A-Z BIBLIOTEKA

4

Urednik

Milorad Predojević

Likovno-grafička oprema

Vladimir Nikolić

Stiven King

IZMAGLICA

Prevod sa engleskog

GORAN SKROBONJA

elektronska obrada
kobayashi_sm

Novi Sad, 1994

1
Dolazak oluje

Evo šta se desilo. Te noći kada se najzad okončao najgori toplotni talas u istoriji severne Nove Engleske - u noći 19. jula - čitav region zapadnog Mejna bio je ošinut najopasnijim gromovnim olujama koje sam ikada video.

Ziveli smo na Dugom jezeru, i videli smo kako se prve oluje probijaju ka nama preko vode tik pre mraka. Jedan sat pre toga, vazduh je bio sasvim nepokretan. Američka zastava koju je moj otac postavio na naše sklon[šte za čamce 1936. pružala se mlitavo niz svoju motku. Cak joj ni rub nije lepršao. Vrućina je bila kao čvrsta stvar, i delovala je duboko poput izvorske vode. To popodne nas troje smo išli da plivamo, ali voda nije pružala olakšanje, izuzev ako se ne ode duboko. Ni Stefi ni ja nismo hteli da idemo duboko jer Bili nije mogao. Biliju je pet godina.

U pola šest smo ravnodušno pojeli hladnu večeru, sendviče sa šunkom i krompir salatu, na verandi koja gleda na jezero. Izgleda da niko nije hteo bilo šta drugo osim pepsi, iz čelične kofe sa kockicama leda.

Posle večere Bili je otišao pozadi da se malo igra na svojim penjalicama. Stef i ja smo sedeli bez mnogo priče, pušili i posmatrali Harison na suprotnoj strani preko ozbiljnog ravnog ogledala jezera. Nekoliko motornih čamaca zujalo je napred-nazad. Zimzeleno drveće tamo preko delovalo je prašnjavo i izubijano. Na zapadu, veliki ljubičasti gromovni oblaci lagano su rasli, grupisali se kao vojska. U njima blesnu munja. Do nas, radio Brenta Nortona namešten da hvata onu stanicu sa klasičnom muzikom što emituje sa vrha Maunt Vašingtona, slao je glasni šum statike svaki put kad bi munja blesnula. Norton je bio advokat iz Nju Džersija, i njegovo imanje na Dugom jezeru sastojalo se samo od letnje kućice bez peći ili izolacije. Pre dve godine imali smo spor oko međe koji je završio pred okružnim sudom. Ja sam dobio. Norton je tvrdio da sam ja dobio zbog toga što je on dođoš. Nismo se baš voleli.

Stef uzdahnu i zamaha ivicom ivicom grudnjaka ispred vršaka dojki. Sumnjam da ju je to naročito rashladilo, ali prilično je poboljšalo vidik.

“Ne želim da te plašim”, rekoh ja, “ali mislim da se sprema gadna oluja.”

Ona me pogleda sumnjičavo. “I sinoć i preksinoć je bilo gromovnih oblaka, Dejvide. Prosto su se rasturili.” “Večeras neće.”

“Ne?”

“Ako bude baš gadno, sići ćemo dole.”

“Koliko gadno misliš da može da bude?”

Moj tata je bio prvi koji je na ovoj strani jezera izgradio kuću za preko cele godine. Kad je bio jedva nešto više od deteta, on i njegova braća podigli su letnje imanje gde je sada kuća, i 1938. letnja oluja ga je sasvim sravnila, sa sve kamenim zidovima. Izvuklo se samo sklonište za čamce. Godinu dana kasnije, započeo je veliku kuću. Ono što nanosi štetu kada gadno duva jeste drveće. Ono stari, i vetar ga obara. To je način na koji majka priroda povremeno pravi veliko spremanje.

“U stvari, ne znam”, rekoh sasvim iskreno. “Samo sam čuo priče o velikoj oluji iz tridesetosme. Ali sa jezera vetar može da se digne kao ekspresni voz.”

Bili se vrati malo kasnije i požali se da penjalice više nisu zabavne jer su se skroz “oznojile”. Prođoh mu prstima kroz kosu i dadoh mu još jednu pepsi. Više posla za zubara.

Gromovni oblaci su se približavali, potiskujući plavetnilo. Više nije bilo sumnje da dolazi oluja. Norton je isključio radio. Bili je sedeo između majke i mcne posmatrajući nebo, opčinjen. Zatutnja grom, kotrljajući se polako preko jezera a onda ponovo uzvraćati odjekom. Oblaci su se uvijali i kotrljali, sad crni, sad Ijubičasti, smi puni žila, sad opet crni. Postepeno su se raširili nad jezerom, i mogao sam da vidim delikatnu mrežu kiše kako se spušta iz njih. Još je bilo daleko. Dok smo gledali, kiša je verovatno padala na Bolsterove fabrike, a možda čak i na Norvej.

Vazduh poče da se kreće, najpre u trzajima, dižući pa onda ponovo spuštajući zastavu. Poče da biva svežije, i zadrža se tako, hladeći nam znoj na telima, a onda naizgled ledeći ga.

Tada videh kako se preko jezera kotrlja srebrna zavesa. Zbrisala je Harison za par sekundi, a onda pošla pravo na nas. Motomi čamci su napustili mesto zbivanja.

Bili ustade sa stolice, minijaturne replike naših režiserskih stolica, sa sve njegovim imenom odštampanim pozadi. “Tatice! Gledaj!”

“Hajdemo unutra”, rekoh. Ustao sam i obgrlio ga oko ramena.

“Ali vidiš li to? Tata, šta je to?”

“Vodeni ciklon. Hajdemo unutra.”

Stefi baci brz, zaprepašćen pogled na moje lice i onda reče: “Hajde, Bili. Uradi kako ti otac kaže.”

Uđosmo kroz klizna staklena vrata koja se otvaraju u dnevnu sobu. Zatvorih vrata gurajući ih duž ležišta i zastadoh da još jednom pogledam napolje. Srebrna zavesa je bila na tri četvrtine puta preko jezera. Rastvorila se u mahnito zavrtelu čajnu šolju između sve nižeg neba i površine vode, koja je dobila boju olova prošaranu belim hromom. Jezero je počelo užasno da liči na okean sa visokim talasima koji se kotrljaju unutra i nagore šalju penu sa dokova i molova. Napolju, na sredini, veliki zapenušani talasi bacali su glave napred-nazad.

Posmatranje vodenog ciklona bilo je hipnotično. Već je bilo gotovo iznad nas kad je munja blesnula tako sjajno da mi je sve odštampala na očima u negativu još trideset sekundi kasnije. Telefon se oglasi zaprepašćenim ting! i ja se okrenuh da bih spazio moju ženu i sina kako stoje baš ispred velikog panoramskog prozora koji nam pruža slikoviti pogled na jezero prema severozapadu.

Dođe mi jedna od onih strašnih vizija - mislim da su one rezervisane isključivo za muževe i očeve - kako panoramski prozor puca na unutra sa dubokim, grubim kašljucavim zvukom i šalje nazubljene strele stakla u goli stomak moje žene, u lice i vrat moga dečaka. Užasi Inkvizicije nisu ništa u poređenju sa sudbinom koju um može da zamisli za one koje volite.

Zgrabih ih oboje snažno i odvukoh dalje. “Sta to radite, dođavola? Sklanjajte se odatle!”

Stefi mi uputi zaprepašćeni pogled. Bili me je samo gledao kao da se delimično probudio iz dubokog sna. Odvedoh ih u kuhinju i udarih po prekidaču za svetlo. Telefon se ponovo oglasi sa ting-a-ling.

Onda dođe vetar. Izgledalo je kao da je kuća 747-ica koja uzleće. Bio je to visoki neprekidni zvižduk koji se ponekad produbljivao do urlajućeg besa pre nego što se otkliže u bučni vrisak.

“Siđite dole”, rekoh Stef, i sada sam morao da vičem da bi me čula. Direktno iznad kuće grom pljesnu dve mamutske daske jednu o drugu i Bili mi se skupi uz nogu.

“Dođi i ti!” uzvrati Stef vičući.

Klimnuh glavom i rukama im pokazah da pođu. Morao sam da odvojim Bilija od noge.

“Idi s majkom. Hoću da uzmem nekoliko sveća za slučaj da nestane svetla.”

Otišao je s njom, a ja počeh da otvaram komode. Znate, sveće su čudne stvari. Ostavite ih tu svakog proleća, znajući da letnja oluja može da prekine struju. A kada vreme dođe, one se kriju.

Kopao sam po četvrtoj komodi, pored pola unce trave koju smo Stef i ja kupili pre četiri godine i još uvek nismo mnogo popušili, pored Bilijevog kompleta cvojsotavih zuba na navijanje iz prodavnice sjajnih fazona, pored nanosa fotografija koje Stefi stalno zaboravlja da zalepi u naš album. Pogledao sam ispod Sirsovog kataloga i iza kjupi lutke sa Tajvana koju sam osvojio na frajburškom vašaru oborivši drvene boce za mleko teniskom loptom.

Nađoh sveće iza kjupi lutke sa staklastim očima mrtvaca. Još su bile umotane u celofan. Kako mi se šaka sklopila nad njima svetla nestade i jedini elektricitet ostade onaj na nebu. Trpezarija je bila osvetljena nizom naizmeničnih bljesaka bele i ljubičaste boje. Čuo sam da je dole Bili počeo da plače, i Stef kako tiho mrmlja da bi ga umiril

Moraću da bacim još jedan pogled na oluju.

Vodeni ciklon je ili prošao kraj nas, ili se razbio kad je stigao do linije obale, ali i dalje nisam mogao da vidim više od dvadeset jardi u pravcu jezera. Voda je bila u totalnom metežu. Video sam nečiji dok - možda Džesersov - kako žurno prolazi sa glavnim podupiračima naizmenično okrenutim prema nebu i uronjenim u zapenjenu vodu.

Siđoh dole. Bili dotrča do mene i prilepi mi se za noge. Podigoh ga i zagrlih. Onda upalih sveće. Sedeli smo u gostinskoj sobi na suprotnom kraju hodnika od mog malog studija i gledali jedno drugome u lice u treperavom žutom odsjaju, slušajući kako oluja urla i udara nam o kuću. Oko dvadeset minuta kasnije začusmo prasak paranja i cepanja kada se jedan od velikih borova srušio u blizini. Onda nastupi tišina.

“Je li gotovo?” upita Stef.

“Možda”, Tekoh ja. “Možda samo za kratko.”

Popesmo se, svako od nas sa po svećom, kao sveštenici koji idu na večernje. Bili je svoju nosio ponosno i pažljivo. Nošenje sveće, nošenje vatre, bilo je za njega veoma velika stvar. Pomagalo mu je da zaboravi na to da se plaši.

Bilo je suviše mračno da bi se videlo kolika je šteta naneta okolini kuće. Prošlo je Bilijevo vreme za spavanje, ali nijedno od nas nije predložilo da ga pošaljemo u krevet. Sedeli smo u dnevnoj sobi, slušali vetar, i gledali munje.

Oko sat kasnije poče ponovo da se roguši. Tri nedelje temperatura je bila preko devedeset, a šest dana od tih dvadeset i jedan Državna meteorološka služba na portlendskom aerodromu objavila je temperature od preko sto stepeni. Ćudnovato vreme. Zajedno sa satirućom zimom kroz koju smo prošli i kasnim prolećem, neki ljudi su ponovo izvukli ono staro otrcano o dugoročnim rezultatima testiranja atomske bombe iz pedesetih. To, i naravno, smak sveta. Najotrcanije od svih.

Drugi udar nije bio tako jak, ali smo čuli pad nekoliko stabala koje je oslabilo prvi nalet. Kad je vetar ponovo počeo da zamire, jedno teško zatutnja po krovu, poput pesnice spuštene na poklopac mrtvačkog sanduka. Bili poskoči i bojažljivo podiže pogled.

“Izdržaće, šampione”, rekoh ja.

Bili se nervozno nasmeja.

Oko deset sati dođe poslednji udar. Bilo je gadno. Vetar je zavijao gotovo isto tako glasno kao i prvi put, i činilo se da munje sevaju svuda oko nas. Pade još stabala i začu se rascepljujući prasak dole pored vode, koji natera Stef da se oglasi tihim uzvikom. Bili joj je zaspao u krilu. “Dejvide, šta je to bilo?”

“Mislim da je to bilo sklonište za čamce.”

“O. O, Isuse.”

“Stefi, hoću da ponovo siđemo.” Uzeh Bilija u naručje i ustadoh sa njim. Stefine oči su bile krupne i preplašene. “Dejvide, hoće li sa nama biti sve u redu?”

“Da.”

“Stvarno?”

“Da.”

Siđosmo. Deset minuta kasnije, kad je poslednji udar došao do vrhunca, odozgo se začu rascepljujući prasak - panoramski prozor. Dakle, moja ranija vizija možda na kraju krajeva nije ni bila toliko luda. Stef, koja je zadremala, probudi se s prigušenim krikom, a Bili se nelagodno promeškoljio u gostinskom krevetu.

“Ući će kiša”, reče ona. “Upropastiće nameštaj.”

“Ako upropasti, neka. Osiguran je.”

“To ništa ne vredi”, reče ona uznemirenim, svađalačkim glasom. “Toaletni sto tvoje majke... naša nova sofa... TV u boji...”

“Šššš”, rekoh ja. “Spavaj.”

“Ne mogu”, reče ona i pet minut kasnije zaspa.

Ostao sam budan još pola sata sa jednom upaljenom svećom koja mi je pravila društvo, slušajući kako grmljavina napolju hoda i priča. Imao sam osećaj da će mnogi ljudi iz jezerskih naselja ujutro zvati svoje agente osiguranja, da će mnogo motornih testera drndati dok vlasnici kućica budu sekli stabla koja su im pala na krovove i probila im prozore, i da će mnogo narandžastih kamiona elektrodistribucije biti na putu.

Oluja je sada jenjavala, bez naznaka da nailaze novi udari. Vratih se gore, ostavivši Stef i Bilija na krevetu, i poglcdah u dnevnu sobu. Klizna staklena vrata su izdržala. Ali tamo gde je bio panoramski prozor sada se nalazila nazubljena rupa ispunjena brezovim lišćem. Biia je to krošnja starog drveta koje je stajalo pored našeg spoljnog prilaza suterenu otkad znam za njega. Gledajući njegovu krošnju, sada u poseti našoj dnevnoj sobi, mogao sam da shvatim šta je Stef mislila kad je rekla da osiguranje ništa ne vredi. Voleo sam to drvo. Bilo je tvrdi borac iz mnogih zima, jedino drvo na jezerskoj strani kuće koje je bilo pošteđeno moje motorne testere. Veliki komadi stakla na tepihu iznova i iznova odražavali su plamen moje sveće. Podsetih sebe da upozorim Stef i Bila. Ovde će morati da nose papuče. Oboje su voleli jutrom da gacaju unaokolo bosi.

Ponovo siđoh. Spavali smo svo troje u gostinskom krevetu, Bili između Stef i mene. Sanjao sam da gledam Boga kako hoda preko Harisona na suprotnoj strani jezera, Boga tako džinovskog da se iznad pasa gubio u vedrom plavom nebu. U snu sam mogao da čujem kidajući prasak i rascepljivanje polomljenog drveća dok je Bog utiskivao šume u oblik Svojih koraka. Kružio je oko jezera, približavajući se bridžtonskoj strani, prema nama, i sve kuće, kućice i letnja imanja prskala su u ljubičasto-belom plamenu kao munje, i ubrzo je dim pokrio sve. Dim je pokrio sve kao izmaglica.

2
Posle oluje. Norton. Put do grada

“Auu-uu”, reče Bili.

Stajao je kraj ograde koja razdvaja naše imanje od Nortonovog i posmatrao naš prilazni put. Prilazni put se pruža četvrt milje do puta za kamp, koji se, opet, pruža oko tri četvrtine milje do produžetka asfaltnog puta sa dve trake, po imenu Kanzaški drum. Od Kanzaškog druma možete ići gde god želite, pod uslovom da je to Bridžton.

Video sam ono što je Bili posmatrao, i srce mi se sledilo.

“Ne prilazi bliže, šampione. Tu gde si dovoljno je blizu.”

Bili se ne usprotivi.

Jutro je bilo vedro i čisto poput zvona. Nebo, koje je imalo u vreme toplotnog talasa meku, zamagljenu boju, povratilo je duboko, sveže plavetnilo gotovo nalik na jesenje. Duvao je lagani povetarac i terao vesele suncokrete na priiaznom putu napred-nazad. Nedaleko od mesta gde je Bili stajao čula se neprekidna šištava buka, a tamo u travi bilo je nešto za šta biste u prvom trenutku pomislili da je izuvijano klupko zmija. Dvadeset stopa dalje, električni kablovi koji su vodili do naše kuće pali su neuredno umršeni i ležali u sprženoj travi. Lenjo su se uvijali i štrčali. Da trava i drveće nisu tako potpuno bili nakvašeni žestokom kišom, mogla je kuća da se zapali. Ovako, zapalio se samo taj deo koji su žice direktno dodirivale. “Tatice, dal’ bi to moglo nekog da ’lektrifikuje?”

“Da. Moglo bi.”

“Sta ćemo da radimo s tim?”

“Ništa. Čekaćemo električare.”

“Kad će oni doći?”

“Ne znam.” Petogodišnjaci imaju pitanja koliko Holmark karata. “Mislim da su jutros prilično zauzeti. Hoćeš da prošetamo do kraja prilaznog puta?”

On krenu ka meni, a onda stade, nervozno posmatrajući žice. Jedna od njih se pogrbi i lenjo preturi, kao da doziva.

“Tatice, može li ’lektricitet da prođe kroz zemlju?” Pošteno pitanje. “Da, ali ne brini. Elektricitet želi zemlju, ne tebe, Bili. Biće u redu ako se držiš dalje od žice.” “Želi zemlju”, promrmlja on, a onda dođe do mene. Hodali smo uz prilazni put držeći se za ruke.

Bilo je gore nego što sam zamišljao. Drveće je preko prilaznog puta palo na četiri razna mesta, jedno od njih malo, dva osrednja, i jedno matoro luče koje po sredini mora da je imalo pet stopa. Mahovina se na njemu skorila kao plesnivi korzet.

Grane su, neke poluogoljene od lišća, ležale svuda u izobilju poput slamki. Bili i ja odosmo do puta za kamp, bacajući manje grane u šumu na obe strane. To me podseti na jedan letnji dan od pre možda dvadeset pet godina; nisam mogao biti mnogo stariji nego Bili sada. Svi moji stričevi su bili tu, i proveli su dan u šumi sa sekirama, sekiricama i Darsijevim motkama, sekući grmlje. Kasnije popodne, svi su seli za sto za piknik sa nogarama, koji su imali moj otac i majka, i bio je to čudovišni obrok viršli, hamburgera i krompir salate. Ruben je skočio u jezero sa sve odećom, pa čak i sa brodaricama. Tih dana u ovim šumama još uvek je bilo jelena.

“Tatice, smem da odem do jezera?”

Umorio se od bacanja granja, a ono što treba uraditi sa malim dečakom kada se umori jeste pustiti ga da ode i radi nešto drugo. “Svakako.”

Dođosmo zajedno do kuće i onda Bili skrenu desno, obilazeći je i široko izbegavajući srušene žice. Ja odoh levo, u garažu, da izvučem svog Mek Kuloha. Kao što sam pretpostavio, već sam mogao da čujem neprijatnu pesmu motornih testera gore i dole duž jezera.

Napunih rezervoar, skinuh košulju i pođoh nazad uz prilazni put kad Stef izađe napolje. Ona pogleda nervozno srušeno drveće koje je ležalo preko prilaznog puta. “Koliko je gadno?”

“Mogu ga iseći. Koliko je gadno unutra?”

“Pa, počistila sam staklo, ali moraćeš da uradiš nešto sa tim drvetom, Dejvide. Ne možemo držati drvo u dnevnoj sobi.”

“Ne”, rekoh ja. “Mislim da ne možemo.”

Pogledali smo jedno drugo na jutarnjem suncu i zakikotali se. Spustio sam Mek Kuloha na betonsku zaravan i poljubio je, držeći je čvrsto za guzove.

“Nemoj”, promrmljala je. “Bili je...”

U tom trenutku on dođe izjurivši iza ugla kuće. “Tata! Tatice! Treba da vidiš...”

Stefi spazi ogoljene žice i vrisnu mu da se pazi. Bili, koji je od njih bio dosta daleko, stade na mestu i izbulji se u majku kao da je poludela.

“Dobro sam, mama”, reče on pažljivim tonom koji koristite da primirite vrlo stare i senilne. Hodao je prema nama, pokazujući koliko mu je dobro, a Stef poče da mi drhti u naručju.

“U redu je”, rekoh joj u uvo. “Zna sve o njima.”

“Da, ali ljudi ginu”, reče ona. “Stalno daju priloge na televiziji o golim žicama, a ljudi - Bili, hoću da smesta uđeš u kuću!”

“Ao, hajde, Mama! ’Oću da Tati pokažem sklonište za čamce!” Oči su mu bile gotovo iskolačene od uzbuđenja i razočarenja. Okusio je deo post-olujne apokalipse i želeo je s nekim da ga podeli.

“Smesta ulazi! Te žice su opasne i...”

“Tata kaže da žele zemlju a ne mene...”

“Bili, ne suprostavljaj mi se!”

“Sići ću i pogledati, šampione. Sidi i ti.” Osetio sam kako se Stef ukočila kraj mene. “Idi s druge strane, dete.” “Da! Važi!”

On jurnu kraj nas, niz kamene stepenice koje vode do zapadnog kraja kuće, dve po dve. Nestade uz lepršanje kraja košulje, ostavljajući za sobom jednu reč - “Au!” - kao da je spazio neko drugo parče uništenja.

“On zna za žice, Stefi.” Uhvatih je nežno za ramena. “Boji ih se. To je dobro. To ga čini bezbednim.”

Jedna suza spusti joj se niz lice. “Dejvide, bojim se.” “Ma hajde” Gotovo je.”

“Je li? Prošla zima... i poslednje proleće... u gradu su ga zvali cmo proleće... rekli su da u ovim krajevima nije bilo takvog od 1888...”

“Oni” su nesumnjivo bili gospođa Karmodi, koja drži bridžtonsku antikvarnicu, prodavnicu starudija po kojima Stef ponekad voli da kopa. Bili je voleo da ide s njom. U jednoj od senovitih, prašnjavih zadnjih soba, punjene sove sa očima sa zlatnim prstenovima širile su svoja krila zauvek dok su im noge beskonačno držale lakirana debla; trio punjenih rakuna stajao je oko “rečice” koju je predstavljalo dugo parče prašnjavog ogledala; i jedan vuk izjeden od moljaca, koji je penio piljevinom umesto balama oko njuške, kezio se jezivim večitim kezom. Gospođa Karmodi je tvrdila da je vuka ubio njen otac kada je ovaj došao da se napoji na Stivensovom potoku jednog septembarskog popodneva 1901.

Ekspedicije u Antikvarnicu gospođe Karmodi dobro su delovale na moju ženu i sina. Ona je volela karnevalsko staklo, a on smrt u ime prepariranja. Ali ja sam mislio da ta starica ispoljava prilično neprijatnu vlast nad Stefinim umom koji je, što se svega drugog tiče, bio praktičan i tvrdoglav. Našla je Stefinu ranjivu tačku, mentalnu Ahilovu petu. A nije samo Stef u gradu bila fascinirana gotskim iskazima i narodnim lekovima gospođe Karmodi (koji su uvek bili prepisivani u ime Boga).

Voda iz panja vam skida masnice ukoliko vam je muž od onih koji postanu malo previše slobodni sa pesnicama posle tri pića. Mogli ste da odredite kakva se zima sprema brojeći prstenove na gusenicama u junu ili mereći debljinu avgustovskog saća. A sad, neka nas dobri Bog zaštiti i sačuva, CRNO PROLEĆE 1888, (sami dodajte svoje uskličnike, koliko god mislite da zaslužuje). I ja sam čuo tu priču. Jedna je od onih koje ovde vole da prepričavaju. Ako je proleće dovoljno hladno, led na jezerima će na kraju pocrneti kao istruleli zub. Vole to da prepričavaju unaokolo, ali sumnjam da mnogo njih može to da prepriča sa toliko ubeđenja kao gospođa Karmodi.

“Imali smo jaku zimu i kasno proleće”, rekoh. “Sada imamo vrelo leto. I imali smo oluju, ali ona je gotova. Ne ličiš na sebe, Stefani.”

“To nije bila obična oluja”, reče ona istim hrapavim glasom.

“Ne”, rekoh. “U tome ću se složiti s tobom.”

Čuo sam priču o Crnom proleću od Bila Đostija, koji je posedovao i vodio - na neki način - Đostijev Mobil u Kasko Vilidžu. Bil je to vodio sa svoja tri sina ispičuture (uz povremenu pomoć svoja četiri unuka ispičuture... kada su mogli da odvoje vreme od popravljanja svojih motornih saonica i terenskih motocikala). Bilu je bilo sedamdeset, izgledao je kao da mu je osamdeset, a mogao je i dalje da pije kao da mu je dvadeset i tri, kada je bio raspoložen. Bili i ja smo odvezli Skauta na punjenje sutradan pošto je iznenadna oluja sredinom maja spustila skoro stopu mokrog, teškog snega na region, prekrivši nam travu i cveće. Đosti je prilično bio zaronio u čašicu, i bio je srećan da može da ispriča priču o Crnom proleću, zajedno sa svojim originalnim raspletom. Ali, imamo ponekad sneg u maju; dode i nestane posle dva dana. Nije to ništa naročito.

Stef ponovo sumnjičavo baci pogled na srušene žice. “Kad će doći iz elektrodistribucije?”

“Čim budu mogli. Neće dugo. Samo neću da brineš za Bilija. Glava mu stoji prilično pravo. Zaboravlja da pospremi odeću, ali neće ti taj otići i stati na gomilu golih žica. On ima dobru, zdravu dozu samointeresovanja.” Dotaknuh joj kut usana i on poslušno stade da se pretvara u začetak osmeha. “Bolje?”

“Uvek učiniš da izgledabolje”, reče ona, i to me natera da se osećam dobro.

Bili nas je dozivao sa jezerske strane kuće da dođemo i vidimo.

“Hajde”, rekoh. “Pogledajmo štetu.”

Ona frknu ojađeno. “Ako želim da gledam štetu, mogu da odem i sednem u dnevnu sobu.”

“Onda usreći malo dete.”

Siđosmo niz kamene stepenice sa rukom u ruci. Tek što smo stigli do njihovog prvog škretanja, Bili naiđe punom brzinom iz suprotnog pravca i umalo nas ne obori.

“Polako”, reče Stef, mršteći se malo. Možda ga je u mislima videla kako se zaustavlja u smrtonosnom gnezdu golih žica umesto kod nas dvoje.

“Morate dođete vidite!” dahtao je Bili. “Sklonište za čamce je skroz izlupano. Dok je na kamenju... i drveće u zalivu za čamce... Isuse Hriste!”

“Bili Drejtone!” zagrme Stef.

“Izvini, Mama - ali morate - au!” On opet nestade.

“Pošto je rekao svoje, vesnik propasti odlazi”, rekoh ja, i to ponovo natera Stef na kikot. “Čuj, pošto presečem to drveće na prilaznom putu, otići ću do Centralne kancelarije Mejna za struju na Portlendski drum. Reći im šta imamo. Važi?”

“Važi”, reče ona zahvalno. “Kada misliš da možeš da odeš?”

Da nije bilo velikog drveta - onog sa plesnivim korzetom mahovine - bio bi to posao za jedan sat. Kada se doda i veliko, mislim da posao ne bi bio gotov do jedanaest ili tako nešto.

“Daću ti onda ručak ovde. Ali moraćeš da mi doneseš neke stvari iz tržnice... skoro nam je nestalo mleka i butera. Takođe... pa, moraću da ti napravim spisak.” Dajte ženi neku nesreću i pretvoriće se u vevericu. Zagrlih je i klimnuh,glavom. Obidosmo oko kuće. Bio mi je potreban samo jedan pogled da shvatim zašto je Bili bio pomalo preneražen.

“Zaboga”, reče Stef prigušenim glasom.

Mesto na kom smo stajali bilo je dovoljno visoko da vidimo gotovo četvrt milje linije obale - Biberovo imanje s naše leve strane, naše sopstveno, i imanje Brenta Nortona s desne.

Ogroman stari bor koji je čuvao naš zaliv za čamce bio je ošišan od polovine na gore. Ono što je ostalo izgledalo je kao surovo zašiljena olovka, a unutrašnjost drveta delovala je svetlucavo i bespomoćno belo naspram spoljne kore zatamljene starošću i vremenom. Stotinu stopa od drveta, gornja polovina starog bora ležala je delimično uronjena u naš plitki zaliv. Pade mi na pamet da imamo sreću što nam nije potopio na| mali Star Kruzer. Nedelju dana ranije nastao je neki problem s njegovim motorom pa je još bio u neplskoj marini, čekajući strpljivo na red.

S druge strane našeg malog dela obale, sklonište za čamce koje je sagradio moj otac - sklonište u kojoj se nekad nalazile Kris Kraft dug šezdeset stopa kada je bogatstvo porodice Drajton bilo veće nego danas - ležalo je pod drugim velikim drvetom. Videh da je to ono koje je stajalo na Nortonovoj strani međe. To izazva prvu poplavu besa. Drvo je pet godina bilo mrtvo i odavno je trebalo da ga sruši. Sada je bilo srušeno tri četvrtine; naše sklonište za čamce ga je podupiralo. Krov je poprimio pijani, zaneseni izgled. Vetar je razbacao parčiće iz rupe koju je drvo napravilo po čitavom placu na kome se nalazilo sklonište. Bilijev opis “izlupano” bio je dobar koliko i svaki drugi.

“To je Nortonovo drvo!” reče Stef. I to je rekla sa takvom ozlojeđenošću da sam morao da se nasmešim uprkos bolu koji sam osećao. Jarbol je ležao u vodi, a Stara Slava je gnjecavo plutala kraj njega, upletena u konopac. A mogao sam da zamislim Nortonov odgovor: Tuži me.

Bili je bio na kamenom molu i ispitivao dok izbačen na stenje. Bio je ofarban u veselo plavo sa žutim prugama. On pogleda preko ramena prema nama i povika radosno: “To je od Martinsovih, zar ne?”

“Da, jeste”, rekoh ja. “Zagazi i upecaj zastavu, Veliki Bile, hoćeš?”

“Naravno!”

Desno od mola bila je mala peskovita plaža. Godine 1941, pre nego što je Perl Harbur otplatio čitavu Veliku Krizu u krvi, moj tata je unajmio čoveka da kamionom doveze taj fini pesak za plažu - šest punih kamiona za istovar - i da ga naspe negde do dubine meni do bradavice, recimo pet stopa. Radnik je naplatio osamdeset dolara za posao, i pesak se nikad nije ni pomerio. A isto tako, znate, na svoje zemljište sada ne smete da naspete pesak za plažu. Sad kad su otpadne vode od industrije izgradnje kućica koja je u procvatu pobile vežinu riba a ostatak učinile nesigurnim za jelo, agencija za zaštitu životne sredine je zabranila postavljanje peskovitih plaža. Vidite, one bi mogle da poremete ekologiju jezera, i trenutno je to protivzakonito za sve osim zatvelike zemljoposednike.

Bili je pošao po zastavu - a onda stao. Istog trenutka osetih kako se Stef kraj mene ukočila, pa spazih to i sam. Harisonska strana jezera je nestala. Bila je pokopana pod linijom.svetlobele izmaglice, kao da se oblak za lepog vremena spustio na zemlju.

Moj san od protekle noći se povrati, i kada me Stef upita šta je to, reč koja mi je prva gotovo iskočila iz usta bila je Bog.

“Dejvide?”

Tamo preko se nije mogao videti čak ni nagoveštaj obalske linije, ali godine posmatranja Dugog jezera učinile su da poverujem da obalska linija nije mnogo skrivena; možda samo nekoliko jardi. Ivica izmaglice bila je prava gotovo kao lenjir.

“Šta je to, Tata?” povika Bili. Bio je u vodi do kolena i hvatao natopljenu zastavu.

“Pojas izmaglice”, rekoh ja.

“Na jezeru?” upita Stef sumnjičavo, i u njenim očima mogao sam da primetim uticaj gospođe Karmodi. Prokleta žena. Moj sopstveni trenutak nelagodnosti je prolazio.

Najzad, snovi su nematerijalne stvari, kao što je i sama izmaglica.

“Svakako. Već si ranije viđala izmaglicu na jezeru.” “Nikada takvu. Ono više liči na oblak.”

“To je zbog sunčevog sjaja”, rekoh ja. “Isto tako izgledaju oblaci iz aviona kada letiš iznad njih.”

“Sta je moglo to da napravi? Izmaglicu imamo samo kada je vreme vlažno.”

“Ne, imamo je baš sad”, rekoh ja. “Bar je ima Harison. Mali ostatak oluje, to je sve. Susret dva fronta. Nešto duž te linije.”

“Dejvide, jesi li siguran?”

Nasmejah se i prebacih ruku oko njenog vrata. “Nisam, u stvari, kenjam k’o foka. Da sam siguran radio bih prognozu na ves’tima u šest sati. Idi i napravi svoj spisak za kupovinu.

Ona mi uputi još jedan sumnjičav pogled, osmotri pojas izmaglice trenutak ili dva zaklonivši oči podignutom ispruženom šakom, a onda zatrese glavom. “Uvrnuto”, reče ona, i ode.

Za Bilija izmaglica je izgubila svojstvo novosti. Upecao je zastavu i zamršeni konopac iz vode. Raširismo ga po travnjaku da se suši.

“Tata, čuo sam da nije dobro dozvoliti da zastava bilo kad dodirne zemlju”, reče on poslovnim, hajde-da-ovo-skinemo-s-vrata tonom.

“Da?”

“Da. Viktor Mek Alister kaže da zbog toga ubijaju ljude ’lektricitetom.”

“Pa, recf ti Viku da je pun onoga od čega trava raste zelena.”

“Balege, zar ne?” Bili je bistar dečko, ali začuđujuće neduhovit. Za šampiona sve je ozbiljan posao. Nadam se da će poživeti dovoljno dugo da shvati da je u ovom sve^tu to vrlo opasno gledište.

“Da, tako je, ali nemoj majci da kažeš da sam to ja rekao. Kad se zastava osuši, sklonićemo je. Čak ćemo je složiti u trougao pa ćemo i tu biti na sigurnom terenu.” “Tatice, hoćemo li popraviti krov skloništa za čamce i nabaviti novi jarbol?” Prvi put je delovao nespokojno. Možda mu je za izvesno vreme bilo dosta uništenja.

Potapšah ga po ramenu. “Samo trubiš.”

“Mogu da odem do Biberovih i vidim šta se tamo desilo?”

“Samo na par minuta. I oni će čistiti, a to ponekad ljude čini gadnim.” Na način na koji sam se ja upravo osećao u vezi Nortona.

“Važi. Zdravo!” On krenu.

“Ne smetaj im, šampione. I Bili?”

Osvrnuo se.

“Seti se ogolelih žica. Ako ih još vidiš, zaobiđi ih.”

“Naravno, Tata.”

Stajao sam tamo za trenutak, najpre razgledajući štetu, a zatim ponovo pogledavajući prema izmaglici. Delovala je bliže, ali bilo je veoma teško tvrditi sa sigurnošću. Ako je bila bliže, suprotstavljala se svim zakonima prirode, jer je vetar - veoma blagi lahor - duvao prema njoj. To je, naravno, bilo očigledno nemoguće. Bila je veoma, veoma bela. Jedino sa čime sam mogao da je uporedim bio je sveže napadali sneg koji leži u zaslepljujućem kontrastu sa duboko plavom blistavošću zimskog neba. Ali sneg reflektuje stotine i stotine dijamantnih tačkica na suncu, a ovaj čudni pojas izmaglice, iako svetao i čistog izgleda, nije svetlucao. Uprkos onome što je Stef rekla, izmaglica nije neuobičajena u vedrim danima, ali kad je ima mnogo, vlaga koju sadrži gotovo uvek izaziva dugu. Ali ovde duge nije bilo.

Nelagodnost se vrati i povuče me za rukav, ali pre no što je stigla da se produbi, začuh tih, mehanički zvuk -vut-vut-vut! - praćen jedva čujnim “Sranje!” Mehanički zvuk se ponovi, ali ovaj put bez psovke. Treći put grubi zvuk bi propraćen sa “Mater ti jebem!” u istom ja-sam-sasvim-sam-ali-dečko-ne-da-sam-besan tonu.

Vut-vut-vut-vut...

...Tišina...

...onda: “Pizdo jedna.”

Počeh da se cerim. Ovde se zvuk dobro prenosi, i sve zujeće motorne testere bile su dosta daleko. Dovoljno daleko da prepoznam ne-tako-milozvučne zvuke mog prvog suseda, slavnog advokata i vlasnika-imanja-na-jezeru, Brentona Nortona.

Spustih se malo bliže vodi, praveći se da šetkam prema doku nasukanom na naš mol. Sad sam mogao da vidim Nortona. Bio je na čistini pored svog prekrivenog trema, i stajao na tepihu starih borovih iglica odeven u bojom umrljane farmerke i belu utegnutu majicu. Njegova frizura od četrdeset dolara bila je u neredu i znoj mu je lio niz lice. Klečao je na jednom kolenu i patio se sa svojom motornom testerom. Bila je mnogo veća i lepša od moje male kućne od 79,95 $. Izgleda da je, u stvari, imala sve osim startera. Cimao je uže, proizvodeći mlitave vut-vut-vut zvuke i ništa više. U srcu se obradovah što vidim kako mu je jedna žuta breza pala preko stola za piknik i slomila ga na dva dela.

Norton strahovito cimnu uže za paljenje.

Vut-vut-vutvutvut-VAV. VAT! VATL. VATL. Vut.

Zamalo si ga imao na trenutak, drugar.

Još jedno herkulovsko povlačenje.

Vut-vut-vut.

“Sranje”, prošaputa Norton besno, i iskezi zube na svoju lepu motornu testeru.

Vratih se oko kuće, prvi put zaista dobro raspoložen otkad sam ustao. Moja testera je proradila posle prvog povlačenja, i ja krenuh na posao.

Oko deset sati neko me kucnu po ramenu. Bio je to Bili sa konzervom piva u jednoj ruci i Stefinim spiskom u drugoj. Nabih spisak u zadnji džep farmerki i uzeh pivo, koje nije bilo baš ledeno hladno, ali bar sveže. Iskapio sam gotovo pola odjednom - retko kad pivo ima tako dobar ukus - i podigao konzervu prema Biliju, u pozdravu: “Hvala, šampione.”

“Mogu li ja malo?”

Dadoh mu jedan gutljaj. On napravi grimasu i vrati mi konzervu. Dovrših ostatak i zaustavih se baš kad sam počeo da je gužvam u sredini. Zakon o depozitu boca i konzervi bio je na snazi preko tri godine, ali stare navike teško odumiru.

“Napisala je nešto u dnu spiska, ali ja ne mogu da joj pročitam rukopis”, reče Bili.

Ponovo izvadih spisak. “Ne mogu da uhvatim WOXO na radiju”, pisalo je u njenoj belešci. “Misliš da ih je oluja izbacila iz etra?”

WOXO je lokalna automatizovana FM radio stanica. Emituje se iz Norveja, oko dvadeset milja severno, i to je sve što je naše staro i slabo FM radio pojačalo moglo da uhvati.

“Reci joj verovatno”, rekoh ja, pošto sam i njemu pročitao pitanje. “Pitaj je može li da dobije Portlend na AM kanalu.”

“Važi, Tatice, mogu da pođem i ja kad kreneš u grad?”

“Svakako. I ti i Mamica, ako želite.”

“Važi.” On otrča nazad do kuće sa praznom konzervom.

