nisi valjda -' Stao je, ali vidio sam kako baca pogled prema svom rešou. Mogao je to baš i naglas reći, znate?"

Pisac je polako kimnuo, ne skrećući pogled s tamne sjene urednikova lica.

"Počela me boljeti glava. Isprva sasvim malo. Opet mi je postajalo teško misliti. Sjetio sam se da Jeney Morrison ima električno šiljilo na svome radnom stolu. Pa sve one fluorescentne svjetiljke u Jimovom uredu. Grijači. Automati za kavu na hodniku. Kad malo promisliš, cijela jebena zgrada je radila na struju; bilo je čudo što je itko išta uspio napraviti. Tada mi se, mislim, počela prikradati ta pomisao. Pomisao da Logan propada jer nitko ne može normalno razmišljati. A nitko ne može normalno razmišljati jer smo svi nagurani u taj neboder koji radi na struju. Moždani valovi su nam svima potpuno poremećeni. Sjećam se kako sam pomislio da bismo, kad bismo doveli nekog doktora s jednim od onih EEG strojeva, dobili strašno čudne grafove. Pune onih velikih, izrazitih alfa-valova koji karakteriziraju maligne tumore u prednjem dijelu mozga.

Već samo razmišljanje o tim stvarima pogoršalo mi je glavobolju. Ali probao sam još jednom. Zamolio sam ga hoće li bar pitati Sama Vadara, glavnog urednika, da ostavi priču u siječanjskom broju. Kao nekakav Loganov oproštaj od beletristike, ako treba. Zadnju kratku priču u Loganu.

Jimmy se igrao svojom olovkom i kimao. Rekao je: 'Pokušat ću, ali znaš da mi neće proći. Imamo priču od romanopisca s jednim romanom, i imamo priču Johna Updikea koja je isto tako dobra... možda i bolja... i -'

'Updikeova priča nije bolja! ' rekao sam.

'Ma, Isuse, Henry, ne moraš vikati -'

'Ne vičem! ' povikao sam.

Dugo me promatrao. Dotad mi je glavobolja već postala opaka. Čuo sam kako svjetla zuje. Zvučala su kao hrpa muha uhvaćenih u bocu. Bio je to zbilja odvratan zvuk. I činilo mi se da čujem Janey kako pokreće svoje električno šiljilo. Namjerno to rade, pomislio sam. Hoće me upropastiti. Znaju da se ne mogu dosjetiti pravih riječi dok sve to radi, pa... pa...

Jim je govorio nešto o tome kako će spomenuti priču na sljedećem sastanku uredništva, predložiti da umjesto arbitrarno određenog datuma prestanka s beletristikom objave sve priče koje sam verbalno već preuzeo... premda...

Ustao sam, prešao sobu, i isključio svjetla. 'Zašto si to učinio?' upitao je Jim.

'Znaš zašto sam to učinio', rekao sam. 'I ti bi trebao otići odavde, Jimmy, dok još ima što otići.'

Ustao je i prišao mi. 'Mislim da bi trebao uzeti ostatak dana slobodno, Henry', rekao mi je. 'Idi kući. Odmori se. Znam da si u zadnje vrijeme pod velikim stresom. Hoću da znaš da ću se oko ovoga potruditi koliko god mogu. I meni je do toga stalo koliko i tebi... pa, skoro toliko. Ali ti bi trebao otići kući i dići noge i malo gledati televiziju.'

'Televizija', rekao sam i nasmijao se. To je bila najsmješnija stvar koju sam ikad čuo. 'Jimmy', rekao sam. 'Možeš li u moje ime još nešto poručiti Samu Vadaru.'

'Što, Henry?'

'Reci mu da mu treba Fornit. Cijeloj njegovoj operaciji. Jedan Fornit? Deset, barem.'

'Fornit', rekao je kimajući glavom. 'U redu, Henry. Svakako ću mu to reći.'

Glava me užasno boljela. Jedva sam vidio. Negdje u primozgu već sam se počeo pitati što ću reći Regu i pitati se kako će Reg to prihvatiti.

'Sam ću napisati narudžbenicu, ako uspijem otkriti kome da je pošaljem', rekao sam. 'Možda Reg ima neku zamisao. Desetak Fornita. Da cijelo ovo mjesto dobro napraše fornusom. I isključe svu jebenu struju, baš svu.' Hodao sam po njegovom uredu, a Jimmy je zurio u mene otvorenih usta. 'Isključite struju, Jimmy, to im reci. To reci Samu. Nitko ne može razmišljati s toliko električnih smetnji, zar nisam u pravu?'

'U pravu si, Henry, sto posto. Sad samo idi kući i malo se odmori, dobro? Odrijemaj ili tako nešto.'

'I Forniti. Oni ne vole sve te smetnje. Radij, struja, sve je to isto. Hranite ih mortadelom. Kolačima. Maslacem od kikirikija. Možemo li to dobiti na narudžbenice?' Glavobolja mi se pretvorila u crnu loptu bola iza očiju. Vidio sam dva Jimmyja, sve duplo. Odjednom mi je trebalo piće. Ako fornus ne postoji, a racionalan dio moga uma govorio mi je da ne postoji, onda je piće bilo jedina stvar na svijetu koja me mogla srediti.

'Jasno da ih možemo dobiti na narudžbenice', rekao je.

'Ti ne vjeruješ ni u što od ovoga, jel'da, Jimmy?' upitao sam.

'Jasno da vjerujem. Sve je u redu. Ti sad samo idi doma i malo se ¡odmori.'

'Sad ne vjeruješ u to', rekao sam, 'ali možda povjeruješ kad ova salata ode u bankrot. Kako za ime Božje možete vjerovati da donosite racionalne odluke kad sjedite niti petnaest metara od hrpe automata za kolu i slatkiše i sendviče?' Onda mi je na pamet pala doista strašna pomisao. 'I mikrovalna pećnica!' zavrištao sam prema njemu. 'Imaju mikrovalnu pećnicu za zagrijavanje sendviča!'

Zaustio je nešto reći, ali ja više nisam obraćao pozornost. Izjurio sam van. Pomisao na mikrovalnu pećnicu je sve razjasnila. Morao sam se maknuti od nje. Zato mi je glavobolja bila tako grozna. Sjećam se da sam vidio Janey i Kate Younger iz oglasnog odjela i Merta Stronga iz marketinga u predvorju ureda, a svi su zurili u mene. Sigurno su me čuli kako vičem.

Moj ured je bio na katu ispod. Išao sam stubama. Otišao sam u svoj ured, isključio sva svjetla, i izvadio svoju aktovku. Dizalom sam sišao u predvorje, ali sam stavio aktovku između nogu i zabio si prste u uši. Sjećam se i još troje-četvero ljudi u liftu, i svi su me malo čudno gledali." Urednik se suho nasmijao. "Bili su prestrašeni. Da tako kažem. Zatvoreni u maloj pokretnoj kutiji s očitim luđakom, i vi biste se prestrašili."

"Oh, ma to je sigurno malo prejako", reče agentova žena.

i "Nimalo. Ludilo mora negdje početi. Ako je ovo priča o bilo čemu - ako se za događaje iz vlastitog života ikad može reći da su o nečemu - onda je to priča o geniju ludila. Ludilo mora negdje početi, mora nekamo voditi. Kao cesta. Ili metak iz cijevi pištolja. Ja sam još bio kilometrima iza Rega Thorpea, ali prešao sam startnu crtu. Vjerujte mi.

Morao sam otići nekamo, pa sam otišao u bar u Četrdeset i devetoj ulici, Četiri oca. Sjećam se da sam odabrao baš taj bar jer u njemu nije bilo džuboksa ni televizora u boji, a ni puno svjetala. Sjećam se da sam naručio prvo piće. Nakon toga se ničega ne sjećam sve dok se sutradan nisam probudio kod kuće, u svome krevetu. Bilo je bljuvotine na podu, a plahta na meni imala je veliku progoretinu od cigarete. U tom opijenom bunilu, očito sam izbjegao dvije iznimno neugodne smrti - od gušenja ili od požara. Premda vjerojatno nijedno ni drugo ne bih ni osjetio."

"Isuse", rekao je agent skoro s poštovanjem.

"Potpuno sam se obeznanio", reče urednik. "Po prvi put u životu sam se doista do kraja obeznanio - ali to je uvijek znak kraja, i nikad to ne doživiš puno puta. Ali svaki alkoholičar će vam reći da obeznaniti se nije isto što i onesvijestiti se. Bilo bi puno jednostavnije da jest. Ne, kad se alkić obeznani, i dalje radi nešto. Alkić koji se obeznanio je jako zaposlen vražićak. Kao neki zloćudni Fomit. Nazvat će bivšu ženu i psovati je preko telefona, ili voziti autom u pogrešnom smjeru na petlji i pregaziti cijeli autobus djece. Dat će otkaz na poslu, opljačkati trgovinu, pokloniti svoj vjenčani prsten. Posla k'o svrabljiv.

Ono što sam ja učinio, po svemu sudeći, bilo je da se vratim kući i napišem pismo. Samo to posljednje nije bilo upućeno Regu. Bilo je upućeno meni. I nisam ga ja napisao - bar je u pismu pisalo da nisam."

"Nego tko?" upita piščeva žena.

"Bellis."

"Tko je Bellis?"

"Njegov Fomit", rekao je pisac skoro odsutno. Oči su mu bile zasjenjene i daleke.

"Da, tako je", rekao je urednik ne djelujući nimalo iznenađeno. Ponovno mi je svorio pismo u slatkom noćnom zraku, uvlačeći odlomke na odgovarajućim mjestima pokretima prstiju.

"Pozdrav od Bellisa. Žao mi je zbog tvojih problema, prijatelju, ali htio bih odmah na početku istaknuti da nisi ti jedini koji ima problema. Ni meni ovo nije lak posao. Mogu ti ja odavde do vječnosti posipati taj tvoj prokleti pisaći stroj fornusom, ali pokretanje TIPKI bi trebao biti tvoj posao. ZATO je Bog stvorio velike ljude. Zato mi je žao zbog tebe, ali to je sve što ćeš od mene dobiti.

Razumijem što si zabrinut za Rega Thorpea. Ja ne brinem za Thorpea već za svoga brata Racknea. Thorpe se brine što će mu se dogoditi ako Rackne ode, ali to je samo zato što je on sebičan. Prokletstvo služenja piscima jest u tome što su oni svi sebični. Ne brine se on što će se dogoditi Rackneu ako THORPE ode. Ili ako postane el bonzo seco. Te stvari izgleda nikad nisu ni pale na njegovu tako osjetljivu pamet. Ali, na našu sreću, svi naši nesretni problemi imaju isto kratkoročno rješenje, i zato si mučim ruke i svoje sitno tijelo da ti ga predočim, moj pijani prijatelju. TI se možda pitaš kakva su dugoročna rješenja. Uvjeravam te da ih nema. Sve su rane smrtonosne. Prihvati ono što imaš. Ponekad ti uže malo popusti, ali uže uvijek ima i kraj. Pa što. Blagoslovi popuštanje, i ne troši dah psujući pad. Zahvalno srce zna da na kraju svi visimo.

Moraš mu sam platiti za priču. Ali ne osobnim čekom. Thorpeovi mentalni problemi su teški i možda opasni, ali to ni slučajno ne znači da je bludala."

Urednik je tu stao i slovkao: B-l-u-d-a-l-a. Zatim je nastavio. "Ako mu daš osobni ček, provalit će te za jedno devet sekundi.

Podigni osamsto i nešto dolara sa svoga osobnog računa i otvori novi račun u svojoj banci, pod imenom Naklada Arvin d.d. Pobrini se da shvate kako ti čekovi moraju izgledati poslovno - nikakvi slatki peseki ili pejzaži kanjona na njima. Pronađi nekog prijatelja, nekoga kome možeš vjerovati, i navedi ga kao supotpisnika na računu. Kad čekovi stignu, napiši ček na osamsto dolara i zatraži od supotpisnika da ga potpiše. Taj ček pošalji Regu Thorpeu. Time ćeš si privremeno pokriti guzicu.

Odjava i pozdrav'

Bilo je potpisano s 'Bellis'. Ne holografski. Strojem."

"Fiju", reče pisac ponovno.

"Kad sam ujutro ustao, prvo sam primijetio pisaći stroj. Izgledao je kao da ga je netko prerušio u duh pisaćeg stroja u nekom jeftinom filmu. Jučer je bio stari crni uredski Underwood. Kad sam ustao - s glavom koja je bila otprilike veličine Sjeverne Dakote - bio je nekako siv. Zadnjih par rečenica bilo je nagurano i blijedo. Bacio sam jedan pogled i zaključio da je s mojim vjernim starim Underwoodom vjerojatno gotovo. Uzdahnuo sam i otišao u kuhinju. Na šanku je stajala otvorena vrećica šećera sa žličicom. Bilo je šećera posvuda, od kuhinje do radne sobice u kojoj sam u to doba radio."

"Hranjenje Fornita", reče pisac. "Bellis je volio slatko. Bar ste vi tako mislili."

"Da. Ali čak i onako bolestan i mamuran, savršeno sam dobro znao tko je taj Fornit."

Nabrajao je točke na prste.

"Kao prvo, Bellis je bilo djevojačko prezime moje majke.

Kao drugo, onaj izraz, el bonzo seco. To je bio privatni izraz koji smo moj brat i ja koristili u značenju 'lud'. Još dok smo bili klinci.

Kao treće, i možda najodlučnije, to što je pisalo 'bludala'. To je jedna od onih riječi koje uvijek krivo napišem. Imao sam jednom skoro nevjerojatno nadarenog pisca koji je uvijek pisao 'frigižder' umjesto 'frižider' - koliko god puta mu to lektori ispravljali. A za jednog tipa koji je imao doktorsku titulu s Princetonea, 'predsjednik' je uvijek bio 'precjednik'."

Piščeva žena se naglo nasmijala - istovremeno s nelagodom i veseljem. "I meni se to događa."

"Naprosto želim reći da su pogreške u pisanju - radilo se o muškarcu ili o ženi - neka vrsta književnih otisaka prstiju. Upitajte bilo kojeg lektora koji je više puta radio s istim piscem.

Ne, Bellis sam bio ja, i ja sam bio Bellis. Ali savjet je bio prokleto dobar. Zapravo, činilo mi se da je to izvrstan savjet. Ali ima još nešto - podsvijest ostavlja otiske, ali tamo dolje postoji i jedan stranac. Prokleto uvrnut tip koji zna prokleto puno. U životu nikad prije nisam vidio taj izraz 'supotpisnik', bar koliko sam znao... ali bio je tu, i bio je dobar, a nešto kasnije sam otkrio da ga banke doista i koriste.

Podigao sam telefon da nazovem jednog prijatelja, a kroz glavu mi je - nevjerojatno! - pošla munja bola. Pomislio sam na Rega Thorpea i njegov radij i užurbano sam spustio slušalicu. Otišao sam osobno do tog prijatelja, nakon što sam se otuširao i brijao i jedno devet puta se pogledao u ogledalo da se uvjerim kako pojavom više- manje odgovaram zahtjevima izgleda razumnog ljudskog bića. Svejedno, postavio mi je jako puno pitanja i dosta me podozrivo gledao. Zato pretpostavljam da je moralo biti još nekih znakova, koje tuš i brijanje i dobra doza Orala nisu mogle sakriti. On nije bio u nakladništvu, a to je puno pomagalo. Vijesti putuju, znate. Unutar posla. Da tako kažem. Osim toga, da je bio u nakladništvu, znao bi da je Naklada Arvin d.d. odgovorna za Logana, i pitao bi se kakvu to prijevaru pokušavam izvesti. Ali nije bio, i nije znao, i mogao sam mu reći da je to autorska nakladnička kuća koja me zanima jer je Logan navodno odlučio odbaciti odjel za beletristiku."

"Je li vas pitao zašto je želite nazvati Naklada Arvin?" upita pisac.

"Jest."

"Što ste mu rekli?"

"Rekao sam mu", reče urednik hladno se smiješeći, "da je Arvin djevojačko prezime moje majke."

Nastala je mala stanka, a onda je urednik nastavio; do kraja je govorio skoro bez prekidanja.

"I tako sam počeo čekati čekove, od kojih mi je trebao samo jedan. Vježbao sam da mi prođe vrijeme. Znate ono - podigneš čašu, zgrčiš lakat, isprazniš čašu, ispružiš lakat. Sve dok te vježbanje ne iscrpi do kraja i samo nekako padneš prema naprijed s glavom na stol. Događale su se i druge stvari, ali ove su bile jedine koje su me doista okupirale - čekanje i vježbanje. Koliko se sjećam. Moram to naglasiti, budući da sam većinu vremena provodio pijan, i za svaku stvar koje se sjećam postoji barem pedeset ili šezdeset njih kojih se ne sjećam.

Dao sam otkaz na poslu - siguran sam da su nakon toga svi odahnuli s olakšanjem. Oni jer nisu morali provoditi egzistencijalističku zadaću otpuštanja zbog ludila, iz odjela koji više ne postoji, a ja jer mi se činilo da više nikad ne bih mogao otići u tu zgradu - s liftom, lampama, telefonima, pomisli na svu tu struju koja čeka.

Tijekom tog razdoblja od tri tjedna napisao sam po nekoliko pisama Regu Thorpeu i njegovoj ženi. Sjećam se pisanja njoj, ali ne i njemu - kao i pismo od Bellisa, ta sam pisma pisao obeznanjen. Ali vraćao sam se svojim starim radnim navikama kad sam bio mortus, kao što sam se vraćao i pogrešnom pisanju riječi. Uvijek sam uredno koristio karbon-papir... i kad bih sljedećeg jutra došao k sebi, kopije su ležale uokolo. Bilo je to kao da čitam pisma nekog stranca.

Ne da su pisma bila luda. Nimalo. Ono koje je završilo s P.S.- om o mikseru je bilo puno gore. Ova pisma su djelovala... skoro razumna."

Stao je i stresao glavom, polako i iscrpljeno.

