NASLOV IZVORNIKA
Thinner

Copyright 1984 © Richard Bachman

Mojoj supruzi

Claudiji Inez Bachman

POGLAVLJE JEDAN

111 i pol

“Mršavko”, šapuće stari Ciganin trulog nosa Williamu Hallecku dok Halleck u pratnji supruge Heidi izlazi iz zgrade suda. Samo ta jedna riječ, odaslana na lepršavoj, prezasićenoj slatkoći njegovoga glasa. “Mršavko.” I prije no što se Halleck mogao odmaknuti, stari Ciganin je posegnuo i jednim ga kvrgavim prstom pogladio po obrazu. Usne mu se šire poput rane, pokazujući nekoliko krnjih zuba koji mu strše iz desni poput nadgrobnih spomenika. Crne su i zelene. Jezik mu palaca između njih i onda se ispruži kako bi liznuo nacerene, gorke usne.

Mršavko.

Ovo se sjećanje vratilo Billyju Hallecku, potpuno prigodno, dok je u sedam sati ujutro s ručnikom vezanim oko pojasa stajao na vagi. Odozdo su dolazili ugodni mirisi slanine i jaja. Trebao se lagano nagnuti kako bi vidio brojeve na vagi. Pa... u stvari, trebao se nagnuti više nego malo. U stvari trebao se jako nagnuti. Bio je krupan čovjek. Prekrupan, kao što mu je dr. Houston s uživanjem rekao. Za slučaj da ti nitko nije rekao, dopusti mi da te informiram, rekao mu je Houston nakon posljednjeg pregleda. Čovjek tvojih godina, prihoda i navika ulazi u zonu srčanih udara negdje u trideset osmoj godini, Billy. Trebao bi skinuti ponešto kilograma.

Ali ovog je jutra bilo dobrih vijesti. Skinuo je kilogram i pol, sa 113 na 111 i pol.

Pa... u stvari vaga je pokazivala 114 kad je posljednji put skupio snagu da stane na vagu i dobro pogleda skalu, ali tada je imao hlače, u džepovima je bilo ponešto sitniša, da ne spominjemo ključeve i švicarski vojni nož. A i vaga u kupaonici na katu je pokazivala malo više. Bio je siguran u to.

Kao klinac koji je odrastao u New Yorku čuo je da su Cigani posjedovali moć proricanja. Možda je ovo bio dokaz. Pokušao se nasmijati i uspio je prizvati samo malen i ne odveć samouvjeren osmijeh; još je bilo prerano za smijeh o Ciganima. Vrijeme će proći i stvari će doći u perspektivu; bio je dovoljno star da bude svjestan toga. Ali za sada mu se u prevelikom trbuhu javljala mučnina kad bi pomislio na Cigane, i od sveg se srca nadao kako više nikada neće vidjeti nijednoga. Od sada će na zabavama propuštati proricanje iz dlana i držati se Ouija ploče. U teoriji.

“Billy?” čulo se iz prizemlja.

“Stižem!”

Odjenuo se, i gotovo u očaju primijetio kako su mu hlače u struku, unatoč gubitku kilograma i pol, i dalje tijesne. Opseg struka sada mu je bio 105. Prestao je pušiti točno u 00:01 na Novu godinu, ali platio je. Oh, čovječe, platio je. Sišao je dolje otvorenog ovratnika, s kravatom prebačenom preko ramena. Linda, njegova četrnaestogodišnja kći, upravo je izlazila uz lepršanje suknje i poskakivanje repa, jutros vezanog seksi baršunastom vrpcom. Pod rukom je držala knjige. Dva šarena navijačka cofa, grimizni i bijeli, veselo su joj šuštali u drugoj ruci.

“Bok, tata!”

“Lijepo se provedi, Lin.”

Sjeo je za stol i uzeo The Wall Street Journal.

“Ljubavi”, rekla je Heidi.

“Dušo”, rekao je grandiozno i odložio Journal s naslovnicom prema dolje na mali okretni stolić.

Stavila je doručak pred njega: vruću gomilu kajgane, pecivo s grožđicama, pet komada hrskave slanine. Dobra klopa. Sjela je nasuprot njemu i zapalila Vantage 100. Siječanj i veljača su bili napeti - previše “diskusija” koje su u stvari bile zamaskirane svađe, previše noći u kojima su spavali okrenuti leđima jedno drugome. Ali postigli su modus vivendi: ona je njemu prestala njamrati za težinu, a on je njoj prestao zanovijetati zbog pušenja kutije i pol dnevno. Proljeće je bilo vrlo solidno. A osim te privatne ravnoteže, dogodile su se i druge dobre stvari. Kao prvo, Halleck je promaknut. Greely, Penschley i Kinder sada su bili Greely, Penschley, Kinder i Halleck. Heidina je majka napokon realizirala svoju dugotrajnu prijetnju o povratku u Virginiju. Linda je napokon postala navijačica za J. V. i za Billyja je to bio veliki blagoslov; bilo je trenutaka kad je bio siguran kako će ga Lindino dramatiziranje doslovno izludjeti. Sve je bilo savršeno.

Onda su u grad stigli Cigani.

“Mršavko”, rekao je stari Ciganin, i koji mu se vrag dogodio s nosom? Sifilis? Rak? Ili nešto još strašnije, kao lepra, recimo? I kad smo već kod toga, zašto jednostavno ne prestaneš? Zašto jednostavno ne odustaneš?

“Ne možeš to izbaciti iz glave, zar ne?” rekla je iznenadno Heidi - toliko iznenadno da je Halleck poskočio u svojoj stolici. “Billy, nisi ti kriv. Sudac je tako rekao.”

“Nisam razmišljao o tome.”

“A o čemu si onda razmišljao?”

“O Journalu”, rekao je. “Piše kako je u ovom tromjesečju došlo do smanjenja investicija u gradnju stambenih objekata.”

Nije on kriv, da; sudac je tako rekao. Sudac Rossington. Cary, za prijatelje.

Prijatelje poput mene, pomislio je Halleck. Odigrao sam puno partija golfa sa starim Caryjem Rossingtonom, Heidi, što jako dobro znaš. Na našoj novogodišnjoj zabavi prije dvije godine, onda kad sam razmišljao o prestanku pušenja ali to nisam učinio, tko te zgrabio za tvoju toliko podatnu sisu tijekom tradicionalnog novogodišnjeg poljupca? Pogodi tko? Ma, vidi vraga! Bio je to stari Cary Rossington, majke mi!

Da. Dobri stari Cary Rossington u čijoj je sudnici Billy zastupao bezbroj stranaka. Dobri stari Cary Rossington s kojim je Billy ponekad kartao poker u klubu. Dobri stari Cary Rossington koji se nije izuzeo sa suđenja kad se njegov dobri stari prijatelj s golfa i pokera Billy Halleck (Cary bi ga koji put pljesnuo po leđima i viknuo: “Kako ide, Veliki Bille?”) našao u njegovoj sudnici, ne kako bi nekoga zastupao, nego radi optužbe za ubojstvo iz nehata vozilom.

I kad se Cary Rossington nije izuzeo sa slučaja, tko je rekao buuu, djeco? Tko je u ovom cijelom lijepom gradu Fairviewu rekao buuu? Pa, nitko, eto tko! Nitko nije rekao buuu! Uostalom, tko su oni? Ništa osim gomile prljavih Cigana. Što prije napuste Fairview i nastave put u svojim starim karavanima s NRA¹ naljepnicama, što prije ugledamo stražnje krajeve njihovih sklepanih trošnih prikolica, to bolje. Što prije -

- to mršavije.

Heidi je ugasila cigaretu i rekla: “Serem ti se na građevinske investicije. Predobro te poznajem.”

Billy se složio s time. I pretpostavio kako je i ona također razmišljala o tome. Lice joj je bilo odveć blijedo. Njezin je izgled odgovarao njezinim godinama - trideset pet - a to je bilo rijetko. Vjenčali su se jako, jako mladi, i još se uvijek sjećao trgovačkog putnika koji je prodavao usisavače koji im je jednog dana, nakon što su u braku bili već tri godine, pozvonio na vrata. Pogledao je dvadeset dvogodišnju Heidi Halleck i uljudno pitao: “Dušo, je li ti majka kod kuće?”

“Nimalo ne smeta mom apetitu”, rekao je i to je definitivno bila istina. Tjeskoba ili ne, poharao je kajganu, a slanini sada nije bilo ni traga. Popio je polovicu soka od naranče i uputio joj jedan od svojih uobičajenih veselih Billy Halleck osmijeha. Pokušala mu se nasmiješiti, ali joj baš i nije uspjelo. Zamislio ju je kako nosi natpis: MOJ OSMIJEH TRENUTNO NE FUNKCIONIRA.

Posegnuo je preko stola i uzeo ju za ruku. “Heidi, u redu je. A čak i ako nije, gotovo je.”

“Znam da jest. Znam.”

“A Linda-?”

“Ne. Više ne. Rekla je... rekla je kako su joj prijateljice pružile potporu.”

U tjednu nakon tog događaja njihovoj je kćeri bilo teško. Iz škole je dolazila u suzama, ili na rubu suza. Prestala je jesti. Lice joj je izgledalo upaljeno. Halleck je, odlučan smireno reagirati, otišao do njezine profesorice domaćinstva, zamjenice ravnatelja, i Lindine obožavane gospođice Nearing koja je predavala tjelesni i navijanje. Ustanovio je (ah, eto dobre odvjetničke riječi) kako se radi o zadirkivanju, uglavnom - grubom i ne odveć smiješnom kakva je i većina osnovnoškolskog zadirkivanja, i definitivno neukusna, uzevši u obzir okolnosti, ali to se i moglo očekivati od dobne skupine koja je smatrala kako su šale o mrtvim bebama urnebesno smiješne.

Nagovorio je Lindu da prošeću ulicom. Lantern Drive bio je ispunjen lijepim kućama udaljenima od ceste, kućama čija je vrijednost počinjala od nekih 75.000 dolara i dolazila sve do onih od 200.000 dolara s unutarnjim bazenima i saunama kad ste stigli do kraja ulice.

Linda je nosila svoje stare kratke hlače od madrasa, kojima je popustio jedan šav... i Halleck je primijetio kako su joj noge sada bile toliko duge i mišićave da su se vidjele lastike na nogavicama njezinih žutih pamučnih gaćica. Osjetio je navalu mješavine žaljenja i prestravljenosti. Odrastala je. Pretpostavio je kako zna da su stare hlače od madrasa tijesne, iznošene do boli, ali pretpostavio je kako ih je odjenula jer su stvarale vezu s puno ugodnijim djetinjstvom, djetinjstvom u kojem tate nisu trebale ići na sud (bez obzira koliko je to suđenje moglo biti suhoparno, s tvojim starim golferskim kompićem, tim pijanim šlatačem sise tvoje supruge, Caryjem Rossingtonom sa sudačkim čekićem u rukama), djetinjstvo u kojem djeca na nogometnom igralištu tijekom četvrtog sata nisu dojurila do tebe dok si jela sendvič kako bi te pitala koliko je bodova tvoj tata dobio što je sredio staru gospođu.

Jasno ti je da je to bila nesreća, zar ne, Linda?

Kima glavom i ne gleda ga. Da, tata.

Izašla je između dva automobila bez da je pogledala u bilo koju stranu. Nije bilo vremena da stanem. Sigurno nije bilo vremena.

Tata, ne želim slušati o tome.

Znam da ne želiš. Ni ja ne želim pričati o tome. Ali ti ipak slušaš o tome. U školi.

Bojažljivo ga gleda. Tata! Nisi-

Išao u školu? Aha. Jesam, jučer. Ali tek poslije petnaest i trideset. Uopće nije bilo klinaca, barem ih ja nisam vidio. Nitko neće znati.

Opušta se. Malo.

Čuo sam da su te ostali klinci žestoko zadirkivali. Žao mi je.

Nije bilo jako strašno, kaže ona uzimajući ga za ruku. Njezino lice - novonastale jarkocrvene akne na njezinom čelu - govori drugačije. Akne govore kako je zadirkivanje uistinu bilo jako. Imati uhićenog roditelja je situacija kojom se ne bavi čak ni Judy Blume (iako će do toga jednog dana najvjerojatnije doći).

Također čujem da se jako dobro nosiš s time, govori Billy Halleck. Ne praviš slona od buhe. Jer ako ikad primijete da ti idu na živce...

Aha, znam, govori sumorno.

Gospođica Nearing je rekla da je iznimno ponosna na tebe, kaže on. To je sitna laž. Gospođica Nearing nije rekla baš to, ali je uistinu dobro govorila o Lindi, i to je Hallecku značilo gotovo toliko koliko je značilo njegovoj kćeri. I obavilo je svoj posao. Oči joj blistaju i po prvi put gleda Hallecka.

Stvarno?

Stvarno, potvrđuje Halleck. Laži dolaze lako i uvjerljivo. Zašto ne? Nedavno je izgovorio gomilu laži.

Stišće mu ruku i sa zahvalnošću se smiješi.

Uskoro će zaboraviti na to, Lin. Pronaći će neku drugu zabavu. Neka će djevojka zatrudnjeti ili će profesor doživjeti živčani slom ili će neki dečko biti uhićen radi prodaje trave ili kokaina. I tebe će ostaviti na miru. Kužiš?

Iznenada podiže ruke i čvrsto ga grli. Zaključuje kako ipak ne odrasta toliko brzo, i kako sve laži nisu loše. Volim te, tatice, govori mu.

I ja volim tebe, Lin.

Grli ju i netko iznenada uključuje veliko pojačalo u njegovom mozgu i ponovno čuje dvostruki tupi udarac: prvi dok prednji branik Devedesetosmice udara staru Ciganku s jarko crvenom maramom na njezinoj rijetkoj kosi, drugi dok veliki prednji kotači prelaze preko njezinog tijela.

Heidi vrišti.

I njezina ruka napušta Halleckovo krilo.

Halleck čvršće grli kćer, i osjeća kako se ježi po cijelom tijelu.

“Još jaja?” pita ga Heidi i prekine njegovo sanjarenje.

“Ne. Ne, hvala.” S malo je krivnje pogledao svoj prazan tanjur: bez obzira koliko stvari bile loše, nikad nisu postale toliko loše kako bi mu prouzročile gubitak sna ili apetita.

“Jesi li siguran da si...?”