Probio sam se do velikog drveta. Napravio sam prvi zasek, prosekao, a onda isključio testeru na nekoliko trenutaka da se ohladi - drvo je stvarno bilo preveliko za nju, ali mislio sam da će biti u redu ako ne žurim. Pitao sam se da li je zemljani put koji vodi do Kanzaškog druma čist od napadalog drveća, i baš dok sam se to pitao, protutnja narandžasti kamion elektrodistribucije, verovatno prema suprotnom kraju našeg malog puta. Znači, bilo je u redu. Put je bio čist i električari će ovamo stići do podne, da se pobrinu za ogolele žice.

Odsekao sam veliki trupac sa drveta, odvukao ga na stranu prilaznog puta, i preturio ga preko ivice. Otkotrljao se niz padinu u grmlje u podnožju koje je od onog davno prošlog dana kad su ga moj tata i njegova braća - svi oni umetnici, mi smo uvek bili umetnička porodica, Drajtoni - raskrčili, dopuzalo nazad. Obrisao sam znoj sa lica rukom i poželeo još jedno pivo; jedno vam u stvari samo pripremi usta. Podigao sam motornu testeru i pomislio na to da WOXO nije u etru. To je bio smer iz koga je došao taj čudni pojas magle. A to je bio smer u kome se nalazio Sejmor (lokalci su to izgovarali Samor). U Sejmoru je bio Projekt Strela.

Bila je to teorija Bila Đostija o takozvanom crnom proleću: Projekt Strela. U zapadnom delu Sejmora, nedaleko od gradskih granica na Stounhemu, bio je mali državni rezervat okružen žicom. Bilo je tu stražara i kamera televizije zatvorenog tipa i Bog zna šta još. Ili sam tako čuo; nikada to, u stvari, nisam video, iako stari Sejmorski drum prolazi duž istočne strane državnog zemljišta jednu milju ili tako nešto.

Niko sa sigurnošću nije znao odakle je došlo ime Projekt Strela, i niko sa sto procenata sigurnosti nije mogao da vam tvrdi da je to zaista bilo ime projekta - ako je projekt uopšte postojao. Bil Đosti je tvrdio da postoji, ali kada bi ga upitali kako je i gde došao do te informacije, postao bi neodređen. Njegova nećaka, rekao je, radi za Kontinentalnu telefonsku kompaniju, i ona je čula stvari. Tako je to išlo.

“Atomske stvari”, rekao je Bil tog dana, dok se naginjao kroz prozor u Skauta i duvao mi zdravu promaju pabsta u lice. “Sa time se tamo gore glupiraju. Ispaljuju atome u vazduh i sve to.”

“Gospodine Đosti, vazduh je pun atoma”, rekao je Bili. “To kaže gospođa Niri. Gospođa Niri kaže da je sve puno atoma.”

Bil Đosti je mom sinu Bilu uputio dugi, zakrvavljeni pogled od koga je konačno splasnuo. “To su drugačiji atomi, sinko.”

“O, da”, progunđa Bili, popuštajući.

Dik Miler, naš agent osiguranja, rekao je da je Projekt Strela poljoprivredna stanica koju vodi vlada, ni manje ni više. “Veći paradajzi sa dužom sezonom gajenja”, rekao je Dik mudro, a onda nastavio da mi pokazuje kako ću najjeftinije pomoći svojoj porodici ako umrem mlad. Žanina Loles, naša poštarka, rekla je da je to geološko istra-živanje koje ima nekakve veze sa naftom od ljuštura. Znala je to zasigurno, jer je njen dever radio sa čovekom koji je...

A gospođa Karmodi... ona se verovatno više slagala sa Bil Đostijevim pogledom na stvar. Ne samo atomi, već drugačiji atomi.

Odsekao sam još dva trupca sa velikog drveta i spustio ih preko pre nego što se Bili vratio s novim pivom u jednoj ruci, i ceduljom od Stef u drugoj. Ako postoji nešto što Veliki Bil voli više od prenošenja poruka, ne znam šta to može da bude.

“Hvala”, rekoh, uzimajući oba.

“Mogu da dobijem gutljaj?”

“Samo jedan. Prošli put si uzeo dva. Ne mogu da te pustim da jurcaš okolo pijan u deset ujutro.”

“I frtalj”, reče on i stidljivo se nasmeši iznad vrha konzerve. Uzvratih osmehom - to nije bio tako veliki štos, znate, ali Bili ih tako retko pravi - a onda pročitah cedulju.

“Dobila sam JBQ na radiju”, napisala je Stef. “Nemoj da se napiješ pre nego što odeš u grad. Možeš da popiješ još jedno, ali to je sve do ručka. Misliš da možeš da se uspneš uz naš put bez problema?”

Vratih mu cedulju i uzeh pivo. “Reci joj da je put u redu jer je upravo prošao električarski kamion. Radiće usput do ovde.”

“Važi.”

“Šampione?”

“Šta, Tata?”

“Kaži joj da je sve u redu.”

Ponovo se nasmeši, govoreći to možda najpre sebi. “Važi.”

On otrča nazad i ja sam ga gledao kako ide, pumpa nogama i pokazujue đonove svojih japanki. Volim ga. Njegovo lice i ponekad način na koji njegove oči gledaju u moje, ono su što čini da pomislim da su stvari zaista u redu. To je, naravno, laž - stvari nisu u redu i nikad nisu ni bile - ali zbog sopstvenog deteta poverujem u tu laž.

Popih nešto piva, pažljivo položih konzervu na kamen i ponovo uključih testeru. Oko dvadeset minuta kasnije opet osetih lagano kuckanje po ramenu i okrenuh se, očekujući da ponovo vidim Bilija. Umesto njega, bio je to Brent Norton. Isključih testeru.

Nije izgledao onako kako Norton obično izgleda. Izgledao je vruće, umorno, nesrećno i pomalo zbunjeno.

“Ćao, Brent”, rekoh ja. Naše poslednje reči bile su teške, i pomalo nisam bio siguran kako da nastavim. Imao sam čudan osećaj da je poslednjih pet minuta ili tako nešto stajao iza mene, pristojno se nakašljavajući pod agresivnom rikom testere. Nisam ga stvarno dobro pogledao ovog leta. Izgubio je u težini, ali to nije izgledalo dobro. Trebalo bi, pošto je nosio suvišnih dvadeset funti, ali nije. Zena mu je umrla prethodnog novembra. Rak. Egi Biber je rekla to Stefi. Egi je bila naš domaći nekrolog. Svaki kraj ima po jednog. Po nehajnom načinu na koji je Norton mučio i ponižavao svoju ženu (čineći to s oholom lakoćom starog matadora koji zabija banderilje u zahuktalo telo matorog bika), rekao bih da bi mu bilo drago da je se otarasi. Da me je neko pitao, čak bih i mudrovao da će se ovog leta pojaviti ruku pod ruku sa devojkom dvadeset godina mlađom od sebe i glupavim moj-kurac-je-umro-i-otišao-u-raj kezom na licu. Ali umesto glupavog keza, bio je tu samo novi niz bora, a težina mu se smanjila na svim pogrešnim mestima, ostavljajući ulegnuća, prevoje i podvaljke koji su pričali sopstvenu priču. U jednom prolaznom trenutku poželeh samo da povedem Nortona ilo mrlje sunca, posednem ga kraj jednog od palih stabala sa mojom konzervom piva u ruci, i skiciram ga ugljenom.

“Ćao, Dejv”, reče on posle dugog trenutka nezgrapne lišine - tišine koju je još glasnijom činio nedostatak galama i rike testere. On zastade, a onda prasnu: “To drvo. To prokleto drvo. Zao mi je. Bio si u pravu.”

Slegnuh ramenima.

Rekao je, “Drugo mi je palo na kola.”

“Žao mi je da to č...” počeh, a onda mi osvanu strašna sumnja. “Nije valjda Ti-Berd, zar ne?”

“Da. Jeste.”

Norton je imao Tanderberd iz 1960. u sjajnom stanju, samo trideset hiljada milja. Bio je tamno, ponoćno plav i spolja i iznutra. Vozio ga je samo leti, a i tada samo retko. Voleo je taj Berd na način na koji neki Ijudi vole električne vozove, modele brodova ili pištolje za gađanje u metu. “Koje sranje”, rekoh, i zaista sam tako i mislio.

On lagano odmahnu glavom. “Umalo da ga nisam dovezao. Umalo da sam dovezao karavan, znaš. Onda rekoh, kakve veze ima, dovezoh ga i veliki truli bor pade na njega. Krov je skroz ulubljen. I mislio sam da ga isečem... mislim, drvo... ali ne mogu da nateram testeru da proradi... platio sam dvesta dolara za to sranje... i... i...” Njegovo grlo poče da ispušta male škljocave zvuke. 1 Isne su mu se kretale kao da je bez zuba i da žvaće urme. I) jednoj bespomoćnoj sekundi mislio sam da će stajati tu i kukati kao dete u pesku. Onda se stavio pod neku polukontrolu, slegnuo ramenima, i okrenuo se kao da će da pogleda trupce drveta koje sam sasekao.

“Pa, možemo da pogledamo tvoju testeru”, rekoh ja. “Je li tvoj Ti-Berd osiguran?”

“Jeste”, reče on, “kao i tvoje sklonište za čamce.” Shvatih na šta misli, i ponovo se setio onog što je Stef rekla o osiguranju.

“Slušaj, Dejv, pitao sam se da li bi mi dao na poslugu tvoj Saab da trknem do grada. Mislio sam da uzmem malo hleba, hladnih narezaka i piva. Mnogo piva.”

“Bili i ja idemo tamo Skautom”, rekoh ja. “Pođi s nama ako hočeš. Tojest, ako mi pomogneš da odvučem ostatak ovog drveta u stranu.”

“Rado.”

Zgrabio je jedan kraj, ali nije mogao baš da ga podigne. Ja sam morao da obavim veći deo posla. Zajedno smo mogli da ga otkotrljamo u grmlje u podnožju. Norton je duvao i dahtao, a obrazi su mu bili gotovo ljubičasti. Posle svog tog cimanja užeta za paljenje na onoj testeri, malo sam se zabrinuo za njegovu čuku.

“U redu?” upitah ja, i on klimnu glavom, i dalje zadihan. “Vrati se onda do kuće, rfiogu da te povratim pivom.” “Hvala”, reče on. “Kako je Stefani?” Ponovo je dobio nešto stare glatke naduvenosti koju nisam voleo.

“Vrlo dobro, hvala.”

“A tvoj sin?”

“I on je dobro.”

“Drago mi je da to čujem.”

Stef izađe napolje i trenutno iznenađenje joj prođe licem kad je videla ko je sa mnom. Norton se nasmeši i oči mu zapuzaše preko njene uske majice. Na kraju krajeva, i nije se toliko promenio.

“Zdravo, Brente”, reče ona oprezno. Bili joj proturi glavu ispod ruke.

“Zdravo, Stefnni. Ćao, Bili.”

“Brentov Ti-Berd je u oluji dobio prilično dobar udarac”, kazah joj. “Kaže, krov mu je probijen.”

“O, ne!”

Norton je to ponovo ispričao dok je pio jedno od naših piva. Ja sam pijuckao treće, ali nije počelo da mi zuji, očigledno sam iznojio pivo isto tako brzo kao što sam ga pio. “Poći će u grad sa Bilijem i sa mnom.”

“Pa, ja te neko vreme neću očekivati. Možda ćeš morati da odeš u diskont u Norveju.”

“O? Zašto?”

“Pa, ako nema struje u Bridžtonu...”

“Mama kaže da sve kase i stvari rade na elektricitet”, dopuni Bili.

Imalo je smisla.

“Još imaš spisak?”

Potapšah se po zadnjem džepu.

Oči joj pređoše na Nortona. “Jako mi je žao zbog Karle, Brente. Svima nama.”

“Hvala ti”, reče on. “Mnogo ti hvala.”

Nastade još jedan trenutak nezgrapne tišine koju razbi Bili. “Možemo sad da pođemo, Tatice?” Presvukao se u farmerke i patike.

“Da, valjda možemo. Jesi li spreman, Brente?”

“Daj mi jedno pivo za put, i biću.”

Stefi nabra veđe. Nikad nije odobravala filozofiju jedne za put, ili ljude koji voze dok im se konzerva bada oslanja o prepone. Klimnuh joj jedva primetno glavom i ona slegnu ramenima. Nisam hteo sada da ponovo otvaram stvari sa Nortonom. Ona mu dade pivo.

“Hvala”, reče on Stefi stvarno joj ne zahvaljujući, već samo izgovarajući tu reč. Bio je to način na koji zahvaljujete kelnerici u restoranu. Okrenuo se prema meni. “Vodi, Mek Dafe.”

“Odmah se vraćam”, rekoh ja i odoh u dnevnu sobu. Norton krenu za mnom i uzviknu kad ugleda brezu, ali baš tada nije me zanimalo ni to, niti trošak za zamenu prozora. Posmatrao sam jezero kroz klizni stakleni panel koji je vodio na naš krov. Vetrić je bio malo svežiji, a dok sam sekao drva dan se zagrejao za nekih pet stepeni. Mislio sam da će se čudna izmaglica koju smo ranije zapazili svakako razići, ali nije. Osim toga, bila je bliže. Sada je bila na polovini jezera.

“Zapazio sam to ranije”, reče Norton ozbiljno. “Neka vrsta temperaturne inverzije, to je moje nagađanje.”

Nije mi se dopadalo. Veoma snažno sam osećao da nisam nikad video izmaglicu sasvim istu kao što je ova.

Deo toga bila je uznemirujuće prava linija njenog vodećeg fronta. Ništa u prirodi nije tako ravno; čovek je izumitelj pravih ivica. Deo toga bila je čista, zaslepljujuća belina, bez ikakve varijacije ali takođe i bez iskričenja vlage. Sada je bila udaljena samo oko pola milje, a kontrast između nje i plavetnila jezera i neba sada je bio upadljiviji nego ikad.

“Hajde, Tata!” Bili me je vukao za pantalone.

Svi odosmo do kuhinje. Brent Norton sačuva jedan konačni pogled na drvo koje nam se srušilo u dnevnu sobu.

“Baš šteta što to nije bila jabuka, a?” primeti Bili pametno. “To moja mama kaže. Baš smešno, šta mislite?”

“Tvoju majku boli glava, Bili”, reče Norton. Prošao je Biliju prstima kroz kosu nekako traljavo i oči mu se vratiše prednjoj strani Stefine majice. Ne, nije to bio čovek koji će ikad moći stvarno da mi se svidi.

“Slušaj, Stef, zašto ne pođeš s nama?” upitah ja. Bez ikakvog konkretnog razloga odjednom sam želeo da i ona pođe s nama.

“Ne, misiim da ću da ostanem ovde i počupam korov iz bašte”, reče ona. Oči joj pređoše na Nortona, pa onda ponovo na mene. “Izgleda da sam ovog jutra ja jedina stvar ovde koja ne radi na elektricitet.”

Norton se nasmeja previše srdačno.

Shvatao sam njenu poruku, ali pokušao sam još jednom. “Sigurna si?”

“Siguma”, reče ona odlučno. “Staro dobro saginjanje i istezanje dobro će mi doći.”

“Pa, ne ostaj dugo na suncu.”

“Staviću slamnati šešir. Ješćemo sendviče kad se vratite.”

“Dobro.”

Ona okrenu lice naviše da ga poljubim. “Budi oprezan, možda i na Kanzaškom drumu ima srušenih stabala znaš.”

“Biću oprezan.”

“I ti budi oprezan”, reče ona Biliju, i poljubi ga u obraz.

“Dobro, Mama.” Izleteo je kroz vrata i zastor se zalupi za njim.

Norton i ja izađosmo za njim. “Da odemo kod tebe i sasečemo ti drvo sa Berda?” upitah ga. Odjednom sam mogao da smislim puno razloga da odložim odlazak u grad.

“Ne želim ni da ga pogledam do posle ručka i još nekoliko ovih”, reče Norton podižući svoju konzervu piva. “Šteta je nanesena, Dejv, druže stari.”

Nisam voleo da me zove drugom.

Svi uđosmo na prednje sedište Skauta (u suprotnom uglu garaže izbrazdana oštrica mog Fišer pluga ležala je svetlucavo žuta, kao duh Božića koji treba tek da dođe) i ja izvezoh unazad krckajući po razbacanim, olujom oduvanim grančicama. Stef je stajala na cementnoj stazi koja vodi do povrtnjaka na krajnje zapadnom delu našeg imanja. lmala je makaze u jednoj ruci, sa rukavicom, a motiku za plevljenje u drugoj. Stavila je svoj stari nezgrapni šešir za sunce, i on joj je bacao traku senke preko lica. Lupnuh dvaput po sireni, lako, i ona podiže ruku držeći makaze u pozdravu. Odvezosmo se. Od tada više nisam video svoju ženu.

Morali smo jednom da stanemo na našem putu do Kanzaškog druma. Posle prolaska električarskog kamiona, preko puta se srušio prilično pozamašni bor. Norton i ja smo izašli i pomerili ga dovoljno da provučem Skauta kraj njega, i ruke su nam se umazale smolom. Bili je hteo da pomogne ali ja mu mahnuh da ostane. Bojao sam se da se ne ubode u oko. Staro drveće me je uvek podsećalo na Ente iz Tolkinove divne sage o Prstenovima, samo na Ente koji su se prozlili. Staro drveće želi da vas povredi. Nije važno da li hodate po snegu, skijate kros kontri, ili tek šetate po šumi. Staro drveće želi da vas povredi, i ubilo bi vas da može.

Sam Kanzaški drum bio je čist, ali na nekoliko mesta videli smo još oborenih žica. Oko četvrt milje iza terena za kampovanje Viki-Lin, u jarku je punom dužinom ležala bandera, teških žica upletenih oko vrha poput divlje kose.

“To je stvamo bila oluja”, reče Norton svojim medenim, u sudnici istreniranim glasom; ali sada to nije delovalo svečano, već samo ozbiljno.

“Jeste, bila je.”

“Gledaj, Tata!”

Pokazivao je na ostatke Eličeve štale. Dvanaest godina umorno se ulegala na zadnjoj njivi Tomija Eliča, do bokova u suncokretima, ivanskom cveću i minđušicama. Svake jeseni mislio sam da neće izdržati novu zimu. I svakog proleća opet bi bila tamo. Ali, više nije. Sve što je ostalo bila je rascepkana ruševina i krov sa koga je šindra bila skoro sasvim strugnuta. Izvučen je i njen broj. I to iz nekog razloga koji je u meni odjekivao svečano, čak i zlokobno. Oluja je došla i sravnila je sa zemljom.

Norton iskapi pivo, zgnječi konzervu jednom rukom i indiferentno je ispusti na pod. Bili otvori usta da kaže nešto, a onda ih ponovo zatvori - dobar dečko. Norton je došao iz Nju Džersija, gde nije postojao zakon o bocama i konzervama; verujem da mu se moglo oprostiti što je zgnječio moju kintu kad sam se jedva setio da sam to ne uradim.

Bili stade da petnja oko radija, i ja ga zamolih da vidi da li se WOXO vratio u etar. Doterao je do FM 92 i dobio šamo prazan šum. Pogledao me je i slegnuo ramenima. Razmišljao sam jedan trčhutak. Koje su se druge stanice naiazile na suprotnoj strani tog čudnog fronta magle?

“Probaj WBLM”, rekoh ja.

Doterao je do drugog kraja prelazeći WJBQ-FM i WI-GY-FM usput. Bile su tu i radile kao i obično... ali WBLM, prva progresivna rok stanica u Mejnu, nije bila u etru.

“Čudno”, rekoh ja.

“Šta to?” upita Norton.

“Ništa. Samo naglas razmišljam.”

Bili je ponovo našao muzičke pahuljice na WJBQ. Vrlo brzo stigli smo u grad.

Perionica Nordž u tržnom centru bila je zatvorena, pošto perionica na sitninu ne može da radi bez elektriciteta, ali i Bridžtonska apoteka i Savezni supermarket ishrane bili su otvoreni. Parking je bio prilično pun, i kao i uvek sredinom leta, dosta kola imalo je tablice drugih država. Mala klupka ljudi stajala su tii i tamo na suncu, razglabajući o oluji, žene sa ženama, muškarci sa muškarcima.

Ugledah gospođu Karmodi, onu sa punjenim životinjama i poukama o vodici iz panja. Uplovila je u supermarket uparađena u neverovatan kanarinac-žuti komplet s pantalonama. Tašna koja je ličila na mali Samsonajt kofer bila joj je obešena o podlakticu. Onda neki idiot na Jamahi zaurla kraj mene i promaši mi prednji branik za par oskudnih inča. Nosio je teksas jaknu, naočare za unce nalik na ogledala, i nije imao kacigu.

“Vidi to glupo govno”, progunđa Norton.

Obiđoh jednom oko parkinga, tražeći dobro mesto. Nije ga bilo. Upravo sam se pomirio sa dugim hodanjem sa suprotnog kraja parkinga, kad mi se nasmeši sreća. Limun-zeleni Kadilak veličine omanje jahte izlazio je iz proreza u redu najbližem vratima tržnice. Čim je otišao, skliznuh na njegovo mesto.

Dadoh Biliju Stefin spisak za kupovinu. Imao je pet godina, ali umeo je da čita štampana slova. “Uzmi kolica i počni. Hoću da ti okrenem majku. Gospodin Norton će li pomoći. A ja ću odmah doći.”

Izađosmo i Bili odmah zgrabi gospodina Nortona za ruku. Naučen je da ne prelazi preko parkinga ako ne drži odraslu osobu za ruku kad je bio mlađi, i još nije izgubio tu naviku. Norton je na tren delovao iznenađeno, a onda se malo nasmešio. Mogao sam gotovo da mu oprostim što je očima pipao Stef. Njih dvojica uđoše u tržnicu.

Odšetah do govornice koja se nalazila na zidu između dragstora i Nordža. Sparušena žena u ljubičastom letnjem kompletu cimala je prekidač gore-dole. Stajao sam iza nje i rukama u džepovima, pitajući se zbog čega se osećam tako nelagodno u vezi Stef, i zbog čega je ta nelagodnost potpuno uvijena u onu liniju bele ali ne i svetlucave izmaglice, radio stanice kojih nije bilo u etru... i u Projekt Strela.

Žena u ljubičastom letnjem kompletu imala je opekotine od sunčanja i pege na debelim ramenima. Ličila je na znojavu narandžastu bebu. Ona zalupi slušalicu nazad u ležište, okrenu se prema dragstoru i tu me spazi.

“Uštedite sitniš”, reče. “Samo da-da-da.” Ona ode natmurena.

Umalo se nisam pljesnuo po čelu. Naravno, telefonski kablovi su negde bili oboreni. Neki od njih bili su pod zemljom, ali nipošto svi. Svejedno, pokušah s telefonom. Govornice u ovom kraju Stef zove Paranoidnim govornicama. Umesto da odmah stavite unutra sitniš, dobijete signai za biranje i zovete. Kad se neko javi dođe do automatskog prekida i morate sitniš da nabijete unutra pre nego što vam sagovornik spusti slušalicu. Jeste da iritiraju, ali toga dana ta mi je uštedela sitniš. Nije bilo signala za biranje. Kao što gospođa reče, samo da-da-da.

Spustio sam i lagano krenuo prema tržnici, taman na vreme da vidim zabavan mali incident. Jedan postariji par pošao je prema ulaznim vratima, ćaskajući. I dalje ćaskajući, ušli su pravo u njih. Prestali su da razgovaraju uz zveku, i žena iznenađeno zakrešta. Zurili su komično jedno u drugo. Onda se nasmejaše, i stari momak svojoj ženi otvori vrata, uz određeni napor - ta vrata sa električnim okom su teška - i oni uđoše. Kad nestane elektriciteta, to vas dohvati na sto raznih načina.

I sam gurnuh vrata da bih ih otvorio i najpre uočih nedostatak rashlađivanja vazduha. Leti to obično nameste dovoljno jako da dobijete promrzline ako u tržnici provedete iz cuga duže od jedan sat.

Kao mnoge moderne tržnice, Savezna je bila sagrađena poput Skinerove kutije - moderne tehnike marketinga sve kupce pretvaraju u bele pacove. Stvari koje su vam zaista potrebne, glavne namirnice kao što je hleb, mleko, meso, pivo i zamrznute večere, nalaze se sve na suprotnoj strani radnje. Da biste tamo stigli, morate da prođete pored svih impulsivnih predmeta koje poznaje moderan čovek - pored svega, od Kriket upaljača, do gumenih kostiju za pse.

Iza ulaznih vrata najpre stoji gondola sa voćem i povrćem. Pogledah tamo, ali Nortonu ili mom sinu nije bilo ni traga. Stara gospođa koja je naletela na vrata razgledala je grejpfrute. Njen muž je izvadio mrežu u koju će stavljati kupljenu robu.

Hodao sam duž reda i skrenuo levo. Nađoh ih u trećem redu, Bilija kako pretura po poređanim pakovanjima Dželi-O i instant pudinzima. Norton je stajao odmah iza njega i virio u Stefin spisak. Morao sam malo da se nacerim zbog njegovog smetenog izgleda.

Provukoh se do njih pored polunatovarenih kolica (Stef očigledno nije bila jedina pogođena impulsom veverice) i brstećih kupaca. Norton uze dve konzerve fila za pitu sa gornje police i stavi ih u kolica.

“Kako napredujete?” upitah, i Norton se osvrnu jasno uočljivim olakšanjem.

“Dobro, zar ne, Bili?”

“Naravno”, reče Bili i ne izdrža da ne doda prilično izveštačeno: “Ali ima dosta stvari koje ni gospodin Norton ne ume da pročita, Tata.”

“Da vidim.” Uzeh spisak.

Norton je uredno, advokatski označio svaki proizvod koji su on i Bili uzeli - pet-šest, uključujući mleko i pakovanje od šest koka-kola. Bilo je još možda desetak drugih stvari koje je htela.

“Treba da se vratimo do voća i povrća”, rekoh ja. “Ona hoće i nešto paradajza i krastavaca.”

Bili poče da okreće kolica a Norton reče: “Treba da odeš i baciš pogled na kase, Dejv.”

Odoh i bacih pogled. Bila je to stvar kakvu ponekad vidate u novinama u dane kada nema mnogo vesti, sa šaljivim podnaslovom. Samo dve trake bile su otvorene, i ilvostruki red ljudi koji čekaju da plate svoju robu pružao so pored mahom ogoljenih polica sa hlebom, zatim skretao udesno i izlazio sa vidika duž hladnjaka sa smrznutim večerama. Sve nove kompjuterizovane kase bile su pokrivene. Na oba otvorena mesta po jedna devojka izmučenog izgleda sabirala je kupljeno na džepnom računaru na baterije. Kraj svake devojke stajao je po jedan od dvojice upravnika Saveznog, Bad Braun i Oli Viks. Oli mi se dopadao, ali Bada Brauna nisam mnogo cenio, jer je sebe, izgleda, smatrao Šarl De Golom sveta supermarketa.

Kad god bi devojke završile sa naplatom, Bad ili Oli bi napisali potvrdu na ceduljici za kupčevu gotovinu ili ček i bacili u kutiju koju su koristili za čuvanje novčanica. Svi su delovali vruće i umorno.

“Nadam se da si poneo neku dobru knjigu”, reče Norton, pridruživši mi se. “Bićemo neko vreme u redu.” Opet pomislih na Stef, samu kod kuće, i iskusih novi blesak nelagodnosti. “Idi ti i uzmi svoje stvari”, rekoh. “Bili i ja možemo da izađemo na kraj sa ostatkom ovoga.” “Da ćapim još par piva i za tebe?”

Razmislih o tome, ali i pored zbližavanja, nisam želeo da provedem popodne sa Brentonom Nortonom opijajući se. Ne uz gužvu u kojoj su bile stvari oko kuće.

“Izvini”, rekoh. “Moram da pregledam štetu od kiše, Brente.”

Mislim da mu se lice malo ukočilo. “Važi”, reče on kratko i ode. Posmatrao sam kako odlazi, a onda me Bili povuče za košulju.

“Jesi li razgovarao s Mamicom?”

“Jok. Telefon ne radi. Pretpostavljam da su i ti kablovi oboreni.”

“Brineš se za nju?”

“Ne”, slagah. Brinuo sam se, nego šta, ali nisam imao predstavu o tome zbog čega. “Ne, naravno da se ne brinem. A ti?”

“Ne-eee...” Ali, brinuo se. Lice mu je bilo zgrčeno. Trebalo je tada da se vratimo. Ali čak i tada je moglo biti prekasno.

3
Dolazak izmaglice

Nekako smo se vratili voću i povrću kao lososi koji se bore protiv struje. Video sam neka poznata lica - Majka Hatlena, jednog od naših gradskih upravnika, gospođu Repler iz osnovne škole (ta što je prestravljivala generacije trećih razreda upravo se podrugljivo osmehivala dinjama), gospođu Turman koja je ponekad čuvala Bilija kada bismo Stef i ja izašli - ali bilo je tu najviše ljudi na letovanju koji su pravili gužvu kod proizvoda što se ne kuvaju i zadirkivali jedni druge o tome kako se ovde životari. Hladni odresci nestali su u potpunosti kao knjige za novčić sa poslužavnika na rasprodaji; nije ostalo ništa izuzev nekoliko pakovanja parizera, nešto makarona vekni i jedne usamljene kilbasa kobasice.

Uzeo sam paradajz, krastavce i teglu majoneza. Htela je i slanine, ali slanine nije bilo. Uzeo sam malo parizera umesto toga, iako nikad više nisam mogao da ga jedem sa pravim entuzijazmom otkad je Državna uprava za hranu i lekove javila da svako pakovanje sadrži i malu količinu insektnog izmeta - mali višak za iste pare.

“Vidi”, reče Bili kad smo zašli iza ugla u četvrti red. “Ima i nekih iz vojske.”

Bilo ih je dvojica, u mrkim uniformama koje su odskakale od mnogo svetlije podloge letnje i sportske odeće. Navikli smo da viđamo raštrkana vojna lica iz Projekta Strela udaljenog samo oko trideset milja. Ova dvojica jedva da su izgledali dovoljno stari da se briju.

Pogledao sam opet Stefin spisak i video da imamo sve... ne, gotovo, ali ne sasvim. Na dnu, kao naknadnu misao, napisala je: Boca Lensersa? Zvučalo je dobro. Nekoliko čaša vina večeras pošto Bili ode u krpe, a onda možda dugo, lagano voditi ljubav pred spavanje.

Ostavih kolica, probih se do vina i uzeh bocu. Dok sam se vraćao prošao sam pored velikih dvokrilnih vrata koja vode u magacinski prostor i čuo snažnu riku pozamašnog generatora.

Pomislih da je verovatno taman dovoljno velik da hladnjake održava hladnim, ali ne i dovoljno velik da strujom napaja vrata i kase i svu ostalu električnu opremu. Ono pozadi zvučalo je kao motocikl.

Norton se pojavi čim smo se vratili u red, balansirajući sa dva pakovanja od po šest Šlic Lajta, veknom hleba i kilbasom koju sam uočio pre par minuta. Ušao je u red kod Bilija i mene. U samoposluzi je bilo jako vruće sa isključenim hlađenjem vazduha, i ja se upitah zašto nijedan momak nije bar zaglavio otvorena vrata. Video sam Badija Egltona u crvenoj kecelji dva reda pozadi kako svojski ne radi ništa. Generator je monotono rikao. Poče da me boli glava.

“Stavi stvari ovde pre nego što nešto ispustiš”, rekoh.

“Hvala.”

Redovi su se sada pružali duž zamrznute hrane; ljudi su morali da ih presecaju kako bi uzeli ono što žele i mnogo puta se čulo izvin’te i pardon. “A u pizdu materinu”, reče Norton mrzovoljno, i ja se malo namrštih. Ne želim da Bili sluša takve stvari.

Rika generatora se malo utišala kad je red krenuo napred. Norton i ja smo vodili nevezani razgovor, zaobilazili ružan spor o vlasništvu koji nas je doveo do okružnog suda i držali se stvari kao što su šanse Crvenih Sokni i vreme. Najzad smo iscrpli našu malu rezervu neobaveznog razgovora i utihnuli. Bili se vrpoljio kraj mene. Red je puzao napred. Sada su nam zamrznuti obroci bili s desna a skuplja vina i šampanjci s leva. Kada je red krenuo prema jeftinijim vinima, poigrah se nakratko idejom da uzmem bocu Ripla, vina moje plamene mladosti. Nisam to učinio. Moja mladost ionako nikad nije nešto mnogo plamtela.

“Joj, Tatice, zašto ne mogu da požure?” upita Bili. Onaj zgrčeni izraz još mu je bio na licu i iznenada, nakratko, magla nelagodnosti koja se oko mene spustila rascepi se i nešto strašno proviri napolje sa druge strane - svetlo i metalno lice strave. Onda prođe.

“Samo mirno, šampione”, rekoh ja.

Uspeli smo da stignemo do polica sa hlebom i mesta gde se dvostruki red savijao ulevo. Sada smo mogli da vidimo trake za naplatu, one dve koje su bile otvorene, i ostale četiri, napuštene, svaku sa po malim znakom na stacionarnom prenosnom remenu, znakom na kome je pisalo MOLIMO ODABERITE DRUGU TRAKU i VINSTON. Iza traka se nalazio veliki izlog izdeljen u staklene ploče, koji je pružao pogled na parking i na raskrsnicu puteva 117 i 302 pozadi. Pogled je bio delimično zaklonjen belim papirnim naličjima reklama koje su oglašavale trenutne specijalke i najnoviju rasprodaju koja se slučajno odnosila na komplet knjiga po imenu “Enciklopedija Majke Prirode”. Bili smo u onom redu koji bi nas konačno doveo do naplate gde je stajao Bad Braun. Ispred nas bilo je još možda trideset ljudi. Najlakše se mogla uočiti gđa Karmodi u svom plamenožutom kompletu sa pantalonama. Ličila je na reklamu za žutu groznicu.

Iznenada se začu vrištava buka u daljini. Ubrzo se pojača i pretvori se u ludačko podrhtavanje policijske sirene. Zadreča trubljenje i vrisnuše kočnice i goruće gume. Nisam mogao da vidim - ugao je bio sasvim loš - ali sirena je postala najglasnija kada se približila samoposluzi a onda počela da jenjava kada su policijska kola prošla. Nekoliko ljudi istupi iz reda da pogleda, ali ne previše. Suviše su dugo čekali da bi rizikovali da izgube mesto.

Norton je otišao; njegove stvari bile su u mojim kolicima. Posle nekoliko trenutaka vratio se i ponovo ušao u red. “Lokalna panduracija”, reče on.

Onda poče da zavija gradska požarna sirena, verglajući polako sve do sopstvenog vriska, spuštajući se i ponovo rastući. Bili me zgrabi za ruku - ščepa me. “Šta je to, Tatice?” upita, a onda, odmah: “Je li Mamica dobro?” “Sigurno požar na Kanzaškom drumu”, reče Norton. “Te proklete žice ogoljene olujom. Za minut će proći i vatrogasna kola.”

To mojoj nelagodnosti dade nešto na čemu je mogla da se iskristališe. Ogoljenih žica bilo je u našem dvorištu.

Bad Braun reče nešto kasirki koju je nadgledao; ona se naginjala da vidi šta se dešava. Pocrvenela je i ponovo počela da radi sa računarom.

Nisam želeo da se nalazim u ovom redu. Odjednom sam veoma želeo da nisam u njemu. Ali on se ponovo pomerao, i bilo bi budalasto sada otići. Stigosmo do boksova cigareta.

Neko se progura kroz ulazna vrata, neki tinejdžer. Mislim da je to bio klinac koga smo umalo udarili kad smo dolazili, onaj na jamahi, bez kacige. “Izmaglica!” povika on. “Treba da vid’te izmaglicu! Valja se Kanzaškim drumom!” Ljudi se osvrnuše prema njemu. Dahtao je, kao da je pretrčao veliku daljinu. Niko ne reče ništa.

“Pa, treba da je vid’te”, ponovi on, i ovaj put je zvučao defanzivno. Ljudi su ga osmotrili, i neki od njih se uskomešaše, ali niko nije želeo da izgubi svoje mesto u redu. Nekoliko ljudi koji još nisu stigli do redova ostaviše kolica i odoše kroz prazne trake za naplatu da vide može li se videti to o čemu priča. Krupan tip sa šeširom sa šarenom trakom (od onih koje gotovo nikad ne primećujete izuzev u reklamama za pivo smeštenim u dvorišta roštiljijade) cimnu i otvori ulazna vrata i nekoliko ljudi - deset, možda dvanaest - iziđe za njim. Klinac ode s njima.

“Nemojte da pustite napolje sav rashlađeni vazduh”, provali jedan od klinaca iz vojske i začu se nešto kikotanja. Ja se nisam kikotao. Video sam kako izmaglica dolazi preko jezera.

“Bili, što ne odeš da pogledaš?” reče Norton.

“Ne”, rekoh ja smesta, bez konkretnog razloga.

Red se ponovo pomerio napred. Ljudi su krivili vratove, tražeći. maglu koju je klinac pomenuo, ali nije se moglo videti ništa osim svetloplavog neba. Cuo sam kako neko kaže da klinac mora da se šalio. Neko drugi odgovori da je video čudnu liniju izmaglice na Dugom jezeru ni sat vremena ranije. Prva sirena zahuča i vrisnu. To mi se nije sviđalo. Zvučalo je kao hučanje prvoklasne propasti.

Izađe još ljudi. Nekoliko ih čak ostavi mesta u redu, koji malo ubrza napredovanje. A onda sedi, stari Džon Li Frovin, koji radi kao mehaničar na Teksako pumpi, ulete unutra i povika: “Hej! Ima li neko kameru?” Pogledao je unaokolo, a onda ponovo izleteo.

To izazva nešto pometnje. Ako je bilo vredno slikanja, bilo je vredno i da se pogleda.

Odjednom gospođa Karmodi povika svojim zarđalim ali moćnim staračkim glasom: “Ne izlazite napolje!”

Ljudi se okrenuše da je pogledaju. Sređen oblik redova postao je bezobličan kada su ljudi pošli da pogledaju maglu, povukli se od gospođe Karmodi, ili mileli unaokolo tražeći svoje prijatelje. Prilično mlada žena u dukseru boje brusnice i tamnozelenim pantalonama posmatrala je gospođu Karmodi zamišljeno, procenjivački. Nekoliko oportunista koristilo je nastalu situaciju da bi napredovali nekoliko mesta. Kasirka pored Bada Brauna ponovo je gledala preko ramena i Braun je po ramenu kucnu srednjim prstom. “Misli na ono što radiš, Seli.”

“Ne izlazite napolje!” povika gđa Karmodi, “To je smrt! Osećam da je smrt napolju!”

Bad i Oli Viks, koji su je obojica poznavali, delovali su samo nestrpljivo i iritirano, ali svako od ljudi na letovanju mudro je odstupio ne mareći za mesta u redu. Torbarke u velikim gradovima izgleda da jednako utiču na ljude, kao da su nosioci neke zarazne bolesti. Ko zna? Možda i jesu.

Onda stvari počeše da se dešavaju ubrzanim, zbrkanim tempom. Čovek se utetura u samoposlugu, odgurujući ulazna vrata. Nos mu je krvario. “Nešto u izmaglici!” zavrišta on, i Bili se skupi uz mene, zbog njegovog krvavog nosa ili zbog onog što je govorio, ne znam. “Nešto u izmaglici! Nešto u magli odnelo je Džona Lija! Nešto...”. Zatetura se unazad, kod izloženog đubriva za travnjake nagomilanog uz izlog, i tamo sede. “Nešto u magli je odnelo Džona Lija i čuo sam ga kako vrišti!”

Situacija se promeni. Nervozni zbog oluje, policijske i vatrogasne sirene, suptilne dislokacije koju svaka nestašica struje izaziva u američkoj psihi, i stalno rastuće nelagodnosti kao da su se stvari nekako... nekako izmenile (ne znam kako da se bolje izrazim), ljudi se pokrenuše kao jedno telo.