- "Jadna Jane Thorpe. Ne da su stvari djelovale tako loše na samom kraju. Njoj se sigurno činilo da urednik njenog muža vrlo vješto - i humano - i dalje podilazi njenom mužu kako bi spriječio neku dublju krizu. Pitanje je li dobra ili loša zamisao podilaziti osobi koja ima razne vrste paranoičnih zabluda - zabluda koje su u jednom slučaju zamalo dovele do napada na djevojčicu - vjerojatno joj je palo na um; ako je tako, odlučila se ne obazirati na negativne aspekte, jer mu je i ona podilazila. A ni ja joj to nikad nisam zamjerio nije joj on bio samo kupon za obrok, nekakav kreten koga je trebalo obrađivati i podilaziti mu, podilaziti mu i obrađivati ga sve dok ne bude spreman za pogrebnika; ona je stvarno voljela tog tipa. Na svoj poseban način, Jane Thorpe je bila velika dama. I nakon što je živjela s Regom od Ranih Vremena do Slavnih Vremena i konačno do Ludih Vremena, mislim da bi se složila s Bellisom o tome kako treba blagoslivljati popuštanje i ne trošiti dah na psovanje pada. Naravno, što više ti uže popusti, to ćeš se jače trznuti kad konačno stigneš do kraja... ali čak i taj hitri trzaj može valjda biti blagoslov - tko se želi polako daviti?

U tom sam kratkom razdoblju od njih oboje dobio uzvratna pisma - nevjerojatno vesela pisma... premda je u tom veselju bilo nečeg čudnog, skoro konačnog. Činilo se kao da... ama, zaboravimo jeftinu filozofiju. Ako se sjetim što sam htio reći, reći ću. Pustimo to sad.

On je svake noći kartao s klincima u susjedstvu, i dok je lišće počelo padati s drveća, oni su bili uvjereni da je Reg Thorpe božanstvo koje je sišlo na zemlju. Kad se nisu kartali ili bacali frizbi razgovarali su o književnosti, a Reg ih je polako vodio od točke do točke. Nabavio je štenca iz lokalne udruge za životinje, i šetao ga ujutro i uvečer, upoznajući i druge ljude iz susjedstva, kako to uvijek biva kad šećeš psa. Ljudi koji su bili zaključili kako su Thorpeovi zapravo jako čudni ljudi sad su počeli mijenjati mišljenje. Kad je Jane primijetila da bi bez električnih strojeva doista trebala malo pomoći u kući, Reg se smjesta složio. Zapanjila se kako je on veselo primio tu zamisao. Novac nije bio u pitanju - nakon Obrisa iz podzemlja valjali su se u lovi - no, Jane je vjerovala da su u pitanju oni. Oni su bili posvuda, to je bilo Regovo sveto pismo, a gdje bi oni mogli naći boljeg agenta nego u čistačici koja vam hoda posvuda po kući, viri pod krevete i u ormare a vjerojatno i u ladice radnog stola, ako nisu zaključane i još dodatno zakucane čavlima.

Ali on joj je rekao neka samo uzme pomoć, rekao joj je da se osjeća kao neobazrivi mulac što se toga prije nije sjetio, premda je - ona mi je to posebno naglasila - on sam obavljao najteže poslove, kao što je pranje na ruke. Samo je imao jedan mali zahtjev: da ženi bude zabranjeno ulaziti u njegovu radnu sobu.

Najbolje od svega, a iz njenog gledišta i najveće ohrabrenje, bila je činjenica što se Reg vratio poslu, ovog puta na novom romanu. Pročitala je prva tri poglavlja i smatrala da su sjajna. A sve je to, rekla je, počelo kad sam ja prihvatio "Baladu o fleksibilnom metku" za Logan - razdoblje prije toga bilo je mrtva oseka. I zato me blagoslivljala.

Siguran sam da je doista mislila ovo zadnje, ali njen blagoslov kao da nije baš bio topao, a vedrina njenog pisma bila je nekako narušena - eto nas, vraćamo se tome. Njeno pismo bilo je kao sunce u dane kad vidiš one oblake poput ribljih krljušti, koji znače da će uskoro pasti strašna kiša.

Sve te dobre vijesti - srca i pas i čistačica i novi roman - a ipak, ona je bila previše inteligentna da bi povjerovala kako se doista oporavlja... ili sam bar ja tako vjerovao, čak i u vlastitoj magli. Reg je iskazivao simptome psihoze. Psihoza je po nečemu slična raku pluća - ni jedno ni drugo neće nestati samo od sebe, premda i pacij enti s rakom i luđaci mogu imati dobrih dana.

Mogu li dobiti još jednu cigaretu, draga moja?" Piščeva žena dala mu je još j ednu.

"Konačno", nastavio je vadeći svoj Ronson, "znakovi njegove fiks-ideje bili su svuda oko nje. Bez telefona; bez struje. Stavio je izolirajuću traku preko svih prekidača. Stavljao je hranu u svoj pisaći stroj isto onako redovno kao i u zdjelicu njihovog šteneta. Studenti u susjedstvu smatrali su da je sjajan tip, ali studenti u susjedstvu nisu vidjeli Rega kako navlači gumene rukavice da ujutro uzme novine s kućnog praga jer se boji zračenja. Nisu ga čuli kako stenje u snu, niti ga morali umirivati kad bi se probudio vrišteći zbog groznih košmara kojih se nije mogao sjetiti.

Vi, draga moja -" okrenuo se piščevoj ženi - "vi ste se pitali zašto je ostala s njim. Premda to niste rekli, to vam je na umu. Jesam li u pravu?"

Kimnula je.

"Da. I neću vam ponuditi dugačku tezu o motivacijama - ono što je najzgodnije kod istinitih priča jest to što samo morate reći to se ovako dogodilo - i pustiti ljude da se sami pitaju zašto. Općenito, nitko ionako ne zna zašto se stvari događaju... a najmanje to znaju oni koji tvrde da znaju.

Ali što se ticalo selektivne percepcije Jane Thorpe, stvari su se doista prokleto popravile. Ispitala je jednu sredovječnu crnkinju za mjesto čistačice, i natjerala se da što iskrenije govori o osobitostima svoga muža. Ta žena, koja se zvala Gertrude Rulin, nasmijala se i rekla da je već radila i za ljude koji su bili puno čudniji. Jane je prvi tjedan u kojem je ta Rulin radila za njih provela otprilike onako kako je provela i onaj prvi posjet mladim ljudima u susjedstvu - čekajući na neki ludi ispad. Ali Reg ju je šarmirao isto onako potpuno kao i klince, razgovarajući s njom o njenom radu u crkvi, o njenom suprugu, o njenom najmlađem sinu Jimmyju koji je, ako je vjerovati Gertrude, u prvom razredu već daleko nadmašio maloga Dennisa. Imala je ukupno jedanaestero djece, ali između Jimmyja i prvog sljedećeg starijeg djeteta postojala je razlilka od devet godina. Zato su joj stvari bile pomalo teške.

Činilo se da se Reg oporavlja... odnosno, ako ste gledali stvari na određeni način, tako je izgledalo. Ali, naravno, bio je isto tako lud kao i uvijek, a i ja sam bio lud. Ludilo je možda neka vrsta fleksibilnog metka, ali svaki stručnjak za balistiku koji nešto vrijedi reći će vam da nema dva potpuno ista metka. Reg je u jednom pismu meni malo govorio o svome novom romanu, a onda je prešao ravno na Fornite. Fornite općenito, Racknea osobito. Pitao se žele li oni doista poubijati Fornite ili - a to mu se činilo vjerojatnijim - pohvatati ih žive i onda ih proučavati. Završio je govoreći: 'I moj apetit i moj pogled na život nemjerljivo su se popravili otkako smo započeli dopisivanje, Henry. To mi je silno drago. Prijateljski pozdrav, Reg.' A ispod je bio P. S. koji je nehajno pitao je li već određen ilustrator za njegovu priču.

To je pak mene natjeralo da se trznem s krivnjom i odšećem do ormara s pićem.

Reg se zanosio Fornitima; ja sam se zanosio žicama.

U odgovoru na pismo, samo sam usput spomenuo Fornite - dotad sam doista podilazio tom čovjeku, bar kad se o tome radilo; vilenjak s djevojačkim prezimenom moje majke i mojim vlastitim pogreškama u pisanju nije me baš jako zanimao.

Ono što me sve više i više zanimalo bila je struja, i mikrovalovi, i ultrakratki valovi, i interferencije od malih naprava, i radijacija niske razine, i Bog zna što sve još. Otišao sam u knjižnicu i posudio razne knjige o tome; kupovao sam knjige o tome. U njima je bilo puno zastrašujućih stvari... a, naravno, ja sam baš takve stvari i tražio.

Dao sam da mi isključe telefon, i struju. To mi je neko vrijeme pomagalo, ali jedne noći, dok sam pijano teturao prema vratima s jednom bocom Black Velveta u ruci i drugom u džepu kaputa, vidio sam crveno oko kako zuri u mene sa stropa. Bože, načas sam pomislio da će me strefiti srčani udar. Isprva je izgledalo kao neki kukac... veliki tamni kukac s jednim sjajnim okom.

Imao sam Colemanovu plinsku svjetiljku i upalio sam je. Vidio sam odmah o čemu se radi. Samo, umjesto da mi bude lakše, bilo mi je samo gore. Čim sam dobro pogledao, učinilo mi se da osjećam snažne, jasne udare boli kako mi prolaze kroz glavu - kao radio- valovi. Načas se činilo da su mi se oči okrenule u dupljama i vidim svoj vlastiti mozak i stanice u njemu kako se dime, postaju crne, umiru. Bio je to detektor dima - naprava koja je 1969. bila još novija od mikrovalnih pećnica.

Izjurio sam iz stana i sišao dolje - bio sam na petom katu, ali dotad sam već uvijek išao stubama - i zalupao na kućepaziteljeva vrata. Htio sam da to uklone, da to uklone smjesta, htio sam da to uklone večeras, htio sam da to uklone u roku od sat vremena. Gledao me kao da sam totalno - oprostite na izrazu - bonzo seco, i sad to shvaćam. Taj detektor dima trebao mi je podariti dobar osjećaj, trebao mi je podariti osjećaj sigurnosti. Sad su, naravno, propisani zakonom, ali u to doba je to bio Veliki Korak Naprijed, za koji je platilo udruženje stanara.

Uklonio ga je - nije dugo trajalo - ali izraz njegovih očiju nije mi promakao, i na određen, ograničeni način shvaćao sam kako se osjeća. Trebao sam brijanje, bazdio sam na viski, kosa mi je stajala u zraku, kaput mi je bio prljav. Znao je da više ne idem na posao; da su mi odnijeli televizor; da sam dao isključiti telefon i struju. Mislio je da sam lud.

Možda sam i bio lud, ali - kao i Reg - nisam bio glup. Uključio sam svoj šarm. Urednici ga moraju imati, znate. I podmazao sam ga s deset dolara. Konačno sam uspio izgladiti stvari, ali znao sam po načinu kako su me ljudi gledali sljedećih nekoliko tjedana - posljednja dva tjedna koja sam proveo u toj zgradi, pokazalo se - da je priča došla do njih. Osobito je znakovito bilo to što mi nijedan član udruge stanara nije došao povrijeđeno se žaliti što sam tako nezahvalan. Valjda su se bojali da bih ih mogao probosti nožem za meso.

Ali te večeri mi je sve to bilo posve nevažno. Sjedio sam u sjaju Cole-manove svjetiljke, jedinog svjetla u te tri sobe osim struje s Manhattana koja je prodirala kroz prozore. Sjedio sam s bocom u jednoj ruci, cigaretom u drugoj, gledajući ploču na stropu gdje je prije stajao detektor dima sa samo jednim crvenim okom - okom koje je po danu bilo tako nenapadno da ga uopće nisam prije primijetio.

Razmišljao sam o nepobitnoj činjenici da je, iako sam dao isključiti struju u svome stanu, tu stajao taj jedan predmet pod naponom... a gdje ima jedan, možda ima i koji drugi.

A čak i ako ga nema, cijela je zgrada prošivena žicama - bila je puna žica kao što je čovjek koji umire od raka pun zloćudnih stanica i trulih organa. Sklopivši oči, vidio sam sve te žice u tami svojih cijevi, kako svijetle nekom vrstom zelenog nezemaljskog svjetla. A iza njih, cijeli grad. Jedna žica, skoro bezopasna sama po sebi, koja juri do ploče s osiguračima... žica iza ploče, malo deblja, koja vodi do brojila u podrumu, gdje se pridružuje još debljoj žici... a ta pak vodi pod ulicu, do cijelog snopa žica, samo što su te žice već toliko debele da su zapravo kablovi.

Kad sam dobio pismo Jane Thorpe u kojem je spomenula aluminijsku foliju, jedan dio moga uma priznao je da ona to vidi kao znak Regove ludosti, i taj dio je znao da ću morati odgovoriti kao da cijeli moj um smatra da je ona u pravu. Drugi dio moga uma - dosad već debelo veći - mislio je: 'Kakva sjajna zamisao!' i već sljedećeg dana sam i ja na isti način prekrio svoje prekidače. Ja sam, sjetite se, bio čovjek koji je navodno pomagao Regu Thorpeu. Na neki očajan način, to je zapravo smiješno.

- Te sam noći odlučio otići s Manhattana. Imao sam staru obiteljsku kuću u Adirondacksu kamo sam mogao otići, i to mi je zvučalo sasvim u redu. Jedina stvar zbog koje sam ostao u gradu bila je priča Rega Thorpea. Ako je "Balada o fleksibilnom metku" Regu bila pojas za spašavanje u moru ludila, isto je predstavljala i za mene htio sam je smjestiti u neki dobar časopis. Kad to obavim, mogu se pokupiti.

I tako je ne baš slavno dopisivanje Wilson-Thorpe stajalo tik prije nego što je sve otišlo kvragu. Bili smo kao dva narkića na samrti koji uspoređuju dobre strane heroina i kokaina. Reg je imao Fornite u svome pisaćem stroju, ja sam imao Fornite u zidovima, i obojica smo imali Fornite u glavama.

A bili su tu i oni. Ne zaboravite na njih. Nisam dugo nudio njegovu priču uokolo prije nego što sam zaključio da oni uključuju i svakog beletrističkog urednika u svim časopisima u New Yorku - ne da ih je do jeseni 1969. još mnogo preostalo. Da ste ih okupili na jednom mjestu, mogli ste ih sve poubijati jednim punjenjem automatskog oružja, a nije prošlo dugo pa mi se to počelo činiti i kao sasvim dobra zamisao.

- Trebalo mi je kakvih pet godina da to uspijem sagledati iz njihove perspektive. Uznemirio sam kućepazitelja, a on je bio samo tip koji me vidio kad bi se grijanje pokvarilo i kad bi došlo vrijeme za njegovu božićnu napojnicu. Ovi ostali... pa, ironija je baš u tome što su oni većinom doista bili moji prijatleji. Jared Baker, koji je u to doba bio pomoćnik urednika beletristike u Esquireu, a Jared i ja smo bili u istom odredu za vrijeme Drugog svjetskog rata, na primjer. Ti dečki nisu bili samo uznemireni kad su probali novo, prošireno izdanje Henryja Wilsona. Bili su zapanjeni. Da sam samo poslao priču uokolo uz ugodno popratno pismo kojim objašnjavam situaciju bar moju verziju - vjerojatno sam skoro smjesta mogao prodati Thorpeovu priču. Ali, o, ne, to mi nije bilo dovoljno. Ne za ovu priču. Htio sam se pobrinuti da ova priča dobije osobni tretman. I tako sam išao s njom od vrata do vrata, smrdljivi, otrcani bivši urednik drhtavih ruku i crvenih očiju i s velikom masnicom na lijevom obrazu kad je naletio na vrata kupaonice idući po noći na zahod prije par dana. Mogao sam isto tako nositi i natpis NA PUTU ZA LUDNICU.

A osim toga, nisam htio s njima razgovarati u njihovim uredima. Zapravo, nisam ni mogao. Odavno su prošla vremena kad sam bio u stanju ući u dizalo i odvesti se četrdeset katova. I tako sam se sastajao s njima kao što se diler sastaje s narkićima - po parkovima, na stubištima, ili, u slučaju Jareda Bakera, u Burger Heavenu u Četrdeset i devetoj ulici. Jared bi mi bar bio rado platio pristojan obrok, ali prošla su, shvaćate, i vremena kad bi me bilo koji šef sale s imalo samopoštovanj a pustio da uđem u restoran u kojem poslužuju poslovne ljude."

Agent se trznuo.

"Dobio sam površna obećanja da će pročitati priču, za kojim bi slijedila zabrinuta pitanja o tome kako sam, koliko pijem. Sjećam se - mutno - kako sam nekima od njih pokušavao objasniti da električna struja i curenja zračenja svima sjebavaju glave, a kad je Andy Rivers, koji je uređivao beletristiku za American Crossings, predložio da bih trebao potražiti pomoć, rekao sam mu da je on taj kome treba pomoć.

'Vidiš one ljude tamo vani na cesti?' rekao sam. Stajali smo u parku na Trgu Washington. 'Polovica njih, možda čak i tri četvrtine, imaju tumore na mozgu. Ne bih ti prodao Thorpeovu priču ni da me moliš, Andy. Dovraga, vi u ovom gradu to ne možete ni razumjeti. Mozak vam je na električnoj stolici a čak toga niste ni svjesni.'

Imao sam u ruci primjerak priče, smotan kao novine. Tresnuo sam ga njime po nosu, onako kako bi tresnuo psa kad se popiša u kut. A onda sam otišao. Sjećam se kako je vikao za mnom neka se vratim, nešto o odlasku na kavu i još malo razgovora, a onda sam prošao kraj trgovine rabljenim pločama sa zvučnicima iz kojih je na pločnik treštao heavy-metal, a unutra su bili redovi snježno hladnih fluorescentnih svjetala, i njegov glas mi se izgubio u nekakvom dubokom zujavom zvuku u mojoj glavi. Sjećam se da sam mislio dvije stvari - kako se moram ubrzo, jako ubrzo maknuti iz ovog grada, ili ću i sam dobiti tumor na mozgu, i da moram smjesta otići na piće.

Te večeri kad sam se vratio u stan pronašao sam poruku pod vratima. Pisalo je: 'Hoćemo da nestaneš odavde, luđaku jedan.' Bacio sam je ne razmišljajući o njoj. Mi iskusni luđaci imamo važnije stvari za brigu nego što su anonimne poruke od sustanara.

Razmišljao sam o onome što sam rekao Andyju Riversu o Regovoj priči. Što sam više razmišjao o tome - i što sam više pio - to je više smisla imalo. "Fleksibilni metak" je bio smiješan, i naizgled lako prativ... ali ispod te površinske razine priča je bila nevjerojatno složena. Zar sam doista mislio da bi neki drugi urednik u ovom gradu mogao shvatiti sve razine te priče? Možda nekad, ali mislim li tako još uvijek, nakon što sam progledao? Zar doista smatram da ima mjesta za procjenu i razumijevanje u tome mjestu s više žica nego u terorističkoj bombi? Bože, volti su neobuzdano skakutali na sve strane.