“Dobro?” Nasmiješio se. “Ja sam dobro, ti si dobro, Linda je dobro. Kao što kažu u sapunicama, noćna mora je završila - molim vas, možemo li nastaviti sa svojim životima?”

“To je prekrasna ideja.” Ovoga je puta na njegov osmijeh odgovorila vlastitim pravim osmijehom - odjednom je imala manje od trideset, blistala je. “Želiš ostatak slanine? Ostala su još dva komada.”

“Ne”, rekao je i pomislio kako su mu se hlače uvlačile u mekani struk (koji struk, ha-ha? Mali i nimalo smiješni Don Rickles progovorio je u njegovoj glavi - struk si posljednji put imao negdje 1978., ti hokejaški paku), kako je trebao uvući trbuh da bi ih mogao zakopčati. Onda se sjetio vage i rekao: “Pojest ću jedan komad. Izgubio sam kilogram i pol.”

Otišla je do štednjaka unatoč njegovom početnom ne - ponekad me poznaje toliko dobro da je to depresivno, pomislio je. Sada ga je pogledala. “Znači još uvijek razmišljaš o tome.”

“Ne razmišljam”, rekao je ogorčeno. “Zar čovjek ne može u miru izgubiti tri kilograma? Stalno pričaš kako bi željela da budem malo...”

mršaviji

“... manje mesnat.” Sada je opet počeo razmišljati o Ciganinu. Do vraga! Ciganinovom trulom nosu i krljuštavom osjećaju dok onaj jedan prst klizi niz njegov obraz trenutak prije no što je reagirao i odskočio - onako kako biste odskočili od pauka ili škljocave gomile kukaca koja šušti ispod trulog debla.

Donijela mu je slaninu i poljubila ga u sljepoočnicu. “Žao mi je. Samo naprijed, izgubi kilograme. Ali ako ne izgubiš, sjeti se što je gospodin Rogers rekao -”

“- sviđaš mi se onakav kakav si”, dovršili su uglas.

Posegnuo je prema preokrenutom Journalu pored okretnog stolića, ali to je jednostavno bilo odveć depresivno. Ustao je, izašao van i pronašao New York Times u gredici s cvijećem. Klinac ga je uvijek bacao u gredicu, na kraju tjedna nikad nije imao ispravne brojeve, nikad se nije mogao sjetiti Billovog prezimena. Billy se više puta zapitao je li moguće da dvanaestogodišnjak boluje od Alzheimerove bolesti.

Uzeo je novine, vratio se unutra, otvorio sportske stranice i pojeo slaninu. Bio je zadubljen u rezultate kad mu je Heidi donijela još jednu polovicu peciva, zlaćanu od otopljenog maslaca.

Halleck ju je pojeo gotovo nesvjestan činjenice da to čini.

POGLAVLJE DVA

111

U gradu je odštetna parnica koja se razvlačila već više od tri godine - parnica koja se po njegovim očekivanjima trebala razvlačiti još tri ili četiri godine - sredinom prijepodneva došla do neočekivanog i zadovoljavajućeg kraja, podnositelj tužbe je tijekom jutarnje stanke pristao na iznos koji je jednom riječju bio zapanjujući. Halleck nije gubio vrijeme da spomenuti podnositelj tužbe, proizvođač boje iz Schenectadyja, i njegov klijent potpišu izjave namjere u sudačkim odajama. Tužiteljev odvjetnik je s očitim očajem i nevjericom gledao dok je njegov klijent, predsjednik tvrtke Good Luck Paint, potpisivao šest kopija izjava i dok je sudski činovnik ovjeravao kopiju za kopijom dok mu je ćelava glava blago blistala. Billy je šutke sjedio, ruku sklopljenih u krilu, i osjećao se kao da je dobio na newyorškoj lutriji. Sve je bilo gotovo do ručka.

Billy je klijenta odveo u O’Lunney’s, naručio Chivas u čaši za vodu za klijenta i martini za sebe, i onda nazvao Heidi.

“Mohonk”, rekao je kad je podignula slušalicu. Bilo je to prekrasno odmaralište na sjeveru države New York gdje su proveli svoj medeni mjesec - dar Heidinih roditelja - davno, davno. Oboje su se zaljubili u mjesto, i od tada su tamo proveli dva odmora.

“Molim?”

“Mohonk”, ponovio je. “Ako ne želiš ići pitat ću Jillian iz ureda.”

“Ne, nećeš! Billy, što je to?”

“Želiš li ići ili ne?”

“Naravno da želim! Ovaj vikend?”

“Sutra, ako dogovoriš s gospođom Bean da dođe i pripazi na Lindu i pobrine se za pranje rublja i da u dnevnoj sobi ne bude nikakvih orgija pred televizorom. I ako-”

Ali Heidin vrisak ga je na trenutak prekinuo. “Tvoj slučaj, Billy! Isparavanje boja i živčani slom i psihoza i-”

“Canley će se nagoditi. U stvari, Canley se nagodio. Nakon otprilike četrnaest sati sranja u sobi za sastanke i dugih pravnih teorija koji nisu značile ama baš ništa, tvoj suprug je napokon dobio jedan slučaj za pozitivce. Jasno, bez problema i bez imalo sumnje. Canley se nagodio, i ja sam gospodar svijeta.”

“Billy! Bože!” Ponovno je vrisnula, ovoga puta toliko glasno da je telefon izobličio zvuk. Billy ga je udaljio od uha i nacerio se. “Koliko će tvoj tip dobiti?”

Billy je izgovorio cifru i ovoga je puta trebao telefon držati podalje od uha gotovo pet sekundi.

“Što misliš hoće li Linda imati što protiv ako uzmemo pet dana slobodno?”

“Kad može ostati budna do jedan sat i gledati HBO, i kad joj još dođe Georgia Deever kako bi mogle razgovarati o dečkima dok se dave mojim čokoladama? Šališ se? Hoće li tamo u ovo doba godine biti hladno, Billy? Želiš da ti spakiram zeleni vunenu vestu? Želiš li parku ili traper jaknu? Ili oboje? Želiš li-?”

Rekao joj je neka sama odluči i vratio se klijentu. Klijent je već bio na polovici svoje ogromne čaše Chivasa i želio je pričati viceve o Poljacima. Klijent je izgledao kao da ga je netko udario maljem. Halleck je popio svoj martini i s pola uha saslušao standardne šale o poljskim stolarima i poljskim restoranima, dok mu se um veselo bavio drugim stvarima. Slučaj je mogao imati dalekosežne posljedice; bilo je prerano reći hoće li utjecati na njegovu karijeru, ali to je moguće. Vrlo, vrlo moguće. Nije loše za slučaj kakve velike tvrtke smatraju dobrotvornim radom. To bi moglo značiti-

- prvi udarac odbacuje Heidi prema naprijed i na trenutak ga stišće; jedva je svjestan boli u međunožju. Trzaj je dovoljno snažan da se njezin sigurnosni pojas zakoči. Krv leti - tri kapi velike poput kovanica od 10 centi - rasprskava se na vjetrobranu poput crvene kiše. Nije imala čak ni vremena vrisnuti; vrištat će kasnije. On nije imao vremena čak ni shvatiti što se dogodilo. Počinje shvaćati s drugim udarcem. On -

- je u jednom gutljaju popio ostatak martinija. U očima su mu se pojavile suze.

“Dobro ste?” pitao je klijent po imenu David Duganfield.

“Toliko sam dobro da ne biste vjerovali”, rekao je Billy i preko stola pružio ruku klijentu. “Čestitam, Davide.” Neće razmišljati o nesreći, neće razmišljati o Ciganinu trulog nosa. On je jedan od pozitivaca; taje činjenica očita u čvrstom Duganfieldovom stisku i njegovom umornom, pomalo budalastom osmijehu.

“Hvala ti, čovječe”, rekao je Duganfield. “Puno ti hvala.” Iznenada se nagnuo preko stola i nespretno zagrlio Billyja Hallecka. Billy je uzvratio zagrljaj. Ali kad su mu ruke Davida Duganfielda kliznule oko vrata jedan dlan dodirnuo mu je obraz i ponovno je pomislio na neobičan dodir starog Ciganina.

Dodirnuo me, pomislio je Halleck, i dok je još grlio svog klijenta, zadrhtao je.

Na putu kući pokušao je razmišljati o Davidu Duganfieldu - Duganfield je bio dobra tema za razmišljanje - ali u vrijeme kad je stigao do mosta Triborough umjesto o Duganfieldu počeo je razmišljati o Ginelliju.

On i Duganfield većinu poslijepodneva proveli su u O’Lunney’su, ali Billyjev prvi impuls bio je da klijenta odvede u Tri brata, restoran u kojem je Richard Ginelli bio neformalni tihi partner. Prošle su godine otkad je posljednji put bio u Tri brata - s Ginellijevom reputacijom to ne bi bilo mudro - ali ipak je uvijek najprije pomislio na Tri brata. Billy je tamo nekoliko puta dobro jeo i dobro se proveo, iako Heidi nije nikad previše marila za restoran ili Ginellija. Bojala se Ginellija, pomislio je Billy.

Prolazio je izlaz s autoputa države New York kod Gun Hill Roada kad su mu se misli vratile na starog Ciganina, predvidljivo poput konja koji se vraća u svoju štalu.

Najprije si pomislio na Ginellija. Kad si onog dana došao kući i Heidi je sjedila u kuhinji, uplakana, najprije si pomislio na Ginellija. “Hej, Rich, danas sam ubio staricu. Mogu li skoknuti do grada i popričati s tobom?”

Ali Heidi je bila u susjednoj prostoriji, i Heidi ne bi shvatila. Billyjeva je ruka lebdjela iznad telefona i onda se odmaknula. S iznenadnom jasnoćom palo mu je na pamet kako je on uspješni odvjetnik iz Connecticuta koji se, kad su stvari postale čupave, mogao sjetiti samo jedne osobe koju bi nazvao: newyorškog razbijača koji je tijekom godina očito razvio naviku ubijanja konkurencije.

Ginelli je bio visok, ne pretjerano privlačan, ali se znao odijevati. Glas mu je bio energičan i blag - sigurno ne glas kojeg bi čovjek povezao s drogom, prostitucijom i ubojstvima. Bio je povezan sa sve troje, ako je vjerovati njegovom dosjeu. Ali Billy je želio čuti Ginellijev glas tog stravičnog poslijepodneva nakon što ih je Duncan Hopley, šef policije Fairviewa, pustio, ili tamo cijeli dan samo sjediti?”

“Ha?” rekao je Billy iznenađeno. Shvatio je stoji pred jednom od rijetkih naplatnih kućica kod Ryea u kojoj se nalazio čovjek. “Pitao sam hoćete li platiti ili samo-?”

“U redu”, rekao je Billy i dao čovjeku dolar. Uzeo je ostatak i odvezao se. Gotovo do Connecticuta; devetnaest izlaza do Heidi. Onda prema Mohonku. Samo na neko vrijeme zaboravimo staru Ciganku i starog Ciganina, što kažeš?

Ali Ginelli je bio osoba kojoj su se njegove misli vraćale.

Billy ga je upoznao preko tvrtke, koja je prije sedam godina obavljala nekakav pravni posao za Ginellija - nekakvo udruživanje. Billy, koji je onda bio mlad odvjetnik, je dobio taj posao. Nitko od starijih partnera nije mu se želio ni približiti. Reputacija Richa Ginellija čak je i tada bila na zlu glasu. Billy nikad nije pitao Kirka Penschleyja zastoje tvrtka uopće uzela Ginellija kao klijenta; rekli bi mu neka ide slagati papirologiju i vođenje tvrtke prepusti svojim pretpostavljenima. Pretpostavio je kako je Ginelli znao nečiju mračnu tajnu; bio je čovjek koji je znao sve i svašta.

Billy je počeo svoj tromjesečni rad za Three Brothers Associations Inc., očekujući kako mu se čovjek za kojeg radi neće svidjeti, a možda će ga se i bojati. Umjesto toga privukao ga je. Ginelli je bio karizmatičan, zabavan u društvu. Što više, prema Billyju se odnosio s dostojanstvom i poštovanjem kakvo je Billy u vlastitoj tvrtki trebao čekati još četiri godine.

Billy je usporio pred naplatnim kućicama Norwalk, platio trideset pet centi i nastavio vožnju. Čak i bez da je pomislio na to, nagnuo se i otvorio pretinac za rukavice. Ispod auto karata i servisnog priručnika nalazile su se dvije čokolade Twinkies. Otvorio je jednu i počeo brzo jesti, nekoliko mrvica palo mu je na prsluk.

Njegov posao za Ginellija bio je dovršen puno prije no što ga je javno tužiteljstvo New Yorka optužilo za niz gangsterskih smaknuća tijekom rata za teritorij. Optužbu je podigao vrhovni sud New Yorka u jesen 1980. Optužba je pobijena u proljeće 1981., uglavnom zahvaljujući pedeset postotnoj smrtnosti svjedoka optužbe. Jedan je raznesen u vlastitom automobilu zajedno s dvojicom od trojice policijskih detektiva koji su bili zaduženi za njegovu zaštitu. Drugi je polomljenom drškom kišobrana uboden u grlo dok je bio na čišćenju cipela na postaji Grand Central. Druga dva ključna svjedoka odlučila su, nimalo iznenađujuće, kako više ne mogu biti sigurna da su čuli kako Richie “Malj” Ginelli izdaje zapovijed za ubojstvo brooklynskog narko šefa Richovskog.

Westport. Southport. Skoro kod kuće. Ponovno se sagnuo, počeo pipkati po pretincu za rukavice... Aha! Unutra se nalazio samo načeti paketić kikirikija iz zrakoplova. Ustajao, ali jestiv. Billy Halleck ga je počeo jesti, nije osjećao njegov okus kao što nije osjećao okus Twinkiesa.

On i Ginelli su tijekom godina izmjenjivali božićne čestitke i ponekad su se sastajali na ručku, obično kod Tri brata. Sastanci su prestali nakon “pravnih problema”, kako je odlučno tvrdio Ginelli. To je dijelom bilo Heidina zasluga - postala je nevjerojatno zanovijetalo kad se radilo o Ginelliju - ali zasluga je djelomično bila i Ginellijeva.

“Bolje da neko vrijeme ne dolaziš”, rekao je Billyju.