Nisu jurnuli. Kada bih vam to rekao, dobili biste potpuno pogrešnu predstavu. Nije bila to baš panika. Nisu potrčali - ili bar većina nije. Ali pošli su. Neki od njih prosto su otišli do velikog izloga na suprotnoj strani od naplatnih traka da pogledaju napolje. Ostali su izašli kroz izlazna vrata, neki i dalje sa robom koju su nameravali da kupe. Bad Braun, uznemiren i zvaničan, poče da viče: “Hej! To niste platili! Hej, vi! Vratite se ovamo sa tim rol-viršlama!”

Neko mu se nasmeja ludim, jodlujućim zvukom koji ostale natera da se nasmeše. Cak i dok su se smešili izgledali su pometeno, zbunjeno i nervozno. Onda se neko drugi nasmeja i Braun pocrvene. On ote kutiju pečurki od gospođe koja se gurala pored njega da pogleda kroz izlog - segmenti stakla bili su sada oivičeni ljudima, bili su kao raja koju vidite da viri kroz otvore u gradilište - i gospođa vrisnu: “Vrati mi moje pečurke!” Ovaj bizarni izraz ljubavi natera dva muškarca koji su stajali u blizini da prasnu u ludački smeh - i sada je sve to nekako ličilo na staru englesku ludnicu. Gospođa Karmodi ponovo zatrubi da se ne izlazi napolje. Požarna sirena hučala je bez daha, starica koja je preplašila uljeza u kući. A Biliju grunuše suze.

“Tatice, šta je taj krvavi čovek? Zašto je krvav taj čovek?”

“U redu je, Veliki Bile, to mu je nos, dobro mu je.”

“Na šta je to mislio, nešto u izmaglici?” upita Norton. Teško se mrštio, što je verovatno bio Nortonov način da izgleda zbunjeno.

“Tatice, bojim se”, reče Bili kroz suze. “Molim te, možemo li kući?”

Neko udari o mene grubo, izbaci me iz ravnoteže, i ja podigoh Bilija. I ja sam počinjao da se plašim. Zbrka je rasla. Seli, kasirka pored Bada Brauna htela je da krene i on je zgrabi i povuče za okovratnik njenog crvenog radnog mantila. On se pocepa. Ona ga pljesnu šakom savijenom u kandžu, kriveći lice. “Sklanjaj svoje jebene ruke sa mene!” vrisnu.

“O, zaveži, kučko mala”, reče Braun, ali zvučao je totalno zaprepašćeno.

On ponovo posegnu za njom i Oli Viks reče oštro: “Bad. O’ladi.”

Neko drugi vrisnu. Ranije to nije bila panika - ne baš - ali polako je postajala. Ljudi su izvirivali kroz oboja vrata. Začu se prasak slomljenog stakla i kokiška iznenada zapenuša po podu.

“Hrista mu, šta je ovo?” uzviknu Norton.

Tada poče da se smrkava... ali ne, to nije sasvim tačno. Moja pomisao u tom trenutku nije bila da se smrkava već da su nestala svetla u samoposluzi. Pogledao sam brzo i refleksno u fluoroscentna svetla, i nisam bio jedini. I isprva, dok se nisam setio da nema struje, činilo se da je to bilo ono što je promenilo kvalitet svetlosti. Onda se setih da svetla nisu radila sve vreme dok smo bili u samoposluzi, i da stvari pre toga nisu izgledale mračno. A onda shvatih još pre nego što su ljudi kraj izloga počeli da viču i pokazuju.

Dolazila je izmaglica.

Došla je sa ulaza sa Kanzaškog druma na parkiralište, i čak ovako blizu nije izgledala drugačije nego kad sam je ugledao prvi put na suprotnoj strani jezera. Bila je bela i svetla ali nije reflektovala svetlost. Kretala se brzo i zbrisala je većinu sunčeve svetlosti. Tamo gde se sunce nalazilo bio je sada srebrni novčić na nebu, kao pun mesec zimi viđen kroz tanak zastor oblaka.

Došla je tromo. Gledanje u nju podsetilo me je nekako na vodeni stub od prošle noći. U prirodi postoje velike sile koje retko kada uopšte primetite - zemljotresi, orkani, tornada - nisam ih video sve, ali sam video dovoljno da nagađam da se sve kreću tom tromom, hipnotišućom brzinom. Opčine nas, na način na koji su Bili i Stef bili opčinjeni pred panoramskim prozorom prošle noći.

Prevaljala se ravnodušno preko dve trake asfalta i zbrisala ga sa vidika. Progutala je čitav Mek Keonsov lepi, restaurirani Holandski Kolonijal. Na trenutak je drugi sprat rasklimatane stambene zgrade do njega štrčao izvan beline, a zatim ode i on. Znak DRŽITE DESNO na ulaznim i izlaznim tačkama Saveznog nestadoše, a ona slova na znaku kao da su za tren lebdela u ništavilu pošto je nestala prljavobela pozadina znaka. Kola na parkiralištu počeše da nestaju sledeća.

“Hrista mu, šta je ovo?” upita Norton ponovo, i glas mu zape u grlu.

Dolazilo je, proždirući plavo nebo i sveži crni asfalt sa istovetnom lakoćom. Cak i na dvadeset stopa demarkaciona linija bila je savršeno jasna. Imao sam neki blesav osećaj da posmatram izuzetno dobar filmski efekat, nešto što su nasanjali Vilis O’Brajen ili Daglas Trambul. Dogodilo se toliko brzo. Plavo nebo je iščezlo u široki potez, zatim u traku, a onda u liniju olovke. Potom nestade. Prazna belina pritiskala je staklo širokog izloga. Mogao sam da vidim do udaljenosti bureta za otpatke koje je stajalo na možda četiri stope, ali ne i mnogo dalje. Mogao sam da vidim prednji branik mog Skauta, ali to je bilo sve.

Vrisnu neka žena, veoma glasno i dugo. Bili se jače stisnu uzmene. Telo mu je drhtalo kao kabl pun žica kroz koje protiče visoki napon.

Jedan muškarac povika i jurnu preko jedne od pustih traka prema vratima. Mislim da je to konačno započelo stampedo. Ljudi nagrnuše navrat-nanos u izmaglicu.

“Hej!” grmnu Braun. Ne znam je li bio besan, uplašen, ili i jedno i drugo. Lice mu je bilo gotovo ljubičasto. Vene su mu iskočile na vratu i izgledale debele gotovo kao kablovi za akumulator. “Hej, ljudi, ne smete uzeti te stvari! Vratite se ovamo sa tim, kradete!”

Nastavili su da idu, ali neki od njih baciše svoje stvari u stranu. Neki su bili nasmejani i uzbuđeni, ali oni su bili u manjini. Iscureli su u maglu, i niko od nas koji smo ostali nije ih nikada više video. Slab, reski miris dolebde kroz otvorena vrata. Ljudi počeše tamo da se gomilaju. Nastade guranje i odgurivanje. Ramena su počinjala da me bole od držanja Bilija. Bio je pozamašan; Stef ga je ponekad zvala svojim telencetom.

Norton krenu, prezauzetog i u misli udubljenog lica. Pošao je prema vratima.

Prebacih Bilija u drugu ruku kako bih mogao da zgrabim Nortonovu pre nego što otplovi izvan domašaja. “Ne, čoveče. Ja ne bih to”, rekoh.

On se osvrnu. “Šta?”

“Bolje da sačekaš i vidiš.”

“Vidim šta?”

“Ne znam”, rekoh ja.

“Ne misliš valjda...” započe on, i iz magle stiže vrisak.

Norton umuknu. Zagušenje na izlaznim vratima popusti, a onda se vrati nazad. Zubor uzbuđenog razgovora, uzvici i dozivanje splasnuše. Lica ljudi pored vrata odjednom su izgledala ravno, bledo i dvodimenzionalno.

Vrisak je trajao i trajao, takmičeći se sa vatrogasnom sirenom. Izgledalo je nemoguće da ijedna ljudska pluća mogu u sebi da imaju dovoljno vazduha da održe takav vrisak. Norton promrmlja: “O moj Bože”, i prstima prođe kroz kosu.

Vrisak se odjednom okonča. Nije se gubio postepeno; bio je presečen. Još jedan čovek izađ&napolje, mesnati tip i radničkim pantalonama. Mislim da je krenuo da spase onoga što je vrištao. Na trenutak je bio tamo, vidljiv kroz staklo i izmaglicu, kao figura viđena kroz ostatke mleka u čaši. A onda (koliko znam, ja sam bio jedini koji je to video), činilo se da se nešto pozadi kreće, siva senka u svoj toj belini. I činilo mi se da ja, umesto da potrči u maglu, čovek u radničkim pantalonama bio trgnut u nju, mlatarajući iznenađeno rukama.

Jedan trenutak u samoposluzi je vladala potpuna tišina.

Konstelacija meseca iznenada zasvetle napolju. Natrijumska svetla parkirališta, nesumnjivo, snabdevena podzemnim električnim kablovima, upravo su se upalila.

“Ne izlazite napolje”, reče gospođa Karmodi svojim liišinarskim glasom. “Otići napolje znači smrt.”

Odjednom, činilo se da niko nema poriv da se usprotivi ili nasmeje.

Spolja stiže još jedan krik, ovaj put prigušen, i po zvukii prilično udaljen. Bili se ponovo stisnu uz mene.

“Dejvide, šta se to dešava”, upita Oli Viks. Napustio je svoje mesto. Njegovom okruglo, glatko lice bilo je orošeno kapima znoja. “Sta je ovo?”

“Proklet bio ako imam pojma”, rekoh ja. Oli je izgledao jako uplašeno. On je bio neženja, živeo je u lepoj kućici kod Vrletnog jezera i voleo da pijucka u baru kod Prijatne Gore. Na debeljuškastom malom prstu leve ruke nosio je prsten sa zvezdastim safirom. Prethodnog februara dobio je nešto para na državnoj lutriji. Od dobitka je kupio prsten. Uvek sam imao utisak da se Oli pomalo plašio devojaka.

“Ne kapiram ovo”, reče on.

“Ne. Bili, moram da te spustim. Držaću te za ruku, ali ovako mi lomiš ruke, važi?”

“Mamica”, prošaputa on.

“Dobro joj je”, rekoh mu. Bilo je to tek da bih nešto rekao.

Stari čudak koji drži radnju sa polovnim stvarim blizu Džonovog restorana prođe pored nas, umotan u staru univerzitetsku ispisanu duksericu koji nosi preko čitave godine. On reče naglas: “To je jedan od onih oblaka zagađenja. Fabrike u Ramfordu i Južnom Parizu. Hemikalije.” S time se uputio četvrtim prolazom, pored lekova koji se prodaju bez recepta i toalet papira.

“Dejvide, hajdemo odavde”, reče Norton sasvim neubedljivo. “Šta kažeš da...”

Začu se udar. Čudan, spiralni udar koji sam najviše osetio u stopalima, kao da je čitava zgrada odjednom potonula za tri stope. Nekoliko ljudi uzviknu od straha i iznenađenja. Melodično zazveketaše flaše koje su se nagnule sa svojih polica i polupale se na popločanom podu. Parče stakla u obliku klina ispade sa jednog segmenta širokog prednjeg izloga, i ja videh kako se drveni ramovi koji povezuju teške odeljke stakla savijaju i cepaju na nekim mestima.

Vatrogasna sirena zamuknu usred hučanja.

Tišina koja je usledila bila je bremenita tišina ljudi koji očekuju nešto drugo, nešto više. Bio sam šokiran i otupeo, i moj um načini čudno ukrštanje sa prošlošću. U vreme kada je Bridžton bio tek nešto više od raskršća, moj tata bi me poveo sa sobom unutra i stajao i razgovarao kod kase dok bih ja posmatrao kroz staklo slatkiše za peni i žvake za dva centa. Bila je januaarska jugovina. Jedini zvuk bilo je kapanje otopljene vode iz galvanizovanih limenih oluka u burad za kišnicu sa obe strane radnje. Posmatram vilicolomke i dugmiće i zupčanike. Mistično žute kugle svetlosti iznad glave prikazuju čudovišne, projektovane senke bataljona mrtvih muva od lanjskog leta. Dečak po imenu Dejvid Drajton posmatra kartice Dejvi Kroket žvaka, i neodređeno oseća potrebu da ode da piški. A napolju pritiska talasasta, žuta izmaglica januarske jugovine.

Sećanje prođe, ali veoma sporo.

“Ljudi!” povika Norton. “Ljudi, slušajte me svi!”

Oni se ogledaše. Norton je visoko držao obe ruke, sa prstima raširenim kao kod političkog kandidata koji prima zagrljaje,

“Može biti opasno izaći napolje!” viknu Norton. “Zašto?” uzvrati mu neka žena vriskom. “Deca su mi kod kuće! Moram da se vratim deci!”

“Izaći napolje znači smrt!” uzvrati gospođa Karmodi mudro. Stajala je kraj džakova đubriva od dvadesetpet funti nagomilanih ispod izloga, i lice kao da joj se nekako izbočilo, kao da se nadimala.

Jedan tinejdžer je iznenada snažno gurnu i ona sede na džakove stenjući znenađeno. “Prestani da pričaš, vrećo matora! Prestani da pričaš to ludačko sranje!”

“Molim vas!” povika Norton. “Samo kada bismo sačekali nekoliko trenutaka dok ne prođe i dok ne budemo mogli da vidimo...”

“U pravu je”, rekoh ja, vičući da bi me čuli od buke. “Dajte samo da pokušamo da ostanemo mirni.”

“Mislim da je to bio zemljotres”, reče čovek sa naočarima. Glas mu je bio mek. U jednoj ruci držao je pakovanje hamburgera i kesu keksa. Drugom rukom držao je za ruku malu devojčicu, možda godinu dana mlađu od Bilija. “Stvamo mislim da je to bio zemljotres.”

“U Neplsu su jedan imali pre četiri godine”, reče lokalni debeljko.

“To je bilo u Kasku”, smesta mu se usprotivi njegova žena. Govorila je nezamenljivim tonom veterana u protivljenju.

“Nepls”, reče lokalni debeljko, ali manje sigurno.

“Kasko”, reče njegova žena čvrsto, i on odustade.

Negde konzerva odgurnuta do same ivice svoje police udarom, zemljotresom, čime god, pade preko sa zakasnelim zveketom. Biliju grunuše suze. “Hoću da idem kući! Hoću moju MAJKU!”

“Zar ne možete da ućutkate do dete?” upita Bad Braun. Oči su mu preletale brzo ali bez cilja s mesta na mesto.

“Kako bi voleo jedan šut u zube, blebetalo?” upitah ja njega.

“Hajde, Dejv, to ne pomaže”, reče Norton rastrojeno.

“Žao mi je”, reče žena koja je ranije vrištala. “Žao mi je, ali ne mogu da ostanem ovde. Moram da stignem kući i pobrinem se za moju decu.”

Pogledala nas je, unaokolo, plava žena umornog, lepog lica.

“Vidite, Vanda pazi na malog Viktora. Vanda ima samo osam godina i ponekad zaboravi... zaboravi da treba da... pa, da ga čuva, znate. A mali Viktor... on voli da okreće dugmad na pećnici da vidi kako se pali malo crveno svetlo... on voli to svetlo... i ponekad izvlači utikač... mali Viktor to radi... a Vanda... dosadi joj da ga čuva posle izvesnog vremena... samo joj je osam...” Prestala je da govori i samo nas je gledala. Verujem da mora da smo joj izgledali u tom trenutku kao ništa drugo do banka nemilosrdnih očiju, uopšte ne kao ljudska bića, samo kao oči. “Zar mi niko neće pomoći?” vrisnu ona. Usne počeše da joj drhte. “Zar niko ovde neće da otprati damu do kuće?”

Niko ne odgovori. Ljudi su se meškoljili na nogama. Gledala je od lica do lica svojim sopstvenim, slomljenim licem. Lokalni debeljko načini oklevajući polukorak napred i žena ga trznu nazad povukavši ga jednom brzo, sa šakom spuštenom na njegov ručni zglob nalik na lisice.

“Vi?” upita plavuša Olija. On odmahnu glavom. “Vi?” reče ona Badu. On spusti ruku preko računara teksas instruments na kasi i ne odgovori. “Vi?” reče ona Nortonu, i Norton poče nešto da govori svojim glasom velikog advokata, nešto o tome kako niko ne bi trebalo da ide brzopleto i... i ona ga otkači a Norton naprosto utihnu.

“Vi?” reče meni, i ja ponovo digoh Bilija i zadržah ga u rukama poput štita da odbije njeno strašno slomljeno lice.

“Nadam se da ćete svi redom istruleti u paklu”, reče ona. Nije to vrisnula. Glas joj je bio mrtav umoran. Ona ode do izlaznih vrata, gurnu ih i otvori, sa obe ruke. Hteo sam nešto da joj kažem, pozovem je nazad, ali usta su mi bila suviše suva.

“Ovaj, gospođo, čujte...” poče tinejdžer koji je vikao na gospođu Karmodi. Uhvatio ju je za ruku. Pogledala je dole u njegovu šaku i on je pusti, posramljen. Ona kliznu u izmaglicu. Gledali smo kako odlazi i niko ništa nije rekao. Gledali smo kako je izmaglica prekriva i čini nematerijalnom, više ne ljudskim bićem več skicom ljudskog bića u olovci i tušu na najheljem papiru na svetu, i riiko ništa nije rekao. Za trenutak ličilo je to na slova znaka DRŽITE DESNO koja su naizgled lebdela u ništavilu; ruke i noge i bledoplava kosa sasvim su joj nestali a ostali su samo magloviti tragovi njene crvene letnje haljine, plešući naizgled u belom limbu. Onda nestade i njena haljina, i niko ne reče ništa.

4
Magacin. Problemi sa generatorima.Šta se desilo sa spoljnim momkom

Bili počeo da se ponaša histerično i zlovoljno, da vrišti promuklo za svojom majkom, zahteva kroz suze, vrativši se smesta na uzrast od dve godine. Slina mu se zapenila na gornjoj usni. Povedoh ga odatle niz jedan od srednjih prolaza sa rukom oko njegovih ramena, pokušavajući da ga umirim. Odvedoh ga iza duge bele vitrine za meso koja se pružala dužinom cele radnje pozadi. Gospodin Mek Vej, kasapin, još je bio tamo. Klimnusmo glavom jedan drugom, najbolje što smo mogli da učinimo u takvim okolnostima.

Seo sam na pod, uzeo Bilija u krilo i držao mu lice uz moje grudi, ljuljao ga i pričao mu. Govorio sam mu sve Iaži koje roditelji čuvaju u rezervi za loše situacije, one koje detetu izgledaju tako prokleto neverovatne, i ja sam ih govorio savršeno ubedljivim tonom.

“To nije obična izmaglica”, reče Bili. Podigao je pogled prema meni, tamno uokvirenih i suznih očiju. “Nije, zar ne, Tatice?”

“Ne, mislim da nije.” O tome nisam hteo da lažem.

Deca se protiv šoka ne bore na način na koji to odrasli rade; ona mu se priklone, možda zato što su deca u polupermanentnom stanju šoka dok ne napune nekih trinaest godina. Bili zadrema. Držao sam ga i mislio da će se možda ponovo prenuti iz sna, ali njegov dremež se pretvorio u istinski san. Možda je bio budan deo prethodne noći, kad smo morali da utroje spavamo u krevetu prvi put otkad je Bili bio beba. I možda - na tu pomisao osetih kako me prožima hladna struja - možda je osetio da nešto dolazi.

Kad sam bio siguran da je čvrsto zaspao, položio sam ga na pod i pošao da potražim nešto čime bih ga pokrio. Većina ljudi još je bila napred, gledajući napolje u debeli pokrivač magle. Norton je prikupio gomilicu slušalaca i bio zauzet zagovaranjem - ili je to bar pokušavao. Bad Braun je stajao ukočeno na svom mestu, ali Oli Viks je napustio svoje.

U prolazima je bilo nekoliko ljudi koji su tumarali poput duhova, lica umrljanih šokom. Odoh u magacin kroz velika dvokrilna vrata između vitrine za meso i hladnjaka za pivo.

Generator je uporno grmeo iza svoje pregrade od lesonita, ali nešto nije bilo u redu. Mogao sam da omirišem isparavanje dizela, i ono je bilo prejako. Pođoh prema pregradi, dišući plitko.

Na kraju otkopčah košulju i prekrih usta i nos.

Magacin je bio dugačak i uzan, slabašno osvetljen pomoću dva niza svetiljki za slučaj nužde. Svuda su bile nagomiiane kutije - izbeljivači na jednoj strani, gajbe blagih pića na suprotnoj strani pregrade, nabacani sanduci “Govedonija” i supe za mačke. Jedan od njih se preturio i kartonska kutija izgledala je kao da krvari.

Otvorih vrata odeljka sa generatorom i kročih unutra. Mašina je bila zaklonjena lebdećim, masnim oblacima plavog dima. Tu se nalazio jednostavan prekidač za uključivanje i isključivanje i ja ga okrenuh. Generator zastade, podrignu, kašljucnu i zamre. Potom se ugasi u nizu sve tišeg pucketanja koje me podseti na tvrdoglavu Nortonovu testeru.

Svetla za slučaj nužde pogasiše se i ja ostadoh u mraku. Počeh da se plašim vrlo brzo, i izgubih orijentaciju. Disanje mi je zvučalo kao slab vetar koji zvižduće kroz slamku. Dok sam izlazio udarih nosem u tanka vrata od lesonita i srce mi zastade. Na duplim vratima nalazili su se prozori, ali iz nekog razloga bili su ofarbani u crno i mrak je bio gotovo potpun. Skrenuh i naleteh na gomilu kutija izbeljivača. Prevrnuše. se i popadaše. Jedna mi pro-lete kraj glave dovoljno blizu da me natera da kročim unazad, pa se sapletoh o drugu kutiju, koja je pala iza. Padoh, udarivši glavom dovoljno jako da ugledam zvezde u mraku. Sjajna predstava.

Ležao sam tamo, psovao samog sebe, trljao glavu i govorio sebi da treba da se opustim, da naprosto ustanem i izađem odatle, vratim se Biliju, govorio sebi mi se ništa meko i Ijigavo neće obaviti oko članka ili kliznuti u ruku kojom sam pipao okolo. Govorio sam sebi da ne treba da gubim kontrolu, jer ću inače početi panično da tumaram, obaram stvari i postavljam samom sebi ludačke prepreke.

Ustadoh pažljivo, tražeći tanku liniju svetla između duplih vrata. Pronađoh je, slabu ali očiglednu pukotinu u mfaku. Pođoh ka njoj, a onda stadoh.

Nešto se začu. Zvuk mekog klizanja. Prestade, a onda poče ponovo uz stidljivi udarac. U meni se sve otkači. Nekom čarolijom ponovo sam imao četiri godine. Zvuk nije dopirao iz samoposluge. Dopirao je iza mene. Spolja. Gde je bila izmaglica. Nešto je klizilo, gmizalo i grebalo po blokovima šljake. I, možda, tražilo način da uđe.

Ili je već bilo unutra i tražilo mene. Možda ću za trenutak osetiti na cipeli ono što je pravilo taj zvuk, šta god bilo. Ili na vratu.

Začu se ponovo. Bio sam siguran da je napolju. Ali zbog toga mi nije bilo nimalo lakše. Rekoh svojim nogama da krenu i one odbiše da izvrše naredbu. A onda se promeni kvalitet zvuka. Nešto zastruga kroz mrak, srce mi poskoči u grudima i ja se bacih prema toj tankoj vertikalnoj liniji svetla. Udarih o vrata ispruženim rukama i uleteh u samoposlugu.

Troje ili četvoro ljudi stajalo je odmah ispred duplih vrata - jedan od njih bio je Oli Viks - i svi oni odskočiše iznenađeno. “Dejvide!” reče on stegnuto. “Isuse Hriste, hoćeš da mi skratiš život za deset go...” On ugleda moje lice. “Šta je s tobom?”

“Jeste li čuli?” upitah. Glas mi je zvučao strano u rođenim ušima, visok i pištav. “Je li iko od vas to čuo?” Nisu čuli ništa, naravno. Došli su da vide zašto se generator ugasio. Dok mi je to Oli govorio, jedan od spoIjnih momaka pojavi se hitro sa naručjem punim baterijskih lampi. Zagledao se radoznalo u Olija, pa u mene.

“Ja sam isključio generator”, rekoh i objasnih zašto. “Sta ste to čuli?” upita jedan od ostalih. Taj je radio u gradskom odeljenju za puteve; zvao se Džim, nekako.

“Ne znam. Struganje, Klizanje. Ne bih želeo da to čujem ponovo.”

“Zivci”, reče drugi tip koji je bio sa Olijem.

“Ne. Nisu to bili živci.”

“Jeste li čuli to pre nego što su se svetla ugasila?”

“Ne, samo posle. Ali...” Ali ništa. Video sam kako su me gledali. Nisu želeli da čuju više ništa loše, zastrašujuće ili uvrnuto. Već je bilo dovoljno toga. Samo je Oli izgledao kao da mi veruje.

“Uđimo i uključimo ga opet”, reče spoljni momak deleći baterijske lampe. Oli uze svoju sumnjičavo. Spoljni momak ponudi i meni jednu, sa malim oholim sjajem u očima. Bilo mu je možda osamnaest. Posle trenutka razmišljanja, uzeh lampu. I dalje mi je trebalo nešto da pokrijem Bilija.

Oli otvori vrata i zaglavi ih, puštajući unutra malo svetla. Kutije izbeljivača ležale su oko poluotvorenih vrata odeljka od lesonita.

Tip po imenu Džim pomirisa i reče: “Stvarno prilično smrdi. Mislim da ste bili u pravu što ste ga isključili.”

Zraci svetla iz lampi klatili su se i poigravali preko kutija konzervisane hrane, toalet papira, hrane za pse. Zraci su bili zadimljeni zbog isparenja koja su se vračala nazad iz blokiranog otvora za ventilaciju. Spoljni momak načas uperi svetlo sasvim desno u široka vrata za utovar.

Dva čoveka i Oli uđoše u odeljak sa generatorom. Njihova svetla bacala su odsjaje nelagodno napred-nazad, podsetivši me na nešto iz avanturističke priče za dečake - a ja sam jednu seriju takvih ilustrovao još u koledžu. Pirati koji zakopavaju u ponoć svoje krvavo zlato, ili možda ludi doktor i njegov pomoćnik koji kradu leš. Senke koje su panični, unakrsni zraci svetla činili iskrivljenim i čudovišnim, klatile su se po zidu. Generator se hladio uz povremeno šklocanje.

Spoljni momak je išao prema vratima za utovar i osvetljavao sebi put. “Ne bih išao tamo”, rekoh ja.

“Ne, znam da vi ne biste.”

“Probaj sad, Oli”, reče jedan muškarac. Generator zabrekta, a onda grunu.

“Isuse! Isključi ga! Svetog mu sveca, ala to smrdi!’

Generator ponovo zamre.

Spoljni momak se vratio od vrata za utovar baš kada su oni izašli. “Nešto je zapušilo taj otvor, stvarno”, reče jedan muškarac.

“Evo šta ćemo”, reče spoljni momak. Oči su mu sjale u svetlu baterijskih lampi, dok je na licu imao ko-ga-šiša izraz koji sam isuviše puta skicirao kao deo naslovne strane za avanturističke priče za dečake. “Neka radi dovoljno dugo da tamo pozadi podignem vrata za utovar. Otići ću okolo i očistiti to, šta god bilo.”

“Norm, mislim da to nije naročito dobra zamisao”, reče Oli sumnjičavo.

“Jesu li ta vrata električna?” upita onaj po imenu Džim.

“Svakako”, reče Oli. “Ali stvarno mislim da ne bi bilo pametno za...”

“U redu je”, reče drugi tip. On pomeri bezbol kapu pozadi. “Ja ću.”

“Ne, ne razumete”, reče Oli ponovo. “Stvarno mislim da niko ne bi trebalo da...”

“Ne brinite”, reče on Oliju kao da mu prašta i otkači ga.

Norm, spoljni momak, bio je ozlojeđen. “Čujte, to je bila moja zamisao”, reče on.

Odjednom, kao nekom čarolijom, svi se okupiše da raspravljaju o tome ko će to učiniti umesto koga i da li to uopšte treba da se učini. Ali naravno, niko od njih nije čuo taj gadan zvuk klizanja. “Prestanite!” rekoh glasno.

Svi me pogledaše.

“Izgleda da ne shvatate, ili da se svim snagama upinjete da ne shvatite. Ovo nije obična magla. Otkad je navalila niko nije ušao u samoposlugu. Ako otvorite ta vrata za utovar i nešto uđe unutra...”

“Kao na primer šta?” reče Norm sa savršenim prezirom osamnaestogodišnjeg mačo muškarca.

“Ono što je načinilo buku koju sam čuo, šta god bilo.” “Gospodine Drajton”, reče Džim. “Izvinite, ali nisam ubeđen da ste čuli bilo šta. Znam da ste veliki umetnik sa vezama u Njujorku i Holivudu i sve to, ali zbog toga za mene niste nimalo drugačiji od ostalih. Ja mislim da ste se našli ovde u mraku i možda se prosto... malo zbuniii.” “Možda i jesam”, rekoh ja. “A možda je, kad već hoćete da počinjete sa zajebancijom tamo napolju, trebalo najpre da proverite da li je ona žena stigla bezbedno kući svojoj deci.” Njegov stav - kao i stav njegovog drugara i Norma, spoljnog momka - činio me je besnim i istovremeno još više plašio. Imali su u očima onaj sjaj kakav se javlja kod nekih ljudi kada krenu da pucaju na pacove na gradskom otpadu.

“Hej”, reče Džimov drugar. “Kad neko od nas poželi vaš savet, zatražiće ga.”

Oklevajući, Oli reče: “Znate, generator stvarno nije tako važan. Hrana u hladnjacima izdržaće dvanaest sati ili više, a da se apsolutno ne...”

“Važi, mali, ti si taj”, reče Džim grubo. “Uključiću motor, a ti podigni vrata tako da ovde ne zasmrdimo mnogo. Ja i Majron ćemo stajati kraj izlaza izduvne cevi. Dovikni nam kada bude čisto.”

“Svakako”, reče Norm i pohita uzbuđen.

“Ovo je ludo”, rekoh ja. “Pustili ste onu ženu da ode sama...”

“Nisam primetio da ste se vi polomili da je otpratite”, reče Džimov drugar Majron. Neodređeno crvenilo boje cigle ispuzalo mu iz okovratnika.

.....ali ćete pustiti da ovo dete rizikuje život zbog generatora koji čak nije ni važan?”

“Jebote, zašto prosto ne umukneš!” povika Norm. “Čujte, gospodine Drajton”, reče Džim. “Evo šta. Ako imate još nešto da kažete, milsim da je najbolje da najpre prebrojite zube, jer ne mogu više da vas slušam kako serete.”

Oli me pogleda, vidno uplašen. Slegnuh ramenima. Bili su ludi, to je sve. Njihov osećaj za proporciju privremeno je nestao. Napolju-su bili zbunjeni i uplašeni. Ovde unutra se nalazio jedan mehanički problem: osujećeni generator. Taj problem je bilo moguće rešiti. Rešavanje problema pomoglo bi im da se osećaju manje zbunjeno i bespomoćno. Prema tome, oni će ga rešiti.

Džim i njegov prijatelj Majron odlučiše da znaju da sam poražen i vratiše se generatoru. “Spreman, Norm?” upita Džim.

Norm klimnu glavom, a onda shvati da klimanje glavom ne mogu da čuju. “Da”, reče on.

“Norm”, rekoh ja. “Ne budi budala.”

“Grešiš”, dodade Oli.

Pogledao nas je, i lice mu je iznenada bilo mnogo mlađe od osamnaestogodišnjeg. Bilo je to lice dečaka. Njegova Adamova jabučica grčevito se pomerala i ja shvatih da je prestravljen. On zausti nešto da kaže - mislio sam da želi sve da opozove - kada generator ponovo grunu u život, i kada poče da radi glatko Norm se haci na dugme sa desne strane vrata za utovar, a ona stadoše da se dižu uz tandrkanje duž svojih dvojnih čeličnih šina. Svetla za slučaj nužde vratila su se kada je generator proradio. Sada se zatamniše jer je motor za podizanje vrata odvlačio struju.

Senke jurnuše natrag i istopiše se. Magacinski prostor poče da se puni blagim belim svetlom oblačnog zimskog dana. Ponovo zapazih taj čudan, rezak miris.

Vrata za utovar podigoše se za dve stope, a onda za četiri. Iza sam mogao da vidim četvrtastu cementnu plat-formu oivičenu nacrtanom žutom trakom. Žuta boja se gubila posle samo tri stope. Magla je bila neverovatno gusta.

“Diži ga!” uzviknu Norm.

Pramenovi izmaglice, beli poput lebdeće čipke, prostrujaše unutra. Vazduh je bio hladan. čitavo jutro bilo je primetno hladno, naročito posle lepljive toplote poslednje tri nedelje, ali to je bila letnja svežina. Ovo je bilo hladno. Kao u martu. Stresoh se. I pomislih na Stef.

Generator zamre. Džim izađe napolje baš kada se Norm sagnuo pod vrata. Video je. I ja. I Oli.

Iznad suprotnog ruba cementne utovarne rampe pojavi se pipak i zgrabi Norma oko lista. Otvorih usta širom. Oli načini veoma kratak zvuk iznenađenja - uk! Debljina pipka širila se od jedne stope - veličine livadske zmije - od mesta gde se omotao oko Normove potkolenice, do nekih četiri ili pet stopa širine tamo gde se gubio u izmaglici. Odozgo je bio siv kao škriljac, odozdo mesnato ružičast. A na donjoj strani bili su nizovi sisaljki. Pomerale su se i uvijale poput stotina malih, nabranih usana.

Norm spusti pogled. Vide šta ga je dohvatilo. Iskolači oči. “Skidajte to sa mene! Hej, skidajte to sa mene! Hriste Isuse, skidajte ovu jebenu stvar sa mene!”

“O moj Bože”, zacvile Džim.

Norm zgrabi donju ivicu vrata za utovar i povuče se natrag. Pipak se naizgled nadu, kao ruka kada je stegnete. Norm bi trgnut nazad o talasasta čelična vrata - ona odjeknuše od udarca njegove glave. Pipak se još više nadu i Normove noge i torzo počeše ponovo da klize napolje. Donja ivica vrata za utovar izvuče mu košulju iz pantalona. On divljački cimnu i povuče se natrag poput čoveka koji radi zgibove.

“Pomozite mi”, jecao je. “Pomozite mi, momci, molim vas, molim vas.”

“Isuse, Marijo i Josife”, reče Majron. Izašao je iz odeljka sa generatorom da vidi šta se dešava.

Pošto sam bio najbliži, zgrabih Norma oko struka i potegoh što sam jače mogao, odupirući se o pete. Za trenutak smo se kretali unazad, ali samo za trenutak. Ličilo je to na rastezanje gumene trake ili razvlačenje karamela. Pipak popusti, ali nimalo ne olabavi stisak. A onda još tri pipka dolebdeše iz izmaglice prema nama. Jedan se uvi oko lepršave Normove crvene kecelje Saveznog i otkinu je. On nestade natrag u izmaglici sa crvenom tkaninom uvijenom u stisku a ja pomislih na ono što je mome bratu i meni majka govorila kad bismo tražili nešto što nije želela da dobijemo - slatkiše, strip, neku igračku. “To vam treba koliko i kvočki zastava.” Pomislih na to, kao i na taj pipak koji maše unaokolo Normovom crvenom keceljom, i nasmejah se. Nasmejah se, samo što su moj smeh i Normovi krici zvučali otprilike isto. Možda niko osim mene nije znao da se smejem.

Druga dva pipka klizila su za trenutak besciljno napred-nazad po utovarnoj rampi, praveći te tihe zvuke struganja koje sam ranije čuo. Onda jedan od njih pljesnu o Normov levi bok i kliznu oko njega. Osetih kako mi dodiruje ruku. Bio je topao i gladak i pulsirao je. Mislim da bih, da me je tada dohvatio tim sisaljkama, i ja nestao u izmaglici. Ali nije. Zgrabio je Norma. A treći pipak mu se uvio u prsten oko članka.

Sada ga je to odvlačilo od mene. “Pomozite mi!” povikah. “Oli! Kogod! Dajte, pomozite mi!”

Ali, oni nisu dolazili. Ne znam šta su radili, ali nisu dolazili.

Spustih pogled i videh kako se pipak oko Normovog struka useca u njegovu kožu. Tamo gde mu je košulja bila izvučena iz pantalona sisaljke su ga jele. Krv, crvena poput njegove nestale kecelje, poče da teče iz kanala koje je sebi napravio pulsirajući pipak.

Udarih glavom o donji deo delimično podignutih vrata. Normove noge ponovo su bile napolju. Jedna mokasina mu je spala. Novi pipak se pomoli iz izmaglice, obavi vrh čvrsto oko cipele i nestade sa njom. Normovi prsti zabiše se u donju ivicu vrata. Držao ih je u samrtničkom stisku. Prsti su mu bili modri. Više nije vrištao; bio je izvan toga. Glavom je šibao napred-nazad u beskrajnom gestu negacije, dok mu je duga crna kosa divlje letela.

Pogledah preko njegovog ramena i videh da dolazi još pipaka, desetine njih, čitava šuma. Većina ih je bila mala, ali bilo je nekoliko đžinovskih, debelih poput mahovinom obraslog drveta koje nam je tog jutra ležalo preko prilaznog puta. Veliki su imali sisaljke ružičaste kao slatkiši, velike poput poklopaca za šaht. Jedan od tih velkih udari u cementnu utovarnu rampu sa glasnim, kotrljajućim trrrp! i zapuza ka nama, nalik na veliku slepu glistu. Povukoh iz sve snage i pipak koji je Norma držao za desni list malo skliznu. To je bilo sve. Ali, pre nego što se pipak ponovo uhvatio čvrsto, video sam da ga to stvorenje jede živog.

Jedan pipak mi nežno očeša obraz i zatalasa se u vazduhu kao da razmatra nešto. Tada pomislih na Bilija. Bili je ležao usnuo u samoposluzi kraj dugog belog hladnjaka za meso gospodina Mekveja. Ovamo sam došao da pronađem nešto čime bih ga pokrio. Ako me jedna od tih stvari ščepa, neće biti nikoga da pazi na njega - osim možda Nortona.

I tako pustih Norma i padoh na ruke i kolena.

Bio sam napola napolju, napola unutra, odmah ispod podignutih vrata. Pipak prođe s moje leve strane, kao da hoda na sisaljkama. Pričvrsti se za Normovu napetu mišicu, zastade na sekund, pa se obavi oko nje u kolutovima.

Sada je Norm ličio na nešto iz sna o omađijavanju zmija koji sneva neki ludak. Pipci su se nelagodno uvijali svuda po njemu... i takođe bili svi oko mene. Napravih nespretan kolut unazad, padoh na rame i otkotrljah se. Džim, Oli i Majron još su bili tu. Stajali su kao grupa voštanih figura kod Madam Tiso, bledih lica, očiju isuviše sjajnih. Džim i Majron su stajali kraj vrata odeljka sa generatorom.

“Uključite generator!” doviknuh im.

Nijedan se ne pomeri. Zurili su sa opijenom, tanatoničnom požudom u utovarni prostor.

Zapipah po podu, uzeh prvo što mi dođe pod ruku - kutiju belila “Sneško” - i bacih na Džima. Ona ga pogodi u stomak, odmah iznad kopče opasača. On zastenja i uhvati se. Oči mu zatrepereše natrag u neki privid normainog.

“ldi i uključi taj jebeni generator!” vrisnuh toliko glasno da me zabole grlo.

Nije se ni mrdnuo; umesto toga, on poče da se brani, očigledno rešen da je, pošto Norma jede neki ludački užas iz izmaglice, došlo vreme za posipanje pepelom.