Pročitao sam novine dok je još bilo dovoljno dnevnog svjetla za to, trudeći se na neko vrijeme zaboraviti cijelu tu jadnu priču, a na prvoj strani Timesa bila je priča o tome kako radioaktivni materijali iz nuklearnih elektrana neprestano nestaju - članak je razvijao teoriju da bi dovoljna količina tog materijala u pravim rukama lako mogla poslužiti za izradu vrlo gadnog nuklearnog oružja.

Sjedio sam tako za kuhinjskim stolom dok je sunce zalazilo, i u glavi sam vidio njih kako prikupljaju plutonijsku prašinu kao rudari iz 1849. koji traže zlato. Samo oni ne namjeravaju time dići neki grad u zrak, o ne. Oni ga samo žele rasipati uokolo i svima sjebati mozgove. Oni su zločesti Forniti, a sva ta radioaktivna prašina je fornus za zlo. Najgori zli fornus svih vremena.

Zaključio sam da zapravo ipak ne želim prodati Regovu priču - bar ne u New Yorku. Otići ću iz grada čim stignu čekovi koje sam naručio. Kad budem na selu, mogu je početi slati književnim časopisima koji nisu u gradu. Sawanee Review bi bio dobro mjesto za početak, činilo mi se, ili možda Iowa Review. Kasnije to mogu objasniti Regu. Reg će shvatiti. Činilo mi se da sam tako riješio cijeli problem, pa sam malo popio da to proslavim. A onda je i to piće malo popilo. A onda je piće popilo i mene. Da tako kažem. Obeznanio sam se. Dogodilo se tako da sam imao prostora još za samo jednu takvu priliku.

Sljedećeg dana stigli su moji čekovi kompanije Arvin. Otipkao sam jednog od njih i otišao do svoga prijatelja i 'supotpisnika'. Prošao sam još jedno onakvo dosadno ispitivanje, ali ovog puta nisam izgubio živce. Htio sam taj potpis. Konačno sam ga dobio. Otišao sam u dućan s opremom za urede i naručio da mi naprave štambilj za kompaniju Arvin dok sam ja čekao. Otisnuo sam povratnu adresu na poslovnu omotnicu, otipkao sam Regovu adresu (više nisam imao šećera u stroju, ali tipke su se još uvijek zaglavljivale), i dodao kratku osobnu poruku, govoreći da mi još nijedan ček ni za jednog autora nije pružio takvo osobno zadovoljstvo... a to je bila istina. Još je istina. Potrajalo je skoro sat vremena prije nego što sam se uspio natjerati da ga pošaljem - naprosto nisam mogao doći k sebi od toga kako službeno to izgleda. Nikad ne biste pogodili da je to sklepao smrdljivi pijanac koji jedno deset dana nije promijenio donje rublje."

Zastao je, ugasio cigaretu, pogledao na sat. A onda, čudno, kao kondukter koji objavljuje dolazak vlaka u neki važan grad, rekao je: "Stigli smo do neobjašnjviog.

- Ovo je točka u mojoj priči koja je bila najzanimljivija dvojici psihijatara i različitim socijalnim radnicima i psiholozima s kojima sam se družio sljedećih trideset mjeseci svoga života. To je jedini dio koji su tražili da poreknem, kao znak da mi je opet bolje. Kao što je jedan od njih rekao: 'Ovo je jedini dio vaše priče koji se ne može objasniti kao pogrešno zaključivanje... naravno, kad vam se smisao za logiku jednom oporavi.' Konačno ga jesam porekao, jer sam znao čak iako oni nisu - da mi doista jest bolje, i bilo mi je prokleto stalo da se izvučem iz tog sanatorija. Činilo mi se da ću, ako se ubrzo ne izvučem, opet poludjeti. I tako sam porekao - i Galileo je to učinio kad su mu prinijeli vatru nogama - ali nikad to nisam porekao u svome vlastitom umu. Ne kažem da se ono što ću vam sad ispričati doista dogodilo; kažem samo da ja još uvijek vjerujem da se dogodilo. To je mala razlika, ali menije ključna.

Dakle, prijatelji moji, neobjašnjivo.

Sljedeća dva dana proveo sam pripremajući se za selidbu na selo. Usput, pomisao na vožnju automobilom nije me nimalo uzrujavala. Kao klinac sam pročitao da je unutrašnjost automobila jedno od najsigurnijih mjesta u oluji, jer gume služe kao skoro savršeni izolatori. Zapravo sam se veselio što ću sjesti u svoj stari Chevrolet, spustiti sve prozore, i odvesti se iz grada, koji mi se počeo činiti kao kanalizacija svjetla. Svejedno, dio mojih priprema uključivao je uklanjanje žarulje iz svjetiljke u kabini, preljepljivanje utičnice, i okretanje gumba za farove posve ulijevo da ugasim svjetla na kontrolnoj ploči.

- Kad sam stigao doma posljednje noći koju sam namjeravao provesti u stanu, bio je prazan osim kuhinjskog stola, kreveta, i moga pisaćeg stroja u radnoj sobi. Nisam ga namjeravao ponijeti sa sobom previše neugodnih uspomena a, osim toga, te tipke će zauvijek zapinjati. Neka ostane sljedećem stanaru, mislio sam - i on, i Bellis.

Sunce je tek zalazilo, i cijeli stanje bio čudno obojan. Bio sam prilično pijan, a imao sam još jednu bocu u džepu kaputa protiv jeze u noći. Krenuo sam preko radne sobe, valjda s namjerom da odem u spavaću. Tamo bih mogao sjediti na krevetu i razmišljati o žicama i struji i slobodnom zračenju i piti sve dok ne budem dovoljno pijan da zaspim.

Ono što sam nazivao radnom sobom je zapravo bila dnevna soba. Radio sam u njoj jer je imala najbolje svjetlo u cijelom stanu - veliki prozor s pogledom na zapad koji se pružao sve do obzora. To vam je nešto nalik čudu s kruhom i ribom za manhattanski stan na petom katu, ali pogled je bio tu. Nisam ga preispitivao; samo sam uživao u njemu. Taje soba bila puna čistog, krasnog svjetla čak i u kišne dane.

Ali te večeri, svjetlo je bilo jezovito. Zalazak sunca ispunio je sobu crvenim sjajem. Kao svjetlo štednjaka. Prazna, soba se činila prevelikom. Moje su pete tupo odjekivale na drvenom podu.

Pisaći stroj sjedio je nasred poda, i taman sam ga zaobilazio kad sam vidio da je pod valjkom zaguran otrcani komad papira - to me prenerazilo, jer sam znao da u stroju nije bilo papira kad sam posljednji put izašao po novu bocu.

Ogledao sam se oko sebe, pitajući se ima li nekoga - nekog uljeza - u stanu zajedno sa mnom. Samo što nisam zapravo mislio na uljeze, ni na provalnike, ni na narkiće. Mislio sam na... duhove.

Vidio sam otrcan prazan prostor s lijeve strane vrata prema spavaonici. Bar sam shvatio odakle je stigao papir u pisaćem stroju. Netko je naprosto otrgnuo otrcan komad starih tapeta.

Još sam to promatrao kad sam iza sebe začuo samo jedan, tih, jasan zvuk - klak!. Poskočio sam i okrenuo se a srce mi se steglo. Bio sam prestravljen, ali svejedno sam točno znao koji je to zvuk - uopće nije bilo sumnje. Kad cijeli život radiš s riječima, zvuk udara pisaćeg stroja po papiru možeš prepoznati čak i u pustoj sobi u sumrak kad nema nikoga tko bi udario tipku."

Pogledali su ga u tami, lica su im bila zamućeni bijeli krugovi, ništa nisu govorili, samo su se stisli malo bliže jedni drugima. Piščeva žena čvrsto je stezala jednu piščevu ruku obim svojima.

"Osjećao sam se... izvan sebe. Nestvarno. Možda se čovjek uvijek tako osjeća kad stigne do točke neobjašnjivog. Polako sam prišao pisaćem stroju. Srce mi je ludo lupalo negdje u grlu, ali u duhu sam bio miran... čak i hladan.

Klak! Još jedna tipka je udarila. Ovog puta sam je vidio - tipka je bila u trećem redu odozgo, s lijeve strane.

Vrlo polako sam se spustio na koljena, a onda su se svi mišići u mojim nogama nekako opustili i napola sam se stropoštao do dolje, sve dok nisam sjedio pred pisaćim strojem, sa svojim prljavim London Fog kaputom raširenim oko sebe kao djevojka koja se duboko poklonila. Pisaći stroj je zakloparao još dvaput, brzo, zastao, onda opet zakloparao. Svaki klak odzvanjao je na isti onaj tupi način kao i moji koraci na podu.

Tapeta je bila zagurana u pisaći stroj tako da je strana s osušenim ljepilom gledala prema van. Slova su bila neravna i grbava, ali mogao sam ih pročitati: rackn, pisalo je. Onda je je opet zaklopotao, i pisalo je: rackne.

A onda -" Pročistio si je grlo i blago se osmjehnuo. "Čak i toliko godina kasnije, ovo je teško ispričati... naprosto to izreći. Dobro. Jednostavna činjenica, bez ikakvih ukrasa, kako slijedi. Vidio sam kako iz pisaćeg stroja izlazi ruka. Nevjerojatno sićušna ruka. Izašla je između tipaka B i N u najdonjem redu, stisnula se u šaku, i tresnula po razmaknici. Stroj se pomakao za jedno mjesto - jako brzo, kao štucanje - a ruka se opet povukla unutra."

Agentova žena se prodorno zahihotala.

"Šuti, Marsha", rekao je agent tiho, a ona ga je poslušala.

"Kloparanje se malo ubrzalo", nastavio je urednik, "a nakon nekog vremena mi se učinilo da čujem stvorenje koje gura tipke kako teško diše, kako što se svatko zadiše kad se jako muči, sve bliže i bliže svojim fizičkim granicama. Nakon nekog vremena, pisaći stroj jedva da je pisao, većina tipaka napunila se tim starim ljepilom, ali mogao sam pročitati otiske. Vidjelo se rackne um a onda je i zapelo na ljepilu. Načas sam ga gledao, a onda sam pružio jedan prst i oslobodio ga. Ne znam je li ga on - Bellis - mogao sam osloboditi. Mislim da nije. Ali nisam to htio vidjeti... njega kako pokušava. Već i sama šaka bila je dovoljna da osjetim kako sam na rubu. Ako vidim cijelog vilenjaka, da tako kažem, činilo mi se da bih poludio. A nije dolazilo u obzir da ustanem i pobjegnem. Sva mi je snaga iscurila iz nogu.

Klak-klak-klak, to tiho stenjanje u naporu, a nakon svake riječi, ta blijeda, tintom i prašinom isprugana šaka koja bi izašla između B i N i udarila po razmaknici. Ne znam kako je dugo to sve trajalo. Možda sedam minuta. Možda deset. Možda cijelu vječnost.

Konačno je kloparanje stalo, i shvatio sam da mu više ne čujem disanje. Možda se onesvijestio... možda je samo odustao i otišao... ili je možda umro. Doživio srčani udar ili tako nešto. Jedino u što sam bio siguran bilo je da poruka nije završena. Pisalo je, samo malim slovima: rackne umire to je mali jimmy thorpe ne zna reci thorpeu da rackne umire mali jimmy ubija racknea bel... i to je bilo sve.

Tada sam pronašao snage da ustanem, i izašao sam iz sobe. Hodao sam velikim koracima na prstima, kao da sam mislio da je zaspao i ako proizvedeni neki od onih odjekujućih zvukova po golom parketu, probudit ću ga i tipkanje će opet početi... a činilo mi se, ako opet počne, prvi klak će me natjerati na vrištanje. A onda ću samo vrištati dok mi srce ili glava ne puknu.

Moj Chevy bio je na parkiralištu niz ulicu, pun benzina i spreman za pokret. Sjeo sam za volan i sjetio se boce u svome džepu. Ruke su mi drhtale toliko da mi je ispala, ali pala je na sjedalo i nije se razbila.

Sjetio sam se kako sam se obeznanio, prijatelji, a toga časa sam se najviše od svega želio obeznaniti, i to sam točno i dobio. Sjećam se kako sam povukao prvi gutljaj iz boce, i drugi. Sjećam se kako sam okrenuo ključ u bravi i uhvatio na radiju Franka Sinatru kako pjeva "That Old Black Magic", što je nekako sasvim pristajalo. S obzirom na okolnosti. Da tako kažem. Sjećam se da sam pjevao zajedno s njim, i potegao još par gutljaja. Bio sam u stražnjem redu parkirališta, i vidio sam semafor na uglu kako izvodi svoju predstavu. Stalno sam mislio na one tihe klaktave zvukove u praznoj sobi, i blijedo crveno svjetlo. Stalno sam razmišljao o onom dahtanju, kao da je neki vilenjak koji želi postati snagator objesio ribičke utege na krajeve štapića za uši i sad diže utege u mome starom pisaćem stroju. Stalno sam vidio neravnu površinu na stražnjoj strani toga otrgnutog komada tapete. Um mi je stalno htio proučiti što se moralo dogoditi prije nego što sam seja vratio u stan... stalno je to htio vidjeti - njega - Bellisa - kako poskakuje, grabi oderani rub tapete kraj vrata spavaonice jer je to jedina stvar koja je preostala u sobi a blizu je papira - drži se - konačno uspijeva otrgnuti komad i nosi ga natrag do pisaćeg stroja na svojoj glavi, kao list palme. Stalno sam pokušavao zamisliti kako je on - to - uopće mogao uvući tapetu u stroj. I ništa od toga nije mi se gubilo u glavi pa sam pio i dalje, a Frank Sinatra je stao i čuo se oglas za Ludog Eddieja, a onda je došla Sarah Vaughan i zapjevala "I'm Gonna Sit Right Down and Write Myself a Letter", i to je bilo još nešto što sam shvaćao jer sam nedavno učinio baš to, ili sam bar mislio da sam to učinio, sve do večeras, kad se dogodilo nešto što mi je dalo razlog da promijenim mišljenje o tome, da tako kažem, i pjevao sam zajedno s dobrom starom Soul Starom i negdje tada sam morao dosegnuti brzinu odvajanja jer sam bez ikakvog prekida prešao od sredine drugog refrena u bljuvanje dok mi je netko prvo mlatio leđa dlanovima, a onda mi podizao laktove iznad glave i spuštao ih dolje a onda mi opet dlanovima mlatio leđa. To je bio vozač kamiona. Svaki put kad me pljesnuo, osjetio bih gvalju tekućine kako mi se diže u grlu i sprema se vratiti natrag, samo što bi on svaki put podigao moje laktove, a kad god bi mi podigao laktove ja bih se opet izbljuvao, a većina čak i nije bila Black Velvet nego riječna voda. Kad sam bio u stanju podignuti glavu i pogledati oko sebe bilo je šest uvečer, tri dana kasnije, a ja sam ležao na obali rijeke Jackson u zapadnoj Pennsylvaniji, kakvih devedeset i pet kilometara sjeverno od Pittsbourgha. Moj Chevy je virio iz rijeke, stražnjim krajem prema gore. Još sam mogao pročitati naljepnicu za McCarthyja na odbojniku.

Ima li još Fresce, dušo? Grlo mi je prokleto suho."

Piščeva žena mu je u tišini donijela piće, a kad mu ga je dodala, impulzivno se sagnula i poljubila njegov izboran obraz nalik aligatorovoj koži. Nasmiješio se, a oči su mu zablistale u slabom svjetlu. Ona je pak bila dobra i blaga žena, i bljesak je nije nimalo zavarao. Oči nikad tako ne bijesnu od veselja.

"Hvala, Meg."

Povukao je dug gutljaj, zakašljao se, odmahnuo ponudu cigarete. "Za večeras mi ih je dosta. Potpuno ću prestati. U sljedećoj inkarnaciji. Da tako kažem.

Ostatak priče jedva da treba ispričati. Protiv nje je jedini grijeh koji bilo koja priča ikad može počiniti - predvidljiva je. Iz mog auta su izvadili kakvih četrdeset boca Black Velveta, od toga puno praznih. Blebetao sam o vilenjacima i struji, i Fornitima, i plutonijskim rudarima, i fornusu, i izgledao sam im potpuno ludo, a takav sam, naravno, i bio.

Evo što se dogodilo u Omahi dok sam se ja vozikao po - prema računima za benzin iz Chevyjevog odjeljka za rukavice - pet sjeveroistočnih država. Sve su to, shvaćate, stvari koje sam doznao od Jane Thrope tijekom dugog i bolnog razdoblja dopisivanja koje je kulminiralo susretom oči u oči u New Havenu, gdje ona sad živi, ubrzo nakon što su me otpustili iz sanatorija kao nagradu što sam konačno porekao. Na kraju toga sastanka plakali smo jedno drugom u naručju, i tada sam počeo vjerovati da bi za mene opet možda mogao postojati pravi život - možda čak i sreća.

Toga dana, oko tri popodne, na vratima doma Thorpeovih je netko zakucao. Bio je to raznosač telegrama. Telegram je bio od mene - zadnji u našem nesretnom dopisivanju. Pisalo je: REG IMAM POUZDANU INFORMACIJU DA RACKNE UMIRE ZBOG MALOGA PREMA BELLISU BELLIS KAŽE DA SE MALI ZOVE JIMMY FORNIT MALO FORNUSA HENRY.

Za slučaj da vam je na pamet palo ono divno pitanje Howarda

Bakera, Što je on znao i kad je to doznao, mogu vam reći kako sam znao da je Jane unajmila čistačicu; nisam - osim preko Bellisa - znao da ima nevaljalog sina po imenu Jimmy. Mislim da ćete mi to morati vjerovati na riječ, premda, da budem pošten, moram priznati da psihići koji su na mome slučaju radili tijekom sljedeće dvije i pol godine nikad nisu u to povjerovali.

Kad je stigao telegram, Jane je bila u dućanu. Našla ga je, nakon Regove smrti, u jednom od njegovih stražnjih džepova. Vrijeme slanja i isporuke bilo je zapisano na njemu, zajedno sa napomenom Nema telefona/Isporučiti original. Jane je rekla da je telegram, iako je bio star samo jedan dan, bio toliko otrcan da je izgledao kao da ga je imao već mjesec dana.

Na određeni način, taj telegram, te dvadeset i dvije riječi su bile pravi fleksibilni metak, a ja sam ga ispalio ravno u mozak Rega Thorpea, sve iz Pattersona, New Jersey, a bio sam tako jebeno pijan da se toga čak ni ne sjećam.