“Molim? Zašto?” nevino je pitao Billy, kao da se on i Heidi sinoć nisu prepirali upravo oko te stvari.

“Zato što sam, ako se ostatak svijeta pita, gangster”, odgovorio je Ginelli. “Mladi odvjetnici koji se druže s gangsterima ne napreduju, Williame, i upravo se o tome radi - ostani čist i napreduj.”

“Upravo se o tome radi, ha?”

Ginelli se čudno nasmiješio. “Pa... postoji još nekoliko drugih stvari.”

“Na primjer?”

“Williame, nadam se da nikad nećeš trebati saznati. I ponekad navrati na kavu. Porazgovarat ćemo i našaliti se. Javi se, samo to želim reći.”

I javljao se, i s vremena na vrijeme bi navratio (iako, priznao si je dok je skrenuo na izlaz kod Fairviewa, intervali su postajali sve duži i duži), i kad se suočio s optužbom za umorstvo iz nehata vozilom, najprije je pomislio na Ginellija.

Ali dobri stari šlatač Cary Rossington pobrinuo se za to, prošaptao je njegov um. Zašto onda sada misliš na Ginellija? Mohonk - o tome bi trebao razmišljati. I Davidu Duganfieldu, koji je dokazao kako pozitivci ne moraju uvijek posljednji proći kroz cilj. I skidanju još nekoliko kilograma.

Ali kad je skrenuo pred garažu razmišljao je o nečemu što je Ginelli rekao: Williame, nadam se da nikad nećeš trebati saznati.

Saznati što? zapitao se Billy, i onda je Heidi izjurila iz kuće kako bi ga poljubila, i Billy je na neko vrijeme sve zaboravio.

POGLAVLJE TRI

Mohonk

Bila je to njihova treća noć u Mohonku i upravo su završili s vođenjem ljubavi. To je bio šesti put u tri dana, vesela promjena u odnosu na njihov uobičajeni uspavani ritam dva puta tjedno. Billy je ležao pored nje, sviđao mu se osjećaj njezine topline, sviđao mu se miris njezinog parfema - Anai's Anai's - pomiješan s njezinim čistim znojem i mirisom njihovog seksa. Pomisao je na trenutak stvorila sablasnu vezu i ugledao je Ciganku trenutak prije no što ju je Olds udario. Na trenutak je čuo razbijanje boce Perriera. Onda je vizija iščeznula.

Okrenuo se prema svojoj supruzi i čvrsto ju zagrlio.

Zagrlila ga je jednom rukom, a drugom ga je pogladila po butini. “Znaš”, rekla je, “ako još jednom ovako luđački svršim, poludjet ću.”

“To je mit”, rekao je Billy i nacerio se.

“Da možeš luđački svršiti?”

“Nee. To je istina. Mit je da trajno gubiš moždane stanice. One koje izgubiš uvijek ponovno narastu.”

“Aha, to ti kažeš, to ti kažeš”

Udobnije se smjestila pored njega. Ruka joj je lutala njegovom butinom, lagano mu dodirnula penis i s ljubavlju se poigrala sa stidnim dlakama (prošle je godine bila žalosno iznenađena što je dolje na mjestu koje je njezin otac nazivao Adamovim grmom ugledala prve sijede), a onda kliznula uzbrdo po njegovom trbuhu.

Iznenada se podignula na laktove i malo ga iznenadila. Nije spavao, ali je zadrijemao.

“Stvarno si smršavio!”

“Ha!”

“Billy Halleck, mršaviji si!”

Pljesnuo se po trbuhu kojeg je ponekad zvao Kućom koju je izgradio Budweiser, i nasmijao se. “Ne puno. Još uvijek sličim na jedinog muškarca u sedmom mjesecu trudnoće.”

“Još si uvijek krupan, ali nisi krupan kao inače. Znam. Vidim. Kad si se posljednji put vagao?”

Pokušao se sjetiti. Jutro kad se Canley nagodio. Imao je sto jedanaest i pol. “Rekao sam ti da sam izgubio kilogram i pol, sjećaš se?”

“Pa, ujutro ćeš se najprije vagati”, rekla je.

“U kupaonici nema vage”, rekao je Halleck veselo.

“Šališ se.”

“Ne. Mohonk je civilizirano mjesto.”

“Pronaći ćemo vagu.”

Ponovno je počeo drijemati. “Ako želiš, nema problema.”

“Želim.”

Bila je dobra supruga, pomislio je. Tijekom posljednjih pet godina povremeno bi, kad je neprestano dobivanje na težini postalo vidljivo, započinjao dijete i/ili se bavio vježbanjem. Dijete su bile ispunjene gomilom varanja. Hot dog ili dva u rano poslijepodne koji bi zamijenili jogurt za ručak, ili možda na brzinu prožderan hamburger ili dva u subotu poslijepodne, kad je Heidi bila na aukciji ili dvorišnoj rasprodaji. Jednom ili dva put je popustio pred odvratnim toplim sendvičima dostupnima u maloj trgovini kilometar i pol niz cestu - meso u tim sendvičima nakon obrade u mikrovalki obično je izgledalo poput prepečenih kožnih transplantata, ali koliko se sjećao nikad mu se nije dogodilo da baci eventualno nepojedeni dio. Volio je pivo, naravno, to je bilo jasno, ali više od toga, volio je jesti. Doverski list u jednom od boljih newyorških restorana bio je izvrstan, ali ako je sjedio i na televiziji gledao Metse čak je i vrećica čipsa s nekim umakom sa strane mogla poslužiti.

Vježbanje je trajalo možda tjedan dana, a onda bi se ispriječio njegov posao, ili bi jednostavno izgubio zanimanje. U kutu podruma utezi su stajali i sakupljali prašinu i hrđu. Činilo se kako ga grde kad god bi sišao dolje. Pokušavao je ne gledati ih.

I tako bi uvukao trbuh više nego inače i ponosno objavio Heidi kako je izgubio pet i pol kilograma i sada ima sto šest. Ona bi kimnula i rekla da joj je jako drago, naravno, mogla je vidjeti razliku, i cijelo bi vrijeme znala, jer je vidjela praznu vrećicu (ili vrećice) čipsa u smeću. Kako je Connecticut prihvatio zakon o povratu ambalaže prazne boce i konzerve u ostavi postale su izvor krivnje velik gotovo poput neupotrebljavanih utega.

Gledala ga je dok spava; još gore, gledala ga je dok piša. Pokušao je, ali jednostavno nije bilo moguće. Znala je da je izgubio kilogram i pol, najviše dva. Mogli ste muljariti supruzi o drugoj ženi - barem neko vrijeme - ali ne i o vašoj težini. Žena koja je s vremena na vrijeme noću nosila tu težinu znala je koliko ste teški. Ali ona se nasmiješila i rekla Naravno da izgledaš bolje, dragi. Dio toga možda i nije bio za divljenje - sprečavao je njegove prigovore za cigarete - ali nije bio zavaran da povjeruje kako je to sve, pa čak ni većina. To je bio način na koji je mogao zadržati samopoštovanje.

“Billy?”

“Molim?” Probudio se po drugi put i pogledao ju, pomalo veselo, pomalo ljutito.

“Jesi li dobro?”

“Jesam. Kakva je to ‘jesi li dobro?’ priča?”

“Pa... kažu... kako ponekad neplaniran gubitak težine može biti znak nečega.”

“Osjećam se odlično. A ako me ne pustiš da spavam to ću ti i dokazati tako što ću te još jednom uzjašiti.”

“Samo naprijed.”

Uzdahnuo je. Nasmijala se. Uskoro su zaspali. I u njegovom snu on i Heidi su se vraćali iz trgovine, samo što je ovoga puta znao da se radi o snu, znao je što će se dogoditi i želio joj je reći da prestane to što je radila, da se treba u potpunosti usredotočiti na vožnju jer će uskoro stara Ciganka izletjeti između dva parkirana automobila - između žutog Subarua i tamnozelenog Firebirda, da budemo točni - i ta će starica u kosi nositi jeftine dječje perlice i neće gledati nikamo osim ravno ispred sebe. Želio je reći Heidi kako je ovo njegova prigoda da sve poništi, promijeni, ispravi.

Ali nije mogao govoriti. Zadovoljstvo se ponovno probudilo na dodir njezinih prstiju, isprve zaigranih, a onda ozbiljnijih (penis mu se ukrutio u snu i lagano je okrenuo glavu na metalno zveckanje patentnog zatvarača koji se polagano otvarao); zadovoljstvo pomiješano s neugodnim osjećajem stravične bezizlaznosti. Sada je ispred ugledao žutog Subarua, parkiranog iza zelenog Firebirda s bijelom prugom. A između njih tračak poganske boje blistaviji i vitalniji od bilo koje boje upotrijebljene u Detroitu ili Toyota Villageu. Pokušao je vrisnuti Prestani, Heidi! Ona je! Ponovno ću ju ubiti ako ne prestaneš! Molim te, Bože, ne! Molim te, Isuse, ne!

Ali silueta je iskoračila između dva automobila. Halleck je pokušao skinuti nogu s papučice gasa i staviti ju na kočnicu, ali činilo se kako je zaglavila tamo gdje jest, držala ju je sablasna, nepopustljiva odlučnost. Super ljepilo neizbježnosti, pomislio je mahnito, pokušao okrenuti volan, ali volan se također nije želio okrenuti. Volan je bio zakočen i blokiran. Pokušao se pripremiti za sudar, i Cigankina se glava tada okrenula, ali to nije bila starica, o ne, aha, bio je to Ciganin trulog nosa. Samo sada nije imao oči. U trenutku prije no što ga je Olds udario i srušio, Halleck je ugledao prazne, šuplje očne duplje. Usne starog Ciganina razvukle su se u opsceni osmijeh - drevni polumjesec ispod trule strave njegovog nosa.

A onda: Dum/dum.

Jedna je ruka mlohavo poletjela iznad Oldsovog poklopca motora, jako naborana, prepuna poganskih metalnih prstenova. Halleck je jedva bio svjestan kako je Heidina ruka u agoniji pritisnula njegovu erekciju zadržavajući orgazam prouzročen šokom i stvarajući naglo sablasno zadovoljstvo-bol...

I negdje ispod sebe čuo je Ciganinov šapat, dolebdio je kroz pod skupocjenog automobila, prigušen ali ipak dovoljno jasan: “Mršavko.”

Naglo se probudio, okrenuo prema prozoru i umalo vrisnuo. Polumjesec je bio blistav iznad Adirondacksa, i na trenutak je pomislio kako je to Ciganin, lagano je nagnuo glavu u stranu, zagledao se u njihov prozor, oči su mu bile dvije blistave zvijezde na tamnom nebu iznad sjevera New Yorka, osmijeh mu se nekako osvijetlio iznutra, svjetlost je izlazila hladna poput one iz staklenke napunjene kolovoskim krijesnicama, hladna poput tipova iz močvare koje je ponekad kao dječak viđao u Sjevernoj Karolini - stara, hladna svjetlost u obliku drevnog osmijeha, osmijeha koji nagovješćuje osvetu. Billy je s mukom udahnuo, čvrsto zatvorio oči i onda ih ponovno otvorio. Mjesec je ponovno bio samo mjesec. Legao je i tri minute kasnije zaspao.

Novi je dan bio topao i vedar, i Halleck je naposljetku popustio i odlučio se sa suprugom popeti Labirintskom stazom. Mohonk je bio prepun planinarskih staza, od laganih do iznimno teških. Labirint je bio “srednji”, i na njihovom medenom mjesecu on i Heidi su se dvaput popeli. Sjetio se koliko mu je to zadovoljstva donijelo - penjanje strmim prolazima s Heidi iza njega, njezinog smijeha i kako mu je rekla: “Požuri, pužu jedan.” Sjetio se provlačenja kroz uski prolaz u kamenu nalik na pećinu i zlokobnog šaptanja svojoj novopečenoj supruzi: “Osjećaš li kako se zemlja trese?” kad su bili u najužem dijelu. Bilo je usko, ali ga je ipak uspjela prilično snažno pljesnuti po guzici.

Halleck bi sebi priznao (ali nikad, nikad Heidi) kako su ga sada brinuli ti uski prolazi kroz stijene. Na njihovom je medenom mjesecu bio mršav i spretan, mladić, još uvijek u dobroj formi zbog ljeta provedenih u pilani u zapadnom Massachussetsu. Sada je bio šesnaest godina stariji i puno teži. I, kako ga je veseli stari dr. Houston uljudno izvijestio, ulazio je u zemlju srčanih udara. Pomisao o mogućnosti srčanog udara na polovici planine bila je neugodna, ali ipak malo vjerojatna; njemu je vjerojatnije zvučalo da će se zaglaviti u jednom od onih uskih prolaza u stijenama kroz koje je staza vijugala na svom putu prema vrhu. Mogao se sjetiti kako su na najmanje četiri mjesta trebali puzati.

Nije želio zaglaviti najednom od tih mjesta.

Ili... što kažete, škvadro? Stari Billy Halleck je zaglavio u jednom od onih mračnih, uskih mjesta i onda je dobio srčani udar! Zamisli! Dva po cijeni jednog!

Ali naposljetku je pristao pokušati, ako ona pristane da će nastaviti sama ako on jednostavno ne bude u stanju da stigne do vrha. I ako prije odu do New Paltza kako bi kupio tenisice. Heidi se drage volje složila s oba uvjeta.

Halleck je u gradu otkrio kako su “tenisice” postale declasse. Nitko nije želio čak ni priznati da se sjeća te riječi. Kupio je šminkerske zeleno-srebrne Nikeove cipele za hodanje i penjanje i bio je šutke oduševljen koliko su mu ugodne bile. To je dovelo do saznanja kako nije imao platnene cipele već... Pet godina? Šest? Zvučalo je nemoguće, ali bilo je tako.

Heidi im se divila i ponovila mu kako je sigurno izgledao kao da je izgubio na težini. Ispred trgovine cipelama nalazila se vaga na kovanice, jedna od onih na kojima je pisalo “VAŠA TEŽINA I SUDBINA”. Halleck od djetinjstva nije vidio takvu vagu.

“Penji se, junačino”, rekla je Heidi. “Imam sitnog.”

Halleck je na trenutak zastao, nervozan iz nekog nepoznatog razloga.

“Hajde, požuri. Želim vidjeti koliko si smršavio.”

“Heidi, te sprave nisu točne, znaš to.”