“Žao mi je”, zacvile on. “Nisam znao. Kako sam, dođavola, mogao da znam? Rekli ste da ste čuli nešto, ali nisam znao šta to znači, trebalo je bolje da objasnite na šta ste mislili. Mislio sam, šta znam, možda neka ptica ili tako nešto...”

Tada se pokrenu Oli, odgurnu ga u stranu jednim debelim ramenom i utetura se u prostoriju sa generatorom. Džim se saplete o jednu kutiju s izbeljivačem i pade, baš kao i ja u mraku. “Žao mi je”, reče on opet. Njegova riđa kosa pala mu je preko obrva. Obrazi su mu bili beli kao sir. Oči su mu bile prestravljene oči dečaka. Sekund kasnije generator se zakašlja i grmnu u život.

Okrenuh se ponovo..vratima za utovar. Norma gotovo da više i nije bilo, a ipak je visio grozno o jednoj ruci. Pipci su mu vrveli po telu, a krv je ravnodušno tekla na beton u kapima veličine novčića od deset centi. Glavom je šibao napred-nazad, očiju iskolačenih od strave i izbuljenih u izmaglicu.

Ostali pipci sada su puzali i bauljali unutra po podu. Isuviše ih je bilo kraj dugmeta kojim se upravljalo vratima za utovar, da bi se uopšte pomislilo da mu se priđe. Jedan od njih uvi se oko polulitarske boce pepsija i odnese je. Drugi kliznu oko kartonske kutije i steže se. Kutija puče i rolne toalet papira, dupla pakovanja “Delsija” u celofanskom omotu, prsnuše kao gejzir uvis, popadaše i otkotrljaše se na sve strane. Pipci ih dograbiše željno.

Jedan od velikih kliznu unutra. Vrh mu se podiže sa poda, kao da njuši vazduh. On krenu ka Majronu koji neprirodno iskorači dalje odatle, kolutajući ludački očima u dupljama. Kratki, visoki jecaj pobeže mu sa mlitavih usana.

Osvrnuh se tražeći nešto, bilo šta, dovoljno dugo da dosegne preko ispitujućih pipaka i pritisne dugme za zatvaranje na zidu. Ugledah domarevu metlu oslonjenu o gomilu pivskih gajbi i zgrabih je.

Normova zdrava ruka bi otrgnuta. On tresnu o utovarnu rampu i ludački zamlatara tražeći nešto da se uhvati. Njegove oči se za tren sretoše sa mojima. Bile su pakleno jasne i svesne. Znao je šta mu se dešava. A onda bi odvučen, uz udaranje i kotrljanje, u izmaglicu. Začu se još jedan vrisak, pa bi zagušen. Norma više nije bilo.

Pritisnuh dugme krajem drške metle i motor zastenja. Vrata ponovo počeše da klize nadole. Dodirnuše najpre najdeblji pipak, onaj koji je istraživao u Majronovom pravcu. Pritisnuše mu kožu - ljusku, šta li - a onda je probušiše. Odatle šiknu crna sluz. Pipak se ludački zakoprca šibajući po betonskom podu magacina kao neki opsceni bivolji bič, a onda kao da se spljošti. Trenutak kasnije nestade. Ostali počeše da se povlače.

Jedan od njih držao je kesu “Gejns” hrane za pse od pet funti i nije hteo da je pusti. Vrata ga presekoše pri spuštanju na dva dela pre nego što se zalupiše u svom užljebljenom prorezu. Odsečeni deo pipka grčevito se steže, pocepa kesu i razbaca smeđe grumenje hrane za pse na sve strane. A onda poče da skakuiće po podu kao riba na suvom, da se uvija i odvija, ali sve sporije, sve dok ne ostade da leži nepokretno. Podbodoh ga krajem metle. Deo pipka, možda tri stope dug, divljački se obavi oko drške za trenutak, a onda se ponovo opusti i opruži mlitavo usred razbacanog toalet papira, hrane za pse i kutija sa izbeljivačima.

Nije se čulo ništa osim rike generatora, i Olija koji je plakao u odeljku od lesonita. Mogao sam da ga vidim kako sedi tamo na stoličici sa licem zarivenim u šake.

A onda postadoh svestan novog zvuka. Mekog, klizavog zvuka koji sam čuo u mraku. Samo što je sada bio desetostruko jači. Bio je to zvuk pipaka koji vrve po spoljnoj strani vrata za utovar i pokušavaju da pronađu način da uđu.

Majron načini par koraka prema meni. “Vidite”, reče on. “Morate da shvatite...”

Tresnuh ga pesnicom u lice. Bio je suviše iznenađen čak i da pokuša da je blokira. Ona ga udari tik ispod nosa i zgnječi mu gornju usnu o zube. Krv mu poteče u usta.

“Poginuo je zbog vas!” povikah. “Jesi li dobro pogledao? Jesi li dobro pogledao šta ste uradili?”

Počeh da ga udaram divljački, i levom i desnom, ne onako kako su me učili na koledžu na časovima boksa, već prosto, bez razmišljanja. Ustuknuo je, izbegao par udaraca, dok je druge primao tupo, kao da želi da pokaže kako se miri sa sudbinom i kaznom. To me još više razljuti. Raskrvario sam mu nos i napravio mu ispod oka šljivu koja će baš divno da pomodri. Tresnuo sam ga jednom teško u bradu. Posle toga, oči su mu postale tamne i poluprazne.

“Vidite”, govorio je neprekidno, “vidite, vidite”, a onda sam ga udario nisko u stomak i izbio mu vazduh pa više nije govorio “vidite, vidite”. Ne znam koliko bih dugo nastavio da ga udaram da me neko nije zgrabio za ruke. Otrgnuo sam se i okrenuo. Nadao sam se da je to Džim. I Džima sam želeo da izudaram.

Ali, to nije bio Džim. Bio je to Oli, lica okruglog i mrtvački bledog, izuzev tamnih krugova oko očiju - očiju još sjajnih od suza. “Nemoj, Dejvide”, reče on. “Ne udaraj ga više. Time ništa nećeš rešiti.”

Džim je stajao sa strane, lica pometenog, praznog. Šutnuh kutiju nečega ka njemu. Ona ga udari o “Dingo” čizmu i odskoči u stranu.

“Ti i tvoj drugar ste dvojica glupih seratota”, rekoh ja. “Hajde, Dejvide”, reče Oli nesrećno. “Prestani sa tim.” “Vas dva seratora ste ubili to dete.”

Džim je gledao u svoje “Dingo” čizme. Majron je sedeo na podu i držao se za svoj pivski stomak. Disao sam teško. Krv mi je bubnjala u ušima i sav sam se tresao. Sedoh na par kutija, spustih glavu među kolena i uhvatih se čvrsto za noge odmah iznad članaka. Sedeo sam tako neko vreme sa kosom preko lica i čekao da vidim hoću li se onesvestiti, povraćati ili šta već ne.

Malo kasnije, to poče da jenjava i ja pogledah Olija. Njegov ružičasti prsten sijao je kao zarobljeni plamen u žaru svetiljki za slučaj nužde.

“U redu”, rekoh tupo. “Gotov sam.”

“Dobro”, reče Oli. “Moramo da razmislimo šta ćemo

sad.”

Magacin je opet počeo da smrdi na izduvne gasove. “Isključi generator. To je najpreče.”

“Da, hajdemo odavde”, reče Majron. Preklinjao me je očima. “Zao mi je za klinca, ali morate da shvatite...”

“Ne moram da shvatim ništa. Ti i tvoj pajtaš vratite se u samoposlugu, ali sačekajte tamo odmah kod hladnjaka za pivo. I nikome ni reč. Još ne.”

Odoše više nego rado, držeći jedan drugog dok su prolazili kroz vrata. Oli isključi generator i baš kada su svetla počela da se gase, ja ugledah kariranu prostirku - jednu od onih kojima radnici oblažu lomljive stvari - bačenu preko gomile praznih boca za sodu. Posegoh i zgrabih je za Bilija.

Oli izađe iz odeljka za generator uz zvuke muvanja i tumaranja. Kao i kod većine gojaznih ljudi, disao je pomalo teško i šištavo.

“Dejvide?” Glas mu je malo zadrhtao. “Još si tu?” “Evo ovde, Oli. Pripazi na te kutije sa izbeljivačima.” “Da.”

Vodio sam ga glasom i posle nekih trideset sekundi on posegnu iz mraka i ščepa me za rame. Ispustio je dugi, drhtavi uzdah.

“Hrista mu, hajdemo odavde.” Mogao sam da osetim miris “Rolejda” koje je žvakao zbog daha. “Mrak je... loš.” “Jeste” rekoh ja. “Ali sačekaj još minut, Oli. Hteo sam da popričam sa tobom, a nisam hteo da ona dva jebivetra to čuju.”

“Dejv... oni nisu Norma naterali ni na šta. Moraš misliti na to.”

“Norm je bio dete, oni nisu. Ali nema veze, sa time je gotovo. Moramo im reći, Oli. Ljudima u samoposluzi.” “Ako se uspaniče...” Olijev glas je bio sumnjičav. “Možda hoće, a možda i neće. Ali, to će ih naterati da dvaput razmisle o izlasku, a većina njih upravo to želi da uradi. Zašto ne? Većina njih je ostavila svoje kod kuće. Ja prvi. Moramo ih naterati da shvate šta rizikuju ako izadu napolje.”

Njegova šaka me je snažno držala za mišicu. “Da, samo se stalno pitam... svi ti pipci... kao kod sipe, šta li... Dajvide, šta je tamo odakle počinju? Odakle svi ti pipci počinju?

“Ne znam. Ali ne želim da ona dvojica to ispričaju ljudima na svoju ruku. To bi izazvalo paniku. Hajdemo.” Zagledah se oko sebe i trenutak ili dva kasnije primetih tanku vertikalnu liniju svetla između dvokrilnih vrata. Krenusmo ka njoj, pazeći na razbacane kutije, dok me je

Oli jednom busmastom šakom držao za podlakticu. Pade mi na pamet da smo svi pogubili baterijske lampe.

Kada stigosmo do vrata, Oli reče ravno: “Ono što smo videli je... nemoguće, Dejvide. To znaš, zar ne? Čak i da se kombi iz ’Bostonskog morskog akvarijuma’ dovezao pozadi i izbacio jednu od onih džinovskih sipa iz Dvadeset hiljada milja pod morem, ona bi uginula. Prosto bi uginula.” “Da”, rekoh ja. “Tako je.”

“Pa šta se onda dogodilo? A? Šta se dogodilo? Šta je ta prokleta izmaglica?”

“Oli, ne znam.”

Izađosmo.

5
Svađa sa Nortonom. Rasprava kod hladnjaka za pivo. Potvrda

Džim i njegov pajtaš Majron bili su odmah iza vrata, svaki sa po badvajzerom u ruci. Pogledah Bilija, videh da još spava i pokrih ga prostirkom. On se malo pomeri, promrmlja nešto, pa se ponovo umiri. Pogleđah na sat. Bilo je 12:15. To se činilo potpuno nemogućim; osećao sam se kao da je prošlo najmanje pet sati otkad sam prvi put ušao unutra da potražim nešto čime bih ga pokrio. Ali čitava stvar, od početka do kraja, trajala je samo oko trideset pet minuta.

Vratih se tamo gde je Oli stajao sa Džimom i Majronom. Oli je uzeo pivo i meni ponudio jedno. Uzeh ga i popih odjednom pola konzerve, kao i jutros dok sam sekao stabla. To me malo razvedri.

Džim je bio Džim Grondin. Majronovo prezime bilo je Lafler - i to je imalo svoju komičnu stranu. Cvetiću Majronu se sušila krv na usnama, bradi i obrazu. Oko sa šljivom već je oticalo. Devojka u dukserici boje brusnice prođe tuda besciijno i uputi Majronu oprezan pogled. Mogao sam da joj kažem da je Majron opasan samo za dečake tinejdžere koji žele da dokažu svoju muškost, ali poštedeo sam sebe toga. Na kraju krajeva, Oli je imao pravo - oni jesu samo želeli najbolje, mada slepo, zastrašeno, umesto u bilo kakvom stvarnom opštem interesu. A sada su mi bili potrebni da bi uradili ono što sam ja mislio da je najbolje. Mislio sam da neće biti problema. Obojica su splasnula. Nijedan-pogotovo cvetić Majron-još izvesno vreme neće biti ni za šta. Nešto što su imali u očima dok su ubeđivali Norma da ode i otpuši izduvnu cev sada je nestalo. Kurčići im više nisu bili dignuti.

“Moraćemo nešto da kažemo ovim ljudim”, rekoh ja. Džim zausti da se usprotivi.

“Oli i ja nećemo pominjati tvoj i Majronov doprinos Normovom izlasku ako podržite ono što budemo rekli o... pa, o tome što ga je odnelo.”

“Naravno”, reče Džim žalosno revnosno. “Naravno, ako to ne ispričamo, ljudi bi mogli da odu napolje... kao ona žena... ona žena koja...” On obrisa usta rukom pa brzo popi još piva. “Hriste, kakav džumbus.”

“Dejvide”, reče Oli. “Šta...” On prekinu, pa onda primora sebe da nastavi. “Sta ako uđu unutra? Pipci?” “Kako?” upita Džim. “Momci, zatvorili ste vrata.” “Naravno”, reče Oli. “Ali čitav prednji zid ove samo-posluge je od stakla.”

Stomak mi se sunovrati liftom u dubinu nekih dvadeset pet spratova. Znao sam to, ali sam uspevao nekako da prenebregavam. Pogledah tamo gde je Bili spavao. Pomislih kako su se ti pipci rojili iznad Norma. Pomislih da se to dešava Biliju.

“Staklo”, šapnu Majron Lafler. “Isusa mu Hrista.” Ostavio sam njih trojicu kraj hladnjaka da petljaju oko novih konzervi piva i potražih Brenta Nortona. Zatekoh ga u trezvenom razgovoru sa Badom Braunom kod kase br. 2. Njih dvojica - Norton sa sedom frizurom i dobrim izgledom matorog pastuva, Braun sa svojom hla-dnom novoengleskom facom - ličili su na karikaturu iz Njujorkera.

Čak dvadesetak ljudi nespokojno je tumaralo između završetka naplatnih traka i dugog izloga. Dosta ih se poređalo duž stakla i posmatralo izmaglicu. Ponovo su me podsetili na ljude koji se okupljaju na gradilištu.

Gospođa Karmodi se posadila na jednu od stacionarnih premosnih traka i pušila parlament u filteru “Korak po korak”. Njene oči me odmeriše, zaključiše da mi nešto fali, pa produžiše dalje. Izgledala je kao da sanja na javi.

“Brent”, rekoh ja.

“Dejvide! Gde si se samo izgubio?”

“O tome baš i hoću da popričam sa tobom.”

“Tamo kod hladnjaka neki ljudi piju pivo”, reče Braun mračno. Zvučao je kao čovek koji objavljuje da su na đakonovom prijemu prikazani pornići. “Mogu da ih vidim u kontrolnom ogledalu. To naprosto mora da prestane.”

“Brent?”

“Izvinite me za trenutak, gospodine Braun, hoćete?”

“Naravno.” Prekrstio je ruke preko prsa i zapiljio se smrknuto u konveksno ogledalo. “To ima da prestane. Toliko mogu da vam obećam.”

Norton i ja krenusmo prema hladnjaku za pivo u suprotnom uglu radnje, prolazeći pored kućnih potrepština i sitnica. Bacih pogled preko ramena i primetih nelagodno da su se drvene grede koje uokviruju visoke staklene pravougaonike izloga savijene, izvijene i rascepljene. Setih se da jedan od prozora čak nije sasvim ceo. U trenutku tog čudnog udarca iz gornjeg ugla ispao je klinasti komad stakla. Možda smo mogli da ga zapušimo krpama ili tako nečim - možda gomilom onih ženskih bluza od 3,59 dolara koje sam primetio blizu vina...

Misli mi se najednom prekinuše i bih primoran da stavim nadlanicu preko usta, kao da prigušujem podrigivanje. Ono što sam stvarno prigušivao bila je navala užasnutog kikota koja umalo da mi se otme na pomisao da nabijam gomilu bluza u rupu ne bih li zadržao napolje jedan od onih pipaka koji su odneli Norma. Video sam kako jedan od tih pipaka - jedan mali - steže kesu hrane za pse, sve dok prosto nije pukla.

“Dejvide? Jesi li dobro?”

“A?”

“Tvoje lice - izgledao si kao da ti je palo na pamet nešto dobro, ili nešto prokleto grozno.”

Tada mi nešto sinu. “Brent, šta bi sa onim čovekom što je ušao bulazneći da je nešto u izmaglici zgrabilo Džona Lija Frovina?”

“Tip kome je curela krv iz nosa?”

“Da, taj.”

“Onesvestio se, pa ga je gospodin Braun povratio nekom mirišljavom solju iz prve pomoći. Zašto?”

“Je li rekao nešto kada se probudio?”

“Opet je počeo sa tom halucinacijom. Gospodin Braun ga je odveo u kancelariju. Poplašio je neke žene. Izgledao je srećan što ide. Nešto u vezi stakla. Kad je gospodin Braun rekao da u upravnikovoj kancelariji postoji samo jedan mali prozor, i to ojačan žicom, delovao je srećno što ide. Pretpostavljam da je još tamo.”

“On nije halucinirao.”

“Ne, naravno da nije.”

“A udar koji smo osetili?”

“Ne, ali, Dejvide...”

Uplašen je, podsećao sam sebe stalno. Nemoj ga naterati da se otkači, samog sebe si doveo do toga da se već jednom otkačiš jutros, i to je dovoljno. Ne teraj ga da se otkači jer je isti ovakav bio tokom tog glupog spora oko međe... prvo pokroviteljski, onda sarkastičan i najzad, kad je postalo jasno da će izgubiti, uvredljiv. Ne teraj ga da se otkači jer će ti biti potreban. On možda ne ume da uključl motornu testeru, ali izgleda kao očinska figura Zapadnog sveta, i ako bude rekao ljudima da ne paniče, oni će ga poslušati. Zato ga ne teraj da se otkači.

“Vidiš ona dupla vrata tamo, iza hladnjaka za pivo?” POgledao je, mršteći se. “Nije li jedan od onih što piju pivo drugi pomoćnik upravnika? Viks? Ako Braun to vidi, mogu da ti obećam da će taj vrlo brzo da počne da traži novi posao.”

“Brent, hoćeš li me saslušati?”

On me pogleda odsutno. “Šta si ono govorio, Dejv? Zao mi je.”

Ne toliko žao koliko će mu tek biti. “Vidiš li ona vrata?”

“Da, naravno da vidim. Sta sa njima?”

“Ona vode u magacin koji se pruža u potpunosti duž zapadnog pročelja zgrade. Bili je zaspao, a ja sam otišao tamo da vidim ima li nečega čime bih ga pokrio...”

Ispričao sam mu sve, izostavivši samo svađu oko toga treba li Norm uopšte da izlazi ili ne. Rekao sam mu šta je ušlo... i najzad, šta je izašlo napolje, vrišteći. Brent Norton je odbio da poveruje u to. Ne - odbio je čak i da razmisli o tome. Odvedoh ga do Džima, Olija i Majrona. Sva trojica potvrdiše priču, iako su Džim i cvetić Majron poprilično već bili nacugani.

Norton ponovo odbi da poveruje, ili čak i da razmisli o tome. Jednostavno je opovrgavao sve. “Ne”, rekao je. “Ne, ne, ne. Oprostite, gospodo, ali to je potpuno smešno. Ili me zezate...” - pokroviteljski nam je uputio svoj blistavi osmeh da bi pokazao kako može da prihvati šalu kao i svako drugi -.....ili ste žrtve nekakve grupne hipnoze.”

Opet sam se iznervirao, ali sam uspeo da se kontrolišem - teško. Mislim da obično nisam prek, ali ovo nisu bile obične okolnosti. Morao sam da mislim na Bilija, na to što se dešava - ili se već desilo - sa Stefani. Te stvari su mi neprestano grickale pozadi u glavi.

“U redu”, rekoh ja. “Pođimo tamo pozadi. Na podu je parče pipka. Vrata su ga odsekla pri spuštanju. A možeš i da ih čuješ. Grebuckaju po čitavim vratima. Zvuči poput vetra u bršljanu.”

“Ne”, reče on mirno.

“Šta?” Stvarno sam mislio da nisam dobro čuo. “Šta si rekao?”

“Rekao sam ne, neću da idem tamo. Ako je i za šalu, mnogo je.”

“Brent, kunem ti se da to nije šala.”

“Naravno da jeste”, obrecnu se on. Oči mu pređoše preko Džima, Majrona, kratko se zadržaše na Oliju Viksu - koji je istrpeo njegov pogled sa ravnodušnim mirom - i najzad se vratiše meni. “To je ono što vi, lokalci, verovatno nazivate ’pravim smehotresom’. Je li tako, Dejvide?” “Brent... vidi...”

“Ne, vidi ti!” Glas poče da mu jača kao da se nalazi u sudnici. Čuo se veoma, veoma dobro, i nekoliko ljudi koji su lunjali okolo, napeti i besciljni, pogledaše ovamo da vide šta se dešava. Norton uperi prst u mene dok je govorio. “To je šala. To je kora od banane, a ja sam tip koji na njoj treba da se oklizne. Niko od vas nije naročito lud za dođošima, zar ne? Svi se vi poprilično držite jedni uz druge. Kao što se desilo kada sam te tužio ne bih li dobio ono što mi po pravu pripada. Ti si dobio, u redu. Zašto ne? Otac ti je bio čuveni umetnik, a ovo je tvoj grad. Ja samo plaćam porez i trošim ovde svoj novac!”

To više nije bila predstava, više nas nije pobijao svojim uvežbanim glasom iz sudnice, gotovo da je vrištao, na ivici toga da potpuno izgubi kontrolu. Oli Viks se okrenu i ode, sa pivom u ruci. Majron i njegov prijatelj Džim zurili su u Nortona iskreno zapanjeni.

“Treba li da odem pozadi i pogledam neki gumeni trik-novitet od devedeset centi dok ovi klipani stoje tu i upišavaju se od smeha?”

“Hej, pazi malo koga nazivaš klipanom”, reče Majron. “Drago mi je što ti je ono drvo palo na sklonište za čamce, ako hoćeš baš da znaš. Drago.” Norton mi se divljački isceri. “Prilično dobro ga je ulubio, zar ne? Fantastično. A sad mi se miči s puta.”

On pokuša da se progura pored mene. Zgrabih ga za ruku i bacih na hladnjak za pivo. Jedna žena iznenađeno graknu. Dva kartona bada se preturiše.

“Pročačkaj uši i slušaj, Brent. Ovde su životi u pitanju. A život mog deteta meni je više nego važan. Zato me slušaj inače se kunem da ćeš se usrati od batina.”

“Samo napred”, reče Norton, i dalje isceren u nekakvom ludački paralisanom ushićenju. Njegove oči, zakrvavljene i krupne, iskolačiše se u dupljama. “Pokaži svima koliko si velik i hrabar, kad biješ čoveka sa bolesnim srcem, dovoljno starog da ti otac bude.”

“Svejedno ga klepi!” uzviknu Džim. “Jebeš njegovo bolesno srce. Ne verujem da takav jeftini njujorški nadripisar uopšte ima srce.”

“Ti se ne mešaj”, rekoh ja Džimu, a onda približih lice Nortonovom. Bio sam dovoljno blizu da ga poljubim, da sam to imao na umu. Hladnjak je bio isključen, ali je još zračio hladnoćom. “Prestaniš da kriješ glavu u pesku. Prokleto dobro znaš da govorim istinu.”

“Ne znam... ništa... tome slično”, reče on.

“Da je neko drugo vreme i mesto, pustio bih te da prođeš tako. Briga me koliko se plašiš, i nemam nameru da vodim evidenciju. Plašim se i sam. Ali ti mi trebaš, proklet da si! Dopire li to do tebe? Trebaš mi!”

“Pusti me!”

“Ne dokne pođeš tamo sa mnom i ne uveriš se i sam.” “Rekao sam ti, ne! Sve je to trik, šala. Nisam toliko glup koliko misliš da jesam...”

“Onda ima sam tamo da te bacim.”

Zgrabih ga za rame i šiju. Sav košulje ispod ruke pocepa mu se uz meko predenje. Odvukoh ga do duplih vrata. Okupila se grupa ljudi”njih petnaest ili osamnaest, ali držali su se na odstojanju. Niko nije pokazivao ni najmanji znak da želi da se umeša.

“Upomoć!” povika Norton. Iskolačio je oči iza naočara. Frizura mu se ponovo pokvarila i iskočila iza ušiju u dva istovetna pramena. Ljudi su se meškoljili i posmatrali.

“Zašto vrištiš?” rekoh mu u uvo. “To je samo šala, zar ne? Zato sam te i poveo u grad kada si zatražio da pođeš i zato sam ti i poverio da Bilija prevedeš preko parkirališta - zato što sam imao u šteku ovu zgodnu maglu, zakupio sam mašinu za maglu u Holivudu, koštalo me je to pet-naest hiljada dolara i još osam hiljada za prevoz, a sve da bih se našalio s tobom. Prestani sam sebi da sereš i otvori oči!”

“Pu... sti... me!” drečao je Norton. Samo što nismo stigli do vrata.

“Dajte, dajte, šta je to? Sta to radite?”

Bio je to Braun. Zurno se laktao kroz gomilu posmatrača.

“Naterajte ga da me pusti”, reče Norton promuklo. “Ludak.”

“Ne. On nije ludak. Voleo bih da jeste, ali nije.” Bio je to Oli, i ja poželeh da ga blagoslovim. Obišao je red polica iza nas i stao tamo da se suoči sa Braunom.

Braunov pogled zaustavi se na pivu koje je Oli držao. “Ti piješV’ reče on, i glas mu je bio iznenađen, ali ne sasvim lišen zadovoljstva. “Zbog ovoga ima da letiš s posla.”

“Daj, Bad”, rekoh ja i pustih Nortona. “Ovo nije uobičajena situacija.”

“Propisi su propisi”, reče Braun uskogrudo. “Potrudiću se da uprava sazna za ovo. To mi je dužnost.”

Norton se u međuvremenu odšunjao dalje i zaustavio se na izvesnoj udaljenosti, pokušavajući da ispravi košulju i zagladi kosu. Oči su mu streljale nervozno između Brauna i mene.

“Hej!” uzviknu Oli najednom snažno, grmnu basom koji nikad ne bih očekivao od tog krupnog, ali blagog i skromnog čoveka. “Hej, svi u radrtji! Svi treba da dođete ovamo i čujete ovo! Tiče se svih vas!” Pogledao me je mirno, potpuno ignorišući Brauna. “Da li to dobro radim?”

“Fino.”

Ljudi počeše da se okupljaju. Prvobitna grupa posmatrača moje svađe sa Nortonom udvostručila se, pa utrostručila.

“Postoji nešto što svi treba da znate...” započe Oli.

“Smesta ostavi to pivo”, reče Braun.

“Ti da si smesta umuknuo”, rekoh ja i kročih ka njemu.

Braun mi odgovori ustuknuvši za korak. “Ne znam šta to neki od vas misle da rade”, reče, “ali mogu da vam kažem da će ’Savezna prehrambena kompanija’ o tome biti obaveštena! O svemu! 1 hoću da shvatite - možda će biti podnesene i neke tužbe!” Nervozno je povukao usne sa požutelih zuba, i mogao sam da osetim za njega sažaljenje. Samo pokušava da se prilagodi, ništa drugo. Kao što je Norton to učinio naredivši sebi da se mentalno uguši. Majron i Džim probali su tako što su sve pretvorili u mačo šaradu - kad bi generator mogao da se popravi, izmaglica bi otišla dalje. Ovo je bio Braunov način. On je... štitio radnju.

“Sarno napred, zapiši imena”, rekoh ja. “Ali, molim te samo da ništa ne pričaš.”

“Zapisaću dosta imena”, odgovori on. “Tvoje će biti na vrhu liste, ti... ti boemu.”

“Gospodin Dejvid Drajton ima nešto da vam kaže”, reče Oli, “i mislim da je bolje da ga saslušate, u slučaju da ste nameravali da podete kući.”

Tako ja ispričah šta se dogodilo, gotovo jednako kao što sam ispričao i Nortonu. Najpre se začulo malo smeha, a kada sam završio nastupi duboka nelagodnost.

“To je sve laž, znate”, reče Norton. Probao je glasom to jako da istakne, pa umalo što nije vrisnuo. I to je bio čovek kome sam sve prvome saopštio, u nadi da ću ga pridobiti radi verodostojnosti. Kakav zajeb.

“Naravno da je laž”, saglasi se Braun. “To je ludost. Odakle pretpostavljate da su ti pipci došli, gospodine Drajton?”

“Ne znam, a u ovom trenutku to pitanje i nije naročito važno. Tu su. lma tu...”

“Ja mislim da su došli iz nekoliko konzervi tog piva. To mislim ja.” Ovo izazva nešto smeha u znak odobravanja. Ućutka ga snažan glas gospođe Karmodi, sličan škripanju zarđalih šarki.

“Smrt!” povika ona, i oni koji su se smejali brzo se otrezniše.

Umarširala je u središte grubo formiranog kruga i njene jarkožute pantalone kao da su sjale sopstvenim svetlom, dok joj je ogromna tašna udarala o slonovsku butinu. Crne oči arogantno su joj sevale okolo, oštre i kobno svetlucave, nalik na svračije. Dve zgodne devojke od nekih šesnaest godina, sa bluzama od veštačke svile na čijim je leđima bilo ispisano KAMP VUDLENDS, ustuknuše dalje od nje.

“Slušate ali ne čujete! Cujete ali ne verujete! Ko od vas želi da izađe i uveri se sam?” Njene ih oči preleteše, a onda se zadržaše na meni. “I šta to predlažete da uradite u vezi toga, gospodine Dejvide Drajtone? Šta mislite da možete da uradite u vezi toga?”

Iskezila se poput lobanje iznad svog jarkožutog kompleta.

“To je kraj, kažem vam. Kraj svega. Ovo je Poslednji Čas. Pokretni prst napisao je to, ne vatrom, već linijama izmaglice. Zemlja se otvorila i iznedrila svoje gadosti...” “Zar ne možete da je naterate da umukne?” prasnu jedna tinejdžerka. Zaplakala se. “Plaši me!”

“Plašiš se, dušo?” upita gospođa Karmodi i okrenu se prema njoj. “Ne, sada se ne plašiš. Ali kada gnojna stvorenja koje je Đavo oslobodio po Zemljinom šaru dođu po tebe...”

“Dovoljno je bilo, gospodo Karmodi”, reče Oli i uze je za ruku. “Sasvim dovoljno.”

“Pustite me! To je kraj, kažem vam! To je smrt! Smrt!”

“To je gomila sranja”, reče zgađeno čovek sa šeširom za ribolov i naočarima.

“Ne, gospodine”, progovori Majron. “Znam da to zvuči poput sna nekog narkomana, ali potpuno je istinito. I sam sam to video.”

“Ja takođe”, reče Džim.

“I ja”, pridruži se Oli. On je uspeo da ućutka gospođu Karmodi, bar zasad. Ali, stajala je blizu, stezala svoju veliku torbu i kezila se svojim ludačkim kezom. Niko nije hteo da stoji previše blizu nje - mrmljali su međusobno i ovo potvrđivanje nije im se dopadalo. Nekolicina ih se osvrnu prema velikim izlozima od staklenih ploča, razmišljajući. Bilo mi je drago što to vidim.

“Laži”, reče Norton. “Svi se vi pokrivate lažima. To je sve.”

“Sugerišete nešto sasvim neverovatno”, reče Braun. “Ne moramo da stojimo ovde i žvaćemo o tome”, rekoh mu ja. “Dođite sa mnom u magacin. Osmotrite. I oslušnite.”

“Kupcima je zabranjeno da ulaze...”

“Bad”, reče Oli, “idi sa njim. Da završirno sa tim.”

“U redu”, reče Braun. “Gospodine Drajton? Završimo s ovom budalaštinom.”

Progurasmo se kroz dupla vrata u mrak.

Zvuk je bio neprijatan - čak možda i zloban.

Braun je to takođe osetio, bez obzira na svoje tvrdoglave jenkijevske manire; smesta me je ščepao za mišicu, dah mu je zastao na tren, a potom se povratio, hrapaviji.

Bio je to duboki zvuk šapata iz pravca utovarnih vrata

- gotovo nalik na milovanje. Zamahnuh lagano nogom i najzad ćušnuh jednu od baterijskih lampi. Sagoh se, dohvatih je i uključih. Braunovo lice se zgrči, a on ih nije čak ni video - samo ih je čuo. Ali ja sam video, i mogao sam da zamislim kako se uvijaju i penju po nabranoj čeličnoj površini vrata kao žive puzavice.

“Sta sad mislite? Sasvim neverovatno?”

Braun se obliznu i pogleda džumbus od razbacanih kutija i kesa. “Oni su to učinili?”

“Neki od njih. Većina. Dodite ovamo.”

Došao je sa oklevanjem. Uperih lampu u smežurani i izuvijani komad pipka koji je još ležao pored metle. Braun se naže prema njemu.

“Ne dirajte”, rekoh ja. “Možda je još živo.”

Brzo se uspravio. Uzeh metlu za čekinje i bocnuh pipak. Treće ili četvrto gurkanje natera ga da se poput puža odvije i pokaže dve cele sisaljke i jedan dronjavi segment treće. A onda se parče ponovo uvi snagom mišića i ostade nepokretno da leži. Braun ispusti prigušeni zvuk gađenja.

“Dovoljno ste videli?”

“Da”, reče on. “Hajdemo odavde.”

Pratili smo nestalno svetlo natrag do duplih vrata i progurali se kroz njih. Sva lica okrenuše se prema nama i šum razgovora zamre. Nortonovo lice bilo je nalik na bajati sir. Crne oči gospode Karmodi blistale su. Oli je pio pivo; licem su mu još tekli tanki mlazevi znoja, iako je u radnji postalo prilično hladno. Dve devojke sa KAMP VUDLENDS na bluzama skupile su se jedna uz drugu poput ždrebica pred oluju. Oči. Koliko očiju. Mogao bih da ih naslikam, pomislih sa jezom. Bez lica, samo oči u tmini. Mogao bih da ih naslikam, ali niko ne bi poverovao da su prave.

Bad Braun skupi sitničavo pred sobom svoje dugo-prste šake. “Ljudi”, reče on. “Izgleda da imamo znatan problem.”

6
Rasprava se nastavlja. Gospođa Karmodi. Utvrđenja. Šta se dogodilo sa Udruženjem ravnozemljaša

Sledeća četiri časa prođoše u nekoj vrsti sna. Posle Braunove potvrde došlo je do duge i poluhisterične rasprave, ili možda rasprava i nije trajala toliko dugo koliko je izgledalo, možda se samo radilo o mračnoj potrebi Ijudi koji prežvakavaju jednu istu informaciju i pokušavaju da je vide sa svake moguće tačke gledišta, glodu je kao što pas glođe kost, pokušavaju da dođu dp srži. Bio je to spori nailazak verovanja. Ista stvar može se videti za vreme svakog martovskog sastanka gradske skupštine u Novoj Engleskoj.

Bilo je tu Udruženje ravnozemljaša, koje je predvodio Norton. Oni su bili glasačka manjina od otprilike desetak njih koji ništa od svega toga nisu poverovali. Norton je stalno isticao kako postoji samo četiri svedoka koji su prisustvovali odnošenju spoljnog momka od strane onoga što je on zvao “Pipcima sa planete Iks” (prvi put je bilo smešno, ali ubrzo se izlizalo; u svom sve jačem agitovanju Norton to kao da nije primećivao). Dodao je da on lično ne veruje nijednom od četvorice. Dalje je istakao da je pedeset posto svedoka beznadežno pijano. To je bilo izvan svake sumnje. Džim i Majron Lafler, sa celim hladnjakom za pivo i policom za vino na raspolaganju, bili su pijani kao guzice. Imajući u vidu ono što se dogodilo Normu, kao i njihov udeo u tome, nisam ih krivio. Otrezniće se prerano.

Oli je uporno pio i dalje, ignorišući Braunove proteste. Posle izvesnog vremena, Braun diže ruke, zadovoljavajući se sa pokojom povremenom kobnom pretnjom o Kompaniji. Izgleda da nije shvatao da Savezna prehrambena kompanija, sa sve radnjama u Bridžtonu, Sevemom Vindamu i Portlendu možda više i ne postoji. Sto se nas tiče, mogla je više da ne postoji i čitava Istočna obala. Oli je uporno pio, ali se nije napijao. Znojio je to napolje istom brzinom kojom je smeštao unutra.

Najzad, kad je rasprava sa ravnozemljašima počela da postaje zajedljiva, Oli progovori. “Ako ne verujete u to, gofpođine Nortone, lepo. Ja ću vam reći šta da radite. Izađite na prednja vrata i obiđite do zadnjih. Tamo je poveća gomila vraćenih flaša od piva i sode. Norm i ja smo ih jutros izneli. Donesite nekoliko tih flaša tako da znamo da ste stvarno bili tamo. Učinite to, i ja ću lično skinuti košulju sa sebe i pojesti je.”

Norton stade da galami.

Oli ga saseče istim blagim, ravnim glasom. “Kažem vam, samo nanosite štetu kada tako pričate. Ovde ima ljudi koji žele da odu kućama i uvere se da im je sa porodicama sve u redu. Moja sestra i njena jednogodišnja ćerka upravo su kod kuće u Neplsu. Sigurno da bih voleo da proverim šta je sa njima. Ali, ako ljudi počnu da vam veruju i pokušaju da odu kućama, ono što se desilo Normu desiće se i njima.”

Nortona nije ubedio, ali nekolicinu onih što su se šlepovali jeste - ne toliko time što je rekao, koliko očima, svojim progonjenim očima. Mislim da je Nortonovo mentalno zdravlje zavisilo od toga hoće li biti ubeđen ili ne, ili je on bar mislio da od toga zavisi. Ali, nije prihvatio Olijevu ponudu da se vrati otpozadi sa flašom kao dokazom. Niko od njih nije. Nisu bili spremni da izađu, bar ne još. On i njegova grupica Ravnozemljaša (sada umanjena za jednog ili dvojicu) odoše što su dalje mogli od nas, do zastakljenog ormara sa pripremljenim mesom. Jedan od njih šutnuo je dok je prolazio mog usnulog sina i probudio ga.

Odoh tamo i Bili mi se obesi o vrat. Kada sam pokušao da ga spustim, stegao je još jače i rekao: “Nemoj to da radiš, Tatice, molim te.”

Nađoh kolica za kupljenu robu i stavih ga u sedište za bebe. Tamo je izgledao prevelik. Bilo bi to komično da mu lice nije bilo bledo, sa crnom kosom začešljanom preko čela tik iznad obrva, a oči žalosne. Verovatno već dve godine nije sedeo u sedištu za bebe na kolicima za kupljenu robu. Te sitnice vam promiču, najpre ne shvatate, a onda sve to što se promenilo konačno dođe kao gadan šok. U međuvremenu, kako su se Ravnozemljaši povukli, za raspravu se našla nova kula svetilja - ovaj put bila je to gospođa Karmodi, i sasvim razumljivo, stajala je sama.

U oslabljenom, mrzovoljnom svetlu, ličila je na vešticu u plamenim jarkožutim pantalonama, svetloj bluzi od veštačke svile, ruku natrpanih zveketavom bižuterijom - od bakra, kornjačinog oklopa i lažnih dijamanata - i sa svojom nakaznom tašnom. Pergamentno lice bilo joj je izbrazdano jakim vertikalnim borama. Kovrdžava seda kosa bila joj je zategnuta i ispravljena pomoću tri rožnata češlja, uvijena pozadi. Usta su joj bila linija učvorovanog konopca.

“Ne postoji odbrana od volje Božije. Ovo se spremalo. Videla sam predskazanja. Nekima sam rekla, ali nema nikog zaslepljenijeg od onih koji sada ne žele da vide.”