Tijekom posljednja dva tjedna svog života, Reg je upao u ritam koji se činio utjelovljenjem normalnog. Ustajao je u šest, pravio doručak sebi i svojoj ženi, onda sat vremena pisao. Oko osam sati bi zaključao svoju radnu sobu i poveo psa na dugu, polaganu šetnju po susjedstvu. Na tim je šetnjama bio vrlo otvoren, zastajući da popriča sa svakim tko je htio razgovarati s njim, vežući štenca pred obližnjim kafićem da popije još jednu prijepodnevnu kavu, i onda vrludajući dalje. Rijetko kad bi se vratio kući prije podneva. Često je znalo biti i pola jedan ili jedan. Jednim dijelom je to bilo u nastojanju da pobjegne od pričljive Gertrude Rulin, vjerovala je Jane, jer se taj ritam nije ustoličio sve do par dana nakon što je ona počela raditi za njih.

Pojeo bi lagani ručak, prilegao na kakvih sat vremena, a onda bi ustao i pisao dva-tri sata. Uvečer bi ponekad otišao do susjedstva, onim mladim ljudima, sa Jane ili sam; ponekad bi on i Jane pogledali neki film, ili bi samo sjedili u dnevnoj sobi i čitali. Rano bi lijegali u krevet, Reg obično podosta prije Jane. Napisala je da je bilo vrlo malo seksa, a i to malo nije bilo uspješno nijednom ni drugom. 'Ali seks za većinu žena nije tako važan', rekla je, 'a Reg je opet radio punom parom, i njemu je to bila razumna zamjena. Rekla bih da su, s obzirom na okolnosti, ta dva tjedna bili najsretniji tijekom posljednjih pet godina.' Skoro sam se rasplakao kad sam to pročitao.

Ja nisam ništa znao o Jimmyju, ali Reg jest. Reg je znao sve osim najvažnije činjenice - da je Jimmy počeo dolaziti na posao sa svojom majkom.

Kako je morao biti bijesan kad je dobio moj telegram i počeo shvaćati. Oni si ipak dospjeli ovamo. A izgleda da je i njegova žena bila jedna od njih, jer je ona bila u kući kad bi Gertrude i Jimmy bili tamo, i nikad Regu nije ništa rekla o Jimmyju. Kako je ono napisao u onom prijašnjem pismu? 'Ponekad nisam siguran u svoju ženu.'

Kad je stigla kući onog dana kad je stigao telegram, otkrila je da Rega nema. Na kuhinjskom stolu je bila poruka u kojoj je pisalo: 'Ljubavi - otišao sam do knjižare. Vraćam se za večeru.' Ovo se Jane činilo sasvim u redu... ali da je Jane znala za moj telegram, već sama normalnost te poruke bi je prestravila na smrt, mislim. Shvatila bi da je Reg uvjeren kako je ona promijenila stranu.

Reg nije prišao ni blizu ni jednoj knjižari. Otišao je u centar grada, u trgovinu oružjem Littlejohn. Kupio je .45-icu automatik, i dvije tisuće metaka. Bio bi kupio i AK-70 da ih je Littlejohn smio prodavati. Namjeravao je zaštititi svoga Fornita, shvaćate. Od Jimmyja, od Gertrude, od Jane. Od njih.

Sve je sljedećeg jutra išlo prema uspostavljenom ritmu. Sjetila se kako joj se učinilo da on nosi jako debelu vestu za tako topao jesenski dan, ali to je bilo sve. Vesta je, naravno, bila tu zbog pištolja. Izašao je prošetati psa s .45-icom zataknutom za pas svojih keperica.

Osim što je toga jutra stigao samo do restorana u kojem bi obično popio svoju jutarnju kavu, a otišao je ravno tamo, ne zadržavajući se putem i ne razgovarajući ni sa kim. Odveo je štenca otraga do tovarnog prostora, svezao ga za ogradu, a onda se po stražnjim dvorištima vratio natrag do svoje kuće.

Jako je dobro poznavao raspored mladih ljudi u susjedstvu; znao je da nikoga od njih neće biti. Znao je gdje drže svoje rezervne ključeve. Ušao je u kuću, popeo se gore, i promatrao svoju vlastitu kuću.

U osam i četrdeset ugledao je Gertrude Rulin kako stiže. A Gertrude nije bila sama. Zaista je sa sobom imala dječaka. Bučno ponašanje Jimmyja Rulina u prvom razredu uvjerilo je učiteljicu i školskog psihologa skoro smjesta da bi svima (osim možda Jimmyjevoj majci, kojoj bi mali odmor od Jimmyja dobro došao) bilo bolje ako pričekaju još godinu dana. Jimmy je tako zapeo u zadnjoj godini vrtića, i u prvom je polugodištu imao vrtić popodne. Dva cjelodnevna centra u njenom području bila su puna, a nije mogla za Thorpeove prijeći popodne jer je od dva do četiri imala još jedan posao kao čistačica na drugom kraju grada.

Posljedica svega toga bio je Janein nevoljki pristanak da Gertrude dovodi Jimmyja sa sobom dok ne pronađe neko drugo rješenje. Ili dok Reg to ne otkrije, što će se sigurno dogoditi.

Mislila je da Regu možda neće smetati - u zadnje vrijeme je oko svega bio tako slatko razuman. S druge strane, možda dobije napadaj. Ako se to dogodi, morat će pronaći drugo rješenje. Gertrude je rekla da razumije. I za ime Božje, dodala je Jane, dječak ne smije ni dirnuti ništa od Regovih stvari. Gertrude je rekla da je to jasno: vrata gospodinove radne sobe su zaključana i tako će i ostati.

Thorpe je sigurno prešao kroz dva dvorišta kao snajperist koji prelazi ničiju zemlju. Vidio je Gertrude i Jane kako u kuhinji peru posteljinu. Nije vidio dječaka. Kretao se uza zid kuće. Nikoga u blagovaonici. Nikoga u spavaonici. A onda, u radnoj sobi, gdje ga je Reg morbidno i očekivao, eno Jimmyja. Dječakovo lice bilo je zajapureno od uzbuđenja, i Reg je zacijelo povjerovao da je pred njim konačno pravi pravcati njihov agent.

Dječak je u ruci držao neku vrst smrtonosnih zraka, i uperio ju je na radni stol... a iz svoga pisaćeg stroja, Reg je čuo Racknea kako vrišti.

Možda mislite da pripisujem subjektivne stvari čovjeku koji je već mrtav - ili, jednostavnije, da izmišljam. Ali nije tako. U kuhinji, i

Jane i Gertrude su čule prepoznatljivi zvuk Jimmyjevog plastičnog svemirskog blastera... pucao je njime po kući sve otkako je počeo dolaziti sa svojom majkom, i Jane se svakoga dana nadala da će mu baterije krepati. Nije se moglo ne prepoznati taj zvuk. A nije se moglo ne prepoznati ni mjesto odakle je dolazio - Regova radna soba.

Klinac je zbilja bio grozan kao mali Dennis, znate - ako je postojala samo jedna prostorija u kući u koju nije smio ući, to je bilo jedino mjesto kamo je morao ući, inače bi umro od znatiželje. A nije mu trebalo dugo ni da shvati kako Jane drži ključ za Regovu radnu sobu na kaminu u blagovaonici. Je li i prije bio unutra? Mislim da jest. Jane je rekla kako se sjeća da je tri-četiri dana prije toga dala malome naranču, a kasnije, kad je čistila kuću, pronašla je koricu naranče pod kaučem u radnoj sobi. Reg nije jeo naranče - tvrdio je da je alergičan na njih.

Jane je ispustila plahtu koju je prala natrag u sudoper i odjurila u spavaću sobu. Čula je glasno vah-vah-vah svemirskog blastera, i čula je kako Jimmy viče: 'Uhvatit ću ja tebe! Ne možeš mi pobjeći! Vidim te kroz STAKLO!' I... rekla je... rekla je da čuje kako netko vrišti. Neki visok, očajan zvuk, rekla je, tako pun bola da ga se skoro nije moglo podnijeti.

'Kad sam to čula', rekla je, 'znala sam da ću morati ostaviti Rega što god da se dogodi, jer su sve stare bapske priče istina... ludilo jest zarazno.

Jer ono što sam čula bio je Rackne; nekako, taj pokvareni klinac pucao je u Racknea, ubijajući ga jeftinim svemirskim pištoljem iz supermarketa.

Vrata radne sobe bila su otvorena, ključ u njima. Kasnije toga dana, vidjela sam jedan od stolaca u blagovaonici doguran do kamina, s otiscima Jimmyjevih tenisica po sebi. Bio je nagnut nad Regov stol za pisaći stroj. On - Reg - imao je jedan od onih starih uredskih modela sa staklom sa strane. Jimmy je pritisnuo njušku svoga blastera u jedno staklo i pucao je u pisaći stroj. Vah-vah-vah- vah, a ljubičasti udari svjetla izlazili su iz pisaćeg stroja, i odjednom sam shvatila sve što je Reg ikad govorio o struji; jer iako je ta stvar radila na bezopasne C ili D baterije, odista sam se osjećala kao da valovi otrova izlaze iz tog pištolja i kotrljaju mi se kroz glavu i prže mi mozak.

Jimmy je vrištao: Vidim te tamo unutra! a lice muje bilo puno dječačke zluradosti - istovremeno prelijepo i nekako odvratno. Ne možeš pobjeći kapetanu Budućnosti! Mrtav si, izvanzemaljac! A to vrištanje... bilo je sve slabije... manje...

Jimmy, prestani! povikala sam.

On je poskočo. Prestrašila sam ga. Okrenuo se... pogledao me... isplazio mi jezik... a onda opet pritisnuo blaster o staklenu ploču i počeo opet pucati. Vah-vah-vah, i ta grozna ljubičasta svjetlost.

Gertruda je stizala hodnikom, vičući mu da stane, da izlazi odatle, da će dobiti najgore batine u životu... a onda su se prednja vrata s treskom otvorila i Reg je krenuo hodnikom, urlajući. Samo sam ga jednom pogledala i shvatila da je poludio. U ruci mu je bio pištolj.

Ne pucajte mi na dijete! zavrištala je Gertruda kad ga je vidjela i posegnula da mu oduzme oružje. Reg ju je naprosto odbacio u stranu.

Jimmy kao da nije ni shvaćao što se sve događa - samo je i dalje ispucavao svoj svemirski blaster u pisaći stroj. Vidjela sam njegovo ljubičasto svjetlo kako pulsira u tami između tipki, i izgledalo je kao jedan od onih električnih lukova koje se ne smije promatrati bez posebnih zaštitnih naočala jer ćeš si inače spaliti mrežnice i oslijepiti.

Reg je ušao unutra, proguravši se kraj mene i oborivši me.

RACKNE! zavrištao je. UBIT ĆEŠ RACKNEA!

I dok je još Reg jurio preko sobe, očito namjeravajući ubiti to dijete', rekla mi je Jane, 'stigla sam se zapitati koliko je puta već prije bio u toj sobi, ispaljujući taj pištolj u pisaći stroj dok smo njegova majka i ja možda bile gore, mijenjajući posteljinu ili u stražnjem dvorištu vješajući rublje, negdje gdje ne bismo čule to vah-vah-vah... gdje ne bismo čule tog stvora... Fornita... kako unutra vrišti.

Jimmy nije prestao čak ni kad je Reg provalio unutra - samo je i dalje pucao u pisaći stroj, kao da je znao da mu je to posljednja prilika, i odonda sam se morala zapitati nije li Reg možda bio u pravu i za njih - samo što možda oni nekako samo lebde uokolo, i tu i tamo se zabiju nekome u glavu, kao kad netko skoči u bazen, i onda oni navedu toga nekog da im obavi prljave poslove, a onda opet odu, a tip u kojem su bili kaže: Molim? Ja? Što sam učinio?

A u sekundi prije nego što je Reg stigao do tamo, vrištanje iz pisaćeg stroja pretvorilo se u kratak, prodoran krik - i vidjela sam krv kako je zapljusnula cijelo staklo, kao da je ono što je bilo unutra konačno naprosto eksplodiralo, onako kao što kažu da eksplodira živa životinja kad je staviš u mikrovalnu pećnicu. Znam kako to ludo zvuči, ali vidjela sam tu krv - udarila je u staklo u mrlji i onda počela curiti.'

'Jesam ga', rekao je Jimmy, jako zadovoljno. 'Jesam -' A onda ga je Reg bacio preko cijele sobe. Udario je u zid. Pištolj mu je ispao iz ruke, udario u pod, i slomio se. To je bila samo plastika i dugotrajne baterije, naravno.

Reg je pogledao pisaći stroj, i zavrištao je. Ne vrisak bola i bijesa, premda je bilo i bijesa - ali najviše je to bio vrisak bola. Onda se okrenuo dječaku. Jimmy je pao na pod, i što god da je bio - ako je ikad bio išta osim zločestog dječaka - sad je bio samo prestravljeni šestogodišnjak. Reg je uperio pištolj u njega, i to je sve čega se sjećam.'"

Urednik je dovršio svoje gazirano piće i brižljivo odložio limenku.

"Gertrude Rulin i Jimmy Rulin se sjećaju dovoljno da nadoknade taj manjak", rekao je. "Jane je povikala, 'Reg, NE', a kad se okrenuo prema njoj, ustala je i počela se hrvati s njim. On je pucao u nju, raznijevši joj lijevi lakat, ali nije ga pustila. Dok se i dalje hrvala s njim, Gertrude je pozvala svoga sina Jimmyja i on joj je pritrčao.

Reg je odgurnuo Jane i opet opalio u nju. Taj ju je metak okrznuo po lijevoj strani lubanje. Samo četvrt milimetra u desno i ubio bi je. U to gotovo nitko ne sumnja, a sasvim je sigurno da bi, da nije bilo reakcije Jane Thorpe, zacijelo ubio Jimmyja Rulina, a možda i dječakovu majku.

Doista jest pucao u dječaka - dok je Jimmy jurio u naručje svoje majke, tik pred vratima. Metak je Jimmyju ušao u lijevi guz, idući prema dolje. Izašao je kroz lijevo bedro, promašivši kost, i prošao Gertrude Rulin kroz potkoljenicu. Bilo je puno krvi, ali nijedno ni drugo nije bilo teško ranjeno.

Gertrude je zalupila vrata radne sobe i odnijela je svoga sina koji je vrištao i krvario hodnikom van, izašavši na ulazna vrata."

Urednik je opet zamišljeno stao.

"Jane se dotad ili onesvijestila, ili je namjerno odlučila zaboraviti što se dalje dogodilo. Reg je sjeo u svoj radni stolac i stavio si je njušku svoje .45-ice nasred čela. Povukao je okidač. Metak mu nije prošao kroz mozak i ostavio ga kao živo povrće, niti je prošao polukrugom oko njegove lubanje i bez štete izašao na drugu stranu. Fantazija je bila fleksibilna, ali taj posljednji metak bio je tvrd i čvrst. Pao je naprijed, preko svoga pisaćeg stroja, mrtav.

Kad je policija provalila unutra, pronašli su ga tako; Jane je sjedila u suprotnom uglu, samo napola svjesna.

Pisaći stroj bio je prekriven krvlju, izvana a vjerojatno i iznutra; rane na glavi su jako, jako neuredne.

Sva je krv bila krvne grupe 0.

To je bila krvna grupa Rega Thorpea.

I to je, dame i gospodo, moja priča; više vam ne mogu pričati." Doista, urednikov glas sveo se na jedva nešto jače od drhtavog šapata.

Nije bilo uobičajenog brbljanja poslije zabave, pa čak ni one nelagodno vesele konverzacije koju ljudi ponekad koriste kako bi prikrili neugodne situacije na koktelima, ili bar sakrili činjenicu da su u nekom trenutku stvari postale puno ozbiljnije nego što je to uobičajeno na takvim večernjim okupljanjima.

Ali dok je pisac pratio urednika do automobila, nije mogao prešutjeti još jedno, posljednje pitanje. "Priča", rekao je. "Što se dogodilo s pričom?"

"Mislite na Regovu -"

'"Baladu o fleksibilnom metku', tako je. Priču koja je sve to uzrokovala. To je bio pravi fleksibilni metak - za vas, ako ne i za njega. Što se, dovraga, dogodilo s tom pričom koja je bila tako prokleto dobra?"

Urednik je otvorio vrata svoga automobila; bio je to mali plavi Chevrolete s naljepnicom na stražnjem odbojniku na kojoj je pisalo PRIJATELJI NEĆE PRIJATELJE PUSTITI DA VOZE PIJANI. "Ne, nikad nije objavljena. Ako je Reg i imao kopiju, uništio ju je nakon što je dobio moju priznanicu i prihvaćanje priče - s obzirom na njegove paranoične osjećaje o njima, to bi mu bilo posve slično.

Ja sam imao njegov original plus tri fotokopije sa sobom kad sam krenuo u rijeku Jackson. Sve četiri su bile u kartonskoj kutiji. Da sam tu kutiju stavio u prtljažnik, sad bih imao priču, jer stražnji kraj moga auta uopće nije potonuo - a čak i da jest, stranice bi se moglo osušiti. Ali htio sam da mi bude blizu, pa sam je stavio naprijed, na vozačku stranu. Prozori su bili otvoreni kad sam uletio u vodu. Stranice... pretpostavljam da su naprosto isplivale i odplutale u more. Radije bih vjerovao u to nego da mislim kako su istrunule zajedno s ostalim smećem na dnu te rijeke, ili da ih je pojeo neki som, ili nešto još manje estetski. Vjerovati da ih je rijeka odnijela u more je puno romantičnije, i možda malo manje vjerojatno, ali kad se radi o stvarima u koje odlučujem vjerovati otkrio sam da još uvijek mogu biti fleksibilan.

Da tako kažem."

Urednik je ušao u svoj mali auto i odvezao se. Pisac je stajao i promatrao ga sve dok mu stražnja svjetla nisu nestala iz vida, a onda se okrenuo. Meg je bila tamo, stojeći na ulazu u njihov vrt, u tami, smiješeći se malo nesigurno prema njemu. Ruke je čvrsto prekrižila na grudima, premda je noć bila topla.

"Samo smo nas dvoje ostali", reklaje. "Idemo unutra?"

"Jasno."

Na pola puta po vrtu, stala je i rekla: "U tvom pisaćem stroju nema Fornita, zar ne, Paul?"

A pisac, koji se ponekad - često - pitao odakle točno dolaze sve te riječi, hrabro je odgovorio: "Naravno da ne."

Ušli su unutra s rukom pod ruku, i zatvorili vrata pred nosom noći.

Hvat

"Hvat je u to doba bio širi ", rekla je Stella Flanders svojim praunucima posljednjeg ljeta svog života, onog ljeta prije nego što je počela viđati duhove. Djeca su je promatrala razrogačenim, tihim očima, a njen sin Alden okrenuo se sa svoga mjesta na verandi gdje je rezbario. Bila je nedjelja, a Alden nije nedjeljom izlazio brodom koliko god visoka bila cijena jastoga.