“Želim znati barem otprilike. Hajde, Billy - nemoj biti papak.” Nevoljko joj je dao vrećicu sa svojim novim cipelama i stao na vagu. Ubacila je kovanicu. Čuo se zveket i onda su se dvije zakrivljene srebmaste metalne pločice povukle unatrag. Iza gornje se nalazila njegova težina; iza donje se nalazio strojev pojam sudbine. Halleck je iznenađeno duboko udahnuo.

“Znala sam!” rekla je Heidi pored njega. U glasu joj se naziralo sumnjičavo čuđenje, kao da nije sigurna treba li se osjećati sretno, prestrašeno ili začuđeno. “Znala sam da si mršaviji!”

Ako je i čula njegov duboki uzdah, pomislio je Halleck kasnije, sigurno je pomislila kako je razlog toga broj na kojem se zaustavila crvena crta vagine skale - čak i s odjećom, i švicarskim vojnim nožićem u džepu njegovih platnenih hlača, čak i s obilnim doručkom u Mohonku, crta je bila uredno smještena točno na 105. Od dana kad se Canley nagodio izgubio je šest i pol kilograma.

Ali nije uzdahnuo zbog svoje težine; nego zbog sudbine. Donja pločica nije kliznula u stranu kako bi pokazala FINANCIJE ĆE SE USKORO POPRAVITI ili POSJETIT ĆE VAS STARI PRIJATELJ ili NEMOJTE U ŽURBI DONOSITI VAŽNE ODLUKE.

Ispod nje se nalazila jedna jedina crna riječ: “MRŠAVKO”.

POGLAVLJE ČETIRI

104

Vratili su se u Fairview uglavnom šutke, Heidi je vozila sve dok nisu došli na nekih dvadeset i pet kilometara od New Yorka i promet je postao gušći. Onda se zaustavila na ugibalištu i Billyju prepustila ostatak vožnje do kuće. Nema razloga zašto ne bi vozio; starica je mrtva, istina, jedna joj je ruka gotovo otrgnuta od tijela, zdjelica joj je smrskana, lubanja se rasprsnula poput vaze iz dinastije Ming bačene na mramorni pod, ali Billy Halleck nije dobio ni jedan jedini kazneni bod na svojoj Vozačkoj dozvoli iz Connecticuta. Dobri stari šlatač Cary Rossington se pobrinuo za to.

“Billy, jesi li me čuo?”

Pogledao ju je samo na trenutak, a onda vratio pogled na cestu. Ovih je dana vozio bolje, i iako nije koristio sirenu više nego inače, ili vikao i mahao rukama više nego obično, bio je više nego ikada svjestan pogrešaka drugih vozača i svojih vlastitih, i manje ih je praštao. Ubijanje starice činilo je čuda za vašu koncentraciju. Činilo je kurac za vaše samopoštovanje, i rezultiralo je uistinu stravičnim snovima, ali očito je poboljšavalo koncentraciju.

“Zamislio sam se. Oprosti.”

“Samo sam rekla, hvala na lijepom provodu.”

Nasmiješila mu se i na kratko mu dodirnula ruku. Bilo je jako lijepo - barem za Heidi. Heidi je to očito ostavila iza sebe - Ciganku, preliminarno saslušanje na kojem je slučaj odbačen, starog Ciganina trulog nosa. Za Heidi je to sada bila samo neugodnost iz prošlosti, poput Billyjevog prijateljstva s onim digićkim gangsterom iz New Yorka. Ali razmišljala je o nečemu drugom; još jedan brzi pogled u stranu to je potvrdio. Osmijeh je iščeznuo, promatrala ga je i pojavile su joj se sitne bore oko očiju.

“Nema na čemu”, rekao je. “Sve za tebe, dušo.”

“A kad dođemo kući-”

“Ponovno ću te zajašiti!” viknuo je s lažnim entuzijazmom i usiljeno se nasmiješio. U stvari, mislio je kako mu se ne bi digao čak ni da navijačice Dallas Cowboysa paradiraju ispred njega u donjem rublju koje je dizajnirao Frederick’s iz Hollywooda. To nije imalo nikakve veze s onime koliko su često to radili u Mohonku; to je bila vražja sreća. MRŠAVKO. Sigurno nije rekao nešto takvo - to je bila mašta. Ali nije mu izgledalo poput maštanja, do vraga; izgledalo je stvarno poput naslova u New York Timesu. I taje stvarnost predstavljala taj stravični dio, jer MRŠAVKO nije bio ničiji pojam sreće. Čak i TVOJA JE SUDBINA DA USKORO IZGUBIŠ NA TEŽINI nije bilo to. Pisci sudbine bavili su se stvarima poput dugih putovanja i susreta sa starim prijateljima.

Znači halucinirao je.

Aha, tako je.

Znači najvjerojatnije gubi zdrav razum.

Ma daj, pa zar je to pošteno?

Pošteno je. Nije dobra vijest kad izgubiš kontrolu nad maštom.

“Možeš me uzjahati ako želiš”, rekla je Heidi, “ali ja u stvari želim da skočiš na našu vagu u kupaonici-”

“Daj, Heidi! Izgubio sam nešto kilograma, ništa strašno!”

“Ponosna sam što si izgubio nešto kilograma, Billy, ali posljednjih pet dana gotovo smo stalno bili zajedno, i neka me vrag odnese ako mi je jasno kako ih gubiš.”

Ovoga ju je puta pogledao duže, ali nije mu uzvratila pogled; samo je zurila kroz vjetrobran, ruku prekriženih na grudima.

“Heidi...”

“Jedeš kao i obično. Možda i više. Planinski zrak sigurno je dobro utjecao na tebe.”

“Zašto onda sereš po tome?” pitao je i usporio kako bi ubacio četrdeset centi u kutiju kod naplatne kućice Rye. Usne su mu bile stisnute u usku bijelu crtu, srce mu je prebrzo kucalo, i odjednom je pobjesnio na nju. “Želiš reći da sam debela svinja. Pa reci ako želiš, Heidi. Boli me kurac. Mogu to podnijeti.”

“Nisam mislila ništa takvo!” viknula je. “Zašto me želiš povrijediti, Billy? Zašto to želiš učiniti nakon onoliko lijepog provoda?” Ovoga ju puta nije trebao pogledati kako bi znao da je na rubu suza. Njezin drhtavi glas mu je to rekao. Bilo mu je žao, ali to što mu je žao nije smirilo bijes. A odmah ispod njega nalazio se strah.

“Ne želim te povrijediti”, rekao je i toliko snažno stisnuo volan Oldsa da su mu zglobovi pobijelili. “To nikad ne želim. Ali gubljenje težine je dobra stvar, Heidi, i zašto me onda stalno piliš radi toga?”

“To nije uvijek dobra stvar!” viknula je i prestrašila ga zbog čega je automobil lagano zaplesao. “To nije uvijek dobra stvar, i to ti je poznato!”

Sadaje zaplakala, plakala je i kopala po torbici tražeći papirnate rupčiće na onaj njezin djelomično iritantni djelomično dražesni način. Dao joj je svoj rupčić i njime je obrisala oči.

“Možeš govoriti što god želiš, možeš biti zao, možeš me unakrsno ispitivati ako želiš, Billy, možeš čak i upropastiti prekrasan odmor na kojem smo bili. Ali ja te volim i reći ću ono što mislim. Kad ljudi počnu gubiti težinu iako nisu na dijeti, to može značiti da su bolesni. To je jedno od sedam upozorenja raka.” Pružila je rupčić prema njemu. Njegovi su prsti dodirnuli njezine dok ga je uzimao. Ruka joj je bila jako hladna.

Pa, riječ je izgovorena. Rak. Rimuje se s mak i Frajeru zasr ’o si se da je to mrak. Sam Bog zna da mu je riječ više puta zavrludala mislima otkad je stao na vagu ispred trgovine cipelama. Ljuljala se poput prljavog balona nekog zlog klauna i okrenuo se od nje. Okrenuo se od nje kao što se okrećete od prosjakinja koje se ljuljaju naprijed-natrag u njihovim čudnim, čađavim nišama pred postajom Grand Central... ili kako se okrećete od skakutave ciganske djece koja su došla s ostatkom ciganskog sastava. Ciganska djeca pjevaju glasovima koji nekako istovremeno uspijevaju biti i monotoni i neobično slatki. Ciganska djeca hodaju na rukama s tamburicama koje nekako drže prljavim bosim nogama. Ciganska djeca posramljuju lokalne frizbi majstore istovremeno vrteći dva, ponekad i tri plastična diska - na prstima ruku, na palčevima, ponekad na nosovima. Smiju se dok izvode sve te stvari, i čini se kako sva imaju kožne bolesti ili su razroka ili imaju zečje usne. Kad se iznenada nađete pred toliko neobičnom kombinacijom spretnosti i ružnoće što drugo možete učiniti osim okrenuti se? Prosjakinje, ciganska djeca i rak. Čak su ga i lagane pomisli na te stvari prestravljivale. Ipak, možda je bolje izgovoriti riječ.

“Osjećam se dobro”, ponovio je, po možda šesti put od noći kad ga je Heidi pitala osjeća li se dobro. I, do vraga, to je bila istina! “A također sam i vježbao.”

To je također bila istina... barem je važila za proteklih pet dana. Zajedno su se popeli Labirintskom stazom, i iako je cijelim putom trebao izdisati i uvući trbuh kako bi prošao nekoliko užih mjesta, nikad nije bio ni blizu tome da se zaglavi. U stvari Heidi je stenjala i zapuhala se, i dva je puta tražila odmor. Billy joj diplomatski nije spominjao pljuge.

“Sigurna sam da se osjećaš dobro”, rekla je, “i to je super. Ali i sistematski pregled bi također bio super. Nisi bio na sistematskom već godinu i pol, i sigurna sam kako nedostaješ doktoru Houstonu-”

“Mislim da je on mali narkić”, promrmljao je Halleck.

“Mali što?”

“Ništa.”

“Kažem ti, Billy, ne možeš u dva tjedna samo vježbom izgubiti skoro devet kilograma.”

“Nisam bolestan!”

“Onda mi udovolji.”

Ostatak puta do Fairviewa protekao je u tišini. Halleck ju je želio zagrliti i reći joj, u redu, dobro, učinit će kako želi. Samo što mu se u glavi pojavila misao. U potpunosti apsurdna misao. Apsurdna, ali ipak zastrašujuća.

Možda postoji neki novi stil u starim ciganskim kletvama, prijatelji i susjedi - što je s tom mogućnošću? Znali su vas pretvoriti u vukodlaka ili poslati demona da vam usred noći otkine glavu, nešto takvo, ali sve se mijenja, zar ne? Što ako me starac dodirnuo i dao mi rak? U pravu je, to je jedan od znakova - gubitak gotovo devet kilograma kao od šale, isti je kao kad se rudarima kanarinac mrtav sruši u krletci. Rak pluća... leukemija... melanom...

To je bilo ludilo, ali ludilo nije zaustavilo misao: Što ako me dodirnuo i dao mi rak?

Linda ih je dočekala ekstravagantnim poljupcima i, na njihovo zajedničko iznenađenje, iz pećnice izvadila vrlo dobre lazanje koje je poslužila na papirnatim tanjurima s likom onog iznimnog ljubitelja lazanja, mačka Garfielda. Pitala ih je kako je bilo na njihovom drugom medenom mjesecu (“Fraza koja je zvučala šašavo kao i ona o drugom djetinjstvu”, suho je te večeri prokomentirao Halleck Heidi, kad je posuđe oprano i kad je Linda odjurila s dvije prijateljice kako bi nastavile igru Dungeons and Dragons koja je trajala već gotovo godinu dana), i prije no što su kako treba započeli opisivati odmor viknula je: “Sad sam se sjetila!” i ostatak večere prošao je u njezinom prepričavanju čudesnih i strašnih priča iz fairviewske osnove škole - neprestana priča koja je više fascinirala nju nego Hallecka ili njegovu suprugu, iako su oboje pokušali pozorno slušati. Uostalom, nije ih bilo gotovo tjedan dana.

Dok je jurila van glasno je cmoknula Hallecka u obraz i viknula: “Bok, mršavko!”

Halleck ju je gledao kako sjeda na bicikl i počinje pedalirati, rep je vijorio za njom, a onda se okrenuo prema Heidi. Bio je zapanjen.

“Hoćeš li me”, rekla je, “sada saslušati, molim te?”

“Rekla si joj. Nazvala si ju i rekla joj da to kaže. Ženska zavjera.”

“Nisam.”

Pogledao ju je u oči i onda umorno kimnuo. “Ne, pretpostavljam da nisi.”

Heidi mu je zanovijetala do prvog kata na kojem je naposljetku završio u kupaonici, gol izuzev ručnika oko struka. Obuzeo ga je neobičan osjećaj deja vua - bio je potpuno izgubljen u vremenu pa je osjetio laganu mučninu. Bila je to gotovo repriza dana kad je stao na istu ovu vagu s ručnikom iz istog sivoplavog kompleta omotanim oko struka. Jedino što je nedostajalo bio je ugodni miris pržene slanine iz prizemlja. Sve je bilo u potpunosti isto.

Ne, ne, nije. Jedna je stvar bila začuđujuće različita.

Tog se dana nagnuo kako bi pročitao loše vijesti na brojčaniku. To je trebao učiniti jer mu je smetala trbušina.

Trbušina je i dalje bila tu, ali je bila manja. U to nije bilo sumnje, jer sada je mogao pogledati dolje i bez problema pročitati brojeve.

Digitalni brojčanik pokazivao je 104.

“To je to”, rekla je Heidi smireno. “Dogovorit ću ti pregled kod doktora Houstona.”

“Ova vaga pokazuje manje”, rekao je Halleck tiho. “Oduvijek je tako. Zato mi se sviđa.”

Hladno ga je pogledala. “E sad mi je već dosta tvojih sranja, prijatelju. Proteklih pet godina proveo si njamrajući kako vaga pokazuje više, i to oboje znamo.” Na hladnoj svjetlosti kupaonice mogao je vidjeti u kolikoj je mjeri iskreno zabrinuta. Napeta koža na jagodicama joj je blistala.

“Ne miči se”, rekla je naposljetku i napustila kupaonicu.

“Heidi?”

“Ne miči se!” viknula je dok je silazila niz stube.