“I, šta to hoćete da kažete? Šta prediažete?” upade Majk Hatlen nestrpljivo. On je bio gradonačelnik, mada sada nije delovao tako sa svojom jahtaškom kapom i otromboljenim bermudama. Pijuckao je pivo; mnogi muškarci sada su to radili. Bad Braun je odustao od protesta, ali je zaista zapisivao imena - vodeći grubu evidenciju gde god je mogao.

“Predlažem?” reče gospođa Karmodi kao odjek i obrnu se prema Hatlenu. “Predlažem? E, pa predlažem da se pripremiš da vidiš svoga Boga, Majkle Hatlenu.” Zapiljila se u sve nas unaokolo. “Spremite se da vidite svoga Boga!”

“Spremite se da vidite govno”, progunđa Majron Lafler pijano kraj hladnjaka za pivo. “Matora, izgleda da ti je jezik okačen posred srede, pa možeš da laparaš na oba kraja.”

Bučno odobravanje. Bili se ogleda okolo nervozno i ja ga zagrlih.

“Reći ću svoje!” povika ona. Gornja usna joj se izvila, povukla i otkrila izbočene zube žute od nikotina. Pomislih na prašnjave punjene životinje u njenoj radnji kako večito piju u ogledalu koje im služi kao potok. “Neverni će ostati neverni do kraja! A ipak, tog jadnog dečaka odvuklo je čudovište! Stvorenja u izmaglici! Sve moguće košmar-ne gadosti! Nakaze bez očiju! Samrtničko bledi užasi! Ne verujete? Onda izađite! Izađite i recite ’ćao-šta-ima’!”

“Gospođo Karmodi, moraćete da prekinete”, rekoh ja. “Plašite mi sina.”

Čovek sa devojčicom saglasi se sa mojim mišljenjem. Ona je, sva u zdepastim nogama i krastavim kolenima, zagnjurila lice ocu u stomak i stavila ruke preko ušiju. Veliki Bil nije plakao, ali bio je blizu.

“Postoji samo jedna šansa”, reče gospođa Karmodi.

“A koja to, gospođo?” upita Majk Hatlen uljudno.

“Žrtva”, reče gospođa Karmodi - činilo se da se ceri u tami. “Žrtva u krvi.”

Žrtva u krvi - reči ostaše da vise tu i lagano se okreću. Čak i sada, kada više znam, ubeđujem sebe da je mislila na nečijeg psa ljubimca - nekoliko ih je trčkaralo po samoposluzi bez obzira na propise. Čak i sada sebe ubeđujem u to. Ličila je na neki poludeli ostatak novoengleskog puritanizma u tami... ali sumnjam da ju je motivisalo i nešto dublje i mračnije od pukog puritanizma. Puritanizam je imao sopstvenog mračnog dedu, starog Adama krvavih ruku.

Ona zausti da kaže još nešto, kada je jedan nizak, uredan muškarac u crvSnim pantalonama i kitnjastoj sportskoj košulji, ošamari je posred lica. Imao je razdeljak na levoj strani prav kao lenjir. Nosio je naočari. Takođe je nepogrešivo izgledao kao letnji turista.

“Prekini sa tim huškanjem”, reče on tiho i bezglasno.

Gospođa Karmodi stavi ruku na usta, a onda je pruži ka nama u neizrečenoj optužbi. Na dlanu je bilo krvi. Ali, činilo se da joj crne oči igraju u ludačkom veselju.

“To ste i tražili!” uzviknu jedna žena. “I sama bih to učinila!”

“Dočepaće vas se”, reče gospođa Karmodi pokazujući svoj okrvavljeni dlan. Tanak mlaz krvi sada joj je tekao niz jednu od bora od usta do brade, kao kap kiše niz slivnik. “Možda ne danas. Večeras. Večeras, kada padne mrak. Doći će u noći i uzeti nekog drugog. U noći će doći. Čućete ih kako dolaze, puze i gamižu. A kada dođu, molićete Majku Karmodi da vam pokaže šta da radite.

Čovek u crvenim pantalonama polako podiže ruku.

“Hajde samo, udarite me”, šapnu ona i iskezi mu se svojim krvavim kezom. Ruka mu se pokoleba. “Udarite me ako smete.” Ruka mu se spusti. Gospođa Karmodi se udalji sama. Tada Bili stvamo poče da plače, skrivajući lice kod mene kao što je devojčica krila lice kod svog oca. “Hoću kući”, rekao je. “Hoću moju mamicu.”

Utešio sam ga što sam bolje mogao. Sto verovatno nije bilo naročito dobro.

Razgovor konačno krenu manje zastrašujućim i destruktivnim smerom. Pomenuti su izlozi od staklenih ploča, očigledna slaba tačka samoposluge. Majk Hatlen je upitao koji još ulazi postoje i Oli i Braun ih brzo nabrojaše - dvoja utovarnih vrata pored onih koja je Norm otvorio. Glavna ulazno-izlazna vrata. Prozor u upravnikovoj kancelariji (debelo, ojačano staklo, bezbedno zaključano).

Razgovor o ovim stvarima imao je paradoksalan učinak. Doprineo je da opasnost izgleda realnija, ali istovremeno i da se osećamo bolje. Čak je i Bili to osetio. Upitao je može li da ode i uzme šećerlemu. Rekoh mu da može, pod uslovom da ne prilazi velikim prozorima.

Kada više nije mogao da nas čuje, čovek kraj Majka Hatlena reče: “Dobro, šta ćemo sa tim izlozima? Matora je možda luda kao stenica, ali može da bude u pravu što se tiče dolaska nečega kada padne mrak.”

“Možda će do tada izmaglica otići dalje”, reče žena. “Možda”, reče čovek. “A možda i neće.”

“Ima li ko ideju?” upitah Bada i Olija.

“Čekajte malo”, reče čovek kraj Hatlena. “Ja sam Den Miler. Iz Lina, Masačusets. Ne poznajete me, nemate ni razloga da me poznajete, ali ja imam imanje na jezeru Hajlend. Kupio sam ga baš ove godine. Pre bi se reklo da su me odrali, ali morao sam da ga kupim.” Neko se nasmeja. “Bilo kako bilo, video sam ovde čitavu gomilu džakova sa dubrivom za travnjake. Većina su džakovi od dvadeset pet funti. Možemo da ih poređamo kao vreće peska. Da ostavimo puškarnice i gledamo kroz njih...” Sada ih je još klimalo glavama i govorilo uzbuđeno. Umalo nešto da kažem, ali onda to ipak zadržah za sebe. Miler je bio u pravu. Postavljanje tih džakova nije moglo da nam škodi, a moglo je možda i da donese nešto dobro. Ali, misli mi se vratiše onom pipku koji je stegao kesu sa hranom za pse. Smatrao sam da bi jedan od većih pipaka verovatno mogao da učini isto i sa džakom đubriva “Zelena jutra” ili “Vigoro” od dvadeset pet funti. Ali takvo zanovetanje ne bi nas izvukla niti bi ikome popravila raspoloženje.

Ljudi počeše da se razilaze, razgovarajući o tome kako to da obave, a Miler povika: “Čekajte! Čekajte! Da sredimo ovo dok smo još na okupu!”

Oni se vratiše, razuđena kongregacija od pedeset ili šezdeset Ijudi u uglu između hladnjaka za pivo, magacinskih vrata i levog kraja vitrine sa mesom, gde gospodin Mekvej izgieda stavlja ono što niko neće, poput slatkog hleba, škotskih jaja, ovčijeg mozga i smrdljivog sira. Bili se probi kroz njih sa nesvesnom odlučnošću petogodišnjaka u svetu divova i pruži mi tablu heršija. “Hoćeš ovo, Tatice?”

“Hvala.” Uzeh je. Imala je sladak i dobar ukus.

“Ovo je verovatno glupo pitanje”, nastavi Miler posle prekida, “ali treba da se razreše neke stvari. Ima li neko vatreno oružje?”

Nastade pauza. Ljudi su gledali unaokolo jedni u druge i slegali ramenima. Starac prosede kose koji se predstavio kao Embrouz Kornel reče da ima sačmaricu u prtljažniku automobila. “Pokušaću da dođem do nje, ako želite.”

Oli reče: “U ovom trenutku mislim da to nije dobra ideja, gospodine Kornel.”

Kornel progunđa: “U ovom trenutku to mislim i ja, sinko. Ali, smatrao sam da treba da se ponudim.”

“Pa, nisam stvarno ni mislio”, reče Den Miler. “Ali, pomislih...”

“Čekajte, samo trenutak”, reče jedna žena. Bila je to dama u dukserici boje brusnice i tamnozelenim pantalonama. Imala je peščano plavu kosu i dobru figuru. Veoma lepa mlada žena. Otvorila je tašnu i iz nje izvukla pištolj osrednje veličine. Gomila ahhh-nu, kao da su svi ugledali kako mađioničar izvodi izuzetno dobar trik. Zena, koja je crvenela, pocrveni još jače. Ponovo je prekopala po tašni i izvukla kutiju metaka Smit & Veson.

“Ja sam Amanda Damfrajs”, reče ona Mileru. “Ovaj pištolj... je ideja mog muža. Mislila je da treba da ga imam kao zaštitu. Nosim ga praznog već dve godine.”

“Je li vaš muž ovde, gospođo?”

“Ne, u Njujorku je. Poslovno. On ide na puno službenih putovanja. Zato je i želeo da nosim pištolj.”

“Pa”, reče Miler, “ako umete da ga koristite, treba da ga zadržite. Šta je to, tridesetosmica?”

“Da. A nikad u životu nisam iz njega pucala, osim jednom, na strelištu.”

Miler uze pištolj, zapetlja nešto po njemu i uspe na par trenutaka da otvori burence. Proverio je za svaki slučaj nije li pun. “Dobro”, reče on. “Imamo pištolj. Ko ume da gađa? ja ne umem.”

Ljudi se zgledaše. Isprva, niko ne reče ništa. A onda, sa oklevanjem, Oli reče: “Ja dosta dobro gađam u mete. Imam kolt 45 i ljamu 25.”

“Ti?” reče Braun. “Ha. Dok se smrkne bićeš previše pijan da gledaš.”

Oli reče vrlo jasno: “Zašto prosto ne umukneš i ne nastaviš da beležiš svoja imena?”

Braun se izbeči. Otvori usta. A onda odluči, po mom mišljenju mudro, da ih opet zatvori.

“Vaš je”, reče Miler, zatreptavši malo očima prilikom razmene. On ga pruži i Oli ga ponovo proveri, profesionalnije. On stavi pištolj u desni prednji džep pantalona i spusti kutiju sa mecima u džep na prsima gde se ocrtala poput kutije cigareta. Onda se ponovo nasloni na hladnjak dok mu je znoj i dalje cureo po okruglom licu, i otvori novo pivo. I dalje sam se osećao kao da posmatram potpuno neočekivanog Olija Viksa.

“Hvala, gospođo Damfrajs”, reče Miler.

“Nije vredno pomena” reče ona i ja načas pomislih da verovatno ne bih toliko putovao da sam na mestu njenog muža, da sam gazda tih zelenih očiju i te pune figure. Davanje pištolja supruzi može se protumačiti i kao smešno simboličan gest.

“Ovo može takođe da zvuči glupavo”, reče Miler okrećući se ponovo Braunu koji je držao beležnicu i Oliju koji je držao pivo, “ali ovde nema ničeg nalik na bacače plamena, zar ne?”

“Ohhh, sranje”, reče Badi Iglton, pa pocrvene kao Amanda Damfrajs.

“Šta je bilo?” upita Majk Hatlen.

“Pa... do prošle nedelje imali smo čitav sanduk onih malih let-lampi. Onih što se koriste po kući za lemljenje cevi koje propuštaju ili za popravke izduvnog sistema i tako to. Sećate ih se, gospodine Braun?”

Braun klimnu glavom. Izgledao je kiselo.

“Rasprodale su se?” upita Miler.

“Ne, uopšte nisu išle. Prodali smo samo tri ili četiri, a ostatak sanduka vratili. Koja popišana... Mislim, koja šteta.” Crveneći tako jako da samo što nije postao ljubičast, Badi Iglton se ponovo stopi sa pozadinom.

Imali smo šibice, naravno, kao i so (neko neodređeno reče da se so stavlja na pijavice i slične stvari), kao i sve vrste O’Sedar portviša i metli sa dugim drškama. Ljudi su većinom i dalje delovali ohrabreno, a Džim i Majron su bili suviše nakresani da bi se oglasili notom neslaganja, ali ja pronađoh Olijeve oči i ugledah u njima mirnu beznadežnost mnogo goru od straha. On i ja smo videli pipke. Ideja o bacanju soli na njih ili o pokušaju da se oni oteraju O’Sedar portvišima bila je smešna, na užasan način.

“Majk”, reče Miler, “zašto malo ne pričuvaš stražu? Hoću da popričam sa Olijem i Dejvom na minut.”

“Rado.” Hatlen potapša Dena Milera po ramenu. “Neko je morao da preuzme komandu, i dobro je da si to ti. Dobrodošao u grad.”

“Znači li to da mi se otpisuje porez?” upita Miler. Bio je to kočoperan mali tip riđe kose koja se proređivala. Izgledao je kao oni tipovi koje hteli-ne hteli morate za kratko vreme da zavolite - i možda - koje hteli-ne hteli posle izvesnog vremena morate da zamrzite. Oni tipovi koji sve umeju bolje da urade od vas.

“Nikako”, reče Hatlen kroz smeh.

Hatlen ode. Miler pogleda mog sina.

“Ne brinite se zbog Bilija”, rekoh ja.

“Čoveče, nikad u životu se nisam toliko brinuo.” “Nlste”, saglasi se Oli i ispusti praznu konzervu u hladnjak za pivo. Izvuče novu i otvori je. Začu se blago šištanje odbeglog gasa.

“Video sam kako ste se vas dvojica pogledali”, reče Miler.

Dovrših svoju tablu heršija i uzeh pivo da je sperem niz grlo.

“Reći ću vam šta ja mislim”, reče Miler. “Trebalo bi da nađemo pet-šest ljudi da omotaju drške portviša krpama pa ih onda vežu konopcem. Potom mislim da bi trebalo da uzmemo par onih konzervi sa tečnošću za paljenje ćumura i pripremimo ih. Ako sa konzervi odsečemo vrhove, možemo vrlo brzo da imamo baklje.”

Klimnuh glavom. To je bilo dobro. Gotovo sigurno nedovoljno dobro - ne ako ste videli kako odvlače Norma napolje - ali bolje od soli.

“Imaće bar o nečemu da razmišljaju”, reče Oli.

Milerove se usne stisnuše. “Toliko gadno, a?” reče on.

“Toliko loše”, saglasi se Oli i baci se na pivo.

Do pola pet tog popodneva džakovi sa đubrivom bile su na mestu i veliki izlozi bili su blokirani sa izuzetkom uskih puškarnica. Pored svake je postavljen osmatrač, a pored svakog osmatrača nalazila se konzerva tečnosti za paljenje ćumura sa odsečenim vrhom i zaliha baklji od drški portviša. Bilo je pet puškarnica, i Den Miler je za svaku dogovorio rotaciju stražara. Kada je došlo pola pet, ja sam seo na gomilu džakova kraj jedne puškarnice, sa Biiijem uz sebe. Gledali smo napolje u izmaglicu.

Odmah iza izloga bila je crvena klupa gde su ljudi ponekad čekali na prevoz sa namirnicama kraj sebe. Pozadi je bilo parkiralište. Izmaglica se lagano vrtložila, gusta i teška. U njoj jeste bilo vlage, ali kako je samo mutno i mračno izgledala. I samo gledanje u nju nateralo me je da se osećam obeshrabreno i izgubljeno.

“Tatice, znaš li šta se dešava?” upita Bili.

“Ne, dušo”, rekoh ja.

Malo se ućutao, zagledan u ruke koje su mu mlitavo ležale u krilu “tafskin” farmerki. “Zašto neko ne dođe i ne izbavi nas?” upita on konačno. “Državna policija, FBI, bilo ko?”

“Ne znam.” i “Misliš da je Mama dobro?”

“Bili, jednostavno ne znam”, rekoh ja i zagrlih ga.

“Strašno je želim”, reče Bili, boreći se sa suzama. “Žao mi je za svaki put kada sam bio nevaljao prema njoj.”

“Bili”, rekoh ja i bih primoran da ućutim. Osećao sam knedlu u grlu i glas samo što mi nije podrhtavao.

“Hoće li se završiti?” upita Bili. “Tatice? Hoće li?”

“Ne znam”, rekoh ja i on mi zagnjuri lice u rame, a ja ga uhvatih za potiljak i osetih delikatnu zakrivljenost njegove glave pod gusto naraslom kosom. Zatekoh sebe kako se prisećam svoje prve bračne noći. Gledao sam kako Stef skida jednostavnu smeđu haljinu u koju se presvukla posle venčanja. Imala je veliku ljubičastu modricu na bedru od prethodnog dana, kada je naletela na vrata. Setih se kako sam gledao tu modricu i mislio, Kada je to zaradila još je bila Stefani Stepanek, i osećao nešto nalik na čudo. Onda smo vodili ljubav, a napolju je mutnosivo decembarsko nebo bljuvalo sneg.

Bili je plakao.

“Šššš, Bili, šššš”, rekoh ja, ljuljajući ga uz sebe, ali on nastavi da plače. Bila je to onaj plač koji samo majke umeju da prekinu kako valja.

Preuranjena noć dođe u Savezni Prehrambeni. Miler, Hatlen i Bad Braun razdelili su baterijske lampe, čitavu zalihu, oko dvadeset komada. Norton je bučno protestovao tražeći ih za svoju grupu, pa je dobio dve. Svetla su skakutala tamo-amo među gondolama kao nespokojni fantomi.

Držao sam Bilija uz sebe i gledao kroz puškarnicu. Mlečna, poluprovidna svetlost tamo napolju nije se mnogo promenila; ono što je toliko zamračilo samoposlugu bili su postavljeni džakovi. Nekoliko puta sam pomislio da vidim nešto, ali bilo je to od nervoze. Jedan drugi je sa oklevanjem podigao lažnu uzbunu.

Bili je opet video gospođu Turman i rado otišao kod nje, iako čitavo leto nije dolazila da ga čuva. Ona je imala jednu lampu pa ju je sasvim ljubazno dala njemu. Ubrzo je pokušavao da ispiše svoje ime svetlom na praznim staklenim licima vitrina sa smrznutom hranom. Izgleda da je bila isto toliko srećna što ga vidi koliko i on što vidi nju, pa malo kasnije dođoše ovamo. Heti Turman je bila visoka, mršava žena sa divnom riđom kosom koju tek što su počele da šaraju sede. Naočari su joj visile o ukrasnom lančiču - od onih koje, verujem, po zakonu smeju da nose samo sredovečne žene - na grudima.

“Je li Stefani ovde, Dejvide?” upita ona.

“Ne. Kod kuće.”

Ona klimnu glavom. “Alan takođe. Koliko si dugo tu, na straži?”

“Do šest.”

“Jesi li video nešto?”

“Ne. Samo izmaglicu.”

“Čuvaću Bilija do šest, ako želiš.”

“Da li bi ti to želeo, Bili?”

“Da, mislim”, reče on zamahujući baterijskom lampom iznad glave u laganim lukovima, posmatrajući igru svetla na plafonu.

“Bog će sačuvati tvoju Stefi, i Alana takođe”, reče gospođa Turman pa odvede Bilija za ruku. Govorila je sa vedrom sigurnošću, ali u očima joj nije bilo ubeđenosti.

Oko pola šest začu se uzbuđena rasprava u pozadini radnje. Neko je ismevao nekoga zbog onog što je taj drugi rekao, a neko - mislim da je to bio Badi Iglton - uzviknu: “Niste valjda ludi da izlazite napolje!”

Nekoliko snopova svetla spoji se u središtu rasprave, i oni krenuše ka prednjem delu radnje. Vrištavi, podrugljivi smeh gospođe Karmodi rascepi tamu, hrapav poput prevlačenja noktima po tabli od škriljca.

Iznad žamora glasova uzdiže se prasak Nortonovog tenora iz sudnice: “Pustite nas da prodemo, molim! Pustite nas da prođemo!”

Čovek kraj puškarnice do moje napusti svoje mesto da vidi čemu sva ta vika. Ja odlučih da ostanem tamo gde sam. Sta god bilo to što se dešava, približavalo mi se.

“Molim vas”, govorio je Majk Hatlen. “Molim vas da razmotrimo ovo.”

“Nema šta tu da se razmatra”, izjavi Norton. Lice mu sada ispliva iz tame. Bilo je odlučno, zbunjeno i potpuno jadno. Držao je jednu od dve baterijske lampe dodeljene Ravnozemljašima. Uvojiti pramenovi kose još su mu štrčali iza ušiju kao rogovi prevarenog muža. Bio je na čelu izuzetno male povorke - petoro od prvobitnih devetoro ili desetoro. “Mi izlazimo”, reče on.

“Nemojte ustrajavati sa tom ludošču”, reče Miler. “Majk je u pravu. Možemo to razmotriti, zar ne? Gospodin Mekvej će ispeći nekoliko pilića na gasnom roštilju, možemo svi da sednemo da jedemo i prosto...”

Našao se Nortonu na putu i Norton ga gurnu. Mileru se to nije svidelo. Lice mu pocrvene, a onda se smiri, sa tvrdim izrazom. “Učinite kako hoćete”, reče on. “Ali, to je isto kao da ubijate te ljude.”

Sa svom staloženošću velike odluke ili nepokolebljive opsesije, Norton reče: “Poslaćemo pomoć po vas.”

Jedan od njegovih pratilaca promrmlja da se slaže, ali drugi tiho kliznu u stranu. Sada su tu bili Norton i još četvoro. Možda to i nije bilo toliko loše. Sam Hrist jedva da je uspeo da pronađe dvanaestoricu.

“Slušajte”, reče Majk Hatlen. “Gospodine Norton -Brent - ostanite bar za piliće. Pojedite nešto toplo.”

“Pa da vam dam priliku da još pričate? Bio sam u previše sudnica da bih naseo na to. Već ste šestoricu mojih ljudi zaludeli.”

“Vaših ljudi?” Hatlen je to gotovo prostenjao. “Vaših ljudi? Dobri Hriste, kakav je to razgovor? Oni su ljudi, to je sve. Ovo nije igra, a sasvim sigurno ni sudnica. Tamo napolju su, u nedostatku bolje reči, neke stvari, i kakvog smisla ima u tome što ćete sami sebe ubiti?”

“Stvari, kažete”, reče Norton; zvučao je veštački kao da ga to zabavlja. “Gde? Vaši ljudi su bili na straži već par sati. Ko je video ijednu?”

“Pa, tamo pozadi. U...”

“Ne, ne, ne”, reče Norton, odmahujući glavom. To smo već apsolvirali. Mi izlazimo...”

“Ne”, šapnu neko, i to odjeknu i raširi se, poput šuštanja mrtvog lišća u sumrak oktobarske večeri. Ne, ne, ne...

“Hoćete li nas sprečiti?” upita jedan glas oštro? Bio je to jedan od Nortonovih “ljudi”, da upotrebim njegovu reč - postarija gospođa sa bifokalnim naočarima. “Hoćete li nas sprečiti?”

Tihi žamor negiranja zamre.

“Ne”, reče Majk. “Me, mislim da vas niko neće sprečiti.”

Šapnuh Biliju u uvo. One me pogleda zaprepašćeno i upitno. “Hajde sad”, rekoh. “Budi brz.”

On ode.

Norton prođe rukama kroz kosu, u gestu proračunatom kao kod bilo kog brodvejskog glumca. Više sam ga voleo dok je bezuspešno potezao uže na svojoj testeri, psovao i mislio da ga niko ne vidi. Nisam tada mogao da ustanovim, a ni sada ne znam tačno, je li verovao u to što radi ili nije. Mislim, duboko u sebi, da je znao šta će se dogoditi. Mislim da se logika koju je zagovarao čitavog života na kraju okrenula protiv njega kao tigar koji se prozlio i podivljao.

Neprestano se osvrtao i izgledao kao da želi da postoji još nešto što treba da se kaže. A onda provede svoja četiri pratioca kroz jednu od naplatnih traka. Osim te starije žene, bio je tu i bucmasti dečak od nekih dvanaest godina, mlada devojka i muškarac u farmerkama, sa golf kapom zabačenom na glavi.

Nortonove oči susretoše moje, malo se raširiše, a onda počeše da skreću pogled.

“Brent, čekaj malo”, rekoh ja.

“Neću ništa više da raspravljam. Svakako ne sa tobom.”

“Znam da nećeš. Samo hoću da te zamolim za uslugu.” Osvrnuh se i spazih kako se Bil trkom vraća prema kasama.

“Šta je to?” upita Norton sumnjičavo kada je Bili stigao do mene i predao mi paket umotan u celofan.

“Uže za veš”, rekoh ja. Bio sam neodređeno svestan toga da nas sada posmatraju svi u samoposluzi, razuđeni sa druge strane kasa i naplatnih traka. “Veliki paket. Sto metara.”

“Pa?”

“Pitao sam se da li bi vezao jedan kraj oko pojasa pre nego što izađeš. Ja ću ga puštati. Kada osetiš da se zateže, samo ga priveži oko nečega. Nije važno gde. Može i oko ručice na kolima.”

“Za ime božje, zašto?”

“Po tome ću videti da ste prešli bar sto metara”, rekoh ja.

Nešto u njegovim očima zatitra... ali samo na trenutak. “Ne”, reče on.

Slegnuh ramenima. “Dobro. Svejedno, srećno.”

Iznenada, čovek sa golf kapom reče: “Ja ću to da uradim, gospodine. Nema razloga za suprotno.”

Norton se okrenu prema njemu, kao da želi da se obrecne na njega, i čovek sa golf kapom ga mirno osmotri. U njegovim očima ništa nije titralo. Doneo je odluku, i u njemu jednostavno nije bilo sumnje. Norton je takođe to primetio, ali nije rekao ništa.

“Hvala”, rekoh ja.

Prosekoh omot svojim perorezom i uže se razvi poput harmonike u krutim petljama. Nađoh jedan slobodan kraj i vezah ga labavo oko pojasa Golf Kapi. On to odmah razveza i priveza čvršće, brzo napravivši dobar čvor. U samoposluzi nije bilo nikakvog zvuka. Norton se premeštao s noge na nogu.

“Hoćete moj nož?” upitah čoveka sa golf kapom.

“Imam i sam.” On me pogleda sa istim mirnim prezirorn. “Vi samo pazite da otpuštate uže. Ako se zamrsi, baciću ga.”

“Jesmo li svi spremni?” upita Norton isuviše glasno. Bucko poskoči kao da ga je neko uštinuo. Pošto nije dobio odgovor, Norton se okrenu da pođe.

“Brent”, rekoh ja i pružih ruku. “Srećno, čoveče.”

Proučavao je moju ruku kao da je neki sumnjivi strani predmet. “Poslaćemo pomoć”, reče on konačno i progura se kroz izlazna vrata. Onaj tanak, jedak miris, ponovo uđe unutra. Ostali izađoše za njim.

Majk Hatlen dođe i stade kraj mene. Nortonova petočlana grupa stajala je u mlečnoj magli koja se lagano kretala. Norton reče nešto što je trebalo da čujem, ali izmaglica kao da je čudno prigušivala zvuk. Nisam čuo ništa osim njegovog glasa i dva ili tri izolovana sloga, poput glasa sa radija koji se čuje sa izvesne udaljenosti. Oni krenuše dalje.

Hatlen je držao vrata malo otvorena. Ja sam otpuštao uže za veš držeći ga što sam labavije mogao, vodeći računa o obećanju onog čoveka da će uže baciti ako se u njega upetlja. I dalje nije bilo ni zvuka. Bili je stajao kraj mene, nepokretan, ali kao da je u njemu tutnjala njegova unutrašnja struja.

Ponovo je tu bio taj uvrnuti osećaj da njih petoro nije toliko nestaio u magli koliko postalo nevidljivo. Za trenutak njihova odeća kao da je stajala sama od sebe, a onda su nestali. Neprirodna gustina izmaglice nije vas zaista impresionirala sve dok je niste videli kako guta ljude za nekoliko sekundi.

Otpuštao sam uže. Ode četvrtina, pa polovina. Ono na trenutak stade. Od žive stvari u mojim rukama postade mrtva. Zadržah dah. A onda ponovo krenu. Otpuštao sam ga kroz prste i iznenada se setio kako me je otac vodio da glerlam film sa Gregori Pekom o Mobi Diku u Bruksajdu. Mislim da sam se malo nasmešio.

Sada su otišle tri četvrtine užeta. Video sam kako mu kraj leži pored Bilijeve noge. A onda uže prestade da mi prolazi kroz ruke. Ležalo je nepokretno možda pet sekundi, a onda se istrže još dodatnih pet stopa. Tada ošinu iznenada silovito ulevo i zateže se oko ivice izlaznih vrata.

Odjednom mi izlete dvadeset stopa užeta i osetih na dlanu usku vrelinu. A iz magle se začu zavijajući urlik kome moj sin odgovori jecajem. Hatlen je stajao užasnut. Oči su mu bile ogromne. Usne su mu se na jednoj strani savile naniže i podrhtavale.

Urlik odjednom bi presečen. Čitavu večnost nije bilo ni najmanjeg zvuka. A onda starica povika - ovaj put nije biti sumnje o kome se radi. “Skin’te to sa mene!” vrisnula je. “O moj Bože moj Bože skin...”

Tada i njen glas bi presečen.

Gotovo čitavo uže projuri mi odjednom kroz labavo zatvorenu šaku, i ovaj put me jače opeče. A onda se ponovo opusti, i iz magle dopre zvuk - podmuklo, glasno groktanje - od kog mi se osuši sva pljuvačka u ustima.

To nije ličilo ni na šta što sam ikada čuo, a najbliže poređenje bilo bi sa filmom snimljenim u afričkoj ravnici ili južnoameričkoj močvari. Bio je to zvuk velike životinje. Začu se ponovo, dubok, razdirući, divlji. Još jednom... a onda se utiša u nizu tihog režanja. Zatim potpuno nestade.

“Zatvorite vrata”, reče Amanda Damfrajs drhtavim glasom. “Molim vas.”

“Samo trenutak”, rekoh ja i počeh da povlačim uže natrag.

Ono izroni iz magle i sklupča mi se oko nogu u neurednim, zamršenim petljama. Oko tri stope od kraja, novo belo uže za veš bilo je crveno poput boje kojom se farbaju ambari.

“Smrt!”, vrisnu gospođa Karmodi. “Izači napolje znači smrt! Vidite li sada?”

Kraj užeta bio je pretvoren u sažvakano i iskrzano kube vlakana i pramenova pamuka. Pramenovi pamuka bili su ororšeni kapima krvi.

Gospođi Karmodi niko nije protivrečio.

Majk Hatlen pusti vrata da se zalupe.

7
Prva noć

Gospodin Mekvej je radio u Bridžtonu kao kasapin još od moje dvanaeste ili trinaeste godine, i nisam imao pojma ni kako mu je ime ni koliko je star. On je montirao gasni roštilj ispod jednog od malih izduvnih ventilatora - ventilatori su sada bili nepokretni, ali moguće je da je tu i dalje bilo nešto ventilacije - i oko pola sedam popodne miris pržene piletine ispunio je samoposlugu. Bad Braun nije prigovarao. Možda usled šoka, ali pre će biti da je shvatio činjenicu da njegovo sveže meso i živina nemaju izgleda da postanu nimalo svežiji. Piletina je mirisala dobro, ali nije naročito mnogo ljudi želelo da je jede. Gospodin Mekvej, suvonjav i uredan u svojoj beloj odeći, svejedno je pripremao piletinu i stavljao po dva parčeta na papirne tanjire i ređao ih kao u kafeteriji povrh vitrine za meso.

Gospođa Turman donese Biliju i meni po tanjir, sa sve garnirungom i krompir salatom. Jeo sam što sam više mogao, ali Bili svoje nije hteo ni da proba.

“Moraš da jedeš, momčino”, rekoh ja.

“Nisam gladan”, reče on i odloži tanjir u stranu.

“Ne možeš da porasteš veliki i jak ako...”

Gospoda Turman, koja je sedela malo iza Bilija, odmahnu mi glavom.

“Dobro”, rekoh ja. “Idi, uzmi breskvu i pojedi makar nju. ’Kej?”

“Sta ako gospodin Braun kaže nešto?”

“Ako bude nešto rekao, vrati se i kaži mi.”

“Važi, Tata.”

On ode polako. Izgledao je kao da se nekako skupio. Srce me je bolelo što ga vidim da tako hoda. Gospodin Mekvej je nastavio da peče piletinu, kao da mu nimalo ne smeta što je jede samo nekoliko ljudi, srećan zbog samog čina pripremanja hrane. Kao što mislim da sam već rekao, postoje raznorazni načini da se čovek uhvati sa ovakvim nečim u koštac. Ne biste pomislili da je tako, ali jeste. Um je čudan.

Gospođa Turman i ja sedeli smo negde na pola puta niz gondolu sa lekovima za slobodnu prodaju. Ljudi su u malim grupama sedeli po čitavoj radnji. Niko osim gospođe Karmodi nije sedeo sam; čak su i Majron i njegov pajtaš Džim bili zajedno - obojica obeznanjeni kraj hladnjaka za pivo.

Šestorica novih osmatrali su kroz puškarnice. Jeđan od njih bio je Oli, i žvakao je pileći batak i pio pivo. Baklje od držalja portviša bile su oslonjene kraj svakog stražarskog mesta, i uz svaku se nalazila konzerva tečnosti za paljenje ćumura... ali mislim da niko više nije zaista verovao u baklje kao ranije. Ne posle tog dubokog i stravično vitalnog groktanja, ne posle sažvakanog i krvlju natopljenog užeta za veš. Ako to stvorenje tamo napolju, šta god bilo, reši da nas sredi, srediće nas. Stvorenje ili stvorenja.

“Hoće li u toku noći biti gadno?” upita gospođa Turman. Glas joj je bio miran, ali oči su joj bile bolesne i uplašene.

“Heti, jednostavno ne znam.”

“Dozvoli mi da čuvam Bilija koliko god možeš. Ja sam... Dejv, mislim da sam nasmrt prestravljena.” Ona se oglasi suvim smehom. “Da, mislim da se o tome radi. Ali, ako imam Bilija, biće mi dobro. Biće mi dobro, zbog njega.”

Oči su joj sijale. Sagnuh se i potapšah je po ramenu. “Toliko se brinem za Alana”, reče ona. “On je mrtav, Dejv. U srcu sam sigurna da je mrtav.”

“Ne, Heti. Tako nešto ne možeš da znaš.”

“Ali osećam da je istina. Zar ti ništa ne osećaš za Stefani? Zar nemaš bar neki... osećaj?”

“Ne”, slagah ja kroz zube.

Iz grla joj dopre zvuk gušenja i ona prekri usta rukom. Naočari su joj odražavale mutnu, sumornu svetlost.

“Bili se vraća”, promrmljah ja.

Jeo je breskvu. Heti Turman potapša pod kraj sebe i reče da će mu, kada završi, pokazati kako da napravi čovečuljka od breskvine koštice i malo konca. Bili joj se prazno osmehnu, i gospođa Turman mu uzvrati osmehom.

U osam uveče nova šestorica odoše do puškarnica i Oli dođe do mesta gde sam sedeo. “Gde je Bili?”

“Sa gospođom Turman, pozadi”, rekoh ja. “Bave se raznim veštinama. Završili su sa pravljenjem čoveka od koštice breskve, maski od kesa i lutaka od jabuka, a sada mu gospodin Mekvej pokazuje kako da pravi ljude od pribora za čišćenje lule.”

Oli otpi dug gutljaj piva i reče: “Napolju se neke stvari kreću.”

Pogledah ga oštro. Mirno mi je uzvratio pogled. “Nisam pijan”, reče on. “Pokušavao sam da se napijem, ali nije mi uspelo. Voleo bih da mogu, Dejvide.”

“Šta to znači, napolju se neke stvari kreću?”

“Ne znam stvarno. Pitao sam Voltera i on mi je rekao da ima isti osećaj, da na trenutak neki delovi izmaglice postanu tamniji - ponekad samo mrljica, ponekad veliko tamno mesto, kao modrica.^ A onda ponovo izbledi u siviio. A ta stvar se vrtloži. Cak je i Arni Sims rekao da oseća da se tamo napolju nešto dešava, a Arni je još malo pa ćorav kao šišmiš.”

“Šta je sa ostalima?”

“Svi su iz drugih država, za mene stranci”, reče Oli. “Nisam pitao nijednog od njih.”

“Koliko si siguran da ti se nije nije naprosto priviđalo?”

“Siguran”, reče on. Klimnuo je glavom prema gospođi Karmodi, koja je sedela sama na kraju gondole. Ništa od svega ovoga ni najmanje joj nije pokvarilo apetit; na tanjiru joj se nalazilo groblje pilećih kostiju. Pila je ili krv, ili sok V-8. “Mislim da je u jednome bila u pravu”, reče Oli. “Videćemo. Kad se smrači, videćemo.”

Ali, nismo moraii da čekamo na mrak. Kada je došlo, Bili je malo toga video, pošto ga je gospođa Turman čuvala pozadi. Oli je još sedeo sa mnom kada je jedan od ljudi napred kriknuo i zateturao se unazad sa svog mesta, mlatarajući rukama. Bližilo se pola devet; napolju je biserno bela izmaglica potamnela do mutne škriljčane boje novembarskog sumraka.

Nešto se spusti na staklo ispred jedne od puškarnica.

“O, moj Isuse!” vrisnu čovek koji je tamo osmatrao. “Pustite me! Pustite me dalje od svega ovoga!”

On se otrže i načini isprekidani krug, oči mu se zakolutaše na licu, a mala kap pljuvačke zasvetluca mu na kraju usne u sve dubljim senkama. Onda se stušti niz krajnji red pored vitrina sa zamrznutom hranom.

Odgovoriše mu povici. Neki ljudi potrčaše napred da vide šta se dešava. Mnogi drugi se povukoše natrag, bez brige i želje da vide šta to gamiže po staklu tamo napolju.

Krenuh ka puškarnici, sa Olijem kraj sebe. Ruka mu je bila u džepu gde se nalazio pištolj gospođe Damfrajs. Sada jedan od ostalih uzviknu - ne toliko u strahu, koliko u gađenju.

Oli i ja se provukosmo kroz jednu naplatnu traku. Sada smo mogli da vidimo šta je to oteralo momka sa stražarskog mesta. Nisam umeo da razaznam o čemu se radi, ali mogao sam to da vidim. Izgledalo je kao neko od nižih stvorenja sa Bošove slike - sa jednog od njegovih paklenih murala. Bilo je u tome i nečeg gotovo užasno komičnog, jer je takođe pomalo ličilo na jedan od onih čudnih proizvoda od vinila i plastike koje možete da kupite za dolar i osamdeset devet centi i bacite ih na prijatelje... U stvari, baš kao ono za šta me je Norton optužio da sam podmetnuo u magacinu.

Bilo je možda dve stope dugo, u segmentima, ružičasto poput zaceljenog sprženog mesa. Buljave oči zurile su u dva različita smera odjednom na kraju kratkih, savitljivih izraštaja. Visilo je na izlogu o debelim jastučićima-sisaljkama. Na suprotnom kraju izvirivalo je nešto što je bilo ili organ za razmnožavanje, ili žaoka. A sa leđa sli mu izbijala prevelika membranozna krila, nalik na krila muve. Pomerala su se veoma sporo, dok smo Oli i ja prilazili staklu.

Kod puškarnice levo od nas, gde je stražar zgađeno kreštao, tri takva stvora puzala su po staklu. Kretali su se po njemu lenjo i ostavljali za sobom lepljive puževske tragove. Njihove oči - ako su to bile - trzale su se na krajevima izraštaja debljine prsta. Povremeno su puzali jedan preko drugog.