"Kako to misliš, bako?" upitao je Tommy, ali starica mu nije odgovorila. Samo je sjedila u svojoj stolici za ljuljanje kraj hladnog štednjaka, dok su joj papuče mirno tapkale po podu.

Tommy je upitao svoju majku: "Kako ona to misli? "

Lois je samo stresla glavom, nasmiješila se, i poslala ih van sa zdjelama da beru bobice.

Stella pomisli: Zaboravila je. Ili nije nikad ni znala?

Hvat je u to doba bio širi. Ako je itko znao da je tako, bila je to Stella Flanders. Ona se rodila 1884., bila je najstarija stanovnica Kozjeg otoka, i nikad u životu nije bila na kopnu.

Voliš li? To ju je pitanje počelo progoniti, a nije znala čak ni što znači. Jesen se proširila, hladna jesen bez neophodne kiša koja bi drveću podarila doista lijepe boje, bilo na Kozjem otoku ili na Rakunovoj glavi, s druge strane Hvata. Vjetar je svirao duge, hladne note te jeseni, a Stella je osjećala kako joj svaka nota odzvanja u srcu.

Dana 19. studenog, kad su se prvi sniježni zapusi zakovitlali iz neba boje bijelog kroma, Stella je proslavila rođendan. Pojavio se veći dio sela. Došla je Hattie Stoddard, čija je majka umrla od upale pluća 1954. godine, i čiji je ujak izgubljen na Plesaču 1941. Došli su Richard i Mary Dodge, a Richard je polako išao putem sa svojim štapom, dok ga je artritis jahao kao nevidljivi slijepi putnik. Došla je Sarah Havelock, naravno; Sarina majka Annabelle bila je Stellina najbolja prijateljica. One su zajedno išle u otočnu školu, od prvog do osmog razreda, a Annabelle se udala za Tommyja Franea, koji ju je u petom razredu vukao za kosu i tjerao u plač, kao što se Stella udala za Bilia Flandersa, koji joj je jednom izbio sve školske knjige iz ruku u blato (ali ona je uspjela ne zaplakati). Sad su Annabelle i Tommy bili mrtvi, a Sarah je bila jedino od njihovo sedmero djece koje je još ostalo na otoku. Njen suprug, George Havelock, koga su svi znali kao Velikog Georgea, umro je gadnom smrću prijeko na kopnu 1967., one godine kad nije bilo ribarenja. Velikom Georgeu sjekira se poskliznula u ruci, bilo je krvi - previše krvi! - i otočki sprovod tri dana kasnije. A kad je Sarah stigla na Stellinu zabavu i povikala "Sretan rođendan, bako!" Stella ju je čvrsto zagrlila i sklopila oči (voliš li voliš li?) ali nije zaplakala.

Imali su fantastičnu rođendansku tortu. Hattie ju je napravila sa svojom najboljom prijateljicom, Verom Spruce. Okupljeno društvo je zarikalo "Sretan rođendan ti" udruženim glasom koji je bio dovoljno glasan da zaguši vjetar... bar na kratko. Čak je i Alden pjevao, a on je u normalnim okolnostima pristajao pjevati samo "Naprijed, vojnici križa" i doksologije u crkvi, a za sve ostalo je samo oblikovao riječi usnama, pognute glave, dok su mu se velike klempave uši rumenile kao rajčice. Na Stellinoj torti bilo je devedeset i pet svjećica, i čak i preko pjevanja čula je vjetar, premda joj sluh više nije bio kao nekad. Činilo joj se da vjetar doziva njeno ime.

"Nisam bila jedina ", rekla bi Loisinoj djeci da je mogla. "U moje doba, bilo je mnogo onih koji su živjeli i umrli na otoku. U to doba nije bilo poštanskog broda; Bik Symes je donosio poštu kad je pošte bilo. Nije bilo ni trajekta. Ako si imala posla na Glavi, tvoj muškarac bi te preveo na čamcu za jastoge. Koliko ja znam, do 1946. na otoku nije bilo ni zahoda s ispiranjem. Bikov mali Harold uveo je prvoga, godinu dana nakon što je srčani udar odnio Bika dok je vani postavljao klopke. Sjećam se da sam vidjela kako su donijeli Bika umotanog u voštano platno, i kako je jedna od njegovih zelenih čizama izvirila van. Sjećam se... "

A oni bi rekli: "Čega, bako? Čega se sjećaš? "

Kako bi im odgovorila? Ima li još nečega?

Na prvi dan zime, kakvih mjesec dana nakon rođendanske proslave, Stella je otvorila stražnja vrata da uzme drva za ogrjev i otkrila mrtvog vrapca na stražnjoj stubi. Oprezno se sagnula, podigla ga za jednu nogu, i pogledala ga.

"Smrznut", objavila je, a nešto u njenoj nutrini izgovorilo je još jednu riječ. Prošlo je četrdeset godina otkako je vidjela smrznutu pticu - 1938. One godine kad se Hvat smrznuo.

Drhteći, privlačeći svoj kaput jače oko sebe, bacila je mrtvog vrapca u zahrđalu staru spalionicu dok je prolazila kraj nje. Dan je bio hladan. Nebo je bilo čisto, tamno plavo. U noći njenog rođendana palo je deset centimetara snijega, otopilo se, i odonda ga više nije bilo. "Sigurno će ubrzo stići", rekao je mudro Larry McKeen dolje u dućanu Kozjeg otoka, kao da izaziva zimu da se ne pojavi.

Stella je došla do naslaganog drveta, uzela naramak i odnijela ga natrag u kuću. Slijedila ju je njena sjena, oštra i jasna.

Dok je prilazila stražnjim vratima, tamo gdje je pao vrabac, Bili joj se obratio - ali rak je odnio Bilia prije dvanaest godina. "Stella", rekao je Bili, i vidjela je kako njegova sjena pada kraj nje, duža ali isto tako jasno ocrtana, sjena šilta njegove sjenokape nakrenuta šeretski u stranu kao što ju je uvijek nosio. Stella je osjetila kako joj vrisak zapinje u grlu. Bio je prevelik da bi joj dotakao usne.

"Stella", rekao je opet, "kad ćeš doći prijeko, na kopno? Uzet ćemo stari Ford Norma Jolleya i otići dolje do Beana u Freeportu da se zabavimo. Što kažeš?"

Okrenula se naglo, skoro ispustivši drvo, a tamo nije bilo nikoga. Samo dvorište koje se spuštalo niz brijeg, pa divlja bijela trava, a iza svega, na rubu svega, jasno ocrtan i nekako uvećan, Hvat... i kopno iza njega.

"Bako, što je Hvat? " možda bi Lona upitala... premda nikad nije. A ona bi im dala odgovor koji je svaki ribar znao napamet: Hvat je vodeni prostor između dva kopnena prostora, vodeni prostor koji je otvoren na oba kraja. Stara jastogarska šala išla je ovako: dobro nauči čitati kompas kad ti dođe magla; od Jonesporta do Londona je j ako dugačak Hvat.

"Hvat je voda između otoka i kopna" možda bi pojasnila, dajući im kolače s melasom i vrući čaj s puno šećera. "Toliko znam. Znam to isto tako dobro kao što znam ime svoga muža... i kako je nekad nosio svoju kapu. "

"Bako? " rekla bi Lona. "Kako to da nikad nisi prešla Hvat? "

U siječnju, dva mjeseca nakon rođendanske zabave, Hvat se smrznuo po prvi put od 1938. godine. Radio je upozoravao i otočane i one s kopna podjednako da ne vjeruju ledu, ali Stewie McCelland i Russel Bowie svejedno su nakon dugog popodneva provedenog pijući vino Apple Zapple izveli Stewiejeve Bombardier Skiddoo{41} i, naravno, skiddoo je otišao u Hvat. Stewie je uspio ispuzati van (premda je izgubio jedno stopalo jer se smrzlo). Hvat je uzeo Russella Bowieja i odnio ga.

Toga 25. siječnja održana je misa zadušnica za Russella. Stella je otišla sa svojim sinom Aldenom, a on je usnama oblikovao riječi himni i zaurlao doksologiju falšajući svojim snažnim glasom prije blagoslova. Stella je kasnije sjedila sa Sarom Havelock i Hattie Stoddard i Verom Spruce u sjaju drvene vatre u podrumu gradske vjećnice. Održavala se oproštajna zabava za Russella, zajedno s punčem Za-Rex i finim malim sendvičima s kravljim sirom izrezanim u trokute. Muškarci su, naravno, svaki čas svraćali van, da potegnu gutljaj nečeg malo jačeg od Za-Rexa. Svježa udovica Russella Bowieja sjedila je crvenih očiju i zapanjena kraj Ewella McCrackena, svećenika. Bila je u sedmom mjesecu trudnoće - to će joj biti peto - a Stella je, napola zadrijemavši u toplini peći na drva, pomislila: I ona će valjda ubrzo prijeći Hvat. Preselit će se u Freeport ili Lewiston i postati konobarica, valjda.

Pogledala je oko sebe, u Veru i Hattie, da vidi o čemu se raspravlja.

"Ne, nisam to čula", rekla je Hattie. "Što je Freddy točno rekao?"

Razgovarale su o Freddyju Dinsmoreu, najstarijem muškarcu na otoku (dvije godine mlađi od mene, pomislila je Stella s određenim zadovoljstvom), koji je 1960. godine prodao svoju trgovinu Larryju McKeenu i sad je živio od mirovine.

"Rekao je da nikad nije vidio takvu zimu", rekla je Vera vadeći svoje pletivo. "Kaže da će se ljudi od nje porazbolijevati."

Sarah Havelock pogledala je Stellu, i upitala je li Stella ikad vidjela takvu zimu. Nije bilo snijega nakon onog prvog, malešnog; tlo je ležalo čisto i golo i smeđe. Dan prije, Stella je napravila trideset koraka po stražnjem polju, držeći desnu ruku ravno na razini bedra, a trava je tamo popucala u urednoj crti, uz zvuk nalik lomljenju stakla.

"Ne", reče Stella. "Hvat se smrznuo '38., ali te godine je bilo snijega. Sjećaš li se Bika Symesa, Hattie?"

Hattie se nasmije. "Mislim da još imam masnicu koju mi je ostavio na debelom mesu na proslavi Nove godine 1953. Tako me jako uštipnuo. Što s njim?"

"Bik i moj čovjek su te godine pješice otišli na kopno", reče Stella. "Te veljače, 1938. Navukli su snježne cipele, odšetali do taverne Dorrit na Glavi, popili svatko po jedan viski, i odšetali natrag. Pozvali su me da idem s njima. Bili su kao dva dječarca koji se idu spuštati toboganom."

Gledale su je, dirnute takvim čudom. Čak je i Vera razrogačila oči, a Vera je nedvojbeno već prije čula tu priču. Ako je vjerovati pričama, Bik i Vera su se nekad znali igrati mame i tate, premda je, sad gledajući Veru, bilo teško povjerovati da je ikad bila tako mlada.

"A ti nisi otišla?" upitala je Sarah, možda promatrajući u svojoj glavi hvat Hvata, tako bijeli da je postao skoro plav u hladnom zimskom suncu, bljesak snježnih kristala, kopno koje se približava, hodajući preko, da, hodajući preko oceana baš kao Isus iz čamca, napuštajući otok po prvi i jedini put u životu, pješice -

"Ne", reče Stella. Odjednom je zažalila što nije i ona ponijela pletivo. "Nisam otišla s njima."

"Zašto ne?" upitala je Hattie skoro indignirano.

"Bio mi je dan za pranje", Stella je zamalo odrezala, a onda je Missy Bowie, Russellova udovica, briznula u glasne, meketave jecaje. Stella je pogledala prema tamo, a tamo je sjedio Bill Flanders, u svojoj crveno-crnoj kariranoj jakni, kape nakrenute u stranu, pušeći cigaretu Herbert Tareyton, s još jednom zataknutom za uho za poslije. Osjetila je kako joj srce poskakuje u grudima, i guši se između otkucaja.

Ispustila je neki zvuk, ali baš tada je neki čvor prasnuo u peći poput metka, i druge dvije gospođe nisu je čule.

"Jadnica", Sarah je skoro tepala.

"Dobro se riješila tog nikogovića", zagunđa Hattie. Tražila je tmurnu dubinu istine o pokojnome Russellu Bowieju, i pronašla je: "Taj čovjek je bio jedva nešto bolji od plaćenog jebivetra. Dobro je da je skočila s toga traktora."

Stella je jedva čula sve to. Tamo je sjedio Bili, dovoljno blizu velečasnom McCrackenu da bi mogao uštipnuti nos da je htio; djelovao je kao da mu nije više od četrdeset, očiju jedva dotaknutih borama koje su kasnije utonule tako duboko, odjeven u svoje flanelske hlače i gumene čizme sa sivim vunenim čarapama uredno prevrnutim preko vrhova.

"Čekamo tebe, Stel", rekao je. "Lijepo ti prijeđi prijeko i vidi kopno. Ove godine ti neće trebati snježne cipele."

Sjedio je tamo u podrumu gradske vjećnice, velik kao nečastivi, a onda je još jedan čvor eksplodirao u peći i nestao je. A velečasni McCracken i dalje je tješio Missy Bowie kao da se ništa nije dogodilo.

Te večeri je Vera nazvala Annie Phillips, i tijekom razgovora spomenula je Annie da Stella Flanders ne izgleda dobro, nimalo dobro.

"Alden će imati puno muke da je makne s otoka ako se razboli", reče Annie. Annie je voljela Aldena jer joj je njen sin Toby rekao da Alden ne pije ništa jače od piva. Annie je sama izričito zagovarala trezvenost.

"Ne bi je mogao maknuti s otoka osim u komi", rekla je Vera, izgovarajući tu riječ na onaj jugoistočni način: koumi.

"Kad Stella kaže 'žaba', Alden skače. Alden nije baš sasvim čist, znaš. Stella ga više-manje drži pod svojim skutom."

"O, da?" reče Annie.

Baš tada začulo se metalno krckanje na liniji. Vera je još časak čula Annie Phillips - ne same riječi, samo zvuk njenog glasa kako se nastavlja iza krckanja - a onda više nije bilo ničega. Vjetar se podigao jače i telefonske linije su pale, možda u Godlinovo jezero, ili možda dolje kod spilje Borrow, gdje su ulazile u Hvat odjevene u gumu. Možda su pale i na drugoj strani, na Glavi... a netko bi možda čak mogao reći (samo napola u šali) da je Russell Bowie posegnuo jednom hladnom rukom i prekinuo kabel, samo za zabavu.

Ni dvjesto metara dalje, Stella Flanders ležala je pod svojim šarenim pokrivačem od krpica i slušala sumnjivu glazbu Aldenovog hrkanja u drugoj sobi. Slušala je Aldena tako da ne mora slušati vjetar... ali svejedno je čula vjetar, o, da, kako stiže preko smrznutih prostranstava Hvata, dva i po kilometra vode koja je sad bila prepločena ledom, ledom s jastozima duboko dolje, i škarpinama, i možda uskovitlanim, zaplesanim tijelom Russella Bowieja, koji je nekad dolazio svakog travnja se svojim Rogersovim oračem i orao joj vrt.

Tko će ovog travnja preorati vrt? zapitala se dok je ležala hladna i sklupčana pod svojim pokrivačem od krpica. I kao san u snu, njenom glasu odgovorio je njen glas: Voliš li? Vjetar je zapuhao, drmusajući zaštitnim prozorom. Činilo se da joj zaštitni prozor nešto govori, ali ona je skrenula pogled s njegovih riječi. I nije plakala.

"Ali bako ", ustrajala bi Lona (ona nikad nije odustajalo, ne ona, ona je bila kao njena mama, i njena baka prije nje), "još nam nisi rekla zašto nisi prešla prijeko. "

"Pa, dijete moje, oduvijek sam sve što sam htjela imala ovdje, na Kozjem otoku. "

"Ali on je tako mali. Mi živimo u Portlandu. Imamo autobuse, baka!"

"Ja na televiziji vidim sasvim dosta onoga što se događa u gradovima. Mislim da ću ostati tu gdje jesam. "

Hal je bio mlađi, ali nekako intuitivniji; on ne bi navaljivao kao što bi njegova sestra učinila, ali njegova bi pitanja došla bliže suštini stvari: "Nisi nikad htjela prijeći preko, bako? Nikad? "

A ona bi se nagnula prema njemu, i uzela njegove male ručice, i rekla bi mu kako su njena majka i otac stigli na otok kratko nakon što su se oženili, i kako je djed Bika Symesa prihvatio Stellinog oca kao šegrta na svoj brod. Rekla bi mu kako je njena majka zanijela četiri puta ali jedna od njenih beba nije se ni rodila a još jedna je umrla tjedan dana nakon rođenja - otišla bi ona s otoka da su je mogli spasiti u bolnici na kopnu, ali naravno, sve je bilo gotovo prije nego što im je to uopće palo na pamet.

Rekla bi im da je Bili porodio Jane, njihovu baku, ali bi prešutjela kako je, kad je sve završilo, otišao u kupaonicu i prvo bljuvao a onda plakao kao histerična žena koju je dohvatila jako jaka mjesečnica. Jane je, naravno, sa četrnaest godina otišla s otoka u školu; djevojke se više nisu udavale sa četrnaest godina, i kadju je Stella vidjela kako odlazi s Bradleyem Maxwellom, koji je toga mjeseca bio na redu da prevozi djecu ovamo i onamo, znala je u srcu da je Jane otišla zauvijek, premda će se još neko vrijeme vraćati. Ispričala bi im da je Alden stigao deset godina kasnije, nakon što su već odustali, i kao da nadoknadi svoje kašenjenje, Alden je još bio tu, oduvijek neženja, i na određene načine Stella je bila zahvalna na tome, jer Alden baš nije bio jako pametan a ima puno žena spremnih iskoristiti muškarca sporog mozga i dobrog srca (premda bi djeci i ovo posljednje prešutjela).