Vratila se minutu kasnije s neotvorenom vrećom šećera. “Neto 5 kilograma”, pisalo je na vreći. Stavila ju je na vagu. Vaga je na trenutak razmislila, a onda su se na velikom digitalnom brojčaniku pojavili crveni brojevi: 5 kilograma 900 grama.

“To sam si i mislila”, rekla je smrknuto Heidi. “Ja se također važem, Billy. Ne pokazuje premalo, i nikad nije. Pokazuje više, baš kako si oduvijek i tvrdio. Nisam samo njamrala, i oboje to znamo. Netko tko je pretežak voli netočnu vagu. Lakše je zanemariti očite činjenice. Ako-”

“Heidi-”

“Ako ova vaga pokazuje da imaš 104, to znači da u stvari imaš 103 kilograma. A sada mi dopusti-”

“Heidi-”

“Dopusti mi da ti dogovorim pregled.”

Zastao je, pogledao svoje bose noge i onda odmahnuo glavom.

"Billy!”

“Sam ću si dogovoriti pregled”, rekao je.

“Kada?”

“Srijeda. Dogovorit ću ga u srijedu. Houston svake srijede poslijepodne ide u klub i odigra devet rupa.” Ponekad igra s jedinstvenim šlatačem i ženoljupcem Caryjem Rossingtonom. “Osobno ću razgovarati s njim.”

“Zašto ga ne bi nazvao večeras? Sada?”

“Heidi”, rekao je, “dosta.” I sigurno ju je nešto na njegovom licu uvjerilo da odustane, jer to te noći više nije spominjala.

POGLAVLJE PET

100

Nedjelja, ponedjeljak, utorak.

Billy je namjerno izbjegavao vagu na katu. Jeo je zdušno iako nije bio strašno gladan, a to je u njegovom životu bila rijetkost. Prestao je skrivati grickalice iza vrećica gotove juhe u kuhinjskom ormariću. Jeo je kobasicu, sir i krekere za vrijeme dvostruke nedjeljne utakmice između Yankeesa i Red Soxa. U ponedjeljak ujutro na poslu je pojeo vrećicu karameliziranih kokica, a poslijepodne smoki sa sirom - jedno od toga ili možda i oboje prouzročili su poprilično neugodan prdež koji je trajao od četiri popodne do devet navečer. Linda je izašla iz dnevne sobe na polovici vijesti i rekla da će se vratiti ako netko počne dijeliti plinske maske. Billy se s krivnjom nacerio, ali nije se pomaknuo. Njegovo iskustvo s prdežom naučilo ga je kako napuštanje prostorije radi prdeža nije činilo previše dobra. Bilo je to kao da su trule stvari na vas vezane gumicama. Posvuda su vas pratile.

Ali kasnije, dok su gledali Pravdu za sve na HBO-u, on i Heidi pojeli su gotovo cijeli kolač od sira.

Tijekom puta kući u utorak s autoputa je sišao na Norwalk i kupio dva hamburgera sa sirom u Burger Kingu. Počeo ih je jesti onako kako je uvijek jeo dok je vozio, jednostavno ih je grizao, žvakao i gutao zalogaj po zalogaj...

Došao je sebi nakon Westporta.

Na trenutak mu se činilo kako mu se um odvojio od tijela - nije to bilo razmišljanje, nije to bilo promišljanje, bilo je to odvajanje.

Podsjetio se na tjelesni osjećaj slabosti koju je osjetio na kupaonskoj vagi one večeri kad su se on i Heidi vratili iz Mohonka, i sinulo mu je kako je ušao u potpuno novo kraljevstvo svijesti. Imao je osjećaj kao da je dosegao neku vrstu astralne nazočnosti - kognitivnog autostopera koji ga je iz blizine proučavao. I što je taj autostoper vidio? Najvjerojatnije nešto prije apsurdno nego strašno. Tu je bio gotovo trideset sedmogodišnji muškarac u Ballyjevim cipelama i Bauch & Lomb mekim kontaktnim lećama, muškarac u trodijelnom odijelu koje je koštalo šesto dolara. Trideset šestogodišnjeg pretilog Amerikanca, bijelca, koji sjedi za volanom Oldsmobilea 98 iz 1981., proždire ogromni hamburger dok mu majoneza i komadići salate padaju na pepeljasto sivi prsluk. Mogli ste se smijati do suza. Ili vrištati.

Bacio je ostatke drugog hamburgera kroz prozor i onda s očajničkom stravom pogledao mješavinu sluzastih sokova i umaka na svojoj ruci. A onda je pod danim okolnostima učinio jedinu moguću stvar: nasmijao se. I obećao samome sebi: Nikad više. Prežderavanje će završiti.

Te večeri, dok je sjedio pred kaminom i čitao The Wall Street Journal, Linda je došla kako bi ga poljubila za laku noć, malo se odmaknula i rekla: “Počinješ izgledati poput Sylvestera Stallonea, tata.”

“Oh, Isuse”, rekao je Halleck, zakolutao očima i onda su se oboje nasmijali.

Billy Halleck je otkrio kako se neka sirova vrsta rituala povezala s njegovim vaganjem. Kad se to dogodilo? Nije znao. Kao dijete povremeno bi jednostavno stao na vagu, znatiželjno bacio pogled na svoju težinu i onda skočio s vage. Ali u jednom trenutku tijekom razdoblja u kojem je s 89 odletio do težine koja je, koliko god to nemoguće zvučalo, bila osmina tone, započeo je taj ritual.

Ma vraga ritual, rekao je samome sebi. Navika. To je sve, samo navika.

Ritual, uporno je prošaputano iz dubine njegovog uma. Bio je agnostik i nije ušao ni u jednu jedinu crkvu od svoje devetnaeste godine, ali prepoznavao je ritual kad bi ga vidio, i ova procedura vaganja bila je gotovo poput klanjanja. Vidiš, Bože, činim to isto svaki put, pa zato ovog bijelog odvjetnika u usponu poštedi od srčanog i moždanog udara koje bih po svim mogućim tablicama na svijetu trebao očekivati negdje u četrdeset sedmoj godini života. U ime kolesterola i zasićenih masnoća, molimo te. Amen.

Ritual počinje u spavaćoj sobi. Skidanje odjeće. Odijevanje tamnozelenog ogrtača od velura. Ubacivanje prljave odjeće u koš za prljavo rublje. Uredno smještanje odijela u ormar, ako je ovo njegovo prvo ili drugo nošenje i ako na njemu nema odveć vidljivih mrlja.

Hodanje hodnikom do kupaonice. Ulaženje sa štovanjem, strahom, oklijevanjem. Ovdje je ispovjedaonica u kojoj se čovjek treba suočiti sa svojom težinom, a zajedno s time i sudbinom. Skidanje ogrtača. Vješanje ogrtača na vješalicu pored kade. Pražnjenje mjehura. Ako je pražnjenje crijeva moguće - čak i malo moguće - obavi i to. Uopće nema pojma koliko bi redovno pražnjenje crijeva moglo težiti, ali princip je logičan, neosporan: odbaci što je moguće više nepotrebnog tereta.

Heidi je promatrala ovaj ritual, i jednom ga je sarkastično pitala želi li za rođendan nojevo pero. Tako bi ga, rekla je, prije vaganja mogao gurnuti u grlo i povratiti jednom ili dva puta. Billy joj je rekao da ne sere bez veze... a kasnije je te večeri zaključio kako ta ideja sadrži neke privlačne stvari.

Jedne srijede ujutro Halleck je po prvi puta nakon nekoliko godina odbacio svoj ritual. U srijedu ujutro Halleck je postao heretik. Možda je postao i još nešto mračnije zato što je, poput štovatelja vraga koji namjerno izopačuje vjerski obred vješanjem križeva naopako i izgovaranjem molitvi unatrag, i Halleck u potpunosti iskrenuo svoj obred.

Odjenuo se, napunio džepove svim sitnišem koji je mogao pronaći (uključujući švicarski vojni nožić, naravno), obuo svoje najglomaznije, najteže cipele, a onda pojeo ogroman doručak smrknuto ignorirajući bolni mjehur. Likvidirao je dva pečena jaja, četiri komada slanine, tost i prženi krumpir. Popio je sok od naranče i šalicu kave (tri žličice šećera).

Sa svim tim jelom koje se bućkalo u njemu Halleck se smrknuto stubama popeo do kupaonice. Na trenutak je zastao i zagledao se u vagu. Promatranje vage prije nije predstavljalo prijetnju, ali sada je bilo još manje ugodno.

Smirio se i stao na vagu.

100.

Nema teorije! Srce mu je ubrzalo. Do vraga, ne! Nešto nije u redu! Nešto-

“Prestani”, prošaptao je Halleck tihim, grlenim glasom. Odmaknuo se od vage kao što bi se čovjek odmaknuo od psa koji ga namjerava ugristi. Stavio je ruku na usta i počeo ih lagano trljati.

“Billy?” viknula je Heidi iz podnožja stuba.

Halleck je pogledao lijevo i ugledao vlastito blijedo lice kako ga promatra iz ogledala. Ispod očiju su se nalazile ljubičaste vrećice koje nikada prije nije tamo vidio, i bore na njegovom čelu izgledale su dublje.

Rak, ponovno je pomislio, i pomiješan s tom riječju, ponovno je čuo Ciganinov šapat.

“Billy? Jesi li gore?”

Rak, naravno, definitivno, to je to. Nekako me prokleo. Starica je bila njegova supruga... ili možda sestra... i prokleo me. Je li to moguće? Je li to stvarno? Zar mi rak u ovom trenutku proždire želudac, jede me iznutra, onako kako je njegov nos...?

Mali prestravljeni zvuk pobjegao mu je iz grla. Lice čovjeka u ogledalu bilo je bolesno prestravljeno, iscijeđeno lice dugogodišnjeg invalida. Halleck je u tom trenutku gotovo povjerovao u to: da ima rak, da ga je rak preplavio.

“Billyyy!”

“Aha, tu sam.” Glas mu je bio smiren. Skoro.

“Bože, vičem cijelu vječnost!”

“Oprosti.” Samo nemoj doći ovamo, Heidi, nemoj me vidjeti ovakvog ili ćeš me do podneva smjestiti u jebenu kliniku Mayo. Samo ostani dolje gdje ti je mjesto. Molim te.

“Nećeš zaboraviti dogovoriti pregled kod Michaela Houstona, zar ne?”

“Neću”, rekao je. “Dogovorit ću ga.”

“Hvala ti, dragi”, odgovorila je Heidi nježno, i na svu sreću otišla.

Halleck se pomokrio, a onda oprao ruke i umio se. Kad je pomislio kako je ponovno počeo sličiti na sebe - više-manje - sišao je dolje pokušavajući zviždati.

Nikad se u životu nije ovoliko bojao.

POGLAVLJE ŠEST

98 i pol

“Koliko kilograma?” upitao je doktor Houston. Halleck, odlučan biti iskren sada kada se suočio s čovjekom, je rekao kako je u tri tjedna izgubio nekih četrnaest kilograma. “Stvarno?” začudio se Houston.

“Heidi je malo zabrinuta. Znate kakve su supruge-”

“U pravu je što je zabrinuta”, rekao je Houston.

Michael Houston bio je fairviewski arhetip: privlačan liječnik sijede kose i tena iz Malibua. Kad ste ga ugledali za jednim od stolova sa suncobranom koji su okruživali vanjski bar kluba izgledao je poput mlađe verzije doktora Marcusa Welbyja. Bar pored bazena, nazivan Pojilište, bilo je mjesto na kojem su se on i Halleck sada nalazili. Houston je nosio crvene golferske hlače s blistavim bijelim remenom. Na nogama je imao bijele golferske cipele. Majicaje bila Lacosta, sat Rolex. Pio je pina coladu. Jedna od njegovih standardnih šala bila je da ih naziva “penis coladama”. On i njegova supruga imali su dvoje jezovito lijepe djece i živjeli su u jednoj od većih kuća na Lantern Driveu - bili su jako blizu kluba, činjenica kojom se Jenny Houston hvalila kad je bila pijana. To je značilo kako je njihova kuća koštala puno više od sto pedeset tisuća dolara. Houston je vozio smeđi Mercedes. Ona je vozila Cadillac Cimarron koji je izgledao poput Rolls-Roycea s hemoroidima. Njihova djeca išla su u privatnu školu u Westportu. Fairviewski trač - koji je češće bio istinit nego ne - govorio je kako su Michael i Jenny Houston dosegli modus vivendi: on je bio opsesivni preljubnik, a ona je oko petnaest sati počinjala s ispijanjem viskija. Uglavnom tipična fairviewska obitelj, pomislio je Halleck i odjednom osjetio umor, kao i strah. Ili je ove ljude predobro znao ili je mislio tako, ali u svakom slučaju stvar se svodila na isto.

Pogledao je vlastite blistave bijele cipele i pomislio: Koga zavaravaš? Nosiš plemensku odjeću.

“Želim te sutra vidjeti u mom uredu”, rekao je Houston.

“Imam slučaj-”

“Zaboravi na slučaj. Ovo je puno važnije. U međuvremenu, reci mi ovo. Je li bilo krvarenja? Rektalnog? Iz usta?”

“Nije.”

“Je li bilo krvarenja vlasišta kad si se češljao?”

“Nije.”

“A rana koje ne zacjeljuju? Ili krasta koje otpadnu i ponovno se stvore?”

“Ne.”

“Odlično”, rekao je Houston. “Inače, danas sam imao osamdeset četiri. Što misliš?”

“Mislim kako treba proći još nekoliko godina prije no što dođeš na Masters”, rekao je Billy.

Houston se nasmijao. Došao je konobar. Houston je naručio još jednu penis coladu. Halleck je naručio Miller pivo. Miller Lite, gotovo je rekao konobaru - navika - a onda je zadržao jezik za zubima. Bezalkoholno pivo trebalo mu je kao što mu je trebalo... pa, kao što mu je trebalo rektalno krvarenje.

Michael Houston se nagnuo naprijed. Oči su mu bile ozbiljne i Halleck je ponovno osjetio onaj strah, poput glatke čelične igle, jako tanke, koja mu probija trbuh. S jadom je shvatio kako se nešto u njegovom životu promijenilo, i to ne na bolje. Ni u kom slučaju ne na bolje. Sada je bio jako prestrašen. Ciganska osveta.