“Gledajte te prokletinje”, reče Tom Smoli giasom punim gadenja. On je stajao kraj puškarnice desno od nas. Gamad je bila sada sasvim iznad puškarnica, što je značilo da verovatno puze po čitavoj zgradi... kao crvi po parčetu mesa. To nije bila prijatna slika, i ja osetih kako mi se u stomaku diže ono malo piletine koju sam pojeo.

Neko je jecao. Gospođa Karmodi je vrištala o gadostima iz utrobe zemlje. Neko joj osorno reče da bi za nju bolje bilo da umukne. Isto staro sranje.

Oli izvadi pištolj gospođe Damfrajs iz džepa, a ja ga zgrabih za ruku. “Ne budi lud.”

On me se otrese. “Znam šta radim”, reče.

On kucnu cevi pištolja po izlogu, sa licem u izrazu odvratnosti gotovo pretvorenim u masku. Brzina krila stvorenja stade da se povećava, sve dok ona ne postaše nejasna obličja - da niste znali, poverovali biste da ta stvorenja uopšte nemaju krila. A onda jednostavno odleteše.

Neki od ostalih videli su šta je Oli uradio i shvatili. Oni počeše da kuckaju drškama portviša po izlozima. Stvorenja su odletala, ali su se odmah vraćala. Očigledno da nisu imala ni mozga više od obične kućne muve. Stanje blisko panici pređe u brbljanje i razgovor. Začuh kako neko pita nekoga šta misli da bi mu ta stvorenja učinila kada bi sletela na njega. Odgovor na to pitanje nije me zanimao.

Kuckanje po izlozima poče da jenjava. Oli se okrenu prema meni i zausti nešto da kaže, ali pre nego što je stigao da učini bilo šta više do da otvori usta, iz izmaglice dolete nešto i ugrabi jedno od puzavih stvorenja sa stakla. Mislim da sam vrisnuo. Nisam siguran.

Bio je to neki leteći stvor. Više od toga sa sigurnošću nisam mogao da kažem. Izmaglica kao da se zatamoila upravo onako kako je Oli to opisao, samo što tamna mrlja nije izbledela; zgusnula se u nešto sa uzmahanim, kožnatim krilima, albino-belim telom i crvenkastim očima. Udarilo je o staklo dovoljno jako da ga zatrese. Otvorilo je kljun. Progutalo je ružičasto stvorenje i zatim nestalo. Citav incident nije trajao duže od pet sekundi. Imao sam prazan konačni utisak da se ružičasto stvorenje koprca i bacaka dok pada niz kljun, kao što se ribica koprca i bacaka u kljunu galeba.

Sada se začu novi udar, pa još jedan. Ljudi ponovo zavrištaše, i nastade stampedo prema zadnjem delu radnje. Tada se začu jedan prodorniji krik, krik bola, i Oli reče: “O, moj Bože, ona starica je pala, a oni su je prosto pregazili.”

On potrča natrag kroz naplatni prolaz. Okrenuh se da pođem za njim i tada spazih nešto od čega sam se ukopao na mestu.

Visoko gore, desno od mene, jedan džak sa đubrivom klizio je lagano unazad. Odmah ispod njega bio je Tom Smoli, koji je zurio napolje u izmaglicu kroz svoju puškarnicu.

Još jedno ružičasto stvorenje spusti se na debelu staklenu ploču puškarnice kod koje smo Oli i ja ranije stajali. Jedan leteći stvor nadlete i ščepa ga. Izgažena starica i dalje je vrištala prodornim, napuklim glasom.

Džak. Taj džak koji klizi.

“Smoli!” dreknuh. “Pazi! Iznad glave!”

U opštoj zbrci uopšte me nije čuo. Džak se nakrivi, a onda pade. Udari ga tačno po glavi. On teško pade, zakačivši vilicom policu koja se pružala ispod izloga.

Jedno leteće albino stvorenje izvijalo se kao crv kroz nazubljenu rupu u staklu. Mogao sam da čujem njeno blago grebuckanje, sad kada je vrištanje malo prestalo.

Crvenkaste oči svetlucale su joj na trouglastoj glavi, malo nagnutoj u stranu. Težak, kukasti kljun lakomo se otvarao i zatvarao. Ličilo je pomalo na slike pterodaktila koje se viđaju po knjigama o dinosaurusima, a još više na nešto iz košmara nekog ludaka.

Zgrabih jednu baklju i nabih je u konzervu tečnosti za paljenje ćumura, preturivši je i prosuvši baru toga na pod.

Leteće stvorenje zastade na vrhu džakova sa đubrivom, osmatrajući ukočeno oko sebe, prebacujući se sporo sa jedne kandžaste noge na drugu. Bilo je glupo, u to sam bio sasvim siguran. Dvaput je pokušalo da raširi krila koja su udarila o zid, pa se zatim presavila iznad pogrbljenih leđa nalik na krila grifona. Kada je pokušalo treći put, izgubilo je ravnotežu i nespretno palo sa svog oslonca, i dalje pokušavajući da raširi krila. Palo je na leđa Toma Smolija. Kandže se opružiše i Tomova košulja široko se rascepi. Poteče krv.

Bio sam tu, manje od tri stope daleko. Sa baklje mi je kapala tečnost za paljenje. Bio sam emocionalno dovoljno napumpan da ubijem to ako mogu... a onda shvatih da nemam šibica kojom bih baklju zapalio. Poslednjom sam pre jedan sat pripalio cigaretu gospodinu Mekveju.

Sada nastade opšta pometnja. Ljudi spaziše stvorenje koje se ugnezdilo na Smolijevim leđima, nešto što niko na svetu ranije nije video. To sunu glavom napred ispitivački, i otrže parče mesa sa zadnje strane Smolijevog vrata.

Spremao sam se da upotrebim baklju kao batinu, kad njena glava umotana u tkaninu najednom buknu. Den Miler je bio tu, sa zipo upaljačem ukrašenim amblemom marinaca u ruci. Lice mu je bilo tvrdo kao kamen od užasa i besa.

“Ubij to”, reče on promuklo. “Ubij to ako možeš.” Pored njega je stajao Oli. Držao ie tridesetosmicu gospođe Damfrajs u ruci, ali nije mogao dobro da nanišani.

Stvorenje raširi krila i jednom zamahnu njima - očigledno ne da bi odletelo, već da bi bolje uhvatilo žrtvu - a onda se njena kožnata, bela, membranozna krila uviše oko čitavog gomjeg dela tela sirotog Smolija. A tada se začuše zvuci - smrtonosni zvuci kidanja čije detaljnije opisivanje ne bih mogao da podnesem.

Sve se to desilo u nekoliko sekundi. Tada gurnuh baklju na to stvorenje. Osetih da udaram u nešto nimaJo otpornije od dečjeg zmaja. Sledećeg trenutka, stvorenje se zapali. Ono zavrišta i raširi krila; trznu glavom, kolutajući crvenkastim očima u, nmajiskrenije se nadam, velikoj agoniji. Stvorenje uzlete uz zvuke platnenog čaršava koji landara na užetu za veš pri jakom prolećnom povetarcu. Ponovo ispusti taj zarđali vrisak.

Glave se okrenuše da proprate njegov plameni, umirući let. Mislim da mi ništa od svega nije tako ostalo u pamćenju kao to pticoliko stvorenje koje gori i leti cik-cak iznad gondola u Saveznom supermarketu, ostavljajući za sobom tu i tamo ugljenisane i zadimljane parčiće. Konačno udari u sosove za špagete i razli na sve strane ragu, prins i prima salsu kao grudvice zgrušane krvi. Ostalo je jedva nešto više od pepela i kostiju. Miris sagorevanja stvorenja bio je prodoran i mučan. A ispod njega, kao kontrapunkt, bio je tanak i jedak smrad izmaglice koja se kovitlala unutra kroz polomljeno staklo.

Za trenutak je vladala potpuna tišina. Bili smo sjedinjeni u crnom čuđenju tom blistavom, plamenom, smrtonosnom letu. Onda neko zaurla. Drugi zavrištaše. A negde pozadi mogao sam da čujem kako plače moj sin.

Ščepa me neka ruka. Bio je to Bad Braun. Oči su mu bile iskolačene u dupljama. Usne je povukao sa veštačkih zuba, kao da reži. “Jedno od onih drugih stvorenja”, reče on i pokaza.

Jedno od gamadi ušlo je kroz rupu i uzveralo se na džak sa đubrivom, dok su mu muvlja krila zujala - moglo se čuti: zvučalo je poput jeftinog električnog ventilatora iz robne kuće - a oči buljile sa svojih drški. Ružičasto i nezdravo debelo telo ubrzano mu je disalo.

Krenuh ka njemu. Baklja mi se topila, ali još se nije ugasila. Ali preteče me gospođa Repler, učiteljica trećeg razreda. lmala je pedeset pet, možda šezdeset godina, i bila je mršava kao konopac. Telo joj je izgledalo tvrdo, isušeno, i stalno me teralo na pomisao sušenu govedinu.

Držala je u obe ruke po konzervu rejda, kao neki ludi revolveraš u egzistencijalnoj komediji. Ona se oglasi jarosnim režanjem kojim bi se ponosio i pećinski čovek dok neprijatelju razbija lobanju. Držeći konzerve pod pritiskom u potpuno opruženim rukama, ona ih pritisnu. Gusti sprej insekticida prekri stvorenje. Ono poče da se uvija i ludački okreće u samrtnom bolu, pa najzad pade sa džakova, odskoči od tela Toma Smolija - koji je bio sasvim sigurno i nesumnjivo mrtav - i konačno završi na podu. Krila su mu mahnito zujala, ali je nigde nisu ponela; bila su previše teško prekrivena rejdom. Nekoliko trenutaka kasnije krila usporiše, pa onda stadoše. Bilo je mrtvo.

Sada se čuo plač. I stenjanje. Stenjala je izgažena starica. A čuo se i smeh. Smeh prokletih. Gospođa Repler je stajala iznad svog plena, dok su joj se mršave grudi brzo podizale i spuštale.

Hatlen i Miler pronašli su jedan od onih valjaka koje magacioneri koriste za kotrljanje sanduka po radnji, pa su ga zajedno podigli na džakove sa đubrivom i zaklonili klinastu rupu u staklu. Bilo je to dobro, kao privremeno rešenje.

Amanda Damfrajs dođe kao mesečar. U jednoj ruci je držala kofu. U drugoj je držala metlicu, još uvijenu u providni omot. Ona se saže, očiju još raširenih i praznih, i počisti mrtvo stvorenje - bubu, puža, šta god bilo - u kofu. Moglo je da se čuje pucketanje omota na metlici pri dodirivanju poda. Ona ode do izlaznih vrata. Tamo nije bilo gamadi. Ona ih malo otvori i izbaci kofu napolje. Kofa pade na stranu i zakotrlja se napred-nazad, u sve manjem luku. Jedno ružičasto stvorenje dozuja iz noći, spusti se na kofu i poče da puzi po njoj.

Amandi grunuše suze. Odoh do nje i zagrlih je.

U jedan i trideset sledećeg jutra sedeo sam oslonjem leđima o belu emajliranu stranu tezge za meso, i napola dremao. Bilijeva glava bila mi je u krilu. On je spavao čvrsto. Nedaleko je spavala Amanda Damfrajs sa glavom položenom na nečiju jaknu.

Nedugo posle smrti pticolike stvari, Oli i ja smo se vratili u magacin i sakupili pet-šest umetaka poput onog kojim sam ranije prekrio Bilija. Nekoliko ljudi spavalo je na njima. Vratili smo se takođe sa nekoliko teških sanduka pomorandži i krušaka, i nas četvorica zajedno uspeli smo da ih nabacimo na džakove sa đubrivom ispred rupe u staklu. Pticolika stvorenja teško da bi mogla da pomere jedan takav sanduk; svaki je bio težak oko devedeset funti.

Ali, ptice i bubolika stvorenja koja su ptice jele nisu bila jedina stvorenja napolju. Bilo je tu ono stvorenje sa pipcima, koje je odnelo Norma. Trebalo je tu misliti i na ono iskrzano uže. Bilo je tu ono nevidljivo stvorenje koje se oglasilo tom dubokom, grlenom rikom, na koje je takođe trebalo misliti. Culi smo posle toga slične zvuke - ponekad prilično udaljene - ali koliko daleko je bilo “udaljeno” kroz prigušujuči efekat magle? A ponekad su bilo dovoljno blizu da zatresu zgradu i nateraju vas da pomislite kako su vam komore u srcu najednom ispunjene ledenom vodom.

Bili mi se trže u krilu i zastenja. Pomilovah ga po kosi i on zastenja glasnije. A onda kao da je ponovo pronašao manje opasne vode sna. Moj dremež bio je razbijen i ponovo sam zurio potpuno budan. Od mraka sam uspeo da odspavam samo oko devedeset minuta, a i tada su me progonili snovi. U jednom fragmentu sna ponovo je bila prošla noć. Bili i Stefi su stajali ispred panoramskog prozora i posmatrali crnu i škriljčano-sivu vodu napolju, kod srebrnog, vrtložnog vodenog mlaza koji je bio vesnik oluje. Pokušao sam da dođem do njih, jer sam znao da dovoljno jak vetar može da polomi prozor i razbaca smrtonosne staklene strelice po čitavoj dnevnoj sobi. Ali, bez obzira koliko trčao, kao da im se nisam približavao. A onda se iz vodenog mlaza vinula ptica, džinovska skerletna oiseau de mort čiji je praistorijski raspon krila zamračio čitavo jezero od zapada prema istoku. Kljun joj se otvori i otkri ždrelo veličine Tunela Holand. I dok je ptica doletala da mi proždere ženu i sina, duboki, zlokobni glas poče da šapuće i ponavlja iznova i iznova: Projekt Strela... Projekt Strela... Projekt Strela...

Bili i ja nismo bili jedini koji su loše spavali. Drugi su vrištali u snu, a neki su nastavili da vrište i posle buđenja. Pivo je brzo nestajalo iz hladnjaka. Badi Iglton ga je jednom dopunio otpozadi bez komentara. Majk Hatlen mi reče da nema više somineksa. Nije se radilo o iscrpljenim zalihama. Prosto je zbrisan. Nagađao sam da su neki ljudi uzeli možda po šest ili osam bočica.

“Ostalo je nešto najtola”, rekao je. “Hočeš jednu bočicu, Dejvide?” Odmahnuo sam glavom i zahvalio mu.

A u zadnjem prolazu kod kase 5, bili su naši alkosi. Bilo ih je negde sedmorica, svi iz drugih država osim Lua Tatingera, koji je imao perionicu kola “Bor”. Njemu nije trebao nikakav izgovor da omiriše čep, kako se to kaže. Brigada alkosa bila je prilično dobro anestezirana.

O, da - bilo je takođe šestoro ili sedmoro ljudi koji su poludeli.

Poludeli nije najbolja reč; možda naprosto ne mogu da se setim odgovarajuće. Ali, tu su bili ti ljudi koji su zapali u potpunu obamrlost bez vina, piva ili pilula. Zurili su u vas praznim i sjajnim očima nalik na okrugle kvake na vratima. Tvrdi cement stvarnosti raspao se u nekom nezamislivom zemljotresu, i ovi jadnici propali su kroz njega. S vremenom, neki od njih će se možda vratiti. Ako vremena bude.

Mi ostali napravili smo sopstvene mentalne kompromise, i u nekim slučajevima pretpostavljam da su bili prilično čudni. Geta Repler, na primer, bila je ubeđena da je čitava stvar san - ili je bar tako rekla. A govorila je prilično uverljivo.

Pogledao sam Amandu. U meni je prema njoj raslo nezgodno snažno osećanje - nezgodno, ali ne baš neprijatno. Oči su joj bile neverovatno, brilijantno zelene... jedno vreme sam je držao na oku da vidim hoće li izvaditi kontakt sočiva, ali boja je očigledno bila prava. Zeleo sam da vodim ljubav sa njom. Zena mi je bila kod kuće, možda živa, najverovatnije mrtva, u svakom slučaju sama, i ja sam je voleo, želeo sam da uzmem Bilija i vratim joj se više od svega, ali takode sam želeo da kresnem ovu gospođu po imenu Amanda Damfrajs. Pokušao sam sebi da kažem da je to samo zbog situacije u kojoj smo, i možda i jeste, ali to želju nije umanjilo.

Dremao sam i budio se, da bih se s trzajem potpuno probudio oko tri. Amanda je prešla u neku vrstu fetalnog položaja, privukavši kolena prsima, stisnuvši ruke među butinama. Cinilo se da duboko spava. Dukserica joj se malo povukla sa boka i otkrila čistu belu kožu. Gledao sam to i počeo da dobijam krajnje neupotrebljivu i neugodnu erekciju.

Pokušao sam da skrenem misli na drugi kolosek i pomislio kako sam juče hteo da naslikam Brenta Nortona. Ne, ništa tako važno kao što je prava slika, ali... prosto da ga posednem na deblo sa mojim pivom u ruci i skiciram mu znojavo, umorno lice i dva pramena pažljivo negovane kose što mu neuredno štrče pozadi. Mogla je to biti dobra slika. Trebalo mi je dvadeset godina života sa ocem da prihvatim ideju kako je dovoljno dobro biti dobar.

Zriate li šta je talenat? Prokletstvo iščekivanja. Kao dete sa time treba da se izborite, pobedite ga nekako. Ako umete da pišete, mislite da vas je Bog postavio na Zemlju da oduvate Sekspira. Ili, ako umete da slikate, možda mislite - ja jesam - da vas je Bog postavio na Zemlju da oduvate svog oca.

Ispalo je da nisam tako dobar kao on. Možda sam nastavio da pokušavam da budem duže nego što je trebalo. Imao sam izložbu u Njujorku, i prošla je jadno - kritičari su me izlupali po glavi rođenim ocem. Godinu dana kasnije izdržavao sam Stefi i sebe komercijalnim stvarima. Bila je trudna, i ja sam seo i poppričao sam sa sobom o tome. Rezultat tog razgovora bila je uverenost da će ozbiljna umetnost za mene biti hobi, ništa više.

Uradio sam reklame za šampon “Zlatna devojka” - ono kada Devojka uzjahuje bicikl, ono gde igra frizbi na plaži, ono gde stoji na balkonu svog apartmana sa pićem u ruci. Radio sam ilustracije za kratke priče u većini velikih časopisa, ali u to polje sam se probio radeći brze ilustracije za priče u slabijim muškim listovima. Radio sam neke filmske plakate. Novac pristiže. Fino držimo glave iznad vode.

Imao sam jednu konačnu izložbu u Bridžtonu, baš prošlog leta. Izložio sam devet radova na platnu, koje sam naslikao za pet godina, i prodao šest. Nekom čudnom koincidencijom, jedno platno koje apsolutno ne bih prodao prikazivalo je Savezni supermarket. Perspektiva je bila sa suprotnog kraja parkirališta. Na mojoj slici parkiralište je bilo prazno, izuzev reda konzervi Kembelovog pasulja sa kobasicom, svaka veća od prethodne, u maršu prema oku posmatrača. Poslednja je izgledala osam stopa visoka. Slika se zvala Pasulj i lažna perspektiva. Jedan čovek iz Kalifornije, glavni rukovodilac u nekoj firmi koja proizvodi teniske loptice, rekete i ko zna koju još sportsku opremu, izgleda da je baš jako želeo da je ima i nije hteo da prihvati moj negativan odgovor i pored NZP karte zataknute u levom donjem uglu drvenog rama. Počeo je sa šest stotina dolara i stigao do hiljadu. Rekao je da je želi za svoju radnu sobu. Nisam mu je dao, i on je otišao žalosno zbunjen. Cak i tada, nije odustao; ostavio je svoju posetnicu za slučaj da se predomislim.

Novac bi mi dobro došao - bila je to godina kada smo dogradili kuću i kupili kola sa pogonom na sva četiri točka - ali jednostavno nisam mogao da je prodam. Nisam mogao da je prodam zato što sam osećao da je to najbolja slika koju sam ikad uradio i želeo sam da je imam da bih je pogledao kada me neko upita, sa potpuno nesvesnom surovošću, kada ću već jednom uraditi nešto ozbiljno.

A onda sam je slučajno pokazao jednog dana prošle jeseni Oliju Viksu. Pitao je može li da je fotografiše i pusti nedelju dana kao reklamu, i to je bio kraj moje sopstvene lažne perspektive. Oli je u mojoj slici prepoznao ono što ona jeste, i tako naterao i mene da prepoznam. Savršeno dobar komad uglađene komercijalne umetnosti. Ništa više. I, Bogu hvala, ništa manje.

Dozvolio sam mu da to uradi, a onda pozvao rukovodioca na kuću u San Luis Obispou i rekao da može da dobije sliku za dve i po hiljade dolara ako je još želi. Zeleo je, i ja sam je poslao za Zapadnu obalu UPS-om. A posle toga, taj glas razočaranog iščekivanja - taj glas prevarenog deteta koje nikad neće biti zadovoljno tako blagim superlativom kao što je “dobro” - prilično je utihnuo. I izuzev nešto režanja - poput tih nevidljivih stvorenja negde napolju u maglovitij noći - bio je od tada stalno prilično tih.

Možda mi vi možete reći - zbog čega ućutkivanje tog dečjeg, zahtevnog glasa toliko liči na umiranje?

Oko četiri sata, Bili se probudio - bar delimično - i pogledao oko sebe zamagljenim očima, ne shvatajući. “Jesmo li još tu?”

“Da, dušo”, rekoh ja. “Tu smo.”

On poče da plače slabo i bespomoćno, i to je bilo užasno. Amanda se probudi i pogleda nas.

“Hej, dete”, reče ona i privuče ga nežno sebi. “Sve će izgledati malo bolje kada svane.”

“Ne”, reče Bili. “Ne, neće. Neće. Neće.”

“Šššš”, reče ona. Oči joj se sretoše sa mojima iznad njegove glave. “Šššš, prošlo ti je vreme za odlazak na spavanje.”

“Želim svoju majku!”

“Da, želiš”, reče Amanda. “Naravno da želiš.”

Bili se migoljio u njenom krilu dok nije bio u stanju da me vidi. Radio je to neko vreme. A onda ponovo usnu. “Hvala”, rekoh ja. “Trebali ste mu.”

“On me čak ni ne poznaje.”

“To ne menja stvar.”

“I šta mislite?” upita ona. Njene zelene oči nisu ispuštale moje. “Sta zaiste mislite?”

“Pitajte me ujutro.”

“Pitam vas sada.”

Zaustih da odgovorim i tada se Oli Viks materijalizova iz mraka poput nečega iz horor priče. Imao je baterijsku lampu sa ženskom bluzom preko sočiva, i uperio ju je u plafon. Pravila mu je čudne senke na iscrpljenom licu. “Dejvide”, šapnuo je.

Amanda ga pogledan, najpre prepadnuto, a potom ponovo uplašeno.

“Šta je bilo, Oli?” upitah.

“Dejvide”, šapnu on ponovo. Zatim: “Dođi, molim te.”

“Neću da ostavim Bilija. Upravo je zaspao.”

“Ja ću biti s njim”, reče Amanda. “Bolje pođite.” A onda, tišim glasom: “Isuse, ovo se nikada neće okončati.”

8
Šta se dogodilo vojnicima. Sa Amandom. Razgovor sa Denom Milerom

Pođoh sa Olijem. On se uputi prema magacinu. Dok smo prolazili pored hladnjaka, zgrabi pivo.

“Oli, šta je bilo?”

“Hoću da vidiš.”

On se progura kroz dupla vrata. Ona se zatvoriše za nama sa malim strujanjem vazduha. Bilo je hladno. Ovo mesto mi se nije sviđalo, ne posle onoga što se desilo Normu. Deo mog uma uporno me je podsećao na to da tu negde još leži komad mrtvog pipka.

Oli pusti da bluza spadne sa sočiva njegove lampe. Uperi lampu iznad glave. Najpre sam pomislio da je neko okačio par lutaka o cev za zagrevanje ispod plafona. Da su ih okačili o klavirsku žicu ili tako nešto, dečji trik za Noć veštica.

Onda primetih stopala, kako se njišu oko sedam inča iznad cementnog poda. Bile su tu dve gomile preturenih kutija. Podigoh pogled prema licima i krik poče da mi narasta u grlu, jer to nisu bila lica lutaka iz robne kuće. Obe glave bile su nakrivljene, kao da ocenjuju neku stravično smešnu šalu, šalu koja ih je naterala da se smeju dok nisu postale ljubičaste.

Njihove senke. Njihove senke izdužene i bačene na zid iza njih. Njihovi jezici. Njihovi isplaženi jezici.

Obojica su nosili uniforme. Bili su to klinci koje sam ranije primetio i usput ih izgubio iz vida. Vojna dečurlija iz...

Krik. Mogao sam da ga čujem kako mi se rada u grlu kao stenjanje, diže se kao policijska sirena, a onda me Oli zgrabi za ruku odmah iznad lakta. “Ne vrišti, Dejvide. Niko ne zna za ovo osim tebe i mene, I hoću da tako i ostane.”

Nekako ga progutah nazad.

“Ta vojnička deca”, izustih.

“Iz Projekta Strela”, reče Oli. “Naravno.” Nešto hladno mi bi gurnuto u ruku. Konzerva piva. “Popij ovo. Treba ti.”

Iskapih je.

Oli reče: “Vratio sam se da vidim ima li dodatnih punjenja za taj gasni roštilj koji koristi gospodin Mekvej. Video sam ove momke. Kako ja mislim, mora da su spremili omče i stali povrh ove dve gomile kutija. Mora da su jedan drugom vezali ruke i održavali međusobno ravnotežu dok su provlačili noge kroz konopac između ručnih zglobova. A onda - tako ja mislim - provukli su glave kroz omće i zategli ih trzajem glave u stranu. Možda je jedan od njih broja do tri, pa su skočili zajedno. Ne znam.”

“Nisu to mogli da izvedu”, rekoh ja suvim ustima. Ali, ruke su im stvarno bile vezane pozadi. Izgledalo je da ne mogu da odvojim oči od toga.

“Mogli su. Ako su to želeli dovoljno jako, Dejvide, mogli su.”

“Ali zašto?”

“Mislim da znaš zašto. To ne zna niko od turista, izletnika - poput onog tipa Milera - ali ima ovdašnjih koji bi prilično pristojno umeli da pogode.”

“Projekt Strela?”

Oli reče: “Po ceo dan stojim kraj jedne od onih kasa i čujem mnogo toga. Čitavo proleće slušam stvari o toj prokletoj Streli, i to ništa dobro. Crni led na jezerima...”

Pomislih na to kako mi se Bil Đosti unosi kroz prozor i duva topao alkohol u lice. Ne samo atomi, već drugačiji atomi. A sad ova tela koja vise gore o toj cevi. Nakrivljene glave. Zanjihane cipele. Jezici isplaženi poput letnjih kobasica.

Shvatih sa novim užasom da se unutra otvaraju nova vrata percepcije. Nova? Ne. Stara vrata percepcije. Percepcije deteta koje još nije naučilo da se brani razvijajući vidljivost tunela koja napolju ostavlja devedeset procenata univerzuma. Deca vide sve na čemu im se oči zaustave, čuju sve što im je u dometu ušiju. Ali, ako život predstavlja uvećanje svesti (kao što proklamuje moto u vezu koji je moja žena napravila u srednjoj školi), onda on takođe predstavlja i umanjenje unosa podataka.

Strava je širenje perspektive i percepcije. Užas je bio u saznanju da plivam ka mestu koje većina nas napusti kada iz pelena pređe u gaćice. Mogao sam to da vidim i na Olijevom licu. Kad racionalnost počne da se slama, kola u ljudskom mozgu mogu da se preopterete. Aksoni postaju blistavi i grozničavi. Halucinacije postaju stvarne: lokva žive u tački gde perspektiva stvara privid da se paralel-ne linije seku zaista je tamo; mrtvi hodaju i govore; ruža počinje da peva.

“Čuo sam neke stvari od jedno dvadeset pet ljudi”, reče Oli. Justina Robards, Nik Tokaj. Ben Majklson. U malim gradovima se tajne ne mogu čuvati. Stvari izbiju na videlo. Nekad je to kao proleće - prosto nikne iz zemlje i niko nema pojma odakle je došlo. Cuješ nešto u biblioteci i prepričaš, ili u marini u Harisonu. Sam Hrist zna gde još, ili zašto. Ali, čitavo proleće i leto slušao sam o Projektu Strela, Projektu Strela.”

“Ali, ova dvojica”, rekoh ja. “Hriste, Oli, oni su samo deca.”

“Bilo je dece u Vijetnamu koja su uzimala uši. Bio sam tamo. Video sam to.”

“Ali - šta je moglo da ih natera na ovo?”

“Ne znam. Možda su znali nešto. Možda su samo sumnjali. Mora da su znali da će ljudi ovde jednog trenutka početi da im postvljaju pitanja. Ako bude tog ’jednog trenutka’.”

“Ukoliko si u pravu”, rekoh ja, “to mora da je nešto stvarno gadno.”

“Ona oluja”, reče Oli svojim blagim, ravnim glasom. “Možda je otkačila nešto tamo gore. Možda je došlo do nesreće. Mogli su da se zezaju sa svačim. Neki ljudi tvrde da su petljali sa laserima i maserima visokog intenziteta. Ponekad čujem za silu fuzije. A pretpostavimo... pretpostavimo da su procepili rupu pravo u neku drugu dimenziju?”

“Koješta”, rekoh ja.

“Jesu li oni koješta?” upita Oli i pokaza na tela.

“Ne. Sada je pitanje: šta da radimo?”

“Mislim da treba da ih skinemo i sakrijemo”, reče on odmah. “Stavimo ih ispod gomile stvari koje ljudi neće hteti - pseću hranu, deterdžent za sudove, takve stvari. Ako ovo procuri, samo će pogoršati stvari. Zato sam i došao tebi, Dejvide. Osećao sam da si ti jedini kome stvarno mogu da verujem.”

Promrmljah: “Kao nacistički ratni zločinci koji se ubijaju u ćelijama pošto su izgubili rat.”

“Da, i ja sam pomislio isto.”

Zaćutasmo, a onda iznenada ponovo otpoče ono meko struganje iza čeličnih utovarnih vrata - zvuk pipaka koji ih blago ispipavaju. Skupismo se. Naježih se. “Dobro”, rekoh.

“Učinićemo to što brže možemo”, reče Oli. Njegov prsten sa safirom svetlucao je nemo dok je pomerao baterisjku lampu. “Želim što pre da izađem odavde.”

Pogledah užad. Upotrebili su istu vrstu užeta za veš koju mi je čovek sa golf kapom dozvolio da mu vežem oko pojasa. Omče su utonule u naduveno meso njihovih vratova, i ja se ponovo upitah šta li je to moglo da ih natera da to urade. Znam šta je Oli mislio kada je rekao da Ce, ako se sazna za dvostruko samoubistvo, to samo pogoršati stvari. Meni već jeste pogoršalo - a nisam mogao da verujem da je to moguće.

Nešto škljocnu. Oli je otvorio svoj nož, dobru, tešku spravu za rasecanje i otvaranje kutija, I, naravno, za sečenje konopca.

“Ti ili ja?” upita on.

Progutah knedlu. “Svaki po jednog.”

Uradismo to.

Kad sam se vratio, Amanda je nestala, a sa Bilijem je bila gospođa Turman. Oboje su spavali. Pođoh jednim prolazom, i neki glas reče: “Gospodine Drajton. Dejvide.” Bila je to Amanda, stajala je kraj stepenica koje su vodile u upravnikovu kancelariju, sa očima poput smaragda. “Šta je bilo?”

“Ništa”, rekoh ja.

Ona mi priđe. Mogao sam da osetim slabi parfem. I, o kako sam je želeo. “Lažete”, reče ona.

“Nije to bilo ništa. Lažna uzbuna.”

“Ako tako hoćete.” Ona me uze za ruku. “Upravo sam bila gore u kancelariji. Prazna je, i na vratima ima bravu.”

Lice joj je bilo savršeno mirno, ali oči su joj bile blistave, gotovo divlje, i bilo joj je snažno tuklo u grlu.

“Ja ne...”

“Videla sam kako me gledate”, reče ona. “Ako moramo o tome da razgovaramo, onda ne vredi. Turmanova je sa vašim sinom.”

“Da.” Dođe mi pomisao da je ovo bio način - možda ne najbolji, ali svejedno način - da se skine kletva sa onoga što smo Oli i ja upravo uradili. Ne najbolji način, ali jedini.

Popesmo se uszanim stepeništem u kancelariju. Bila je prazna, kao što je ona rekla. I imala je bravu na vratima. Okrenuh je. U tami, ona je bila samo obris. Ispružih ruke, dodirnuh je, i privukoh je sebi. Drhtala je. Spustismo se na pod, najpre klečeći, ljubeći se, a ja joj obuhvatih jednu čvrstu dojku i osetih brze otkucaje srca kroz duksericu. Pomislih na to kako Stefi govori Biliju da ne dira ogoljene žice. Pomislih na modricu na njenom bedru kada je skinula smeđu haijinu, u našoj prvoj bračnoj noći. Pomisiih na prvi put kada sam je video, kako vozi bicikl kroz tržni centar Univerziteta Mejn u Oronu, kada sam krenuo na čas Vinsenta Hartgena sa mapom pod miškom. A erekcija mi je bila ogromna.

Onda smo legii, i ona reče: “Voli me, Dejvide. Zagrej me.” Dok je svršavala, zarivala mi je nokte u leđa i dozivala me tuđim imenom. Nije mi smetalo. Tako smo nekako bili izjednačeni.

Kada smo sišli, počelo je da sviće, kao da zora nekako puzi. Crnilo iza puškarnica sa oklevanjem je prešio u mutno sivilo, zatim u boju hroma, pa u sjajnu, neodredivu i nesvetlucavu belinu filmskog platna u drajv-in bioskopu. Majk Hatlen je spavao u stolici na sklapanje koju je negde maznuo. Den Miler je sedeo malo dalje napodu i jeo krofnu marke “domaćica”. Onu što je posuta šećerom u prahu.

“Sedite, gospodine Drajton”, pozva me on.

Potražih Amandu, ali ona je već bila na pola puta niz prolaz. Nije se osvrnula. Naš ljubavni čin u mraku već je izgledao kao nešto iz mašte, nemoguće da se poveruje, čak ni na ovom uvrnutom dnevnom svetlu. Sedoh.

“Uzmite krofnu.” On mi pruži kutiju.

Odmahnuh glavom. “Taj šećer u prahu je smrt. Gori je od cigareta.”

To ga zasmeja, malčice. “U tom slučaju, uzmite dve.” Bio sam iznenađen što sam u sebi otkrio malo preostalog smeha - on ga je izazvao, i zato mi se dopadao. Stvarno uzeh dve njegove krofne. Bile su prilično ukusne. Propratio sam ih cigaretom, madainače nemam naviku da pušim ujutro.

“Treba da se vratim svom detetu”, rekoh ja. “Probudiće se.”

Miler klimnu glavom. “Ona ružičasta gamad”, reče on. “Nema je više. Ni ptica. Henk Vanerman je rekao da je poslednja udarila u prozor oko četiri. Očigledno je da je... divljač... mnogo aktivnija kad se smrkne.”

“To ne biste morali da kažete Brentu Nortonu”, rekoh ja. “Ili Normu.”

On ponovo klimnu glavom, i dugo ne reče ništa. Onda upali sopstvenu cigaretu i pogieda me. uNe možemo ostati ovde, Drajtone”, reče on.

“Ima hrane. Pića u izobilju.”

“Zalihe nemaju nikakve veze sa tim, i vi to znate. Šta da radimo ako jedna od velikih zveri tamo napolju reši da prodre unutra umesto samo da se skita po noći? Da probamo da je oteramo drškama portviša i tečnošću za paljenje ćumura?”

Naravno, bio je u pravu. Možda nas je izmaglica štitila na neki način. Krii nas. Ali, možda nas neće dugo kriti, a bilo je i drugih stvari. Bili smo u Saveznom osamnaest sati, više ili manje, i mogao sam da osetim kako se po meni širi neka letargija kakvu sam osetio jednom ili dvaput kada sam pokušao da otplivam predaleko. Postojala je potreba da igram na sigurno, da ostanem gde sam, da se brinem o Biliju (i možda kresnem Amandu Damfrajs usred noći, promrmlja neki glas) da vidim neće li se izmaglica jednostavno dići i ostaviti sve kao što je bilo.

Mogao sam to da vidim i na drugim licima, i odjednom mi pade na pamet da sada u Saveznom ima ljudi koji verovatno ne bi otišli ni u kom slučaju. Sama pomisao na izlazak kroz vrata posle onoga što se dogodilo zaledila bi ih.

Miler je gledao kako mi ove misli prolaze licem, možda. On reče: “Ovde je bilo osamdesetak ljudi kada je prokleta izmaglica došla. Od toga oduzmite spoljnog momka, Nortona i četvoro što su izašli sa njim, i onog čoveka, Smolija. To je sedamdeset troje.”

A kada se oduzmu dva vojnika koji su sada počivali ispod gomile džakova “Purina zalogaja za psiće”, dobije se sedamdeset jedno.

“Onda oduzmite ljude koji su prosto odustali”, nastavi on. “Njih ima deset ili dvanaest. Recimo deset. To daje šezdeset troje. Ali...” On podiže jedan ušećereni prst. “Od tih šezdeset troje, imamo dvadesetak njih koji prosto ne bi hteli da odu. Morali biste da ih vučete dok se otimaju i vrište.”

“Iz čega svega proizilazi šta?”

“Da moramo da izademo, to je sve. A ja idem. Oko podne, mislim. Planiram da povedem sve ljude koji hoće da pođu. Voleo bih da vi i vaš sin pođete sa nama.” “Posle onoga što se desilo Nortonu?”

“Norton je otišao kao jagnje na klanicu. To ne znači da moram i ja, ili ljudi koji krenu sa mnom.”

“Kako to da sprečimo? Imamo samo jedan pištolj.”

“I sreća da ga imamo. Ali, ako uspemo da pređemo preko raskrsnice, možda i stignemo do sportske radnje u Glavnoj ulici. Oni imaju više pušaka nego što možete da prebrojite.”

“To je jedno ’ako’ i jedno ‘možda’ previše.” “Drajtone”, reče on, “ovo je ’ako’ situacija.”

To mu se vrlo glatko skotrljalo sa jezika, ali on nije morao da brine o malom dečaku.

“Vidi, pustite to za sada, važi? Noćas nisam mnogo spavao, ali sam imao priliku da razmislim o nekoliko stvari. Hoćete da čujete?”

“Svakako.”

On ustade i protegnu «e. “Hodite sa mnom do izloga.” Prođosmo kroz naplatnu traku najbližu policama za hleb i stadosmo kod jedne puškarnice. Covek koji je bio na straži reče: “Gamad je nestala.”

Miler ga potapša po leđima. “Idi i popi kafu - i, druže, ja ću osmatrati napolje.”

“Važi. Hvala.”

On ode, a Miler i ja priđosmo njegovoj puškarnici. “Pa, kažite mi šta vidite napolju”, reče on.

Pogledah. Bure za otpatke bilo je prevrnuto u toku noći, verovatno je to uradilo jedno od onih pticolikih stvorenja pri nadletanju i prosulo đubre papira, konzervi i papirnih čaša za šejk iz Dejri Kvina tamo niz put, po čitavom asfaltu. Iza toga mogao sam da vidim kako niz kola najbliži samoposluzi nestaje u belini. Bilo je to sve što sam mogao da vidim, i ja mu to i rekoh.

“Onaj plavi ’ševi’ kamionet je moj”, reče on. Pokaza mi, i ja uspeh da vidim naznaku plavog u izmaglici. “Ali, ako razmisliš malo o tome kako si se juče uparkirao, setićeš se da je parkiralište bilo prilično zakrčeno, je li tako?”

Pogledah ponovo svog ’skauta’ i setih se da sam se ubacio blizu samoposluge samo zato što je neko drugi isparkirao. Klimnuh glavom.