Rekla bi: "Louis i Margaret Godlin začeše Stellu Godlin, koja posta Stella Flanders; Bill i Stella Flanders začeše Jane i Aldena Flandersa, a Jane Flanders posta Jane Wakefdd; Richard i Jane Wakefield začeše Lois Wakefield, koja posta Lois Perrault; David i Lois Perrault začeše Lonu i Hala. To su vaša imena, djeco: vi ste Godlin-Flanders-Wakefield-Perrault. Vaša krv je u kamenju ovog otoka, a ja ostajem ovdje jer je kopno predaleko za dohvat. Da, volim; bar jesam voljela, ili sam bar pokušavala voljeti, ali sjećanje je tako široko i tako duboko, i ne mogu prijeći prijeko. Godlin- Flanders-Wakefield-Perrault... "

To je bila najhladnija veljača otkako je Nacionalna meteorološka služba počela bilježiti, a do polovice mjeseca, ledeni pokrov na Hvatu bio je siguran. Motorne sanjke su zujale i zavijale i ponekad se prevrtale kad bi pogrešno zajahale ledene valove. Djeca su se pokušavala klizati, otkrila da je led previše grbav da bi bilo zabavno, i vratila se Godlinovom jezeru na drugoj strani brijega, no ne prije nego što je Justin McCracken, svećenikov sin, zapeo klizaljkom za pukotinu i slomio gležanj. Odveli su ga prijeko u bolnicu na kopnu, gdje mu je doktor koji je imao Corvetteu rekao: "Sinko, bit će kao nov."

Freddy Dinsmore umro je vrlo naglo samo tri dana nakon što si je Justin McCracken slomio gležanj. Dobio je gripu krajem siječnja, nije htio doktora, svima govorio da je to "Samo prehlada jer sam išao po poštu bez šala", legao u krevet, i umro prije nego što ga je itko mogao prevesti na kopno i prikačiti za sve one strojeve koje imaju u pripravi za ljude kao što je Freddy. Njegov sin George, drkaroš prve vrste čak i u poznoj dobi (bar za drkaroše) od šezdeset i osam godina, našao je Freddyja s primjerkom Bangor Daily Newsa u jednoj ruci i nenapunjenom Remingtonkom u drugoj. Izgleda da ju je namjeravao očistiti tik prije nego što je umro. George Dinsmore krenuo je na pijanku od tri tjedna, a tu je pijanku financirao netko tko je znao da će George dobiti novac od osiguranja od svoga starog tate. Hattie Stoddard išla je uokolo i svakome tko ju je htio slušati govorila kako je stari George Dinsmore grešnik i sramota, jedva nešto bolji od plaćenog j ebivetra.

Bilo je puno gripe. Škola se u veljači zatvorila na dva tjedna, umjesto na uobičajenih tjedan dana, jer je toliko puno učenika bilo bolesno. "Kad nema snijega, ima virusa", rekla je Sarah Havelock.

Krajem mjeseca, taman kad su se ljudi počeli veseliti lažnoj utjehi ožujka, Alden Flanders i sam je dobio gripu. Skoro tjedan dana šetao ju je uokolo, a onda je legao u krevet s groznicom i temperaturom trideset i osam. Kao i Freddy, odbio je doktora, a Stella se pušila i vrpoljila i brinula. Alden nije bio tako star kao Freddy, ali toga svibnja bit će mu šezdeset godina.

Konačno je stigao snijeg. Petnaest centimetara na Valentinovo, još petnaest dvadesetoga, i trideset centimetara na sam dan prijestupa, 29. veljače. Snijeg je ležao, bijel i čudan, između uvale i kopna, kao ovčja dolina, tamo gdje je u ovo doba godine od pamtivijeka bilo samo sive i uzburkane vode. Nekoliko ljudi otišlo je pješice do kopna i natrag. Ove godine nisu bile potrebne snježne cipele, jer se snijeg smrznuo u čvrstu, blistavu koru. Možda i oni potegnu jedan viski, pomislila je Stella, ali sigurno ne u Dorritu. Dorrit je izgorio 1958. godine.

I sva četiri puta vidjela je Billa. Jednom joj je rekao: "Trebala bi uskoro doći, Stella. Ići ćemo plesati. Što kažeš?"

Nije mogla ništa reći. Ugurala si je šaku duboko u usta.

"Sve što sam ikad željela ili trebala je bilo ovdje ", rekla bi im. "Imali smo radio, a sad imamo televiziju, a to je sve što ja želim od svijeta iza Hvata. Imam svoj vrt, u svako doba godine. A jastozi? Pa, mi smo oduvijek imali lonac gulaša od jastoga na štednjaku, i znali smo ga skinuti i staviti iza vrata smočnice kad bi nam dolazio svećenik, tako da ne vidi da jedemo 'siromašku juhu'.

Vidjela sam lijepo i ružno vrijeme, i ako je bilo trenutaka kad sam se pitala kako bi to bilo da sam doista negdje u robnoj kući Sears umjesto što naručujem iz kataloga, ili da uđem u jedan od onih Shawovih supermarketa koje viđam na televiziji umjesto da kupujem u ovdašnjoj trgovini ili pošaljem Aldena prijeko po nešto posebno kao što je kapun za Božić ili šunka za Uskrs... ili jesam li ikad htjela, samo jednom, stajati u Ulici Congress u Portlandu i promatrati sve te ljude u automobilima i na pločnicima, više ljudi u jednom pogledu nego što ih u današnje doba ima na cijelom otoku... ako sam ikad i željela te stvari, onda sam ovo željela više. Nisam čudna. Nisam neobična, pa čak ni osobito ekscentrična za ženu mojih godina. Moja majka je nekad znala govoriti: 'Sva je razlika na svijetu između onoga što radiš i onoga što želiš', a ja u to vjerujem svom dušom. Vjerujem da je bolje orati duboko nego široko.

Ovo je moje mjesto, i ja ga volim. "

Jednog dana sredinom ožujka, dok je nebo bilo bijelo i nisko kao gubitak pamćenja, Stella Flanders sjedila je u svojoj kuhinji po posljednji put, svezala čizme preko svojih mršavih listova po posljednji put, i omotala svoj jarkocrveni vuneni šal (Božični poklon od Hattie za pretprošli Božić) oko vrata po posljednji put. Imala je pod svojom haljinom Aldenove duge gaće i potkošulju dugih rukava. Struk gaća stizao je tik do pod opuštene ostatke njenih grudi, a potkošulja skoro dolje do koljena.

Vani, vjetar je opet ojačao, a radio je rekao da će do popodneva biti i snijega. Stavila je kaput i rukavice. Nakon trenutka promišljanja, stavila je još ijedan par Aldenovih rukavica preko svojih vlastitih. Alden se oporavio od gripe, a jutros su on i Harley Blood popravljali zaštitna vrata kod Missy Bowie, koja je rodila djevojčicu. Stella ju je vidjela, a jadna mala ribica izgledala je točno kao njen otac.

Načas je stajala kraj prozora, gledajući u Hvat, a Bili je bio tamo, kao što je i očekivala da će se dogoditi, stajao je otprilike na pola puta između otoka i Glave, stajao je na Hvatu baš kao Isus iz čamca, dozivajući je, kao da joj pokretima želi reći da je stigao krajnji čas ako ikad namjerava nogom kročiti na kopno u ovom životu.

"Ako tako želiš, Bili", vrpoljila se u tišini. "Bog zna da ja to ne želim."

Ali vjetar je govorio druge riječi. Zapravo je to željela. Željela je doživjeti ovu pustolovinu. Ovo je bila bolna zima za nju - artritis koji joj je stizao u nepravilnim razmacima vratio se osvetoljubivo, omatajući zglobove njenih prstiju i koljena crvenom vatrom i plavim ledom. Jedno joj je oko postalo zamućeno i nejasno (a baš je neki dan Sarah spomenula - pomalo nelagodno - da je mrlja koja je bila tu još otkako je Stelli bilo kakvih šezdesetak godina sad izgleda rasla velikim skokovima). Najgore od svega, duboki, stežući bol u njenom želucu se vratio, i prije dva jutra ustala je u pet sati, prešla preko užasno hladnog poda do kupaonice, i ispljunula veliku gvalju sjajne crvene krvi u zahodsku školjku. Jutros je toga bilo još, odvratnog okusa, bakrastog i drhtavog.

Bol u želucu je dolazila i odlazila tijekom posljednjih pet godina, ponekad manja, ponekad jača, a ona je skoro od početka znala da je to sigurno rak. Odnio je njenu majku i oca a i oca njene majke. Nitko od njih nije poživio dulje od sedamdeset godina, tako da je ona vjerojatno nadmašila one tablice koje ljudi iz osiguranja vode prema tesarevom poslu.

"Jedeš kao konj", rekao joj je Alden iscereno, nedugo nakon što su bolovi počeli a ona je prvi put ugledala krv u jutarnjoj stolici. "Zar ne znaš da bi stare bakice kao što si ti trebale jesti k'o ptičice?"

"Prestani ili ću te zviznuti!" odgovorila je Stella, podižući ruku na svoga sjedokosog sina koji se izmaknuo, pravio se da drhti, i povikao: "Nemoj, mama! Povlačim riječ!"

Da, jela je obilato, ne zato što je tako htjela, već zato što je vjerovala (kao i mnogi iz njene generacije) da će te rak pustiti na miru ako ga nahraniš. A možda je i upalilo, bar na neko vrijeme; krv u njenoj stolici se pojavljivala i nestajala, i bilo je dugih razdoblja kad je uopće nije bilo. Alden se navikao da ona uzima i drugu porciju (i treću, kad bi bolovi bili osobito jaki), ali nikad nije nabila ni pola kile.

A sad se činilo da je rak konačno stigao do onoga što žabari zovu piece de résistance{42}.

Krenula je kroz vrata i ugledala Aldenovu kapu, onu s krznom podloženim štitnicima za uši, na jednoj od kukica na ulazu. Stavila ju je - šilt joj se spustio sve do čupavih prosjedih obrva - a onda se posljednji put ogledala oko sebe da vidi je li nešto zaboravila. Štednjak je bio slab, a Alden je i opet ostavio ispuh previše otvorenim - stalno mu je to govorila, ali to je bilo nešto što on jednostavno nikad neće naučiti.

"Alden, kad mene više ne bude, trošit ćeš po kubik drva više svake zime", promrmljala je, i otvorila peć. Pogledala je unutra i pobjegao joj je stisnut, užasnut dah. Zalupila je vrata i drhtavim prstima podesila ispuh. Načas - samo na čas - u žaru je ugledala svoju staru prijateljicu Annabelle Frane. Njeno lice, točno njeno, čak i onaj madež na njenom obrazu.

I je li joj to Annabelle namignula?

Razmišljala je bi li ostavila poruku Aldenu da mu objasni kamo je otišla, ali učinilo joj se da bi Alden možda mogao shvatiti, na onaj svoj polagani način.

Još uvijek pišući poruke u glavi - Od prvog dana zime viđam tvoga oca i on kaže da umiranje i nije tako strašno; bar ja mislim da se o tome radi - Stella je iskoračila u bijeli dan.

Vjetar ju je potresao, i morala je popraviti Aldenovu kapu na svojoj glavi prije nego što joj je vjetar otme za šalu i odkovitla je u daljinu. Hladnoća kao da je pronalazila svaku pukotinu u njenoj odjeći i zabijala se u nju; vlažna ožujska hladnoća s mokrim snijegom na umu.

Krenula je niz brijeg prema uvali, pazeći da staje na pepeo i šljunak koji je posipao George Dinsmore. Jednom je George dobio posao i vozio ralicu za grad Rakunova glava, ali tijekom velikog zapuha '77. napio se viskija od raži i zabio ralicu ravno kroz ne jedan, ne dva, već čak tri električna stupa. Pet dana nad Glavom nije bilo svjetla. Stella se sad sjećala kako je to bilo čudno, pogledati preko Hvata i vidjeti samo tamu. Čovjek se navikne vidjeti to hrabro gnjezdašce svjetla. Sad je George radio na otoku, a budući da oni nisu imali ralice, nije mogao zapasti u velike nevolje.

Dok je prolazila kraj kuće Russella Bowieja, vidjela je Missy, blijedu kao mlijeko, kako gleda van, u nju. Stella joj mahne. Missy uzvrati mahanjem.

Rekla bi im ovo:

"Mi smo na otoku uvijek pazili na svoje. Kad je Gerdu Henreidu onomad pukla žila u prsima, cijelo jedno ljeto jeli smo slabije da mu platimo operaciju u Bostonu - Gerd se vratio živ, hvala Bogu. Kad je George Dinsmore oborio one električne stupove i Elektra mu je nabila ovrhu na kutu, pobrinuli smo se da Elektra dobije svoj novac i da George ima posao kojim će si plaćati cigarete i cugu... zašto ne? Ni za što drugo nije bio kad bi mu radni dan završio, premda bi za radnog vremena radio kao tegleća marva. Onaj jedan put kad je upao u nevolje bilo je zato što je to bilo noću, a noć je Georgeu oduvijek bila za piće. Njegov otac ga je bar hranio. Sad je Missy Bowie sama s još jednom bebom. Možda ostane ovdje i preuzme svoju socijalnu pomoć i dječji doplatak ovdje, i vjerojatno to neće biti dovoljno, ali dobit će pomoć koja joj bude trebala. Vjerojatno će otići, ali ako ostane, neće umrijeti od gladi...i slušajte, Lona i Hal: ako ostane, možda će moći zadržati nešto od ovog malog svijeta, s malim Hvatom s jedne strane, i velikim Hvatom s druge, nešto što bi bilo i prelako izgubiti prodajući hamburgere u Lewistonu ili krafne u Portlandu ili pite u Nashville Northu u Bangoru. A ja sam dovoljno stara da ne okolišam oko toga što bi to nešto moglo biti: način života i način bivanja - osjećaj.

Pazili su jedni na druge i na druge načine, ali to im ne bi rekla. Djeca ne bi shvatila, a ne bi ni Lois i David, iako je Jane znala istinu.

O onoj bebi Normana i Ettie Wilson, koja se rodila mongoloidna, jadne slatke nožice okrenute prema unutra, ćelava glavica puna grba i rupa, prsti s kožicom kao da je predugo i preduboko snivala o plivanju u unutarnjem Hvatu; velečasni McCracken je došao i krstio dijete, a dan kasnije došla je Mary Dodge, koja je već tada porodila preko stotinu beba, a Norman je odveo Ettie niz brijeg da vide novi brod Franka Childa i premda je jedva hodala, Ettie je otišla bez prigovora, premda je zastala na vratima da pogleda Mary Dodge, koja je mirno sjedila kraj kolijevke idiotskog djeteta i plela. Mary je podigla pogled prema njoj i kad su im se pogledi sreli, Ettie je briznula u plač. "Dođi", rekao je Norman uznemireno. "Dođi, Ettie, idemo. "A kad su se sat vremena kasnije vratili, beba je bila mrtva, jedna od onih smrti u kolijevci, zar to nije pravo milosrđe, nije patio.

A puno godina prije toga, prije rata, u vrijeme krize, tri djevojčice su napadnute na putu iz škole, ne jako strašno, bar ne tako da bi se vidjeli ožiljci od povreda, i sve su ispričale o čovjeku koji je ponudio da će im pokazati svoj špil karala a na svakoj karti je drugačija vrsta psa. Pokazat će im taj predivan špil karata, rekao je čovjek, ako djevojčice dođu s njim u grm, a kad bi bili u grmu čovjek bi rekao: "Ali prvo moraš ovo dotaknuti. "

Jedna od djevojčica je bila Gert Symes, koju će 1978. proglasiti najboljom učiteljicom godine u Maineu, za rad u srednjoj školi Brunswick. A Gert, kojoj je tada bilo samo pet godina, ispričala je svome ocu da su čovjeku na jednoj ruci nedostajali neki prsti. Još jedna djevojčica složila se da je tako. Treća se nije ničeg sjećala.

Stella se sjećala kako je Alden jednog olujnog dana toga ljeta izašao ne rekavši joj kamo ide, iako ga je pitala. Promatrajući s prozora, vidjela je kako se Alden sastaje s Bikom Symesom na dnu puteljka, a onda im se pridružio Freddy Dinsmore, a dolje u uvali vidjela je i svoga vlastitog supruga, kojeg je otpratila toga jutra kao i obično, s košarom s ručkom pod rukom. Pridružilo im se još muškaraca, i kad su konačno krenuli bilo ih je jedanaest. Prethodnik velečasnog McCrackena je bio među njima.

A te večeri, čovjek po imenu Daniels pronađen je u podnožju Slyderovog rta, tamo gdje stijene vire iz valova kao očnjaci zmaja koji se utopio otvorenih usta. Taj Daniels bio je čovjek kojeg je Veliki George Havelock unajmio da mu pomogne staviti nove potpornje na kuću i novi motor u kamion Model A. Bio je iz New Hampshirea, i bio je veliki šarmer koji je pronašao druge sitne poslove kad je završio s poslom za Havelocke... a u crkvi je krasno pjevao.

Po svemu sudeći, rekli su, Daniels je hodao vrhom Slyderovog rta i poskliznuo se, i skotrljao dolje do dna. Vrat mu je bio slomljen a glava razmrskana. Kako nije imao nikakvih rođaka za koje bi itko znao, pokopan je na otoku, a prethodnik velečasnog McCrackena održao je govor na groblju, govoreći kako je taj Daniels bio dobar radnik i dobar pomoćnik premda mu je na desnoj nedostajalo dva prsta. A onda je pročitao blagoslov i skupina s groblja vratila se u podrum gradske vjećnice gdje su pili punč Za-Rex i jeli sendviče s kraljvim sirom, a Stella nikad nije svoje muškarce pitala kamo su išli onoga dana kad je Daniels pao s vrha Slyderovog rta.

"Djeco ", rekla bi im, "mi smo oduvijek pazili jedni na druge. Morali smo, jer je Hvat u to doba bio širi, i kad bi vjetar zaurlao i valovi počeli udarati a mrak bi pao rano, e, pa, osjećali smo se vrlo maleno - samo trunke prašine u Božjem umu. I zato je bilo prirodno da se udružimo, jedni s drugima.

Udružili bismo se, djeco, i ako je i bilo vremena kad bismo se pitali čemu sve to, ili postoji li uopće nešto što se zove ljubav, to bi bilo samo zato što smo čuli vjetar i vodu u dugim zimskim noćima, i bojali smo se.

Ne, nikad nisam osjetila potrebu da odem s otoka. Moj život je bio ovdje. Hvat je u to doba bio širi. "

Stella je stigla do uvale. Pogledala je desno i lijevo, a vjetar joj je iza leđa podizao haljinu kao zastavu. Da je itko bio tamo, krenula bi dalje i riskirala na oborenim stijenama, premda su bile prekrivene ledom. Ali nikoga nije bilo tamo, i izašla je na mol, kraj kućice za čamce staroga Symesa. Stigla je do kraja i načas stajala tamo, podignute glave, dok je vjetar puhao kraj podloženih štitnika Aldenove kape u prigušenoj plimi.

Bili je bio tamo vani, dozivao ju je. Iza njega, iza Hvata, vidjela je crkvu Congo tamo prijeko na Glavi, tornja skoro nevidljivog naspram bijelog neba.