Houstonove ozbiljne oči bile su usredotočene na Billyjeve i Billy ga je čuo kako govori: Šanse da imaš rak su osamdeset posto, Billy. Čak ne trebam rendgen da bih ti to rekao. Jesi li napisao oporuku? Jesi li se pobrinuo za Heidi i Lindu? Kad si relativno mlad misliš kako ti se to ne može dogoditi, ali može. Može.

Tihim tonom čovjeka koji prenosi značajnu informaciju Houston je pitao: “Koliko je ljudi potrebno da sahrane crnčugu iz Harlema?”

Billy je odmahnuo glavom i uputio mu hinjeni osmijeh.

“Šest”, rekao je Houston. “Četiri da nose sanduk i dva da nose radio.”

Nasmijao se, Billy Halleck također. U mislima je, jasno, vidio Ciganina koji ga je čekao pred fairviewskom sudnicom. Iza Ciganina, na pločniku, u zoni zabranjenog parkiranja, stajao je ogromni kamion s ceradom kućne izrade. Cerada je bila prekrivena neobičnim prizorima oko središnje slike - ne baš dobrog prikaza jednoroga na koljenima, pognute glave, ispred Ciganke s vijencem od cvijeća u rukama. Ciganin je nosio zeleni kaput od kepera, s dugmadi izrađenom od srebrnih kovanica. Billy je sada, gledajući kako se Houston smije vlastitoj šali dok mu je aligator na košulji surfao na valovima njegovog veselja, pomislio: O tom se tipu sjećaš puno više no što si mislio. Mislio si kako se sjećaš samo njegovog nosa, ali to uopće nije istina. Do vraga, sjećaš se gotovo svega.

Djeca. U kabini starog kamiona nalazila su se djeca, promatrala su ga smeđim, gotovo crnim, neopisivo dubokim očima. “Mršavko”, rekao je starac, i unatoč njegovoj žuljevitoj ruci, dodir mu je bio poput milovanja ljubavnika.

Registracija iz Delawarea, iznenada je pomislio Billy. Njegov kamion imao je registraciju iz Delawarea. I naljepnicu na braniku, nešto...

Billyjeve su se ruke naježile i u jednom je trenutku pomislio kako bi mogao vrisnuti, kao što je jednom baš ovdje čuo vrisak žene koja je pomislila kako joj se dijete utapa u bazenu.

Billy Halleck se sjetio kad je po prvi put ugledao Cigane; onog dana kad su došli u Fairview.

Parkirali su se na jednoj strani fairviewskog parka i čopor djece je izjurio na travnjak kako bi se igrao. Ciganke su stajale ogovarajući i gledajući ih. Bile su odjevene u jarke boje, ali ne u seljačku odjeću koju bi starija osoba mogla povezati s hollywoodskom verzijom Cigana u tridesetima i četrdesetima. Bilo je žena u jarkim žutim haljinama, žena u kratkim hlačama, mlađih žena u Jordacheovim ili Calvin Kleinovim trapericama. Izgledale su veselo, živo, nekako opasno.

Mladić je iskočio iz VW kombija i počeo žonglirati velikim čunjevima za kuglanje. SVI U NEŠTO TREBAJU VJEROVATI pisalo je na mladićevoj majici, I VJERUJEM KAKO ĆU POPITI JOŠ JEDNO PIVO. Fairviewska djeca su uzbuđeno vriskajući potrčala prema njemu kao da ih privlači magnetom. Mišići su se napinjali pod mladićevom majicom, a ogromno raspelo poskakivalo mu je na prsima. Fairviewske majke pokupile su neku od djece i odvele ih. Druge majke nisu bile toliko brze. Starija gradska djeca prišla su ciganskoj djeci koja su prestala s igrom i promatrala ih kako prilaze. Gradska djeca, govorile su njihove crne oči. Gledamo gradsku djecu posvuda kamo nas ceste odvedu. Znamo vaše oči i vaše frizure; znamo kako će aparatići na vašim zubima zablistati na suncu. Mi ne znamo gdje ćemo sutra biti, ali znamo gdje ćete vi biti. Zar vam ta ista mjesta i ta ista lica nisu dosadna? Mi mislimo da jesu. Mi mislimo da je to razlog iz kojeg nas zamrzite.

Billy, Heidi i Linda Halleck bili su tamo tog dana, dva dana prije no što će Halleck ubiti staru Ciganku manje od pola kilometra odavde. Bili su na pikniku za ručak i čekali su početak prvog proljetnog koncerta. Toga dana i većina ostalih je u park došla iz istog razloga, činjenica koju su Cigani nesumnjivo znali.

Linda je ustala, kao u snu otresla stražnjicu svojih Levisica i krenula prema mladiću koji je žonglirao s čunjevima.

“Linda, ostani ovdje!” rekla je Heidi oštro. Ruka joj se podignula do ovratnika veste i tamo je nešto prtljala, kao što je često činila kad je bila nervozna. Halleck je pomislio kako nije niti svjesna toga.

“Zašto, mama? To je karneval... barem mislim da je.”

“To su Cigani”, rekla je Heidi. “Drži se podalje. Oni su svi lopuže.”

Linda je pogledala majku, a onda oca. Billy je slegnuo ramenima. Stajala je i gledala, nesvjesna svog čeznutljivog pogleda, pomislio je Billy, kao i Heidi svoje ruke na ovratniku kojom se nervozno gore-dolje gladila po grlu.

Mladić je čunjeve jednog po jednog ubacio natrag u kombi, i nasmiješena crnokosa djevojka čija je ljepota bila gotovo nezemaljska dobacila mu je pet indijskih palica, jednu za drugom. Mladić je sada počeo žonglirati s njima, cerio se, ponekad je jednu bacio ispod ruke i viknuo: “Hej!” svaki put kad bi to učinio.

Stariji muškarac u radnom kombinezonu i kariranoj košulji počeo je dijeliti letke. Ljupka djevojka koja je uhvatila čunjeve i bacila indijske palice sada je spretno iskočila iz kombija sa stalkom u rukama. Postavila ga je i Halleck je pomislio: Sada će pokazati loše primorske pejzaže ili možda neke fotografije predsjednika Kennedyja. Ali umjesto slika, na stalak je postavila metu. Netko joj je iz kombija dobacio praćku.

“Gina!” viknuo je mladić koji je žonglirao palicama. Zdušno se nasmiješio i otkrio kako mu nedostaje nekoliko prednjih zuba. Linda je naglo sjela. Njezin koncept muške ljepote bio je oblikovan televizijskim programom, i mladićeva ljepota bila joj je upropaštena. Heidi je prestala prtljati po ovratniku svoje veste.

Djevojka je mladiću dobacila praćku. Ispustio je jednu palicu i umjesto nje počeo žonglirati praćkom. Halleck se sjetio kako je pomislio: To je sigurno nemoguće. Mladić je nekoliko trenutaka žonglirao s praćkom, a onda ju je dobacio djevojci i nekako uspio podignuti palicu koju je ispustio dok je ostale zadržao u zraku. Oglasio se sporadičan aplauz. Neki od domaćih ljudi su se smiješili - i Billy se smiješio - ali većina je izgledala oprezno.

Djevojka se odmaknula od mete na stalku, izvukla nekoliko metalnih kuglica iz džepa na grudima i tri puta brzo pogodila u centar -tup, tup, tup. Uskoro je bila okružena dječacima (i nekolicinom djevojčica) koji su željeli pokušati. Poredala ih je, brzo i učinkovito organizirala poput odgojiteljice u vrtiću koja priprema djecu za odmor u 10:15. Dva ciganska dječaka otprilike Lindinih godina iskočila su iz starog Fordovog karavana i počela iz trave sakupljati potrošeno streljivo. Bili su poput dva zrna graška, očito jednojajčani blizanci. Jedan je u lijevom uhu nosio zlatni prsten; njegov brat nosio je isti takav u desnom. Zar ih majka tako razlikuje? pomislio je Billy.

Nitko nije ništa prodavao. Prilično oprezno, prilično očito, nitko nije ništa prodavao. Nije bilo Madam Azonke i čitanja tarota.

Ipak, automobil fairviewske policije ubrzo je stigao i iz njega su izašla dva policajca. Jedan je bio Hopley, šef policije, sirovo privlačan čovjek od nekih četrdeset. Dio događanja je zastao, i još je majki iskoristilo prigodu koju im je prekid pružio kako bi uzele svoju fasciniranu djecu i udaljile ju. Neka od starijih su protestirala, i Halleck je primijetio kako su neka od mlađih u suzama.

Hopley je počeo razgovarati o smislu života s Ciganinom koji je žonglirao (njegove indijske palice, prošarane jarko crvenim i plavim prugama, sada su bile raštrkane pod njegovim nogama) i starijim Ciganinom u radnom kombinezonu. Kombinezon je nešto rekao. Hopley je odmahnuo glavom. Onda je Žongler nešto rekao i počeo gestikulirati. Dok je Žongler govorio, približio se policajcu koji je došao s Hopleyjem. Prizor je sada počeo Hallecka podsjećati na nešto, i nakon nekoliko trenutaka mu je sinulo. Bilo je to poput gledanja baseball igrača kako se prepiru sa sucem čija bi ih pogrešna prosudba mogla koštati utakmice.

Kombinezon je stavio ruku na Žonglerovo rame, povukao ga unatrag korak ili dva, a to je samo pojačalo dojam - trener pokušava spasiti mladu usijanu glavu od isključenja. Mladić je rekao još nešto. Hopley je ponovno odmahnuo glavom. Mladić je počeo vikati, ali vjetar je puhao u krivom smjeru i Billy je čuo samo zvukove, ne i riječi.

“Mama, što se događa?” pitala je Linda, iskreno fascinirana. “Ništa, dušo”, rekla je Heidi. Iznenada se zaposlila pospremanjem stvari. “Jeste li gotovi s jelom?”

“Da, hvala. Tata, što se događa?”

Na trenutak mu je na vrhu jezika bilo: Gledaš klasičan prizor, Linda. Nešto poput “Otmice Sabinjanki”. Ovaj se zove “Protjerivanje nepoželjnih.” Ali Heidi ga je promatrala, usne su joj bile stisnute, i očito je smatrala kako ovo nije trenutak za lakoumnost. “Ne puno”, rekao je. “Malo razilaženje u mišljenjima.”

Istinu govoreći, ne puno je bila istina - nisu pušteni psi, nije bilo razmahivanja toljagama, nijedna Crna marica nije se zaustavila pored livade. U gotovo teatralnom činu prkosa Žongler se otrgnuo od Kombinezona, podigao svoje indijske palice i ponovno počeo žonglirati. Ipak, bijes mu je usporio reflekse i to je sada bila slaba točka. Dvije su gotovo odmah pale na tlo. Jedna ga je pogodila u nogu i neki se dječak nasmijao.

Hopleyjev partner nestrpljivo je krenuo naprijed. Hopley, koji uopće nije bio izbačen iz takta, zadržao ga je kao što je i Kombinezon zadržao Žonglera. Hopley se naslonio na brijest s palčevima zataknutima za svoj široki remen i zagledao se u ništa posebno. Rekao je nešto drugom murjaku, i policajac je iz džepa izvukao notes. Liznuo je vrh palca, otvorio notes, prišao najbližem automobilu, prerađenom Cadillacovom mrtvačkom automobilu iz ranih šezdesetih. Počeo ga je zapisivati. Učinio je to vrlo nadmeno. Kad je završio, prišao je VW kombiju.

Kombinezon je prišao Hopleyju i počeo brzo govoriti. Hopley je slegnuo ramenima i pogledao u stranu. Policajac je prišao starom Fordovom karavanu. Kombinezon je ostavio Hopleyja i prišao mladiću. Govorio je iskreno, mlatarao je rukama na toplom proljetnom zraku. Billy Halleck je počeo gubiti i ono malo zanimanja za prizor. Počinjao je ne vidjeti Cigane koji su pogriješili i zaustavili se u Fairviewu na svom putu od Vukojebine do Pripizdine.

Žongler se naglo okrenuo i vratio u kombi, jednostavno dopustivši da preostale indijske palice padnu na travu (kombije bio parkiran iza kamiona s naslikanom ženom i jednorogom na ceradi kućne izrade). Kombinezon se sagnuo kako bi ih pokupio i dok je to činio nervozno je nešto govorio Hopleyju. Hopley je ponovno slegnuo ramenima, i iako Billy Halleck nije bio telepat, dobro je znao kako Hopley uživa u ovome isto kao što je dobro znao kako će Heidi i Linda za večeru jesti ostatke od ručka.

Djevojka koja je praćkom gađala metu pokušala se obratiti Žongleru, ali bijesno ju je odgurnuo i ušao u kombi. Nekoliko je trenutaka stajala i promatrala Kombinezona, čije su ruke bile pune indijskih palica, a onda je i ona također ušla u kombi. Halleck je ostale mogao izbrisati iz svoje percepcije, ali nju je trenutno bilo nemoguće ne vidjeti. Kosa joj je bila duga i prirodno valovita, i raspuštena. Padala joj je ispod ramena u dugom, gotovo barbarskom slapu. Njezina šarena bluza i skromna plisirana suknja mogli su biti iz Searsa ili J. C. Penney’sa, ali njezino je tijelo bilo egzotično poput neke rijetke mačke - pantera, geparda, snježnog leoparda. Dok je ulazila u kombi razrez na njezinoj suknji se na trenutak otvorio i ugledao je ljupki obris njezine butine. U tom ju je trenutku strašno poželio, i vidio se na njoj u najcrnjem satu noći. I ta se čežnja činila jako starom. Pogledao je Heidi čije su usne sada bile toliko čvrsto stisnute da su pobijelile. Oči su joj bile mutne poput izlizanih kovanica. Nije vidjela njegov pogled, ali vidjela je otvaranje proreza, što je otkrio, i savršeno ga shvatila.

Murjak s notesom je stajao i gledao sve dok djevojka nije nestala. Onda je zatvorio notes, vratio ga u džep i pridružio se Hopleyju. Ciganke su tjerale djecu natrag u karavan. Kombinezon je, s rukama punima indijskih palica, ponovno prišao Hopleyju i rekao nešto. Hopley je odrješito odmahnuo glavom.

I to je bilo to.