Miler reče: “Sada poveži nešto sa tom činjenicom, Drajtone. Norton i njegovih četvoro... kako si ih ono zvao?”

“Ravnozemljaši.”

“Da, to ti je dobro. Upravo su to i bili. Oni su izašli, je li tako? Gotovo celom dužinom užeta za veš. Onda smo čuli tu riku, kao da je tamo prokleto krdo slonova. Je li tako?”

“Nije zvučalo kao slonovi”, rekoh ja. “Zvučalo je kao...” Kao nešto iz praiskonskog mulja bila je fraza koja mi je pala na pamet, ali nisam želeo to da kažem Mileru, ne pošto je potapšao tog tipa po leđima i rekao mu da popije kafu - kao trener koji povlači igrača sa velike utak-mice. “Ne znam kako je zvučalo”, završih neubedljivo.

“Ali zvučalo je veliko.”

“Da.” Zvučalo je prilično, prokleto veliko.

“Pa kako to da onda nismo čuli sudaranje kola? Škripu metala? Lomljavu stakla?”

“Pa, zato...” Stadoh. Imao me je. “Ne znam.”

Miler reče: “Nisu nikako mogli da stignu izvan parki-rališta kada ih je to napalo, šta god bilo. Reći ću ti šta ja mislim. Mislim da nismo čuli nijedna kola da kreću zato što ih je mnogo možda nestalo. Naprosto... nestalo. Potonulo u zemlju, isparilo, nazovi to kako hoćeš. Bilo je dovoljno jako da rascepi ove grede, iskrivi ih i poruši stvari sa polica. A istovremeno je stala i gradska sirena.”

Pokušah da zamislim da je pola parkirališta nestalo. Pokušah da zamislim kako hodam tamo napolju i jednostavno dolazim do ganc-nove strmine kojom se otisnuo asfalt sa svojim urednim žuto oivičenim mestima za parkiranje. Strmina, padina... ili možda pravi pravcati ponor koji se obrušava u bezobličnu belu izmaglicu...

Posle nekoliko sekundi rekoh: “Ako si u pravu, koliko daleko misliš da stigneš svojim kamionetom?”

“Nisam mislio na kamionet. Mislio sam na tvoj pogon na četiri točka.”

Tako nešto trebalo je sažvakati, ali ne sada. “Šta još imaš na umu?”

Miler rado nastavi: “Apoteka do nas, to mi je na umu. Šta misliš o tome?”

Zaustih da kažem kako nemam ni najmanje pojma o čemu govori, a onda žurno zatvorih usta. Kada smo se juče dovezli, Bridžtonska apoteka bila je otvorena. Perionica nije, ali drogerija je bila širom otvorena, i vrata su bila zaglavljena gumenim držačima kako bi unutra propustila malo svežeg vazđuha - naravno, rashladni uređaji bili su im isključeni zbog nestašice struje. Vrata apoteke nisu mogla biti dalje od dvadeset stopa od Savezne tržnice. Onda zbog čega...

“Zbog čega se niko od tih ljudi nije ovde pojavio?” upita Miler umesto mene. “Prošlo je osamnaest sati. Zar nisu gladni? Svakako da tamo ne jedu dristane i stejfri mini-uloške.”

“Ima tamo hrane”, rekoh ja. “Uvek prodaju specijalne prehrambene proizvode. Mekad su to krekeri u obliku životinja, nekad oni prepečeni slatkiši, raznorazne stvari. Plus polica sa šećerlemama.”

“Prosto ne mogu da verujem da su se toga držali dok ovde ima svega mogućeg.”

“Na šta to ciljaš?’

“Ciljam na to da hoću da izađem, ali da ne želim da budem ručak za neku stvar izbeglu iz drugorazrednog horor filma. Četvoro ili petoro nas moglo bi da ode u komšiluk i proveri situaciju u drogeriji. Kao nekakav probni balon.”

“To je sve?”

“Ne, postoji još jedna stvar.”

“Šta to?”

“Ona”, reče Miler jednostavno i pokaza palcem ka jednom od srednjih prolaza. “Ta luda pizdurina. Ta veštica.”

On je to pokazao ka gospođi Karmodi. Više nije bila sama; pridružile su joj se dve žene. Po njihovoj svetloj odeći nagađao sam da su verovatno turisti ili izletnici, gospođe koje su možda ostavile svoje porodice “samo da skoknu do grada i donesu par stvari” i sada su se ždrale od brige za svoje muževe i decu. Gospođe rade da se uhvate za gotovo svaku slamku. Možda čak i za crnu utehu gospođe Karmodi.

Njen komplet sa pantalonama sijao je i dalje zlokobno i blistavo. Govorila je, gestikulirala, lica oštrog i mračnog. Dve gospođe u svetloj odeći (ali ne tako svetloj kao što je bio komplet gospođe Karmodi, ne, niti njen džinovski džak od tašne i dalje čvrsto stegnut pod gnjecavom miškom) slušale su zaokupljeno.

“Ona je drugi razlog što hoću da izađem, Drajtone. Dok padne mrak sa njom će ih sedeti šestoro. Ako se večeras vrate one ružičaste bube i ptice, do sutra ujutro sa njom će sedeti čitava parohija. Onda možemo da počnemo da se brinemo o tome koga će im reći da treba da žrtvuju kako bi se sve ovo popravilo. Možda mene, možda tebe, ili onog momka Hatlena. Možda tvoje dete.”

“To je idiotluk”, rekoh ja. Ali, je li bio? Hladna jeza koja mi je puzala uz leđa govorila mi je da nije baš nužno tako. Usta gospođe Karmodi kretala su se i kretala. Oči turistkinja bile su prikovane za njene smežurane usne. Je li to bio idiotluk? Pomislih na prašnjave punjene životinje koje piju iz svoje rečice od ogledala. Gospođa Karmodi je posedovala neku moć. Čak je i Stef, inače tvrdoglava i čvrsto na zemlji, prizivala gospođino ime sa nelagodnošću.

Ta luda pizdurina, tako ju je Miler nazvao. Ta veštica.

“Ljudi u ovoj samoposluzi sigurno prolaze kroz ludačko iskustvo”, reče Miler. On pokaza rukom ka crveno obojenim lajsnama oko segmenata izloga... iskrivljene, rascepljene i izobličene. “Njihovi umovi verovatno izgledaju poput onih lajsni. Moj svakako, najozbiljnije. Pola noći sam proveo u ubeđenju da sam podilkanio, da sam najverovatnije u ludačkoj košulji u Danversu i da bulaznim o gamadi, dinosaurskim pticama i pipcima, i da će sve to nestati čim dođe dobri bolničar i ubrizga mi dozu torazina u ruku.” Njegovo malo lice bilo je napeto i belo. On pogleda gospođu Karmodi, a onda ponovo mene. “Kažem ti da to može da se desi. Kako ljudi budu sve rastrojeniji, nekima od njih činiće se ona sve boljom. A ja ne želim da budem tu kada do toga dođe.”

Usne gospođe Karmodi u pokretu, u pokretu. Njen jezik koji joj igra oko starački izlomljenih zuba. Zaista je ličila na vešticu. Stavite joj šiljati crni šešir i biće savršena.

O čemu je to pričala svojim dvema zarobljenim ptičicama u svetlom letnjem perju?

O Projektu Strela? O Crnom Proleću? Gadostima iz podruma zemlje? Ljudskoj žrtvi?

Sranje.

A opet...

“I šta kažeš?”

“Evo za šta sam”, odgovorih mu. “Pokušaćemo da odemo do drogerije. Ti, ja, Oli ako želi da pođe, jedan ili dvojica od ostalih. Onda ćemo ponovo razmisliti o svemu.” Čak sam i zbog toga osetio da hodam preko nemoguće provalije na uskoj gredi. Biliju ne bih pomogao time što bih se ubio. S druge strane, ne bih mu pomogao ni time što bih sedeo na guzici. Dvadeset stopa do drogerije. To nije bilo tako loše.

“Kada?” upita on.

“Daj mi jedan sat.”

“Svakako”, reče on.

9
Ekspedicija do apoteke

Rekoh gospođi Turman, rekoh Amandi, a onda rekoh Biliju. Ovog jutra izgledao je bolje; pojeo je dve krofne i činiju Specijalnog K. za doručak. Potom sam se trkao sa njim do kraja dva prolaza i nazad, i čam sam ga naterao da se nasmeje. Deca su toliko prilagodljiva da zbog toga možete da se userete od straha. Bio je previše bled, podočnjaci su mu još bili naduveni od suza koje je isplakao tokom noći, i lice mu je izgledalo užasavajuće istrošeno.

Na neki način postalo je slično licu starca, kao da je pod njim previše dugo tekao preveliki emotivni napon. Ali, još je bio živ i kadar da se smeje... bar dok se ne seti gde se nalazi i šta se događa.

Posle sprinta sedosmo sa Amandom i Heti Turman, popismo Gatoradu iz papirnih čaša, i ja mu saopštih da idem do drogerije sa još nekoliko drugih.

“Neću da ideš”, reče on odmah i lice mu se smrknu.

“Biće u redu, Veliki Bile. Doneću ti strip o Spajdermenu.”

“Hoću da ostaneš ovde.” Lice mu sada nije bilo samo smrknuto; bilo je uzburkano. Uzeh ga za ruku. On je izvuče. Uzeh je ponovo.

“Biii, pre ili kasnije moraćemo da izađemo odavde. To shvataš, zar’ne?”

“Kada ode izmaglica...” Ali, govorio je to bez ikakvog ubeđenja. Pio je svoju Gatoradu polako i bez uživanja.

“Bili, prošao je gotovo ceo dan.”

“Hoću Mamicu.”

“Pa, možda je ovo prvi korak na putu da joj se vratimo.”

Gospođa Turman reče: “Ne budite dečaku nadu.”

“Kakve ima veze”, odbrusih joj, “dete se mora nečemu nadati.”

Ona spusti pogled. “Da, valjda mora.”

Bili ovo nije primetio. “Tatice... Tatice, napolju su stvorenja. Stvorenja.”

“Da, to znamo. Ali mnoga - ne sva, ali mnoga - izgleda da ne izlaze dok ne padne noć.

“Čekaće te”, reče on. Oči su mu bile ogromne, uperene u moje. “Cekaće u izmaglici... a kad ne budeš mogao da se vratiš unutra, doći će da te pojedu. Kao u bajkama.” Zagrlio me je pomamno, panično čvrsto. “Tatice, molim te da ne ideš.”

Oslobodih se njegovih ruku što sam nežnije mogao i rekoh mu da moram da idem. “Ali, vratiću se, Bili.”

“U redu”, reče on promuklo, ali više nije hteo da gleda u mene. Nije verovao da ću se vratiti. To mu je bilo na licu, koje više nije bilo uzburkano već nesrećno i žalosno. Opet se upitah činim li pravu stvar izlažući se riziku. A onda slučajno pogledah niz srednji prolaz i tamo spazih gospođu Karmodi. Stekla je trećeg slušaoca, čoveka sa obrazima zaraslim u bradu i gadnim zakolutalim, zakrvavljenim očima. Njegovo izmučeno čelo i drhtave ruke vrištale su reč mamurluk. Bio je tolniko drugi do prijatelj vaš i moj, Majron Lafler. Tip koji nije osećao ni trunku kajanja što je poslao dečaka da obavi muški posao.

Ta luda pizdurina. Ta veštica.

Poljubih Bilija i zagrlih ga snažno. Onda odoh do prednje strane radnje - ali ne kroz prolaz sa kućnim potrepštinama. Nisam želeo da joj zapadnem za oko.

Na tri četvrtine puta sustiže me Amanda. “Moraš li zaista ovo da radiš?” upita ona.

“Da, mislim da moram.”

“Izvini što ovo kažem, ali meni to zvuči kao mačo sranje.” Visoko na obrazima imala je tačkice boje, a oči su joj bile zelenije nego ikad. Bila je veoma - ne, kraljevski - besna.

Uzeh je za ruku i prepričah razgovor sa Denom Milerom. Zagonetka sa kolima i činjenica da nam se niko iz apoteke nije pridružio nisu ostavili naročito jak utisak na nju. Ono o gospođi Karmodi jeste.

“Možda je u pravu”, reče ona.

“Stvarno to veruješ?”

“Ne znam. Ima nečeg otrovnog u toj ženi. A ako se ljudi dovoljno dugo budu dovoljno plašili, okrenuće se svakome ko predloži rešenje.”

“Ali, ljudska žrtva, Amanda?”

“Asteci su to radili”, reče ona mirno. “Slušaj, Dejvide. Ti se vrati. Ako se bilo šta desi... bilo šta... vrati se. Beži ako treba. Ne zbog mene, ono što se sinoć desilo bilo je lepo, ali to je bilo sinoć. Vrati se zbog svog sina.”

“Da, hoću.”

“Pitam se”, reče ona, i sada je ličila na Bilija, iscrpljena i stara. Pade mi na pamet da većina nas izgleda tako. Ali ne i gospođa Karmodi. Gospođa Karmodi je delovala nekako miađe i vitalnije. Kao da je došla na svoje. Kao da... kao da se time hrani.

Nismo krenuli do pola deset. Pošlo nas je sedmoro: Oli, Den Miler, Majk Hatlen, negadašnji drugar Majrona Laflera, Džim (takođe mamuran, ali naizgled rešen da pronađe način da se okaje), Badi Iglton i ja. Sedma je bila Hilda Repler. Miler i Hatlen su poluusrdno pokušali da je odgovore. Ništa od toga nije htela da prihvati. Ja nisam ni pokušao. Pretpostavljao sam da će se snaći bolje od svih nas, izuzev možda Olija. Nosila je mali platneni ceger pun konzervi Rejda i Crne zastave sa skinutim kapicama, spremnih za akciju. U slobodnoj ruci držala je Spaldingov Džimi Konors teniski reket sa izložbe sportske robe u prolazu broj dva.

“Šta ćete s tim, gospođo Repler?” upita Džim.

“Ne znam”, reče ona. Imala je dubok, oštar, kompetentan glas. “Ali, dobro mi leži u ruci.” Pogiedala ga je bolje, i pogled joj je bio hladan. “Džim Grondin, zar ne? Nisi li bio kod mene u školi?”

Džimove usne razvukoše se u nelagodni kez, kao da isisavaju jaje. “Jesam, gospođo. Ja i moja sestra Polina.”

“Sinoć si previše popio?”

Džim, koji je bio viši od nje i teži možda i stotinu funti, pocrvene do korena svoje kratke “američka liga” frizure. “O, ne...”

Ona se grubo okrenu i prekide ga. “Mislim da smo spremni”, reče.

Svi smo imali ponešto, mada bi se takav asortiman naoružanja u najmanju ruku mogao nazvati čudnim. Oli je nosio Amandin pištolj, Badi Iglton čelični pajser odnekud pozadi. Ja sam nosio dršku od metle.

“Dobro”, reče Miler, podigavši malo glas. “Ljudi, saslušajte nas nakratko.”

Desetak ljudi poiako krenu ka izlaznim vratima da vide šta se to dešava. Biii su u raštrkanim grupicama, a sa desne strane stajala im je gospođa Karmodi sa svojim novim prijateljima.

“Otići ćemo do drogerije da vidimo kakva je tamo situacija. Nadamo se da ćemo moći nešto da donesemo natrag i pomognemo gospođi Klafem.” To je bila ona izgažena žena od juče, kada se pojavila gamad. Jedna noga bila joj je slomljena, i trpela je jake bolove.

Miler nas osmotri. “Ništa nećemo rizikovati”, reče on. “Na prvi znak bilo čega pretećeg, uskočićemo natrag u samoposlugu...”

“I sručiti nam sve đavole pakla na glavu!” povika gospođa Karmodi.

“U pravu je!” podrža je jedna od izletnica. “Nateraćete ih da nas primete! Nateraćete ih da dođu! Zašto ne ostavite na miru one kojima je sasvim dobro?”

Začu se žamor odobravanja nekoliko ljudi koji su se okupili kako bi propratili naš odlazak.

Ja rekoh: “Gospođo, ovo je vama sasvim dobro?”

Ona spusti pogled, zbunjena.

Gospođa Karmodi istupi korak napred. Oči su joj gorele. “Umrećeš tamo napolju, Dejvide Drajtone! Hoćeš da ti sin ostane siroče?” Ona podiže pogled i sve nas njime obuhvati. Badi Iglton spusti oči i istovremeno podiže pajser, kao da je tera.

“Svi ćete umreti tamo napolju! Zar niste shvatili da je došao smak sveta? Đavo je na slobodi. Zvezda Crvotočine bukti i svako od vas ko kroči kroz ta vrata biće raskomadan! A oni će doći po nas koji ostanemo, baš kao što je ova dobra žena rekla! Ljudi, zar ćete dozvoliti da do toga dođe?” Sada se obraćala posmatračima i oni se ogiasiše malim žamorom. “Posle onoga što se juče dogodilo nevernicima? To je smrt! To je smrt! To je...”

Najednom, konzerva graška prelete preko dve naplatne trake i tresnu gospođu Karmodi o desnu dojku. Ona se zatetura unazad i kriknu zaprepašćeno.

Amanda istupi. “Umukni”, reče ona. “Umukni, bedna lešinarko.”

“Ona je sluškinja Zla!” vrisnu gospoda Karmodi. Uzbuđeni osmeh titrao joj je na usnama. “S kime si sinoć spavala, gospoja? S kime si legla sinoć? Majka Karmodi vidi, o da, Majka Karmodi vidi ono što drugima promakne.”

Ali trenutna čarolija koju je stvoriia bila je prekinuta, a Amandine oči ostale su nepokolebljive.

“Hoćemo li da idemo, ili ćemo stajati ovde čitav dan?” upita gospođa Repler.

I mi odosmo. Bog nam pomogao, odosmo.

Den Miler je bio na čelu. Oli je išao drugi, a ja poslednji, sa gospođom Repler pred sobom. Mislim da sam se piašio više nego ikada, i ruka kojom sam stezao dršku metle bila mi je znojava i klizava.

Bio je tu onaj tanak, jedan i neprirodan miris izmaglice. Kada sam stigao do vrata, Miler i Oli već su se stopili sa njom, a Hatlen, koji je išao treći, gotovo da se više nije ni video!

Samo dvadeset stopa, nastavio sam da govorim samom sebi. Samo dvadeset stopa.

Gospođa Repler je hodala polako i čvrsto ispred mene, i blago mahala teniskim reketom koji je držala u desnoj ruci. Sa naše leve strane bio je crveni zid blokova šljake. Sa desne nam je bio prvi red kola koja su se u izmaglici nazirala kao avetinjski čamci. Još jedno bure za otpatke materijalizova se iz beline, a iza njega nalazila se klupica gde su ljudi ponekad sedeli i čekali na red za telefonsku govornicu. Samo dvadeset stopa, Miler je sada već sigumo tamo, dvadeset stopa je samo deset ili dvanaest koraka, tako da...

“O, moj Bože!” vrisnu Miier. “O, dragi, slatki Bože, pogledajte ovo!”

Miler je stigao tamo, jašta.

Badi Iglton je bio ispred gospođe Repler, i okrenuo se da beži, očiju razrogačenih i izbuljenih. Ona ga blago lupnu teniskim reketom po grudima. “Gde to misliš da ti ideš?” upita ga ona svojim grubim, pomalo oštrim glasom, i tu se okonča sva panika.

Mi ostali dovukosmo se do Miiera. Pogledah jednom nazad preko ramena i videh da je izmaglica progutaia Saveznu. Crveni zid od šljake izbledeo je u tanko, isprano ružičasto, a onda potpuno nestao, na nekih pet stopa od izlaznih vrata na strani Bridžtonske apoteke. Osećao sam se izolovanije, ili jednostavno usamljenije, nego ikad u životu. Bilo je to kao da sam izgubio utrobu.

U apoteci je bila klanica.

Miler i ja smo, naravno, bili veoma blizu - gotovo da smo došli do samog saznanja. Sve te stvari u izmaglici postupale su prevashodno prema čulu mirisa. Biio je to razumno. Vid bi za njih bio potpuno beskoristan. Sluh malo bolji, ali kao što sam već rekao, magla je na neki način sjebavala akustiku i činila da stvari koje su blizu zvuče udaljeno i - ponekad - da stvari koje su daleko zvuče blizu. Stvari u magli pratile su svoje najistinitije čulo. Pratile su svoj nos.

Nas u samoposluzi spasla je, koliko i bilo šta drugo, nestašica struje. Vrata sa električnim okom nisu funkcionisala. Na neki način, samoposluga je bila zapečaćena kada je izmaglica došla. Ali vrata apoteke... ona su bila otvorena i zaglavijena. Nestanak struje im je isključio rashlađivanje vazduha pa su otvorili vrata da unutra puste vetrić. Samo što je sa njim ušlo i nešto drugo.

Na ulazu je ležao čovek u kestenjastoj majici, sa licem okrenutim nadole. lli sam prvo pomislio da mu je majica kestenjasta; onda sam video nekoliko belih mrlja na krajevima i shvatio da je nekada cela bila bela. Boja kestena bila je krv. I još nešto sa njim nije bilo u redu. Počeh da mozgam o tome. Nije mi došlo čak ni kada se Badi Iglton okrenuo da se bučno ispovraća. Verujem da vam um, kada se nekome nešto tako... tako konačno desi, najpre to odbaci - osim, možda, u ratu.

Glava mu je nestala, eto šta je bilo. Noge su mu bile raširene kroz vrata apoteke, i glava je trebalo da mu visi preko donjeg stepenika. Ali, jednostavno nije.

Džimu Grondinu je bilo dosta. Okrenuo se, sa rukama preko ustiju, i zapiljio se ludački svojim zakrvavljenim očima u moje. A onda se zateturao, saplićući se, prema tržnici.

Ostali nisu obratili pažnju. Miler je kročio unutra. Gospođa Repler se postavila sa jedne strane duplih vrata sa svojim teniskim reketom. Oli je stajao sa druge strane, sa Amandinim pištoljem izvučenim i uperenim u trotoar.

On reče tiho: “Dejvide, izgleda da mi ponestaje nade.”

Badi Iglton se jedva oslanjao o pregradu govornice, kao neko ko je upravo čuo loše vesti od kuće. Siroka ramena tresli su mu jecaji.

“Ne otpisuj nas još”, rekoh ja Oliju. Kročih ka vratima. Nisam želeo da uđem tamo, ali sinu sam obećao strip.

Bridžtonska apoteka bila je poprište ludačkog pokolja. Džepne knjige i časopisi bili su posvuda. Gotovo pod mojim nogama nalazili su se stripovi Spajdermen i Neverovatni Hulk, i ja ih bez razmišljanja podigoh i strpah u zadnji džep, za Bilija. Boce i kutije ležale su u prolazima. Jedna ruka visila je preko police.

Preplavi me nestvarnost. Krš... pokolj - to je bilo dovoljno gadno. Ali, mesto je takođe ličilo i na prizor neke ludačke žurke. Bilo je ovenčano i ukrašeno nečim za šta sam najpre pomislio da su vrpce. Ali, nisu bile široke i pljosnate; više su ličile na jako debele žice ili jako tanke kablove. Pade mi na pamet da su gotovo jednako jarke i bele kao i sam izmaglica, i hladna jeza mi se uspuza uz kičmu poput mraza. Nije krep papir. Šta je? Časopisi i knige visili su sa nekih od njih i njihali se u vazduhu.

Majk Hatlen je bockao čudnu crnu stvar jednom nogom. Bilo je to dugo i čekinjavo. “Jebote, šta je ovo?” upita on nikoga posebno.

I odjednom sam znao. Znao sam šta je to pobilo sve one koji su imali tu nesreću da se zateknu u apoteci kada je došla izmaglica. Ljude koji su imali tu nesreću da budu nanjušeni. Napolje...

“Napolje”, rekoh ja. Glas mi je bio potpuno suv, i reč je izletela poput praska. “Izlazite napolje odavde.”

Oli me pogleda. “Dejvide...?”

“To je paukova mreža”, rekoh ja. A onda iz izmaglice dođoše dva vriska. Prvi, možda, od straha. Drugi od bola. Bio je to Džim. Ako su postojali dugovi koje je trebalo da podmiri, upravo ih je podmirivao.

“Izlazite!” viknuh na Majka i Dena Milera.

A onda se nešto iskobelja iz magle. Biio ga je nemoguće videti na beloj podlozi, ali mogao sam da ga čujem. Zvučalo je kao mlitavo ošinut bič. A mogao sam da ga vidim kada se obavilo oko nogavice farmerki Badija Igltona.

On vrisnu i zgrabi prvo što mu je došlo do ruke, a to je bio telefon. Ručni aparat polete svom dužinom žice a onda stade da se ljulja napred-nazad. O Isuse to BOLI!” vrištao je Badi.

Oli posegnu za njim, i ja videh šta se dešava. Istog trena shvatih zašto čoveku na ulazu nedostajeglava. Tanki beli kabl koji se Badiju obavio oko noge uranjao mu je u meso. Ta nogavica njegovih farmerki bila je uredno odsečena i kiizila mu je niz nogu. Uredan kružni usek na nozi punio mu se krvlju dok je kabl išao dublje.

Oli ga snažno povuče. Začu se slabo puckanje i Badi bi slobodan. Usne su mu poplavele od šoka.

Majk i Den su dolazili, ali presporo. Tada Den utrča u nekoliko visećih niti i ulepi se, baš kao buba na papiru za muve. On se oslobodi strahovitim trzajem i ostavi parče košulje da visi na mreži.

Odjednom je vazduh bio’pun tog mlitavog šibanja, i tanki kablovi lebdeli su sporo naniže, prema nama. Bili su prevučeni istom nagrizajućom supstancom. Izbegoh dva, više srećno nego vešto. Jedan mi pade pred noge, i mogao sam da čujem slabo šištanje uzavreiog asfalta. Drugi dopluta iz vazduha i gospođa Repler mirno zamahnu teniskim reketom prema njemu. Nit se čvrsto zakači i ja čuh visoko tving! tving! tving! dok je nagrizajuća materija izjedala špan i prekidala ga. Zvučalo je kao da neko brzo prstima svira po žicama violine. Trenutak kasnije nit se omota oko gornjeg dela drške reketa i otrgnu ga u izmaglicu.

“Vraćajte se!” viknu Oli.

Pokrenusmo se. Oli je obgrlio Badija. Den Miler i Majk Hatlen bili su svaki sa po jedne strane gospode Repler. Bela vlakna mreže nastaviše da dolaze iz izmaglice, i bilo ih je nemoguće videti osim kada je oko moglo da ih razazna na crvenoj podlozi šljake.

Jedno se omota Majku Hatlenu oko ruke. Drugo mu se kao bič uvi oko vrata u nizu brzog, pucketavog namotavanja. Njegova vratna žila ode u mlaznoj, poskakujućoj eksploziji, i on bi odvučen, zabačene glave. Jedna “bas” patika mu spade i ostade tu da leži okrenuta na stranu.

Badi naglo pade napred i gotovo povuče Olija na kolena. “Dejvide, onesvestio se. Pomozi mi.”

Ščepah Badija oko pasa i mi ga povukosmo nespretno, saplićući se. Čak i u nesvesti, Badi je i dalje čvrsto držao svoj čelični pajser. Noga oko koje mu se uvilo ono vlakno mreže visila mu je sa tela pod stravičnim uglom.

Gospođa Repler se okrenu. “Pazite!” vrisnu ona svojim promuklim glasom. “Pazite iza sebe!”

Samo što sam počeo da se okrećem, kada jedno vlakno mreže dolebde Denu Mileru na glavu. On stade da ga udara rukama, da ga otrže.

Iza nas iz izmaglice izađe pauk. Bio je krupan kao poveći pas. Crn, sa žutim šarama. Trkačke pruge, pomislih ludo. Oči su mu bile crvenkasto-ljubičaste, kao granatine. Užurbano je kaskao ka nama na nečemu što je moglo biti čak dvanaest ili četrnaest nogu sa mnogo zgla-vaka - nije to bio običan zemaljski pauk naduvan do veličine iz horor filma; bilo je to nešto potpuno drugačije, možda čak uopšte ne pauk. Da ga je video, Majk Hatlen bi shvatio šta je zaista bila ona čekinjava crna stvar koju je bockao u apoteci.

Nastupao je prema nama pletući mrežu iz otvora ovalnog oblika na gornjem delu stomaka. Vlakna su leb-dela prema nama gotovo oblikovana kao lepeza. Zagledan u ovaj košmar, toliko sličan paucima crnim kao smrt koji se nadnose nad svoje mrtve muve i bube u senkama našeg skloništa za čamce, osetih kako um želi da mi se potpuno otkači sa sidrišta. Sada verujem da je samo po-misao na Bilija bila to što mi je dopustilo da zadržim bar neki privid razuma. Pravio sam neki zvuk. Smejao se. Plakao. Vrištao. Ne znam.

Ali, Oli Viks je bio kao kamen. On podiže Amandin pištolj mimo kao čovek na strelištu i isprazni ga pucajući u razmacima u to stvorenje iz neposredne blizine. Iz kakvog god pakla došlo, nije bilo neranjivo. Crna sukrvica rasprsnu mu se sa tela i to ispusti užasni zvuk mjaukanja, toliko dubok da se pre osećao nego čuo, kao bas ton na sintisajzeru. A onda odgamiza nazad u izmaglicu i nestade. Mogao je to biti fantazam iz užasnog drogiranog sna... da za sobom nije ostavilo lokve lepljive crne tvari.

Začu se zveket kada Badi konačno ispusti svoj čelični pajser.

“Mrtav je”, reče Oli. “Pusti ga, Dejvide. Ta jebena stvar mu je sredila butnu arteriju, mrtav je. Hrista mu, hajdemo odavde.” Licem mu je ponovo curio znoj a oči su mu se bečile na okruglom licu. Jedno vlakno mreže lagano mu dolebde na nadlanicu i Oli zamahnu rukom i prekinu ga. Vlakno ostavi krvavu prugu.

Gospođa Repler ponovo vrisnu: “Pazite!” i mi se okrenusmo ka njoj. Još jedan je izašao iz magle i obavio nogama Dena Milera u ludačkom ljubavnom zagrljaju. Den ga je udarao pesnicama. Kada sam se sagnuo i podigao Badijev pajser, pauk poče da umotava Dena u svoja smrtonosna vlakna, i njegova borba postade strašan, bacakavi ples smrti.

Gospođa Repler krenu prema pauku sa konzervom “Crne zastave”, sredstva za odbijanje insekata, ispruženom u ruci. Paukove noge posegnuše za njom. Ona otpusti dugme i oblak toga briznu u jedno od njegovih svetlucavih očiju naiik na draguije. Ponovo se začu ono duboko mjaukanje. Pauk kao da se sav stresao, a onda počeo da se tetura unazad dok su mu slakave noge grebaie po pločniku. Vukao je za sobom Denovo telo koje se udaralo i kotrljalo. Gospođa Repler baci konzervu spreja za bube na njega. Ona odskoči od paukovog tela i zazveketa na afaltu. Pauk udari o bok malih sportskih kola dovoljno jako da ih zaljulja na oprugama, a onda nestade.

Stigoh do gospođe Repler koja se zanosila na nogama, mrtvački bleda. Obgrlih je. “Hvala vam, mladiću”, reče ona. “Osećam malu nesvesticu.”

“U redu je to”, rekoh ja promuklo.

“Spasla bih ga da sam mogla.”

“Znam.”

Oli nam se pridruži. Potrčasmo prema vratima tržnice, dok su niti lebdele svuda oko nas. Jedna nalete na ceger gospođe Repler i uroni u njen platneni bok. Ona neumoljivo stade da se rve za ono što je njeno, vukući za drške obema rukama, ali izgubi ga. On odskakuta u izmaglicu, prevrćući se.

Kada smo stigli do ulaznih vrata, jedan manji pauk, ne veći od šteneta koker španijela, istrča iz izmaglice duž zida zgrade. Nije pravio mrežu; možda nije bio dovoljno zreo za to.

Dok je Oli upirao mesnatim ramenom u vrata tako da gospođa Repler može da prođe, ja bacih čelični pajser na tu stvar kao koplje i probodoh je. Mahnito se uvijala, grebući nogama po vazduhu, a njegove crvene oči kao da su pronašle moje i markirale me...

“Dejvide!” Oli je još držao vrata.

Utrčah unutra. On me je pratio.

Mrtvački bleda, preplašena lica zurila su u nas. Sedmoro nas je izašlo. Vratilo se troje. Oli se nasloni na teška stakiena vrata dok su mu se bačvasta prsa nadimala. On ponovo poče da puni Amandin pištolj. Bela košulja direktorovog pomoćnika slepila mu se za telo, a velike sive mrlje znoja ispuzale su mu ispod pazuha.

“Šta?” upita neko dubokim, promuklim glasom.

“Pauci”, odgovori gospođa Repler grubo. “Te bitange su mi otele ceger.”

A onda mi se Bili baci u naručje, uplakan. Uhvatih se za njega. Čvrsto.

10
Čarolija gospođe Karmodi. Druga noć u tržnici. Konačna konfrontacija

Bio je red na mene da spavam i ne sećam se ničega iz sledećih četiri sata. Amanda mi je rekia da sam mnogo pričao i vrisnuo jednom ili dvaput, ali ne sećam se nikakvih snova. Kada sam se probudio, bilo je popodne. Bio sam strašno žedan. Nešto mleka se ukvarilo, ali bilo je i još dobrog. Popio sam karton.

Amanda dođe tamo gde smo bili Bili, gospođa Turman i ja. Starac koji se ponudio da pokuša da uzme sačmaricu iz prtljažnika svojih kola bio je sa njom - Kornel, setih se. Embrouz Kornel.

“Kako si, sinko?”

“Dobro.” Ali, bio sam i dalje žedan i glava me je bolela. Najviše od svega, plašio sam se. Zagrlih Bilija i sa Kornela skrenuh pogled ka Amandi. “Šta se zbiva?”

Amanda reče: “Gospodina Kornela brine ta gospođa Karmodi. I mene, takođe.”

“Bili, hoćeš malo da se prošetamo?” upita Heti.

“Neću”, reče Bili.

“Hajde samo, Veliki Bile”, rekoh mu ja, i on ode - sa oklevanjem.

“A sad, šta je to sa gospođom Karmodi?” upitah.

“Zakuvava stvari”, reče Kornel. Pogleda me sa neumoljivošću starca. “Mislim da to moramo da sprečimo. Na svaki mogući način.”

Amanda reče: “Sa njom je sada gotovo tuce ljudi. Liči na nekakvu ludačku crkvenu službu.”

Setih se kada sam razgovarao sa prijateljem piscem koji je živeo u Otisfildu i izdržavao ženu i dvoje dece uzgajajući piliće i pojavijujući se sa po jednom originalnom džepnom knjigom godišnje - špijunske priče. Došli smo do toga da pričamo o sve većoj popularnosti knjiga koje se bave natprirodnim. Golt je rekao da su četrdesetih Uvrnute priče mogle da plaćaju samo bedne iznose, a pedesetih su bankrotirale. Kada mašine iznevere, rekao je (dok mu je žena prikupljala jaja a petlovi mrzovoljno kukurikali napolju), kada tehnologija izneveri, kada konvencionalni religijski sistem izneveri, ljudi moraju da imaju nešto. Čak i zombi koji posrće kroz noć može da izgleda prilično veselo u poređenju sa egzistencijalnom komedijom/stravom razlaganja sloja ozona pod kombino-anim napadom miliona fluorokarbonskih konzervi deodorans spreja.

Bili smo ovde zarobljeni dvadeset šest sati, a nismo mogli da učinimo ama baš ništa. Naša jedina ekspedicija napolje rezultirala je gubitkom od pedeset sedam procenata. Možda i nije bilo toliko iznenađujuće što je vrednost akcija gospođe Karmodi počeia da raste.

“Zar stvarno ima tuce ljudi?” upitah ja.

“Pa, samo osmoro”, reče Kornel. “Ali, nikako da umukne! Liči na one desetočasovne govore koje je držao Kastro. Prokleta opstrukcionarka!”

Osmoro. Nije tako mnogo, čak ni dovoljno da popuni mesta u poroti. Ali, shvatio sambrigu na njihovim licima. Bilo je to dovoljno da ih učini jedinom i najvećom političkom siiom u tržnici, naročito sada, kada više nema Dena i Majka. Pomisao na to da jedina i najveća grupa u našem zatvorenom sistemu sluša njeno trabunjanje o paklenim jamama i otvaranju sedam posuda primorala me je da se osećam prilično prokleto klaustrofobično.

“Ponovo je počela da priča o ljudskoj žrtvi”, reče Amanda. “Bad Braun je otišao tamo i rekao joj da prestane da priča takve gluposti u njegovoj radnji. A dva muškarca koji su sa njom - jedan je onaj Majrobn Lafler - rekli su mu da bi za njega bilo bolje da umukne, jer je ovo još uvek slobodna zemlja. Nije hteo da umukne i došlo je... pa, valjda se tako kaže, do okršaja gurkanjem.”

“Razbili su Braunu nos”, reče Kornel. “Ozb’iljni su.” Ja rekoh; “Sigurno ne toliko da nekoga zaista ubiju.” Kornel reče tiho: “Ne znam koliko će daleko ići ako ova izmaglica ne popusti. Ali, ne želim to da ustanovim. Nameravam da odem odavde.”

“Lakše reći nego učiniti.” Ali, nešto poče da mi kucka u mislima. Miris. To je bio ključ. U tržnici su nas prilično ostavljaii na miru. Gamad je verovatno bila privučena svetlom, kao i ona obična. Ptice su jednostavno pratile svoju zalihu hrane. Ali, veće stvari su nas ostavljale na miru, osim ako se iz nekog razloga ne raskopčamo. Klanica u Bridžtonskoj apoteci desila se zato što su vrata bila zaglavljena i otvorena - u to sam bio siguran. Stvar ili stvari koje su sredile Nortonovu grupu zvučale su veliko kao kuća, ali nisu se približile tržnici. A to je značilo da možda...

Odjednom sam želeo da razgovaram sa Olijem Viksom. Bilo mi je potrebno da razgovaram sa njim.

“Nameravam da izađem, ili da poginem pri pokušaju”, reče Kornel. “Nisam planirao da ostanem ovde do kraja leta.”

“Bilo je četiri samoubistva”, reče Amanda odjednom.

“Šta?” Prvo što mi je palo na pamet u blesku polu-krivice, bilo je da su otkriveni leševi vojnika.

“Pilule”, reče Kornel kratko. “Ja i još dva-tri momka izneli smo tela pozadi.”

Morao sam da prigušim očajnički smeh. Pozadi smo imali pravu pravcatu mrtvačnicu.

“Proređuje se”, reče Kornel. “Hoću da odem.”

“Nećete stići ni do svojih kola. Verujte mi.”

“Čak ni do onog prvog reda? On je bliže od drogerije.” Nisam mu odgovorio. Ne tada.

Oko sat kasnije zatekoh Olija kako pljačka hladnjak za pivo i pije “buš”. Lice mu je bilo ravnodušno, ali kao da je i on posmatrao gtospođu Karmodi. Bila je očigledno neumorna. I zaista je ponovo razglabala o ljudskoj žrtvi, samo što joj sada niko nije govorio da umukne. Neki ljudi koji su joj juče rekii da umukne sada su ili bili sa njom, ili su bar biii voljni da je slušaju - dok su ostali bili u manjini.

“Mogla bi da ih nagovori na to do sutra ujutro”, primeti Oli. “Možda ne... ali ako uspe, šta misliš koga će odabrati za tu čast?”

Bad Braun joj se zamerio. I Amanda. Bio je tu i čovek koji ju je udario. A onda, naravno, bio sam tu i ja.

“Oli”, rekoh, “mislim da bi nas možda šestoro moglo izaći odavde. Ne znam koliko bismo daleko stigli, ali mislim da bismo mogli da izađemo.”

“Kako?”

Izložih mu to. Bilo je sasvim jednostavno. Ako se sjurimo do mog skauta i uguramo se unutra, oni neće osetiti ljudski miris. Bar ne dok su prozori podignuti.