Gunđajući, sjela je na kraj mola a onda koraknula na snježnu koricu ispod sebe. Čizme su joj malo potonule; ne puno. Opet je namjestila Aldenovu kapu - kako ju je vjetar želio otrgnuti - i počela hodati prema Billu. Jednom joj se učinilo da će se osvrnuti, ali nije to učinila. Nije vjerovala da bi joj srce to izdržalo.

Hodala je, čizmama drobeći koru, i slušala je udaljeno lupanje i popuštanje leda. Bili je bio tamo, sad malo dalje, ali još uvijek ju je dozivao. Zakašljala je, pljunula krv na bijeli snijeg koji je pokrivao led. Sad se Hvat širio s obje strane, i po prvi puta u životu mogla je pročitati znak "Stantonovi mamci i čamci'' tamo prijeko bez Aldenovog dalekozora. Vidjela je aute kako prolaze amo-tamo po glavnoj ulici Glave, i pomislila je s pravim čuđenjem: Mogu ići koliko god daleko žele... Portland... Boston... New York. Zamisli to! I skoro je to mogla, skoro je mogla zamisliti cestu koja naprosto ide dalje i dalje, široko razvalivši granice svijeta.

Jedna snježna pahulja skovitlala joj se kraj očiju. Još jedna. I treća. Uskoro je blago snježilo, a ona je hodala kroz ugodan svijet nestalno blještavo bijele; vidjela je Rakunovu glavu kroz prozirni veo koji bi se povremeno sasvim raščistio. Podigla je ruku da opet namjesti Aldenovu kapu a snijeg sa šilta puhnuo joj je u oči. Vjetar je svježi snijeg kovitlao u nestalne obrise, a u jednom od njih vidjela je Carla Abershama, koji je potonuo zajedno sa suprugom Hattie Stoddard, na Plesaču.

No, ubrzo je svjetlo počelo tamniti dok je snijeg padao jače. Glavna ulica Glave postajala je sve mutnija, sve mutnija, i konačno je nestala. Još neko vrijeme je mogla razaznati križ na vrhu crkve, a onda je i to izblijedilo, kao lažni san. Posljednji je nestao onaj sjajno žuti i crni znak na kojem je pisalo "Stantonovi mamci i čamci", gdje se moglo dobiti i motorno ulje, klopke za muhe, talijanske sendviče i Budweiser za put.

A onda je Stella hodala svijetom koji je bio posve bez boja, sivo-bijeli san o snijegu. Baš kao Isus iz čamca, pomislila je, i konačno se osvrnula ali sad je već i otok nestao. Vidjela je svoje tragove kako se vraćaju, gubeći obrise sve dok se nisu vidjeli samo blagi polukrugovi njenih peta... a onda ništa. Baš ništa.

Pomislila je: Kakva bjelina. Moraš paziti, Stella, ili nikad nećeš stići do kopna. Samo ćeš hodati uokolo u velikom krugu sve dok se ne iscrpiš a onda ćeš se smrznuti ovdje vani.

Sjećala se kako joj je Bili jednom rekao da se, kad se izgubiš u šumi, moraš pretvarati da je noga s one strane tijela gdje ti je jača ruka šepava. Inače bi ta jača noga počela voditi, i hodat ćeš u krug a nećeš to ni shvatiti dok se ne vratiš do svojih vlastitih tragova. Stella je znala da si ne može priuštiti tako nešto. Snijeg danas, noćas i sutra, najavio je radio, a u takvoj bjelini, ne bi čak ni znala da se vratila do svojih vlastitih tragova, jer bi ih vjetar i novi snijeg izbrisali davno prije nego što bi se ona vratila do njih.

Ruke su je napuštale usprkos dvama parovima rukavica koje je imala na sebi, a noge su joj otišle već prije nekog vremena. Na određeni način, to je bilo skoro olakšanje. Tupost je bar začepila urlikanje njenog artritisa.

Stella je sad počela šepati, tjerajući lijevu nogu da radi jače. Artritis u njenim koljenima nije zaspao, i ubrzo su vrištala na nju. Sijeda joj se kosa vijorila za njom. Usne su joj se povukle sa zuba (još je imala svoje vlastite, sve osim četiri) i gledala je ravno pred sebe, čekajući da se onaj žuto-crni znak materijalizira iz leteće bjeline.

To se nije dogodilo.

Nešto kasnije, primijetila je da je svjetlo dana počelo tupjeti u ujednačeniju sivu. Snijeg je padao teže i gušće nego ikad. Noge su joj još bile čvrsto na kori, ali sad je hodala kroz dvanaest centimetara svježeg snijega. Pogledala je na sat, ali on je stao. Stella je shvatila da ga je jutros sigurno zaboravila naviti, po prvi put u dvadeset ili trideset godina? Ili je naprosto zauvijek stao? Pripadao je njenoj majci, a ona ga je dvaput po Aldenu slala u Glavu, gdje mu se g. Dostie prvo divio a onda ga očistio. Bar je njen sat već bio na kopnu.

Prvi put je pala kakvih petnaest minuta nakon što je počela primjećivati sve dublje sivilo dana. Načas je ostala na rukama i koljenima, misleći kako bi bilo lako samo ostati ovdje, sklupčati se i slušati vjetar, a onda se odlučnost koja ju je pronijela kroz toliko toga vratila i ustala je, mršteći se. Stajala je na vjetru, gledajući ravno naprijed, tjerajući svoje oči da vide... ali nisu vidjele ništa.

Uskoro će mrak.

Pa, skrenula je krivo. Skliznula je na jednu ili na drugu stranu. Inače bi već došla do kopna. Ali nije vjerovala da je skrenula toliko da bi hodala paralelno sa kopnom ili čak natrag u smjeru Kozjeg otoka. Unutarnji navigator u njenoj glavi šaptao je da je pretjerala s nadoknadom i skrenula lijevo. Vjerovala je da se još uvijek približava kopnu, ali sad po skupoj dijagonali.

Navigator je želio skrenuti desno, ali ona to nije htjela učiniti. Umjesto toga, opet je krenula ravno, ali nije više umjetno šepala. Potresao ju je napadaj kašlja, i ispljunula je sjajno crvenilo na snijeg.

Deset minuta kasnije (sivilo je sad bilo vrlo tamno, i našla se u čudnom sumraku snažne sniježne oluje) opet je pala, pokušala ustati, isprva nije uspjela, a onda se konačno uzverala na noge. Stajala je ljuljajući se na snijegu, jedva sposobna zadržati ravnotežu na vjetru, dok su joj valovi nesvjesti jurili kroz glavu, donoseći naizmjence lakoću i težinu.

Možda nije sve zavijanje koje je čula u ušima dolazilo od vjetra, ali nedvojbeno je vjetar bio taj koji joj je konačno uspio odnijeti Aldenovu kapu s glave. Posegnula je za njom, ali vjetar ju joj je lako izmakao iz dohvata, i vidjelajuje samo načas, kako veselo skakuće i vrti se u sve tamnije sivilo, sjajna narančasta točka. Udarila je u snijeg, zakotrljala se, opet se digla, nestala. Sad joj je kosa slobodno lepršala oko glave.

"Sve je u redu, Stella", reče Bili. "Uzmi moju."

Dahnula je i osvrnula se po bjelini. Njene ruke u rukavicama instinktivno su se digle na prsa, i osjetila je oštre nokte kako joj grebu srce.

Nije vidjela ništa osim nestalnih membrana snijega - a onda, izlazeći iz sivog grla večeri, dok je vjetar vrištao kroz njega kao glas vraga u sniježnom tunelu, došao je njen muž. Isprva je bio samo pokret boja u snijegu: crveno, crno, tamnozeleno, svjetlije zeleno; zatim su se te boje razriješile u flanel-sku jaknu s lepetavim ovratnikom, flanelske hlače, i zelene čizme. Pružao joj je svoj šešir pokretom koji je djelovao skoro apsurdno otmjeno, a lice mu je bilo Billovo lice, neoznačeno rakom koji ga je odnio (zar se samo toga bojala? Da će joj se pojaviti izmučena sjena njenog muža, štrkljasta figura iz koncentracijskog logora, kože povučene i sjajne preko jagodica, očiju duboko utonulih u duplje?) i osjetila je navalu olakšanja.

"Bill? To si stvarno ti?"

"Naravno."

"Bili", rekla je opet, i dragovoljno koraknula prema njemu. Noge su je izdale i učinilo joj se da će pasti, pasti ravno kroz njega - konačno, on je bio duh - ali uhvatio ju je rukama snažnim i sposobnim kao one koje su je prenijele preko praga kuće koju je u ovim poznim godinama dijelila samo s Aldenom. Pridržao ju je, a časak kasnije osjetila je kapu navučenu čvrsto na glavu.

"To si stvarno ti?" upitala je, podižući pogled prema njegovom licu, prema borama oko njegovih očiju koje još nisu duboko utonule, hrpicama snijega na ramenima njegove karirane lovačke jakne, živahnoj smeđoj kosi.

"Ja sam", rekao je. "Svi smo tu."

Napola se okrenuo s njom, i vidjela je kako drugi dolaze kroz snijeg koji je vjetar tjerao preko Hvata u sve gušćoj tami. Iz usta joj se oteo povik napola radosti i napola straha kad je ugledala Madeline Stoddard, Hattienu majku, u plavoj haljini koja je vijorila na vjetru poput zvona, a za ruku ju je držao Hattien tata, ne istrunuli kostur negdje na dnu s Plesačem, već čitav i mlad. A tamo, iza njih dvoje -

"Annabelle!" povikala je. "Annabelle Frane, jesi li to ti?"

Bila je Annabelle; čak i u ovoj snježnoj polutami Stella je prepoznala žutu haljinu koju je Annabelle nosila na Stellinom vjenčanju, i dok je žurila prema svojoj mrtvoj prijateljici držeći Billa za ruku, učinilo joj se da mirišu ruže.

"Annabelle!"

"Skoro smo stigli, dušo", rekla je Annabelle, prihvaćajući je za drugu ruku. Žuta haljina, koja je u to doba smatrana Smionom (ali, Annabelli u obranu i svima ostalima na olakšanje, ne baš Skandaloznom) otkrivala joj je ramena, ali Annabelle kao da nije osjećala hladnoću. Njena kosa, meka, tamnosmeđa, lepršala je na vjetru. "Još samo malo dalje."

Uzela je Stellu za drugu ruku i opet su krenuli naprijed. Iz snježne noći (jer sad je već bila noć) izlazili su i drugi obrisi. Stella je prepoznala mnoge od njih, ali ne sve. Tommy Frane pridružio se Annabelle; Veliki George Havelock, koji je umro psećom smrti u šumi, hodao je iza Billa; tu je bio i onaj čovjek koji je skoro dvadeset godina držao svjetionik na Glavi i koji je znao dolaziti na otok na turnire u ubodnici{43} koje je Freddy Dinsmore održavao svake veljače Stelli je njegovo ime bilo navrh jezika ali nije ga se mogla sjetiti.

Pa onda i Freddy osobno! A malo pokraj Freddyja, hodajući sam i zbunjen, bio je Russell Bowie.

"Gledaj, Stella", rekao je Bili, i vidjela je kako se crnilo diže iz polutame kao raštrkani pramci mnogih brodova. To nisu bili čamci, već raštrkane, raspucale stijene. Stigli su do Glave. Prešli su Hvat. Čula je glasove, ali nije bila sigurna da li doista govore:

Uzmi me za ruku, Stella - (da li)

Uzmi me za ruku, Bili - (o, da li da li)

Annabelle... Freddy... Russell... John... Ettie... Frank... uzmi me za ruku, uzmi me za ruku... ruku... (voliš li)

"Hoćeš li me uzeti za ruku, Stella?" upitao je novi glas. Ogledala se oko sebe a tamo je bio Bik Symes. Dobroćudno joj se smiješio, ali ipak je osjetila u sebi neku vrstu užasa pred onim što mu je bilo u očima i načas se povukla, stežući čvršće Billovu ruku s druge strane.

"Je li -"

"Vrijeme?" upita Bik. "O, da, Stella, valjda. Ali ne boli. Bar ja nikad nisam tako čuo. To je sve prije."

Odjednom je briznula u plač - sve one suze koje nikad nije isplakala - i stavila je ruku u Bikovu. "Da", rekla je. "Da, hoću, da, jesam, da, volim."

Stajali su u krugu u oluji, mrtvi Kozjeg otoka, a vjetar je vrištao oko njih, gurajući svoju porciju snijega, a iz nje je prasnula neka vrsta pjesme. Podigla se na vjetar i vjetar ju je odnio. Onda su svi pjevali, kao što djeca vole pjevati svojim visokim, slatkim glasovima dok se ljetna večer pretapa u ljetnu noć. Pjevali su, a Stella je osjetila kako ide k njima i s njima, konačno preko Hvata. Bilo je malo bola, ali ne puno; izgubiti nevinost je bilo gore. Stajali su u krugu u noći. Snijeg je vijorio oko njih i pjevali su. Pjevali su, i -

... i Alden nije to mogao reći Davidu i Lois, ali onog ljeta nakon što je Stella umrla, kad su djeca došla na dva tjedna kao i svake godine, rekao je Loni i Halu. Rekao im je da tijekom velikih zimskih oluja vjetar kao da pjeva skoro ljudskim glasovima, i da mu se ponekad čini da može zamalo razaznati riječi: "Hvalite Boga od koga sve dolazi / Hvalite Ga, svi vi ovdje dolje..."

Ali nije im rekao (zamisli sporog, nemaštovitoga Aldena Flandersa kako naglas izgovara takve stvari, pa makar i djeci!) da ponekad čuje taj zvuk i osjeća hladnoću čak i kraj peći: da onda odloži svoje rezbarije, ili košare koje popravlja, uvjeren da vjetar pjeva svim glasovima onih koji su umrli i otišli...da oni što je negdje tamo na Hvatu i pjevaju kao djeca. Činilo mu se da čuje njihove glasove i tih bi noći ponekad spavao i sanjao da pjeva doksologiju, neviđen i nečuven, na svome vlastitom sprovodu.

Ima stvari koje se nikad ne mogu izreći, i ima stvari koje nisu baš tajne, o kojima se ne raspravlja. Stellu su pronašli smrznutu na kopnu dan nakon što se oluja ispuhala. Sjedila je u prirodnom naslonjaču od stijene kakvih sto metara južno od ruba grada Rakunova glava, smrznuta i uredna. Doktor koji je imao Corvetteu rekao je da je iskreno zapanjen. To je bila šetnja od preko šest i pol kilometara, autopsija koju zakon zahtijeva u slučajevima smrti bez svjedoka ili neobične pokazala je uznapredovali rak - zapravo, starica ga je bila prepuna. Je li Alden trebao Davidu i Lois reći da kapa na njenoj glavi nije bila njegova? Larry McKeen je prepoznao tu kapu. Kao i John Bensohn. Vidio im je to u očima, i pretpostavljao da su oni vidjeli u njegovim. Nije živio dovoljno dugo da zaboravi kapu svoga mrtvog oca, izgled njenog šilta ili mjesta na kojima je štitnik popucao.

"To su stvari o kojima treba polako razmišljati ", rekao bi djeci da je znao kako. "Stvari o kojima treba dugo razmišljati, dok ruke obavljaju svoj posao a kava sjedi u blizini u šalici od čvrste keramike. To su možda pitanja Hvata: pjevaju li mrtvi? I vole li žive?

U noćima nakon što su se Lona i Hai sa svojim roditeljima vratili na kopno u čamcu Ala Curryja, dok su djeca stajala na krmi i mahala u pozdrav, Alden je promišljao to pitanje, i druga, i pitanje kape svoga oca. Pjevaju li mrtvi? Vole li?

U tim dugim samotnim noćima, dok je njegova majka Stella Flanders napokon ležala u grobu, Aldenu se često činilo da čine ijedno i drugo.

Bilješke

Ne zanima svakoga odakle dolaze kratke priče, i to je sasvim u redu - ne morate razumjeti motor s unutarnjim sagorijevanjem da biste vozili auto, i ne morate znati okolnosti koje su okruživale stvaranje neke priče da iz nje izvučete zadovoljstvo. Motori zanimaju mehaničare; stvaranje priča zanima akademičare, obožavatelje, i njuškala (ovo prvo i ovo posljednje su skoro isto, ali nije važno). Ovdje sam uključio nekoliko bilješki o nekoliko priča - stvari za koje mi se činilo da bi mogle zanimati i usputnog čitatelja. Ali ako ste još usputniji od toga, uvjeravam vas da možete zatvoriti knjigu bez oklijevanja - nećete puno propustiti.

"Magla" - ovo je napisano u ljeto 1976. godine, za antologiju novih priča koju je sastavljao moj agent, Kirby McCauley. McCauley je već prije napravio još jednu knjigu takve vrste, pod nazivom Strahovi, dvije ili tri godine ranije. Ta je knjiga izašla u mekom izdanju. Ova je trebala imati tvrde korice i biti ambicioznijeg opsega. Zvala se Tamne sile. Kirby je htio priču od mene, i tu je priču progonio upornošću i odlučnošću... i s nekom vrstom blage diplomatičnosti koja je, mislim, prepoznatljiv znak doista dobrog agenta.

Nisam mogao ništa smisliti. Što sam više razmišljao, to mi više ništa nije padalo na pamet. Počeo sam misliti da je možda stroj za kratke priče u mojoj glavi privremeno ili trajno pokvaren. A onda je došla oluja, koja je izgledala više-manje onako kako je opisana u ovoj priči. Na njenom vrhuncu, doista se pojavila pijavica na jezeru Long u Bridgtonu, gdje smo u to vrijeme živjeli, i doista sam svoju obitelj na neko vrijeme potjerao u podrum (premda mi se žena zove Tabitha - Stephanie je ime njene sestre). Put do dućana sljedećeg dana također je poprilično nalikovao onome opisanom u priči, premda sam bio pošteđen društva odvratnog stvora kakav je Norton - u stvarnom svijetu, ljudi koji su živjeli u Nortonovoj vikendici bili su vrlo ugodan doktor Ralph Drews i njegova žena.

U dućanu, muza mi se odjednom posrala na glavu - to se dogodilo kao i uvijek, naglo, bez upozorenja. Bio sam na pola puta srednjeg prolaza, tražeći peciva za hot-dog, kad sam zamislio veliku prapovijesnu pticu kako lepeće prema štandu s mesom tamo otraga, prevrćući limenke s komadićima ananasa i boce pasirane rajčice. Dok smo moj sin Joe i ja stigli do reda za blagajnu, zabavljao sam se pričom o svim tim ljudima uhvaćenim u super-marketu okruženom prapovijesnim životinjama. To mi se činilo silno smiješnim - kako bi izgledao Alamo da ga je režirao Bert I. Gordon. Pola priče napisao sam te noći, a ostatak sljedećeg tjedna.