Drugo policijsko vozilo fairviewske policije se pojavilo, njegove rotirke su se lijeno okretale. Kombinezon ga je pogledao, a onda bacio pogled na fairviewski park s njegovom skupom sigurnosno provjerenom opremom i binom. Trake ukrasnog papira još su uvijek veselo vijorile na nekim propupalim stablima; ostaci uskrsnog lova na blago prošle nedjelje.

Kombinezon se vratio do svog automobila koji je bio na čelu kolone. Kad je njegov motor uz grmljavinu oživio, to su učinili i svi ostali motori. Većina je bila glasna i štucava; Halleck je čuo puno neispravnih klipova i vidio puno plavičastog dima iz ispušnih cijevi. Kombinezonov karavan je krenuo, grmeći i prdeći. Drugi su krenuli za njim, ne obazirući se na lokalni promet koji je prolazio uz park i kretao se prema centru.

“Upalili su farove!” izjavila je Linda. “Sablasno, poput sahrane!”

“Ostala su dva kolača”, rekla je Heidi užurbano. “Uzmi jednog.”

“Ne želim. Puna sam. Tata, jesu li oni ljudi-?”

“Nikada nećeš imati velike grudi ako ne budeš jela”, rekla joj je Heidi.

“Odlučila sam kako ne želim velike grudi”, rekla je Linda i izvela jednu od svojih otmjenih damskih predstava. “Ovih dana u modi su guzice.”

“Linda Joan Halleck!”

“Ja ću uzeti kolač”, rekao je Halleck.

Heidi ga je na trenutak pogledala, hladno. - Oh... a to ćeš uzeti? - i onda mu ga dobacila. Zapalila je Vantage 100. Billy je na kraju pojeo oba kolača. Heidi je popušila pola kutije cigareta prije kraja koncerta, i ignorirala Billyjeve nespretne pokušaje da ju razveseli. Ali oraspoložila se na putu kući i Cigani su zaboravljeni. Barem do te noći.

Kad je otišao u Lindinu sobu kako biju poljubio za laku noć, ona ga je pitala: “Tata, je li policija istjerala one ljude iz grada?”

Billy se sjetio kako ju je oprezno pogledao, osjećao se istovremeno smeten i apsurdno polaskan njezinim pitanjem. Kad je željela znati koliko kalorija ima komad njemačkog čokoladnog kolača pitala je Heidi; Billyju je postavljala pitanja kad je željela znati grublju istinu, i ponekad je mislio kako to nije fer.

Sjeo je na njezin krevet i pomislio kako je još uvijek premlada i bio je siguran kako je bila na strani na kojoj su neupitno stajali pozitivci. Mogla bi biti povrijeđena. Ta bi se bol mogla izbjeći pomoću laži. Ali laži o stvarima poput one koja se onog dana dogodila u fairviewskom parku su se po običaju vraćale kako bi proganjale roditelje - Billy se vrlo jasno mogao sjetiti kako mu je otac govorio da će od masturbacije mucati. Njegov je otac bio dobar čovjek gotovo u svakom pogledu, ali Billy mu nikad nije oprostio tu laž. Ipak, Linda mu je već priredila težak put - razgovarali su o homoseksualcima, oralnom seksu, spolnim bolestima i mogućnosti da Bog ne postoji. Trebao je dobiti dijete kako bi naučio koliko iskrenost može biti naporna.

Odjednom se sjetio Ginellija. Što bi Ginelli rekao njegovoj kćeri da je sada ovdje? Moraš nepoželjne držati izvan grada, dušo. Jer radi se samo o tome - jednostavno držati nepoželjne izvan grada.

Ali to je bilo više istine no što je mogao podnijeti.

“Da, pretpostavljam da jesu. Oni su Cigani, dušo. Skitnice.”

“Mama je rekla da su lopuže.”

“Puno njih su prevaranti i proriču lažnu sudbinu. Kad dođu u grad poput Fairviewa policija ih zamoli da nastave dalje. Obično hine da su ljuti, ali u stvari ih nije briga.”

Bum! Mala zastavica podignula se u njegovoj glavi. Laž broj jedan.

“Dijele plakate ili letke na kojima piše gdje će biti - obično u gotovini plate nekom farmeru ili nekome tko posjeduje zemlju izvan grada. Nakon nekoliko dana odlaze.”

“Zašto uopće dolaze? Što rade?”

“Pa... uvijek ima ljudi koji žele saznati svoju sudbinu. A ima i igara na sreću. Kockanje. Obično je namješteno.”

Ili možda brzu, egzotičnu ševu, pomislio je Halleck. Ponovno je ugledao kako se prorez djevojčine haljine otvara u trenutku kad je ulazila u kombi. Kako bi se kretala? Njegov je um odgovorio: Poput oceana pred oluju, eto kako.

“Kupuju li ljudi od njih drogu?”

Ovih dana ne trebaš kupovat drogu od Cigana, dušo; možeš ju kupiti u školi.

“Možda hašiš”, rekao je, “ili opijum.”

U ovaj dio Connecticuta došao je kao tinejdžer, i ovdje je sve od tada - u Fairviewu i susjednom Northportu. Nije vidio Cigane gotovo dvadeset pet godina... od vremena kad je kao klinac živio u Sjevernoj Carolini, kad je izgubio pet dolara - džeparac koji je uštedio tijekom tri mjeseca kako bi majci kupio rođendanski poklon - igrajući kolo sreće. Nisu trebali dopustiti nikome ispod šesnaest da igra, ali naravno ukoliko ste imali kovanice ili papirnati novac, mogli ste igrati i uložiti novac. Neke se stvari nikad ne mijenjaju, zaključio je, a glavna od njih je staro pravilo kako kad novac govori, svi slušaju. Da su ga prije današnjeg dana pitali, slegnuo bi ramenima i pretpostavio kako više nema putujućih ciganskih karavana. Ali naravno, lutajuće vrste nikad ne izumiru. Dolazile su bez korijena, a takve su i odlazile, ljudska prašina koja je sklapala kakve je god poslove mogla i onda napuštala grad s dolarima u svojim masnim lisnicama zarađenima tijekom radnih sati koje su prezirali. Preživjeli su. Hitler ih je pokušao istrijebiti, zajedno sa Židovima i homoseksualcima, ali oni će nadživjeti tisuće Hitlera, pretpostavio je.

“Mislila sam kako je park javna površina”, rekla je Linda. “Tako sam učila u školi.”

“Pa, na neki načinje”, rekao je Halleck. “‘Javno’ znači u zajedničkom vlasništvu građana. Poreznih obveznika.”

Bum! Laž broj 2. Porez nema nikakve veze s javnim površinama u New Englandu, vlasništvom nad njima ili njihovim korištenjem. Vidi Richards protiv Jerrama, New Hampshire, ili Baker protiv Olinsa (taj potječe još iz 1835.), ili...

“Porezni obveznici”, rekla je zamišljenim glasom.

“Trebaju dozvolu za korištenje javnih površina.”

Dum! Laž broj 3. Taje ideja odbačena 1931. kad je skupina siromašnih uzgajivača krumpira u srcu Lewistona, Maine, postavila Hooverville. Grad se požalio Rooseveltovom vrhovnom sudu, i nije dobio čak ni preliminarno saslušanje. Zato što su Hooveriti za smještaj izabrali park Pettingill, a park Pettingill je javna površina. “Kao kad dođe cirkus Shrine”, naglasio je.

“Zašto Cigani nisu dobili dozvolu, tata?” Sada je zvučala pospano. Bogu hvala.

“Pa, možda su zaboravili.”

Kad na vrbi rodi grožđe, Lin. Ne u Fairviewu. Ne kad park vidiš s Lantern Drivea i kluba, ne kad je taj pogled dio onoga što si platio, zajedno s privatnim školama koje uče kompjutorsko programiranje na potpuno novim Appleovima i TRS-80-ticama, i relativno čist zrak, i tišinu tijekom noći. Cirkus Shrine je u redu. Uskršnji lov na blago je još bolji. Ali Cigani? Evo ti tvoj šešir, čemu žurba. Prepoznajemo smeće kad ga vidimo. Ali ga ne dodirujemo,

Isuse, ne! Imamo spremačice i čistačice koje vođe brigu o uklanjanju smeća iz naših domova. Kad se smeće pojavi u gradskom parku imamo Hopleyja.

Ali te istine nisu za djevojku u osnovnoj školi, pomislio je Halleck. Te ćeš istine naučiti u srednjoj školi i fakultetu. Možda ćeš ih saznati od prijateljica iz sestrinstva, ili možda jednostavno dođu, poput kratkovalne emisije iz dalekog svemira. Nisu naša vrsta, dušo. Drži se podalje.

“Laku noć, tata.”

“Laku noć, Lin.”

Ponovno ju je poljubio i otišao.

Kiša, nošena iznenadnim snažnim naletom vjetra, zakucala je na prozor njegove radne sobe, i Halleck se trgnuo kao iz sna. Nisu naša vrsta, dušo, ponovno je pomislio i nasmijao se u tišini. Zvuk ga je prestrašio, jer su se samo luđaci smijali u praznoj sobi. Luđaci su to činili cijelo vrijeme; to ih je činilo luđacima.

Nisu naša vrsta.

Ako i nikad nije vjerovao u to, sada je.

Sada kada je bio mršavko.

Halleck je gledao kako Houstonova sestra vadi jednu, dvije, tri epruvete krvi iz njegove lijeve ruke i stavlja ih u nosač poput onih kartonskih za jaja. Houston mu je ranije dao tri testne trake za stolicu i rekao mu da ih pošalje poštom. Halleck ih je smrknuto spremio u džep i onda se naguzio za proktološki pregled, bio je prestravljen njegovim poniženjem, kao i uvijek, više nego nelagodom. Onog osjećaja prodiranja. Ispunjenosti.

“Opusti se”, rekao je Houston i navukao tanku gumenu rukavicu. “Sve dok na ramenima možeš osjetiti obje moje ruke u redu si.”

Veselo se nasmijao.

Halleck je zatvorio oči.

Houston ga je naručio dva dana kasnije - pobrinuo se, rekao je, da testovi njegove krvi budu prioritet. Halleck je sjedio u njegovoj na brlog nalik sobi (slike klipera na zidovima, udobni kožni naslonjači, debeli sivi sag) u kojoj je Houston održavao svoje konzultacije. Srce mu je luđački lupalo, i osjećao je graške hladnog znoja na čelu. Neću plakati pred čovjekom koji priča viceve o crnčugama, rekao je samome sebi sa snažnom odlučnošću. Ako ću trebati zaplakati, odvest ću se izvan grada, parkirati automobil i isplakati se.

“Sve izgleda dobro”, rekao je Houston blago.

Halleck je zatreptao. Strah se do sada toliko duboko ukorijenio da je bio siguran kako je krivo čuo Houstona. “Molim?”

“Sve izgleda dobro”, ponovio je Houston. “Možemo napraviti još testova ako želiš, Billy, ali u ovom trenutku ne vidim smisao. Kad smo već kod toga, tvoja krv izgleda bolje nego što je izgledala na tvoja dva posljednja pregleda. Kolesterol je snižen, kao i trigliceridi. Izgubio si malo više kilograma - kad te sestra jutros vagala imao si devedeset osam i pol - ali što da kažem? Još si uvijek nekih petnaestak kilograma iznad svoje optimalne težine, i ne želim da to zaboraviš, ali...” Nacerio se. “Zaista bih želio saznati tvoju tajnu.”

“Nema tajne”, rekao je Halleck. Osjećao je i zbunjenost i ogromno olakšanje - osjećao se onako kako se nekoliko puta osjećao na fakultetu kad je prošao ispite za koje se nije pripremio.

“Pričekat ćemo s presudom dok ne dobijemo rezultate tvojih Hayman-Reichling testova.”

“Čega, molim?”

“Kartica za sranje”, rekao je Houston i onda se veselo nasmijao. “Tamo bi se nešto moglo pokazati, ali stvarno, Billy, laboratorij je na tvojoj krvi obavio dvadeset tri različita testa, i svi izgledaju dobro. To je ohrabrujuće.”

Halleck je ispustio dugi, bojažljivi uzdah. “Bojao sam se”, rekao je.

“Ljudi koji se ne boje umiru mladi”, odgovorio je Houston. Otvorio je ladicu stola i izvadio bočicu s malom žličicom koja je visjela s čepa na tankom lančiću. Drška žličice, Halleck je vidio, imala je oblik Kipa slobode. “Podizač raspoloženja?”

Halleck je odmahnuo glavom. Ipak, bilo mu je savršeno dobro sjediti ruku prekriženih na trbuhu - njegovom smanjenom trbuhu - i gledati kako je fairviewski najuspješniji obiteljski liječnik ušmrknuo kokain najprije u jednu nosnicu, a zatim i u drugu. Vratio je bočicu u stol i izvadio drugu bočicu i paketić vatiranih štapića. Gurnuo je štapić u bočicu i onda ga ugurao u nos.

“Destilirana voda”, rekao je. “Trebam zaštititi sinuse.” I namignuo je Hallecku.

Sigurno je liječio djecu od upale pluća dok mu je glava bila puna tog sranja, pomislio je Halleck, ali pomisao nije imala stvarnu silinu. Sada si nije mogao pomoći i barem malo ne voljeti Houstona, jer Houston mu je dao dobre vijesti. Sada je samo želio sjediti s rukama prekriženima na smanjenom trbuhu i istraživati dubine svog bojažljivog olakšanja, iskušati ga poput novog bicikla, ili novog automobila. Palo mu je na pamet kako će se, kad bude izlazio iz Houstonove ordinacije, najvjerojatnije osjećati kao ponovno rođen. Režiser koji snima prizor mogao bi za glazbu staviti Tako je govorio Zaratustra. Ova pomisao nagnala je Hallecka da se naceri, a onda glasno nasmije.

“Reci mi što je smiješno”, rekao je Houston. “Na ovom tužnom svijetu trebamo sav dostupan smijeh, Billy, kompa.” Glasno je šmrknuo i onda podmazao nosnice novim štapićem.

“Ništa”, rekao je Halleck. “Samo... bojao sam se, znaš. Već sam se pomirio s velikim R. Pokušavao sam.”

“Pa, možda ćeš i morati”, rekao je Houston, “ali ne ove godine. Ne trebam vidjeti laboratorijske rezultate Hayman-Reichling kartica kako bih ti to rekao. Rak je prepoznatljiv. Barem u slučaju kad je pojeo petnaestak kilograma.”