“Ali, pretpostavimo da ih privlači neki drugi miris?” upita Oli. “Na primer, izduvni gasovi?”

“Onda smo pečeni”, složih se ja.

“Kretanje”, reče on. “Kretanje kola kroz izmaglicu takođe bi moglo da ih privuče, Dejvide.”

“Mislim da ne bi. Ne bez mirisa žrtve. Zaista verujem da je u tome ključ bekstva.”

“Ali ne znaš.”

“Ne, ne sa sigurnošću.”

“Gde bi želeo da ideš?”

“Najpre? Kući. Da pokupim ženu.”

“Dejvide...”

“U redu. Da proverim. Da budem siguran.”

“Tamo napoiju te stvari su možda svugde, Dejvide. Mogle bi da te srede čim kročiš iz skauta u svoje dvorište.” “U tom slučaju, skaut bi bio tvoj. Tražio bih samo da se brineš za Bilija što bolje možeš i što duže možeš.”

Oli dokrajči svoj “buš” i ispusti konzervu natrag u hladnjak, gde zazveketa među praznim. Drška pištolja koju je Amandi dao muž virila mu je iz džepa.

“Jug?” Pitao je i gledao me u oči.

“Da, tamo”, rekoh ja. “Išao bih na jug i pokušao da izađem iz te izmaglice. Đavolski pokušao.”

“Koliko imaš benzina?”

“Gotovo je pun.”

“Jesi li pomislio na to da je možda nemoguće izaći?” Jesam. Pretpostavimo da je ono sa čime su se zezali u Projektu Strela povuklo čitav region u drugu dimenziju sa lakoćom kojom mi prevrćemo čarapu? “Palo mi je na pamet”, rekoh, “ali alternativa je izgleda da čekamo ovde i vidimo koga će gospođa Karmodi odabrati za počasno mesto.”

“Jesi li to mislio danas?”

“Ne, već je popodne, a te stvari su vrlo aktivne noću. Mislio sam sutra, jako rano.”

“Koga bi želeo da povedeš?”

“Mene, tebe i Bilija. Heti Turman. Amandu Damfrajs. Onog čiču Kornela i gospođu Repler. Možda i Bada Brauna. To je osmoro, ali Bili može nekome da sedi u krilu, a mi možemo svi da se stisnemo zajedno.”

Razmislio je o tome. “U redu”, reče on najzad. “Pokušaćemo. Jesi li pomenuo to nekom drugom?”

“Ne, još nisam...”

“Moj savet ti je da ne činiš to, ne do negde četiri sutra ujutro. Staviću nekoliko kesa sa namirnicama ispod kase najbliže vratima. Ako budemo imali dovoljno sreće, moći ćemo da se iskrademo pre nego što bilo ko sazna šta se dešava.” Njegove oči ponovo se vratiše gospođi Karmodi. “Kada bi saznala, možda bi pokušala da nas spreči.” “Misliš?”

Oli uze još jedno pivo. “Mislim”, reče.

To popodne - jučerašnje - prošlo je usporeno. Mrak se prikrao dajući izmaglici ponovo tu mutnu boju hroma. Ono sveta što je ostalo napolju rastopilo se u crnilu do pola devet.

Ružičasta gamad se vratila, a zatim i pticolike stvari, pikirajući u izloge i grabeći ih. Nešto bi povremeno zaurlalo iz mraka, a jednom, malo pre ponoći, čulo se dugo, isuviše dugo Aaaaaruuuuu! i nagnalo ljude da se okrenu prema crnilu zaplašenim, pretražujućim licima. Bio je to zvuk kakav u mašti pripisujete aligatoru u močvari.

Išlo je prilično kako je Miler predvideo. Do sitnih sati gospođa Karmodi je stekla još šest duša. Gospodin Mekvej, kasapin, bio je među njima i stajao je prekrštenih ruku i posmatrao je.

Bila je kao navijena. Kao da joj san nije bio potreban. Njena propoved, stalna reka užasa iz Dorea, Boša i Džonatana Edvardsa, nastavljala se i dalje, narastala prema nekom klimaksu. Njena grupa je počela da mrmlja sa njom, da se ljulja napred-nazad nesvesno, poput iskrenih vernika na skupu pod šatrom. Oči su im bile sjajne i crne. Omađijala ih je.

Oko tri ujutro (propoved je nemilosrdno tekla, i ljudi koji nisu bili zainteresovani povukli su se pozadi da pokušaju da uhvate malo sna) video sam kako Oli stavlja torbu sa namirnicama na policu ispod kase najbliže izlaznim vratima. Pola sata kasnije stavio je još jednu kraj nje. Izgleda da sam ga samo ja primetio. Bili, Amanda i gospođa Turman spavali su zajedno kraj ogoljenog odeljka sa hladnim narescima. Pridružih im se i utonuh u nelagodan dremež.

U četiri i petnaest po mom ručnom satu, Oli me prodrma i probudi. Kornel je bio sa njim, i oči su mu jasno sijale iza naočara.

“Dejvide, vreme je”, reče Oli.

Stomak mi se nervozno zgrči, a onda to prođe. Prodrmah Amandu i probudih je. Pitanje šta bi moglo da se desi sa Amandom i Stefi u kolima prođe mi mislima, a onda ponovo nestade. Danas će najbolje biti prihvatati stvari onako kako dolaze.

Te izuzetne zelene oči se otvoriše i pogledaše moje. “Dejvide?”

“Probaćemo da odemo odavde. Želiš li da pođeš?”

“O čemu to pričaš?”

Počeh da objašnjavam, a onda probudih gospođu Turman da ne pričam dvaput.

“Tvoja teorija o mirisu”, reče Amanda. “To je u stvari samo promišljeno nagađanje, zar ne?”

“Da.”

“Meni to nije važno”, reče Heti. Lice joj je bilo belo, a i pored toga što je spavala imala je velike, bezbojne podočnjake. “Uradila bih bilo šta - prihvatila svaki rizik - samo da ponovo vidim sunce.”

Samo da ponovo vidim sunce. Mali drhtaj prođe kroz mene. Ona je ukazala prstom na tačku vrlo blizu središta mojih strahova, u osećanje gotovo neizbežne propasti koje me je steglo kada sam video kako je Norm odvučen kroz ona utovarna vrata. Sunce se moglo videti kroz izmaglicu samo kao srebrni novčić. Bilo je to kao da ste na Veneri.

Nisu to toliko bila čudovišna stvorenja koja vrebaju u magli; moj hitac pajserom pokazao mi je da to nisu Lavkraftovski užasi sa besmrtnim životom već samo organska stvorenja sa sopstvenom ranjivošću. Sama izmaglica bila je to što podriva snagu i otima volju. Samo da ponovo vidim sunce. Bila je u pravu. Samo to bi vredelo prolaska kroz pakao.

Nasmeših se Heti, i ona proba da mi uzvrati osmeh,

“Da”, reče Amanda. “Ja takođe.”

Počeh da budim Bilija što sam nežnije mogao.

“Uz vas sam”, reče gospođa Repler sažeto.

Bili smo svi zajedno kod vitrine za meso, svi osim Bada Brauna. On nam se zahvalio na pozivu, a onda odbio. Nije želeo da napusti svoje mesto u tržnici, rekao je, ali je dodao izuzetno blagim glasom da ne krivi Olija što to čini.

Sada je počela da se širi neprijatna, sladunjava aroma iz emajlirane škrinje, smrad koji me je podsetio na vreme kada nam se pokvario zamrzivač dok smo provodili nedelju na Kejpu. Možda je, pomislih, smrad mesa koje se kvari bilo to što je oteralo gospodina Mekveja u tim gospođe Karmodi.

“...iskupljenje! Iskupljenje je ono o čemu sada treba da mislimo! Ošinuti smo bičevima i škorpijama! Kažnjeni smo za kopanje po tajnama koje je Bog davno zabranio! Videli smo kako zemlja otvara usta! Videli smo opscenosti iz košmara! Kamen ih neće skriti, mrtvo drvo ne pruža zaklon! A kako će se završiti? Sta će to zaustaviti?” “Iskupljenje!” povika stari dobri Majron Lafler. “Iskupljenje... iskupljenje...” Saputali su nesigurno. “Da čujem kako to kažete kao da tako i mislite!” povika gospoda Karmodi. Vene su joj iskočile na vratu kao debela užad. Glas joj je sada bio napukao, promukao, ali i dalje pun snage. I pade mi na pamet da je izmaglica ono što joj daje tu snagu - snagu da pomrači umove ljudima, da napravi posebno zgodnu igru rečima - isto onako kako je od nas ostalih oduzela snagu sunca. Ranije, ona je bila tek blago ekscentrična starica sa antikvarnicom u gradu u kome je antikvarnica bilo koliko i vaši. Samo starica sa nekoliko punjenih životinja u zadnjoj sobi i reputacijom u — (ta veštica... ta pizdurina) — narodnoj medicini. Pričalo se da ume da pronađe vodu pomoću rašlji od jabukovog drveta, da može bajanjem da izleči bradavice i da prodaje kremu od koje pege izblede. Čuo sam čak - od starog Bila Đostija? - da se gospođa Karmodi može posetiti (uz potpunu diskreciju) u vezi sa pitanjima ljubavnog života; da može, ako imate krevetne jade, da vam da piće od kog će vam se vratiti snaga u pendrek. “ISKUPLJENJE!” povikaše svi oni zajedno. “Iskupljenje, tako je!” vikala je u delirijumu. “IskupIjenje je ono što će raščistiti izmaglicu! Iskupljenje će raščistiti ta čudovišta igadosti! Iskupljenje će nam skinuti krljuštiizmaglice sa očiju i dozvoliti nam da vidimo!” Glas joj se neznatno snizi. “A šta Biblija veli da je iskupljenje? Šta je jedino očišćenje za greh u Oku i Mislima Božjim?”

“Krv!”

Ovaj put, jeza mi protrese čitavo telo, uzdiže mi se do potiljka i tamo mi natera kosu da se ukruti. Tu reč je izgovorio gospodin Mekvej, gospodin kasapin Mekvej, koji je u Bridžtonu sekao meso još kada sam bio mali i držao se za očevu ruku punu talenta. Gospodin Mekvej koji prima porudžbine i seče meso u svojoj beloj odeći. Gospodin Mekvej, koji se jako dugo druži sa nožem - da, sa testerom i satarom takođe. Gospodin Mekvej koji bolje od drugih shvata da očišćenje duše teče iz telesnih rana.

“Krv...” prošaputaše oni.

“Tatice, bojim se”, reče Bili. Cvrsto mi je stezao ruku, malog lica napetog i bledog.

“Oli”, rekoh ja, “zašto ne odemo više iz ovog odeljenja za ludake?”

“Odmah”, reče on. “Hajdemo.”

Podosmo prema drugom prolazu u razuđenoj grupi - Oli, Amanda, Kernel, gospođa Turman, gospoda Repler, Bili i ja. Bilo je petnaest do pet ujutro i izmaglica je ponovo postajala svetlija.

“Ti i Kornel uzmite torbe sa namirnicama”, reče mi

Oli.

“Važi.”

“Ja idem prvi. Tvoj skaut ima četvora vrata, je li?”

“Da, ima.”

“Dobro, otvoriću vrata vozača i zadnja vrata na istoj strani. Gospođo Damfrajs, možete li da nosite Bilija?”

Ona ga uze u naručje.

“Jesam li previše težak?” upita Bili.

“Ne, dušo.”

“Dobro.”

“Vi i Bili idite napred”, nastavi Oli. “Progurajte se preko. Gospođa Turman napred, u sredinu. Dejvide, ti za volan. Mi ostali ćemo...”

“Gde to mislite da ste krenuli?”

Bila je to gospođa Karmodi.

Stajala je na početku naplatne linije gde je Oli sakrio torbe sa namirnicama. Njen komplet je bio žuti krik u tami. Kosa joj se divlje kovrdžala u svim pravcima, podsetivši me trenutno na Elzu Lančester u Frankenštajnovoj nevesti. Oči su joj plamtele. Deset ili petnaest ljudi stajalo je iza nje, blokirajući ulazna i izlazna vrata. Ličili su na ljude iz neke saobraćajne nesreće, na ljude koji su videli NLO kako sleće, ili ugledali drvo kako izvlači korenje i hoda.

Bili se skupi uz Amandu i zabi joj lice u vrat.

“Mi sada izlazimo, gospodo Karmodi”, reče Oli. Glas mu je bio neobično blag. “Sklonite se, molim vas.”

“Ne možete izaći. Tamo je smrt. Zar to već ne znate?” “Vama se niko nije mešao”, rekoh ja. “Sve što hoćemo jeste ista privilegija.”

Ona se saže i nepogrešivo otkri torbe sa namirnicama. Mora da je sve vreme znala šta planiramo. Ona ih izvuče sa police gde ih je Oli stavio. Jedna se pocepa, i konzerve se prosuše po podu. Ona baci drugu, koja udari i otvori se sa zvukom lomljave stakla. Soda zašišta, poteče na sve moguće strane i rasprši se o hromirani porub sledeće naplatne trake.

“Ovakvi su ljudi to navukli!” povika ona. “Ljudi koji neće popustiti pre voljom Svemogućeg! Grešnici u gordosti, oholi jesu, i krutih vratova! Iz njihovih redova žrtva mora doći! Iz njihovih redova krv iskupljenja!”

Rastuća tutnjava odobravanja podstače je dalje. Sada je bila izbezumljena. Pljuvačka joj je letela sa usana dok je vrištala na ljude koji su se okupili iza nje: “Dečaka hoćemo! Zapalite ga! Uzmite ga! Dečaka hoćemo!”

Oni izbiše napred, Majron Lafler na čelu, očiju prazno veselih. Gospodin Mekvej bio je odmah iza njega, lica praznog i tupavog.

Amanda se zanese unazad, držeći Bilija još čvršće. Ruke su mu bile obavijene oko njenog vrata. Pogledala me je, prestravljeno. “Dejvide, šta da...”

“Uzmite ih oboje!” vrisnu gospođa Karmodi. “Uzmite i njegovu kurvu!”

Bila je apokalipsa žutog i mračnog veselja. Tašna joj je još bila preko ruke. Počela je da skače gore-dole. “Uzmite dečaka, uzmite kurvu, uzmite ih oboje, uzmite ih sve, uzmite...”

Odjeknu jedan jedini, oštar pucanj.

Sve se zaledi, kao da smo bili razred neposlušne dece u koji se učitelj vratio i oštro zalupio vrata. Majron Lafler i gospodin Mekvej stadoše gde su, nekih deset koraka od nas. Majron pogleda kasapina nesigurno. Ovaj ne samo da mu nije uzvratio pogled, već nije čak izgledao kao ni da shvata da je Lafler tu. Gospodin Mekvej je imao izraz koji sam video na previše drugih lica u poslednja dva dana. Prešao je preko. Um mu je pukao.

Majron uzmače, izbuljen u Olija Viksa, razrogačivši oči od straha. Njegov uzmak pređe u trk. On se okrenu oko ugla prolaza, okliznu se na konzervu, pade, ponovo se uskoprca gore i nestade.

Oli je stajao u klasičnoj streljačkoj pozi, držeći Amandin pištolj obema rukama. Gospođa Karmodi je još stajala na početku naplatne linije. Obe šake sa pegama boje džigerice bile su joj stisnute preko stomaka. Između prstiju joj je tekla krv, i natapala žute pantalone.

Usta joj se otvoriše i zatvoriše. Jednom. Dvaput. Pokušavala je da govori. Najzad uspe.

“Svi ćete umreti tamo napolju!” reče, a onda polako pade napred. Tašna joj skliznu sa ruke, udari o pod i prosu svoju sadržinu. Tuba umotana u papir dokotrlja se do nas i udari mi o cipelu. Bez razmišljanja, ja se sagoh i podigoh je. Bilo je to do pola upotrebljeno pakovanje rolejda. Bacih ga ponovo dole. Nisam hteo da dodirnem ništa što joj je pripadalo.

“Pastva” je uzmicala, širila se, razbijenog fokusa. Niko od njih nije skidao oči sa pale figure i tamne krvi koja joj se širila ispod tela. “Ubili ste je!” uzviknu neko u strahu i gnevu. Ali, niko nije ni pomenuo da je ona planirala nešto slično mome sinu.

Oli je i dalje bio zamrznut u svojoj pozi strelca, ali usne su mu sada drhtale. Dotakoh ga blago. “Oli, hajdemo. I hvala ti.”

“Ubio sam je”, reče on promuklo. “Proklet bio ako je nisam ubio.”

“Da”, rekoh ja. “Zato sam ti se zahvalio. Hajdemo sad.”

Ponovo krenusmo.

Bez torbi sa namirnicama za nošenje - zahvaljujući gospođi Karmodi - mogao sam da uzmem Bilija. Zastasmo za trenutak na vratima, i Oli reče dubokim, napregnutim glassom: “Ne bih je ubio, Dejvide. Ne da je postojao bilo koji drugi način.”

“Da.”

“Veruješ to?”

“Da, verujem.”

“Onda hajdemo.”

Izađosmo napolje.

11
Kraj

Oli se kretao brzo, sa pištoljem u desnoj ruci. Pre nego što smo Bili i ja jedva izašli napolje, on je bio kraj mog skauta, nestvaran Oli, kao duh u televizijskom filmu. Otvorio je vozačeva vrata. Zatim zadnja vrata. Onda nešto izroni iz izmaglice i preseče ga gotovo na pola.

Nisam dobro video, i mislim da sam zahvalan zbog toga. izgleda da je bilo crveno, gnevne boje kuvanog jastoga. Imalo je kandže. Pravilo je duboki, roktavi zvuk, ne mnogo drugačiji od zvuka koji smo čuli pošto su Norton i njegovi Ravnozemljaši izašli napolje.

Oli ispali jedan hitac, a onda ga kandže te stvari rasekoše spreda, i Olijevo telo kao da se razglavi u stravičnoj navali krvi. Amandin pištolj mu ispade iz ruke, udari o pločnik i opali. Uhvatih košmarni pogled ogromnih crnih očiju bez sjaja, veličine džinovske pregršti morskog grožđa, a onda ta stvar skrenu natrag u izmaglicu držeći ono što je ostalo od Olija Vikša. Dugo, višesegmentno škorpionsko telo odvuče se rapavo po pločniku.

Postojao je trenutak izbora. Možda uvek postoji, bez obzira koliko kratak. Polovina mene želela je da umakne natrag u tržnicu sa Bilijem pripijenim uz prsa. Druga polovina trčala je prema skautu, bacala Bilija unutra, bacala se za njim. A tada vrisnu Amanda. Bio je to visok, rastući zvuk koji kao da se spiralno sve više podizao dok gotovo nije prešao u područje ultrazvuka. Bili se skupi kraj mene i ukopa mi lice u prsa.

Jedan pauk držao je Heti Turman. Bio je velik. Oborio ju je. Haljina joj se povukla iznad suvonjavih kolena dok je klečao nad njom, a čekinjaste, bodljikave noge milovale su joj ramena. Počeo je da plete svoju mrežu.

Gospođa Karmodi je bila u pravu, pomislih ja. Umrećemo ovde napolju, stvamo ćemo umreti ovde napolju.

“Amanda!” povikah.

Bez odgovora. Sasvim se izgubila. Pauk je opkoračio ono što je ostalo od Bilijeve bejbisiterke, koja je uživala u slagalicama i onim prokletim “duplo-ukrštenim” što nijedna normalna osoba ne može da izvede a da ne poblesavi. Njegove niti izukrštale su joj telo, a bela vlakna već su se crvenela dok je presvlaka od kiseline uranjala u nju.

Kornel je polako uzmicao ka tržnici, očiju velikih poput tanjira iza naočara. On se naglo okrenu i potrča. Grebući otvori ulazna vrata i utrča unutra.

Rascep u mojim mislima zatvori se kada gospođa Repler žustro istupi i ošamari Amandu, najpre dlanom, pa onda nadlanicom. Amanda prestade da vrišti. Priđoh joj, okrenuh je prema skautu i vrisnuh joj “KRENI!” u lice.

Ona krenu. Gospođa Repler se očeša o mene. Ona gurnu Amandu na zadnje sedište skauta, uđe za njom i zalupi vrata.

ja otrgoh Bilija i bacih ga unutra. Dok sam se i sam penjao u kola, jedno od onih paukovih vlakana pade mi na članak. Zapeče me kao što peče najlon za pecanje kada se brzo provuče kroz stisnutu pesnicu. I bilo je jako. Snažno trznuh stopalom i vlakno puče. Skliznuh unutra, za volan.

“Zalupiih, zalupi vrata, dragi Bože!” vrisnu Amanda.

Ja zalupih vrata. Jedva tren kasnije, jedan pauk blago lupnu o njih. Bio sam samo inčima udaljen od njegovih crvenih, pakosno glupih očiju. Njegove noge, svaka debela kao moj ručni zglob, klizile su napred-nazad preko četvrtaste haube. Amanda je neprekidno vrištala, kao požarno zvono.

“Ženo, začepi više”, reče joj gospođa Repler.

Pauk odustade. Nije mogao da nas namiriše, dakle više nismo bili tu. Vratio se u izmaglicu šepureći se na svojim raštelovanim brojnim nogama, postao fantazam, a onda nestao.

Pogledah kroz prozor ne bih li se uverio da je otišao, a onda otvorih vrata.

“Šta to radiš?” vrisnu Amanda, ali ja sam znao šta radim. Volim da mislim da bi Oli učinio baš to isto. Napola iskoračih, napola se sagnuh napolje, i uzeh pištolj. Nešto brzo krenu prema meni, ali nisam stigao to da vidim. Povukoh se unutra i zalupih vrata s treskom.

Amanda zajeca. Gospođa Repler je zagrli i žustro stade da je teši.

Bili reče: “Tatice, idemo li kući?”

“Veliki Bile, pokušaćemo.”

“Važi”, reče on tiho.

Proverih pištolj, pa ga stavih u kasetu. Oli ga je ponovo bio napunio posle ekspedicije u drogeriju. Ostali meci nestali su sa njim, ali to je bilo u redu. Pucao je na gospođu Karmodi, opalio je jednom u stvar sa kandžama, i pištolj je jednom okinuo sam kada je pao na tle. U skautu nas je bilo četvoro, ali ako dođe do stani-pani, naći ću za sebe neki drugi način.

Imao sam jedan jezivi trenutak kada nisam mogao da pronađem privezak sa ključevima. Pregledao sam sve džepove, i nisam našao ništa, a onda sam ih ponovo pregledao sve, primoravajući sebe da to radim polako i mirno. Bili su mi u džepu farmerki; zapali su ispod sitniša, kao što to sa ključevima često biva. Skaut upali lako. Na sigurno hučanje motora, Amandi grunuše nove suze.

Sedeo sam tama i pustio ga da radi u praznom hodu, očekujući da vidim šta će. privući zvuk motora ili miris izduvnih gasova. Pet minuta, mojih najdužih pet minuta u životu, prođoše. Ništa se ne dogodi.

“Hoćemo li sedeti ovde, ili krećemo?” upita konačno gospođa Repler.

“Krećemo”, rekoh ja. Izvezoh sa mesta za parkiranje i upalih oborena svetla.

Neka potreba - verovatno osnovna - natera me da provezem pored Savezne tržnice što sam bliže mogao. Desni odbojnik skauta odbaci bure za otpatke u stranu. Bilo je nemoguće videti unutrašnjost osim kroz puškarnice - od svih tih džakova sa đubrivom činilo se da to mesto izgleda kao da je u agoniji neke ludačke vrtlarske rasprodaje - ali kraj svake puškarnice dva ili tri bleda lica zurilk su u nas.

Onda zavih ulevo, i izmaglica se neprobojno zatvori za nama. I šta se desilo sa svim tim ljudima ja ne znam.

Vraćao sam se Kanzaškim drumom sa pet milja na sat, ispipavajući put. Čak i sa uključenim glavnim i pogonskim svetlima skauta, nije se moglo videti dalje od sedam ili deset stopa.

Tle se nekako jezivo izvitoperilo; Miler je tu imao pravo. Put je mestimice bio samo napukao, ali na drugim mestima samo tle kao da se urušilo i iskosilo velike ploče asfalta. Mogao sam da pređem preko pomoću pogona na sva četiri točka, Bogu hvala za to. Ali, užasno sam se plašio da ćemo uskoro naići na prepreku preko koje nas čak ni pogon na sva četiri točka neće prevesti.

Trebalo mi je četrdeset minuta da prevezem ono za šta mi je inače trebalo sedam ili osam. Najzad znak koji je obeležavao naš privatni put izroni iz izmaglice. Bili, probuđen u petnaest do pet, čvrsto je zaspao u ovim kolima koja je toliko dobro poznavao da mora da su mu delovala kao dom.

Amanda pogleda put nervozno. “Stvarno ideš tamo?”

“Pokušaću”, rekoh ja.

Ali, bilo je to nemoguće. Oluja koja je tu protutnjala otkinula je mnoštvo stabala, a taj čudan, izvrnut nagib dokotrljao ih je do kraja. Mogao sam uz krckanje da pređem preko prva dva; bila su prilično mala. Onda sam došao do sedog starog bora koji je ležao preko puta kao razbojnička barikada. Do kuće je ostalo još gotovo četvrt milje. Bili je i dalje spavao pored mene, i ja ostavih skauta u praznom hodu, prekrih oči rukama i pokušah da smislim šta sledeće da uradim.

Sada, dok sedim kod Hauarda Džonsona kraj izlaza br. 3 na Mejnskoj petlji i pišem ovo na Ho Džo hartiji, mislim da je gospođa Repler, ta tvrda i sposobna matorka, mogla u nekoliko brzih poteza da izloži svu suštinsku uzaludnost situacije. Ali, bila je toliko ljubazna da me pusti da to sam smislim.

Nisam mogao da izađem. Nisam mogao da ih ostavim. Nisam mogao čak ni sebe da zavaravam da su sva ta čudovišta iz horor filmova bila tamo, kod Savezne; kada sam malo spustio prozor, mogao sam da ih čujem u šumi kako posrću i lome sve pred sobom na strmoj padini tla koju ovde zovu Litice. Vlaga je kap-kap-kapala sa lišća koje je visilo iznad. Iznad nas izmaglica se za trenutak smračila kao da nas je nadleteo neki košmarni, poluprimećeni živi dečji zmaj.

Pokušao sam sebi da kažem - tada i sada - da je, ako je bila jako brza, ako se zatvorila u kuću, imala dovoljno hrane za deset dana, do dve nedelje. Uspeva samo malčice. Ono što stalno tu smeta jeste moje poslednje sećanje na nju, kako nosi svoj nezgrapni šešir za sunce i vrtlarske rukavice, na putu ka našoj maloj bašti sa izmaglicom koja se iza nje neumitno kotrlja preko jezera.

Sada moram da mislim na Bilija. Bili, kažem sam sebi. Veliki Bil, Veliki Bil... Trebalo bi to možda da napišem stotinu puta na ovom listu papira, kao dete osuđeno da piše Neću da se pljujem u školi dok se sunčani mir u tri sata prosipa kroz prozore, učiteljica ispravlja domaće zadatke za svojom katedrom i jedini zvuk je zvuk njenog pera, dok negde, daleko, deca biraju timove za mali bezbol.

Ipak, na kraju sam učinio jedino što sam mogao. Vratio sam pažljivo skauta na Kanzaški drum. Onda sam zaplakao.

Amanda mi sramežljivo dodirnu rame. “Dejvide, toliko mi je žao”, rekla je.

“Da”, rekoh ja, pokušavajući da zaustavim suze, ali nisam u tome imao mnogo sreće. “Da, i meni je.”

Vozio sam do puta br. 302 i skrenuo levo, prema Portlendu. Put je takođe bio ispucao i mestimice razrovan ali je, sve u svemu, bio prolazniji od Kanzaškog druma. Brinuo sam se zbog mostova. Površina Mejna bila je ispresecana tekućom vodom, i posvuda su se nalazili mostovi, veliki i mali. Ali, neplski nadvožnjak bio je netaknut, a odatle je bilo glatko - mada sporo - jedrenje skroz do Portlenda.

Izmaglica je i dalje bila gusta. Jednom sam morao da stanem, pomislivši da preko puta leže stabla. Tada stabla počeše da se kreću i njišu, i ja shvatih da su to novi pipci. Stadoh, i malo kasnije oni se povukoše nazad. Jednom je velika zelena stvar sa telom koje se prelivalo duginim bojama i providnim krilima sletela na haubu. Izgledala je kao grozno izobličeni vilin-konjic. Visila je tamo za trenutak, a onda ponovo zamahala krilima i nestala.

Bili se probudio oko dva sata pošto smo ostavili Kanzaški drum za sobom i pitao jesmo li već stigli kod Mamice. Rekao sam mu da nisam mogao da siđem na naš put zbog oborenog drveća.

“Tata, je li ona dobro?”

“Bili, ne znam. Ali, vratićemo se da vidimo.”

Nije plakao. Umesto toga, ponovo je zadremao. Lakše bih podneo njegove suze. Isuviše je spavao, i to mi se ni najmanje nije sviđalo.

Od napetosti me je zabolela glava. Bilo je to od vožnje kroz izmaglicu sa stalnih pet ili deset milja na sat, napetost saznanja da bilo šta može da izroni iz nje, baš bilo šta - klizište, odron, ili Gidra, Troglavo Čudovište. Mislim da sam se molio. Molio se Bogu da je Stefani živa i da On ne sruči moju preljubu na nju. Molio sam se Bogu da mi dopusti da odvedem Bilija u sigurnost zato što je prošao toliko toga.

Većina ljudi stala je uz ivicu puta kada je izmaglica došla, i do podne bili smo u Severnom Vindamu. Probao sam da krenem Rečnim putem, ali oko pet milja dalje, most koji je premošćavao malu, bučnu reku srušio se u vodu. Morao sam da vozim u rikverc gotovo celu milju pre nego što sam naišao na dovoljno široko mesto da okrenem. Na kraju krajeva, ipak smo pošli ka Portlendu putem br. 302.

Kada smo stigli tamo, odvezao sam do priključka za petlju. Uredan niz naplatnih kabina koje su čuvale prilaz bio je pretvoren u slepe skelete od razbijenog pleksiglasa. Sve su bile prazne. U jednoj sa kliznim staklom nalazila se iscepana jakna sa oznakama Mejnske uprave za puteve na rukavima. Bila je natopljena lepljivom krvlju koja se sušila. Otkad smo otišli iz Savezne, nismo videli nikog živog.

Gospođa Repler reče: “Dejvide, probaj radio.”

Pljesnuh se po čelu od frustracije i besa na samog sebe, pitajući se kako sam mogao da budem toliko glup da tako dugo zaboravim na skautov AM/FM radio.

“Ne radi to”, reče gospođa Repler kratko. “Ne možeš da misliš na sve. Ako pokušaš, poludećeš, i bićeš potpuno beskoristan.”

Na čitavom AM rasponu dobio sam samo krik statičkog elektriciteta, a FM nije dao ništa osim glatke i zlokobne tišine.

“Da li to znači da u etru nema ničega?” upita Amanda. Znao sam na šta misli, možda. Bili smo dovoljno južno da bi već trebalo da hvatamo probrane bostonske stanice - WRKO, WBZ, WMEX. Ali, ako je Boston otišao...

“To ništa ne mora da znači”, rekoh ja. “Ova statika na AM rasponu je čista interferencija. Izmaglica ima prigušujući efekat i na radio signale.”

“Siguran si da je samo to?”

“Jesam”, rekoh, ni najmanje siguran.

Krenusmo ka jugu. Znaci za milje prolazili su kraj nas, brojeći negde oko četrdeset. Kada stignemo do Milje 1, bićemo na granici Nju Hemšajra. Vožnja petljom bila je sporija; mnogo vozača nije želelo da odustane, i na nekoliko mesta bilo je sudara otpozadi. Nekoliko puta morao sam da koristim srednju traku.

Oko jedan i dvadeset - počinjao sam da osećam glad - Bili me zgrabi za ruku. “Tatice, šta je to? Šta je to?”

Iz izmaglice se pojavi senka i zamaza je tamom. Bila je visoka kao litica i išla je pravo na nas. Nagazih na kočnice. Amanda, koja je dremuckala, polete napred.

Nešto je došlo; a opet, to je sve što sa sigurnošću mogu da kažem. Možda zbog činjenice da nam je izmaglica dopuštala samo da nakratko nazremo stvari, ali mislim da isto tako postoje stvari koje mozak jednostavno ne dopušta. Postoje stvari toliko mračne i užasne - baš kao što, pretpostavljam, postoje i stvari toliko velike lepote - da neće stati u majušna ljudska vrata percepcije.

Imalo je šest nogu, to znam; koža mu je bila škriljčano siva i mestimice se šarala tamno smeđim. Te smeđe mrlje podsetiše me apsurdno na pege boje džigerice na rukama gospođe Karmodi. Koža mu je bila duboko smežurana i izbrazdana, a sa nje su visile dvadesetine, stotine onih ružičastih “buba” sa očima na stabljikama. Ne znam koliko je zaista bilo veliko, ali prošlo je pravo iznad nas. Jedna njegova siva, smežurana noga spustila se tik do mog prozora i gospođa Repler kasnije reče da nije mogla da mu vidi donji deo stomaka, iako je iskrivila vrat da bi to osmotrila. Videla je samo dve kiklopske noge kako se dižu i spuštaju kroz izmaglicu poput živih tornjeva, sve dok se nisu izgubile iz vidokruga.

U trenutku dok je bilo iznad skauta, imao sam utisak nečeg toliko velikog da bi plavi kit prema tome ličio na pastrmku - drugim rečima, nečeg toliko velikog da je prkosilo mašti. Onda je otišlo, šaljući natrag seizmološki niz tupih udaraca. Ostavilo je tragove u cementu Međudržavnog, tragove toliko duboke da nisam mogao da im vidim dno. Svaki trag bio je dovoljno velik da skaut upadne u njega.

Jedan trenutak niko nije progovarao. Jedini zvuk bilo je naše disanje i sve tiši tupi udari prolaska te Stvari.

Onda Bili reče: “Tata, je li to bio dinosaurus? Kao ona ptica što je ušla u tržnicu?”

“Mislim da nije. Mislim da nikada nije postojala ovako velika životinja. Bar ne na zemlji.”

Pomislih na Projekt Strela i upitah se ponovo kakvu su to ludu i prokletu stvar mogli tamo gore da izvode.

“Možemo li dalje?” upita Amanda bojažljivo. “Možda se vrati.”

Da, a možda ih napred ima još. Ali, bilo je besmisleno reći ne. Morali smo da odemo negde. Nastavih da vozim i provlačim se između tih užasnih tragova sve dok nisu skrenuli sa puta.

Eto, to se desilo. Ili gotovo da je to sve - ima još jedna, poslednja stvar na koju ću preći za trenutak. Ali, ne smete očekivati nikakav prikladan zaključak. Ne postoji I oni pobegoše iz izmaglice na dobru svetlost sunca novog dana; ili Kada smo se probudili, Nacionalna garda je konačno stigla; pa čak ni ona velika, stara podštapalica: Sve je bilo san.

To je, pretpostavljam, ono što je moj otac uvek namršteno nazivao “krajem a la Alfred Hičkok”, čime je mislio na zaključak u neizvesnosti koja čitaocu ili gledaocu dopušta da sam smisli kako su se stvari okončale. Moj otac za takve priče nije imao ništa osim prezira, govoreći da su “jeftine”.

Došli smo do ovog Hauarda Džonsona blizu izlaza br. 3 kada je počeo da se spušta sumrak, čineći od vožnje samoubilački rizik. Pre toga, rizikovali smo na mostu preko reke Sako. Izgledao je gadno iskrenut i izobličen, ali u izmaglici je bilo nemoguće odrediti je li ceo ili nije. Tu jednu igru smo dobili.

Ali, treba misiiti i na sutra, zar ne?

Dok ovo pišem, petnaest je do jedan ujutro, dvadeset trećeg jula. Oluja koja kao da je signalizirala početak svega bila je pre samo četiri dana. Bili spava u predvorju, na dušeku koji sam izvukao za njega. Amanda i gospođa Repler su u blizini. Ovo pišem pri svetlu velike baterijske lampe “delko”, a napolju ružičasta gamad kucka i odbija se od stakla. Malo-malo pa se čuje giasniji tupi udarac kada jedna od ptica pokupi koju.

Skaut ima dovoljno benzina da nas odveze možda još devedeset milja. Alternativa je da pokušamo da ga napunimo ovde; napolju, na uslužnom ostrvcu je Ekson, i mada nema struje, verujem da bih mogao da pretočim malo iz rezervoara. Ali...

Ali, to znači biti napolju.

Ako budemo mogli da natgčimo benzin - ovde ili dalje - nastavićemo. Vidite, sada imam u glavi odredište. To je ta poslednja stvar o kojoj sam hteo da vam pričam.

Nisam mogao da budem siguran. To je ta stvar, prokleta stvar. Mogla je to biti samo moja mašta, ništa drugo do dobronamerna misao. Pa čak i da nije, šanse su tako male. Koliko milja? Koliko mostova? Koliko stvari koje bi volele da nasrnu na mog sina i pojedu ga dok još vrišti od strave i agonije?

Svi su izgledi da je to bilo samo sanjarenje na javi koje nisam ispričao ostalima... bar još ne.

U upravnikovom apartmanu našao sam veliki višerasponski radio na baterije. Iz njegove poleđine pljosnata antenska žica vodila je kroz prozor. Uključio sam ga, prebacio prekidač na BAT, pozabavio se brojčanikom za hvatanje stanica i potenciometrom, i dalje ne dobijajući ništa osim statike ili mrtve tišine.

A onda, na suprotnom kraju AM skale, baš kada sam posegnuo za dugmetom za isključivanje, mislim da sam čuo, ili sanjao da čujem, jednu jedinu reč.

Samo toliko. Slušao sam jedan sat, ali nije bilo ničeg više. Ako je postojala ta jedna reč, došla kroz neko trenutno premeštanje prigušujuće izmaglice, infinitezimalnu pukotinu koja se smesta ponovo zatvorila.

Jedna reč.

Samo ako sam je čuo. Samo ako.

Idem sad u krevet. Ali, prvo ću da poljubim sina i da mu šapnem dve reči u uho. Protivsnova koji mogu da dođu, znate.

Dve reči koje zvuče pomalo slično.

Jedna od njih je Hartford.

Druga je nada.

SADRŽAJ

1. Dolazak oluje 5

2. Posle oluje. Norton. Put do grada 10

3. Dolazak izmaglice 30

4. Magacin. Problemi sa generatorima. Šta se desilo sa spoljnim momkom? 41

5. Svađa sa Nortonom. Rasprava kod hladnjaka za pivo. Potvrda 53

6. Rasprava se nastavlja. Gospođa Karmodi. Utvrđenja. Šta se dogodilo sa Udruženjem ravnozemljaša? 61

7. Prva noć 75

8. Šta se dogodilo vojnicima. Sa Amandom. Razgovor sa Denom Milerom 86

9. Ekspedicija do apoteke 96

10. Čarolija gospođe Karmodi. Druga noć u tržnici. Konačna konfrontacija 105

11. Kraj 114

D.O.O. DNEVNIK

IZDAVAČKA DELATNOST

NOVI SAD

A-Z BIBLIOTEKA, 4

Stiven King

IZMAGLICA

Za izdavača: Mr Jovo Radoš

• Glavni i odgovorni urednik: Milan Belović

• Korektura: Boban Knežević

• Tehnički urednik: Borislavka Dimitrov

• Slog »Znak Sagite«, Beograd

• Štampa OFSET-ATEUE, Novi Sad, Petefi Šandora 62

• 1994

• Tiraž: 2.000 primeraka

CIP — Katalogizacija u publikaciji
Biblioteka Matice srpske

820(73) - 31

KING, Stiven

Izmaglica; prevod sa engleskog Goran Skrobonja. - Novi Sad: Dnevnik, 1993. -141 str.; 18 cm. - (A-Z biblioteka; 4).

0