- Bila je malo dugačka, ali Kirby je smatrao da je dobra i ušla je u knjigu. Meni se baš i nije toliko sviđala sve dok je nisam prepravio osobito mi se nije sviđalo što je David Drayton spavao s Amandom a onda nikad nije doznao što se dogodilo s njegovom ženom. To mi se činilo kukavičkim. Ali u prepravljanju, otkrio sam ritam jezika koji mi se sviđao - i, imajući taj ritam na umu, uspio sam svesti tu priču na osnove uspješnije nego sa nekim drugim dugim pričama ("Sposoban učenik" u Drukčijim dobima je osobito dobar primjer bolesti od koje patim - književne elefantijaze).

Pravi ključ za taj ritam ležao je u odmjerenom korištenju prve rečenice iz priče, koju sam naprosto ukrao iz briljantnog romana Douglasa Fairbairna Pucaj. Ta je rečenica po mome suština cijele priče, neka vrsta Zen-priziva.

Moram vam reći da mi se svidjela i metafora implicirana u otkriću Davida Draytona o njegovim vlastitim ograničenjima, a svidjela mi se i vesela kičastost priče - nju biste trebali gledati u crno-bijelom, s rukom oko ramena svoje djevojke (ili dečka) i s velikim zvučnikom zakačenim za prozor{44}. Sami si izmislite drugi film na programu.

"Ovdje su tigrovi" - Moja učiteljica u prvom razredu u Stratfordu, Connecticut, bila je stanovita gđa Van Buren. Bila je prilično strašna. Mislim da bih sasvim odobravao da je naišao neki tigar i pojeo je. Znate kakva su djeca.

"Majmun" - Bio sam poslovno u New Yorku prije kakve četiri godine. Dok sam išao natrag u hotel, nakon što sam posjetio svoje ljude u Novoj američkoj knjižnici, ugledao sam tipa kako na ulici prodaje majmune na navijanje. Cijela četa njih stajala je na sivoj deki koju je prostro po pločniku na uglu Pete i Četrdeset i četvrte ulice, svi pognuti i iscereni i treskaju činelama. Meni su izgledali zbilja zastrašujuće, i proveo sam ostatak šetnje do hotela pitajući se zašto. Zaključio sam da je to zato što su me podsjetili na onu damu sa škarama... onu koja prije ili kasnije svakome prereže nit. I tako, s tom zamisli na umu, napisao sam priču, uglavnom rukom, u hotelskoj sobi.

"Prečica gospođe Todd" - Moja žena je prava gđa Todd: ta žena je zbilja luda za prečicama, a većina one u priči doista i postoji.I ona ju je pronašla. A Tabby doista povremeno djeluje kao da postaje sve mlađa, premda se nadam da ja nisam kao Worth Todd. Bar nastojim ne biti takav.

Ova mi se priča jako sviđa; škaklja me. A glas starog tipa je jako ugodan. Svako toliko, napišeš nešto što te vrati u stara vremena, kad je sve što si napisao djelovalo svježe i puno inventivnosti. "Gđa Todd" mi je tako djelovala dok sam je pisao.

Još samo jedna napomena o toj priči - tri ženska časopisa su je odbila, dva zbog one rečenice o tome kako žene pišaju po vlastitoj nozi ako ne čučnu. Izgleda da im se činilo kako žene ne pišaju, ili možda ne žele da ih itko podsjeća na tu činjenicu. Treći časopis koji ju je odbio bio je Cosmopolitan, i to zato što im se činilo da je glavna junakinja prestara da bi zanimala njihovu ciljanu publiku.

Bez komentara - osim da dodam da ju je konačno prihvatio Redbook. Bog ih blagoslovio.

"Jaunt" - To je izvorno napisano za Omni, koji je posve ispravno odbacio priču jer je znanost u njoj tako škripava. Ben Bova je imao zamisao da kolonisti u priči tragaju za vodom, i to sam uključio u ovu verziju.

"Splav" - Ovu sam priču napisao 1968. godine kao "Plutaču".

Krajem 1969., prodao sam je časopisu Orfam, koji je - kao većina časopisa s curama - plaćao ne po prihvaćanju, nego tek po objavljivanju. Obećali su mi svotu od dvjesto i pedeset dolara.

U proljeće 1970., dok sam u pola jedan ujutro puzao doma iz sveučilišnog Motor Inna u svome bijelom Fordovom karavanu, pregazio sam nekoliko prometnih čunjeva koji su čuvali pješački prijelaz obojen toga dana. Boja se osušila, ali nitko se nije potrudio maknuti čunjeve kad se smračilo. Jedan od njih je odskočio i odvalio prigušivač s istrunulih ostataka moje ispušne cijevi. Smjesta me preplavio onaj silan, pravednički gnjev kakav mogu osjetiti samo pijani studenti. Odlučio sam kružiti gradom Oronoom, skupljajući prometne čunjeve. Sve ću ih sutra ujutro ostaviti pred policijskom postajom, s porukom kako sam spasio brojne auspuhe i prigušivače od istrebljenja, i hoću svoju pohvalnicu.

Došao sam do kakvih sto i pedeset prije nego što su mi se u retrovizorima zakovitlala plava svjetla.

Nikad neću zaboraviti tog murjaka iz Oronoa kako se okreće prema meni nakon dugog, dugog pogleda u stražnji dio mog karavana i pita: "Sinko, jesi li ovi prometni čunjevi tvoji?"

Čunjeve je odnijela policija, kao i mene; te sam noći bio gost grada Oronoa, poznatog iz križaljki. Kakvih mjesec dana kasnije, izveli su me na suđenje pred Okružnim sudom u Bangoru, pod optužbom za sitnu krađu. Bio sam svoj vlastiti odvjetnik, i doista sam imao budalu za klijenta{45}. Dobio sam kaznu od dvjesto pedeset dolara koje naravno nisam imao. Dali su mi sedam dana da smislim novac, ili da odslužim još trideset dana kao gost okruga Spenobscot. Vjerojatno sam mogao toliko posuditi od svoje majke, ali okolnosti nisu bile baš lako razumljive (ako se prije toga niste dobro nalili).

Premda se danas više nikad ne smije koristiti deusa ex machina u beletristici, jer ti bogovi iz mašina nisu uvjerljivi, primjećujem da ih u stvarnom životu ima koliko god hoćeš. Moj je stigao tri dana nakon što mi je sudac izrekao kaznu, i to u obliku čeka od časopisa

Adam, na svotu od dvjesto i pedeset dolara. Bio je to honorar za moju priču "Plutača". Bilo je kao da mi je netko poslao pravu karticu za izlazak iz zatvora. Smjesta sam unovčio ček i platio kaznu. Odlučio sam da ću se popraviti i od tada nadalje u širokom luku zaobilaziti sve prometne čunjeve. Popravio se baš i nisam do kraja, ali vjerujte mi kad vam kažem da čunjeve više ne diram.

Ali, evo u čemu je problem: Adam je plaćao samo nakon objavljivanja, prokletstvo, a kako sam dobio novac, priča je morala biti objavljena. Ali nikad mi nisu poslali autorski primjerak, a ja ga nikad nisam pronašao na kioscima, iako sam redovno tražio - jednostavno bih se progurao kroz prljave starce koji pregledavaju književne vrhunce tipa Cice i guzice i Drčne lezbijke i prolistao bih svaki časopis koji objavljuje nakladnička kuća Knight. Nikad ni u jednom od njih nisam pronašao tu priču.

Negdje putem još sam i izgubio originalni rukopis. Opet sam počeo razmišljati o toj priči 1981. godine, kakvih trinaest godina kasnije. Bio sam u Pittsburghu, gdje se odvijao kraj uredničkog procesa za Creepshow, i bilo mi je dosadno. Zato sam odlučio pokušati rekreirati tu priču, i rezultat je "Splav". Isti je kao i izvornik što se tiče samog događaja, ali mislim da je puno odvratniji u poj edinostima.

U svakom slučaju, ako je itko ikada doista vidio "Plutaču", ili čak ako netko ima primjerak, možete li mi poslati fotokopiju ili tako nešto? Makar samo razglednicu koja će potvrditi da nisam lud? Morala je izaći u Adamu, ili u Adam Quarterlyju, ili (najvjerojatnije), u Adam Bedside Readeru (nije baš neko ime, znam, znam, ali u to doba imao sam samo dva para hlača i troje gaća, a prosjaci ne mogu birati, i bilo je bolje tu nego u Drčne lezbijke, ozbiljno vam kažem.)

"Tip koji preživljava" - Jednoga dana počeo sam razmišljati o kanibalizmu - jer su to stvari o kojima tipovi poput mene ponekad razmišljaju - a moja muza je i opet ispraznila svoja čudesna crijeva na moju glavu. Znam kako odvratno to zvuči, ali to je najbolja metafora koju znam, koliko god bila neotmjena, i vjerujte mi kad vam kažem da bih tome malom Fornitu davao laksative kad bi htio.

U svakom slučaju, počeo sam se pitati može li netko pojesti sam sebe i, ako je tako, koliko bi mogao pojesti prije nego što se dogodi neizbježno. Ta je zamisao bila tako potpuno i savršeno odvratna da sam nekoliko dana mogao samo zadivljeno i oduševljeno razmišljati o njoj - oklijevao sam je zapisati jer mi se činilo da bih je mogao samo sjebati. Konačno, kad me moja žena jednog dana upitala čemu se smijem dok smo na stražnjem trijemu jeli hamburgere, zaključio sam da je moram harem pokusno provozati.

U to vrijeme smo živjeli u Bridgtonu, i proveo sam kakvih sat vremena razgovarajući s Ralphom Drewsom, umirovljenim liječnikom u našem susjedstvu. Premda je isprva djelovao sumnjičavo (godinu dana prije toga, u potjeri za jednom drugom pričom, bio sam ga pitao misli li da bi čovjek mogao progutati mačku), konačno je priznao da bi čovjek mogao doista dugo živjeti sam od sebe - kao i sve ostalo što je tjelesno, istakao je, čovjek je samo spremljena energija. Ah, upitao sam ga, ali što je sa neugodnim šokovima amputacija? Odgovor koji mi je dao je, s vrlo malo izmjena postao odlomak te priče.

Faulkner vjerojatno nikad ne bi napisao ništa takvo.

"Kamion strica Otta" - Kamion je stvaran, kao i kuća; priču koja ide s njima izmislio sam jednog dana u glavi tijekom duge vožnje, da mi prođe vrijeme. Svidjela mi se pa sam utrošio nekoliko dana da je zapišem.

"Hvat" - Tabbyn najmlađi brat Toommy nekad je bio u Obalskoj straži. Bio je raspoređen na jugoistoku dugačke i čvornate obale Mainea, u području Jonesport-Beals, gdje su glavne zadaće Straže mijenjanje baterija u velikim plutačama i spašavanje kretenskih krijumčara droge koji se izgube u magli i nalete na stijene.

Tamo ima puno otoka, i puno vrlo blisko povezanih otočnih zajednica. Ispričao mi je o stvarnom susretu sa Stellom Flanders, koja je živjela i umrla na svome otoku. Je li to bio Svinjski otok? Kravlji otok? Ne sjećam se. Uglavnom, neka životinja je bila u pitanju.

Nisam mogao povjerovati u to. "Nikad nije htjela doći na kopno?" upitao sam.

"NE, rekla je da ne želi prijeći Hvat dok ne umre", rekao je Tommy.

Izraz Hvat mi nije bio poznat, i Tommy ga je objasnio. On mi je ispričao i jastogarsku šalu o tome kako je Hvat od Jonesporta do Londona jako dugačak, i to sam stavio u priču. Izvorno je objavljena u časopisu Yankee pod naslovom "Pjevaju li mrtvi?", što je sasvim dobar naslov, ali nakon malo razmišljanja ovdje sam se vratio izvornom naslovu.

Pa, to je to. Ne znam za vas, ali kad god ja stignem do kraja, to je kao buđenje. Malo je tužno izgubiti san, ali sve oko mene - stvarne stvari -svejedno izgleda prokleto dobro. Hvala vam što ste putovali sa mnom; bilo mi je zadovoljstvo. Uvijek mi je zadovoljstvo. Nadam se da ste sigurno stigli, i da ćete opet doći - jer, kao što kaže onaj smiješni sluga u onom čudnom njujorškom klubu, uvijek ima još priča.

Stephen King Bangor, Maine

{1}  Hubris: gužva, galama. "Koknijevsko pisanje" odnosi se na londonski izgovor, koji najčešće izostavlja glas "h". nap. prev.

{2}  Skinnerova kutija: laboratorijska kutija u kojoj se određenim vanjskim stimulansima utječe na ponašanje životinja, nap. prev

{3}  La fleur: cvijet (franc.) nap. prev.

{4}  oiseau de mort: ptica smrti (franc.) nap. prev

 {5}  Sekcija 8: u američkoj vojsci, otpust "po sekciji 8" odnosi se na vojnike koji imaju psihičke probleme, PTSP i slično, nap. prev.

 {6}  Otkrovenje, 8. nap. prev.

{7}  Bill Boyd, američki country-pjevač i glumac u vesternima četrdesetih godina 20. stoljeća, nap. prev

{8}  Izmišljen kalibar i tip puške. nap. prev.

{9}  Prvi je milju ispod 4 minute istrčao Britanac Roger Bannister 1954. godine, a danas je trčanje milje ispod 4 minute standard za profesionalne atletičare. Trenutni rekord drži Hicham El Guerrouj iz Maroka, koji je istrčao milju za 3'43"13"'. nap. prev.

{10}  Liker koji se pravi od irskog viskija, meda i aromatičnih trava. nap. prev

{11}  Bulevar sumraka, jedna od najpoznatijih ulica u Los Angelesu. nap. prev.

{12}  Moxie: jedno od prvih gaziranih bezalkoholnih pića u SAD-u koje je ušlo u masovnu proizvodnju, poznato po svome gorkom okusu. nap. prev.

{13}  Shytown: kolokvijalni (obično crnački) naziv za Chicago, nap. prev.

{14}  mick: Kolokvijalni, često podrugljivi naziv za irske katolike u Americi, nap. prev.

{15}  Tzv. "Jim Crow zakoni", zakoni koji su od 1876. pa sve do 1965. godine u Americi određivali segregaciju između bijelaca i crnaca, nap. prev

{16}  Jack Sprat: dječja pjesmica u kojoj Jack "jede samo krto" a njegova žena "jede samo masno". nap. prev

{17}  U Americi, Praznik rada slavi se prvog ponedjeljka u rujnu,a ne 1. svibnja kao u ostatku svijeta, nap. prev

{18}  Cisco Kid i njegov vjerni pratitelj Pancho, likovi iz književnosti, izvorno zasnovani na kratkoj priči O. Henryja. kasnije prebačeni na film, televiziju i u strip. U TV-verziji, svaku su epizodu završavali riječima: "Oh, Cisco!" i "Oh, Pancho!" nap. prev

{19}  U anglofonom svijetu običaj je da Petra Pana igra glumica, te je Sandy Duncan igrala naslovnu ulogu. nap. prev

{20}  White Rock: jedno od najstarijih gaziranih pića u Americi, poznato po svojim naljepnicama s Psihom, nap. prev.

{21}  Nabisco Honey Grahams: poznati američki keksi s medom, donekle slični europskim speculas keksima, nap. prev.

{22}  Arthur Godfrey (1903.-1983.) slavni američki radio i televizijski voditelj, nap. prev

{23}  Bisquick: gotova mješavina za pečenje kruha, koja uključuje i sol i kvasac, nap. prev

{24}  Radio Shack: lanac jeftinih dućana s elektronskom opremom u SAD-u. nap. prev

{25}  Wallah: šef, indijsko-engleski izraz. nap. prev

{26}  Corpus callosum, žuljevito tijelo, snop živčanih stanica i vlakana koji povezuju lijevu i desnu hemisferu mozga. nap. prev.

{27}  Lavovi: jedna od najpoznatijih američkih udruga izviđača, nap. prev

{28}  Red losa: američka udruga i društveni klub, donekle slična Rotaiyju. nap. prev

{29}  VFVV: Udruga veterana ratova na stranom tlu, američka veteranska udruga, nap. prev

{30}  Richard Rogers i Oscar Hammerstein, slavni američki glazbeni dvojac, autori brojnih šlagera i mjuzikala četrdesetih i pedesetih godina, nap. prev.

{31}  Steve Ditko: američki crtač stripova, najpoznatiji kao jedan od koautora izvornog Spidermana. nap. prev

{32}  ESP: ekstrasenzorna percepcija, nap. prev

{33}  Wonderful One-horse Shay", pjesma američkog pjesnika Olivera Wendella Holmesa (1809.-1894.), u kojoj se opisuje kočijica za jednog konja koju je đakon sam izgradio, i koja se raspala "sva odjednom, k'o u snu, baš kao mjehurići kad se rasprsnu". nap. prev

{34}  Allamagoosalum: izmišljeni indijanski demon koji se pojavljuje u više Kingovih djela. nap. prev

{35}  Poznati igrač američkog nogometa, nap. prev

{36}  Iako u Americi posjedovanje oružja nije ilegalno, u mnogim državama ilegalno je oružje nositi sa sobom ako to nije jasno vidljivo, nap. prev

{37}  Franco Harris, poznati igrač američkog nogometa, nap prev

{38}  Pittsburgh Steelers. jedan od najuspješnijih klubova u američkom nogometu. Svi spomenuti igrači u priči svoje su karijere izgradili upravo u ovom klubu. nap. prev

{39}  Fresca: osvježavajuće piće od grejpa, proizvod kompanije Coca-Cola, uglavnom se prodaje u Sjevernoj Americi, nap. prev

{40}  Američka nakladnička industrija rukopise mjeri brojem riječi, a ne kartica teksta Jedna kartica teksta odgovara broju od otprilike 250-300 riječi, nap. prev.

{41}  Motorne saonice na skijama, nap. prev

{42}  Piece de résistance (franc.): glavna stvar, najčešće u kulinarstvu u značenju "glavno jelo", nap. prev

{43}  Vrst kartaške igre iz 17. stoljeća, osobito popularna među američkim podmorničarima. nap. prev

{44}  Aluzija na drive-in kina, posebno slavna po B-horrorima s čudovištima, nap. prev

{45}  Aluzija na izreku "Tko je samome sebi odvjetnik ima budalu za klijenta", nap. prev