“Ali jeo sam puno kao i uvijek. Rekao sam Heidi da sam više vježbao, i jesam, malo, ali ona je rekla kako petnaestak kilograma ne možeš izgubiti samo intenzivnijim vježbanjem. Rekla je kako bih samo otvrdnuo salo.”

“To uopće nije istina. Najnoviji testovi pokazali su kako je vježbanje važnije od dijete. Ali za tipa koji je - koji je bio - pregojazan poput tebe, ima pravo. Uzmi debeljka koji radikalno poveća intenzitet svog vježbanja, i tip za nagradu obično dobije problem - jednu lijepu trombozu drugog stupnja. Nedovoljnu da te ubije, ali dovoljnu da se pobrine kako više nikada neće odigrati osamnaest rupa ili se voziti na ogromnom toboganu smrti u Seven Flags Over Georgia.”

Billy je pomislio kako je kokain Houstonu razvezao jezik.

“Ti to ne razumiješ”, rekao je. “Ja to također ne razumijem. Ali u ovom poslu vidim puno stvari koje ne razumijem. Moj prijatelj koji je neurokirurg u gradu prije tri godine me nazvao da pogledam neke neobične rendgenske snimke glave. Student s fakulteta George Washington došao je kod njega jer je imao nevjerojatno snažne glavobolje. Mojim su kolegama zvučale poput tipičnih migrena - mladić je savršeno odgovarao profilu ljudi sklonih migrenama - ali s takvim se stvarima ne želiš zajebavati jer su takve glavobolje simptomatične tumorima mozga čak i ako pacijent nema fantomske olfaktorne reference - smrdi kao govno, ili trulo voće, ili stare kokice, ili nešto. I moj kompa ga je poslao na rendgen, EEG, a poslao ga je i u bolnicu na aksijalnu tomografiju mozga. Znaš što su otkrili?”

Halleck je odmahnuo glavom.

“Otkrili su kako mladić, koji je bio treći najbolji u svojoj srednjoj školi i koji je na Georgeu Washingtonu bio na dekanovom spisku u svakom semestru, gotovo uopće nema mozga. Pronašli su samo jednu nakupinu tkiva mozga u središtu njegove lubanje - na rendgenskim snimkama koje mi je kolega pokazao to je za cijeli svijet izgledalo poput strgnute zavjese od makramea - i to je bilo sve. Ta strgnuta zavjesa najvjerojatnije je upravljala svim njegovim nesvjesnim funkcijama, od disanja, kucanja srca do orgazma. Samo taj jedan komad tkiva mozga. Ostatak mladićeve glave bio je ispunjen samo cerebrospinalnom tekućinom. Na neki način koji ne razumijemo, taje tekućina obavljala njegovo razmišljanje. U svakom slučaju, još je uvijek izvrstan na fakultetu, još uvijek ima migrene, i još uvijek odgovara profilu. Ako u dvadesetima ili tridesetima ne dobije srčani udar koji će ga ubiti, sredit će ga u četrdesetima.”

Houston je otvorio ladicu, izvadio kokain i uzeo malo. Ponudio je i Hallecka. Halleck je odmahnuo glavom.

“Onda je”, nastavio je Houston, “prije pet godina u ordinaciju došla starica koju su jako boljele desni. U međuvremenu je umrla. Ako spomenem ime stare kučke, prepoznao bi ga. Pogledao sam i Isuse Bože, nisam mogao vjerovati. Svoje posljednje zube izgubila je prije više od deset godina - hoću reći, ta baba se približavala devedesetoj - i izrastala joj je gomila novih zuba... ukupno pet. nije ni čudo što su ju boljele desni, Billy! Izrastali su joj treći zubi. Dobivala je zube u osamdeset osmoj.”

“Što si učinio?” pitao je Halleck. Sve je ovo slušao samo s jako malim dijelom mozga - prelijevalo se preko njega, umirujuće, poput bijelog zvuka, poput glazbe koja se širi trgovačkim centrom. Većina njegovog uma još se uvijek bavila olakšanjem - Houstonov kokain sigurno je slaba droga u usporedbi s olakšanjem koje je osjećao. Halleck je nakratko pomislio na starog Ciganina trulog nosa, ali prizor je izgubio svoju mračnu, izopačenu moć.

“Što sam učinio?” pitao je Houston. “Isuse, što sam mogao učiniti? Napisao sam joj recept za lijek koji nije ništa više od malo jačeg premaza koji stavljaš djeci na desni kad im niknu zubi. Prije no što je umrla dobila je još tri zuba - dva kutnjaka i očnjak.”

“Također sam vidio i druge stvari, puno njih. Svaki liječnik vidi čudna sranja koja ne može objasniti. Ali dosta Ripleyjevog Vjerovali ili ne. Činjenica je, ne razumijemo vraški puno o ljudskom metabolizmu. Postoje tipovi poput Duncana Hopleyja... Znaš Dunca?”

Halleck je kimnuo. Fairviewski šef policije, istjerivač Cigana, koji je izgledao poput seoskog Clinta Eastwooda.

“Svaki obrok jede kao da mu je posljednji”, rekao je Houston. “Čovječe, nikad nisam vidio toliki medvjeđi zalogaj. Ali njegova težina se drži oko sedamdeset sedam, i zato što je visok metar osamdeset, to je idealno. Ima ubrzani metabolizam; troši kalorije dvostrukom brzinom u odnosu na, recimo, Yarda Stevensa.” Halleck je kimnuo. Yard Stevens bio je vlasnik i radnik u Glavu gore, jedinog fairviewskog frizerskog salona. Imao je možda sto trideset pet kilograma. Pogledali ste ga i zapitali seje li mu žena vezala cipele.

“Yard je visok otprilike kao i Duncan Hopley”, rekao je Houston, “ali kad sam ga vidio kako ruča, samo je čeprkao po hrani. Možda jede potajice. Moguće. Ali pretpostavljam kako nije tako. Ima gladno lice, znaš što hoću reći?”

Billy se lagano nasmiješio i kimnuo. Znao je. Yard Stevens izgledao je, po riječima njegove majke, “kao da mu hrana nije činila ništa dobro”.

“A također ću ti reći još nešto - iako pretpostavljam kako je to školska priča. Obojica tih muškaraca puše. Yard Stevens popuši kutiju Marlboro Lightsa dnevno, što znači kako najvjerojatnije puši kutiju i pol, možda dvije. Duncan tvrdi kako dnevno popuši dvije kutije Camela, a to bi moglo značiti kako popuši tri, tri i pol. Hoću reći, jesi li ikada vidio Duncana Hopleyja bez cigarete u ustima ili u ruci?”

Billy se zamislio i odmahnuo glavom. U međuvremenu, Houston je uzeo još jednu porciju kokaina. “Stvarno, sad je dosta”, rekao je i autoritativno zalupio ladicu.

“U svakom slučaju, Yard puši kutiju i pol cigareta s malim sadržajem nikotina, a Duncan svakodnevno puši tri kutije zacrnjivača pluća - možda i više. Ali onaj koji uistinu poziva rak pluća da dođe i izjede ga je Yard Stevens. Zašto? Jer je njegov metabolizam u kurcu, a metabolizam je na neki način povezan s rakom.”

“Imaš liječnika koji tvrde kako ćemo moći izliječiti rak kad razbijemo genetski kod. Možda neke vrste raka. Ali neće biti u potpunosti izliječiv sve dok ne shvatimo metabolizam. Što nas vraća do Billyja Hallecka, Nevjerojatnog čovjeka koji se smanjuje. Ili bi možda Čovjek koji na nevjerojatan način gubi kilograme bilo bolje. Ne Čovjek koji dobiva kilograme; nego Čovjek koji gubi kilograme.” Houston se nasmijao na neobičan i prilično glupav piskutavi način, i Billy je pomislio: Ako je to ono što kokain radi čovjeku, ja ću ostati na kolačima.

“Ne znaš zašto gubim kilograme.”

“Ne.” Houston je izgledao zadovoljan tom činjenicom. “Ali moja je pretpostavka kako ti ustvari gubiš kilograme snagom volje. To je moguće, znaš. Često se susrećemo s time. Dođe netko tko stvarno želi skinuti kilograme. Obično su prestrašeni - srčani problemi, nesvjestica tijekom tenisa, badmintona, odbojke, nečeg sličnog. I onda im propišem lijepu, umirujući dijetu koja bi im trebala omogućiti gubitak od jednog do dva i pol kilograma tjedno tijekom nekoliko mjeseci. Na taj način bez ikakvih problema i muke možeš izgubiti od sedam do osamnaest kilograma. Odlično. Samo što većina ljudi izgubi puno više od toga. Pridržavaju se dijete, ali izgube puno više težine nego što može rezultirati pridržavanjem propisane dijete. Kao da se nekakav mentalni čuvar koji je godinama čvrsto spavao probudio i počeo svoj rad kao da se radi o ekvivalentu požara. Sam metabolizam se ubrzava... jer mu je čuvar rekao neka evakuira nekoliko kilograma prije no što cijela kuća izgori.”

“U redu”, rekao je Halleck. Želio je biti uvjeren. Uzeo je slobodan dan na poslu, i odjednom je najviše od svega želio otići kući i reći Heidi da je dobro, odnijeti je na kat i voditi ljubav s njom dok poslijepodnevno sunce prolazi kroz rolete njihove spavaće sobe. “Popušit ću to.”

Houston je ustao kako bi ga ispratio: Halleck je s prikrivenim podsmijehom primijetio kako pod Houstonovim nosom imao ostataka bijelog praha.

“Ako nastaviš gubiti kilograme obavit ćemo sve metaboličke testove”, rekao je Houston. “Možda sam ti sugerirao kako takvi testovi nisu jako dobri, ali ponekad nam mogu puno pokazati. U svakom slučaju, sumnjam kako ćeš to trebati obavljati. Moja je pretpostavka kako tvoj gubitak težine počinje jenjavati - dva i pol kilograma ovaj tjedan, kilogram i pol idući, pola kilograma tjedan nakon toga. Onda ćeš stati na vagu i vidjeti kako si dobio kilogram ili dva.”

“Puno si mi pomogao”, rekao je Halleck i snažno stisnuo Houstonovu ruku.

Houston se zadovoljno nasmijao, iako nije učinio ništa više osim što je Hallecku dao negacije - ne, nije znao što nije u redu s Halleckom, ali ne, to nije rak. “Zato smo ovdje, Billy, kompa.” Billy, kompa, je otišao kući supruzi.

“Rekao je da si dobro!”

Halleck je kimnuo.

Omotala je ruke oko njega i snažno ga zagrlila. Mogao je osjetiti uzbuđujuće obline njezinih grudi na svojim prsima.

“Želiš ići gore?”

Pogledala ga je, oči su joj veselo blistale. “Čovječe, pa ti jesi dobro, zar ne?”

“Možeš se kladiti u to.”

Otišli su gore i imali veličanstven seks. Jedan od posljednjih puta.

Nakon toga, Halleck je zaspao. I sanjao.

POGLAVLJE SEDAM

San o ptici

Ciganin se pretvorio u ogromnu pticu. Strvinara trulog kljuna. Kružio je iznad Fairviewa i na tlo bacao pjeskovitu, pepeljastu prašinu nalik na čađu iz dimnjaka koja je, činilo se, dolazila iz njegovog sumračnog perja na krilima... iz njegovih pazuha?

“Mršavko.” Zakreštao je Ciganin-strvinar prolazeći iznad parka, iznad Village Puba, Waldenbooksa na uglu Mainove i Devona, iznad solidnog fairviewskog talijanskog restorana Esta-Esta, iznad postaje Amoco, moderne ostakljene fairviewske knjižnice i naposljetku iznad slanih močvara i van prema zaljevu.

Mršavko, samo jedna riječ, ali bila je to dovoljna kletva, vidio je Halleck, jer su svi stanovnici ovog otmjenog malog predgrađa, svi stanovnici ovog lijepog, malog gradića u New Englandu smještenog u srcu zemlje Johna Cheevera, svi stanovnici Fairviewa skapavali od gladi.

Sve je brže i brže hodao Main Streetom, očito nevidljiv - logika snova je, nakon svega, samo ono što san zahtijeva - i prestravljen rezultatima Ciganinove kletve. Fairview je postao grad ispunjen preživjelima iz koncentracijskog logora. Glavate bebe istrošenih tijela vrištale su iz skupih kolica. Dvije su žene u skupim dizajnerskim haljinama teturajući i bauljajući izašle iz Višnje na vrhu, fairviewske verzije starinske slastičarnice. Lica su im bila ispijena i ogromne bore prošarale su im poput pergamenta blistavu kožu čela; naramenice njihovih haljina skliznule su s koščatih ključnih kostiju i ramena u sablasnoj parodiji zavodljivosti.

Pojavio se Michael Houston, teturao je na svojim kokošje tankim nogama, njegovo odijelo sa Savile Rowa lepršalo je na nevjerojatno mršavom tijelu, držao je bočicu s kokainom u jednoj koščatoj ruci. “Podizač raspoloženja?” vrisnuo je na Hallecka - bio je to glas štakora uhvaćenog u klopku koji ispušta posljednje cijuke svog bijednog života. "Podizač raspoloženja? Pomaže ubrzanju metabolizma, Billy, kompa! Podizač raspoloženja? Podizač-” Halleck je s rastućom stravom shvatio kako ruka koja drži bočicu uopće nije ruka, nego samo zveckave kosti. Čovjek je bio hodajući, pričajući kostur.

Okrenuo se kako bi pobjegao, ali kako to biva u noćnim morama, činilo se da ne može ubrzati. Iako je bio na pločniku Main Streeta, imao je osjećaj kako trči kroz gusto, ljepljivo blato. Za koji trenutak kostur koji je bio Michael Houston će posegnuti i on - ono - će mu dodirnuti rame. Ili će ga ta koščata ruka možda zgrabiti za grlo.

“Podizač raspoloženja, podizač raspoloženja, podizač raspoloženja!” vrištao je Houstonov piskutavi, štakorski glas. Glas se sve više i više približavao; Halleck je znao kako će mu prikaza, ako okrene glavu, biti blizu, jako blizu - iskričave su oči blistale iz koščatih duplji, vilica je krčkala i zveckala.

Ugledao je Yarda Stevensa kako tetura iz Glavu gore, njegova smeđa frizerska pregača lepršala mu je na prsima i trbuhu koji sada nisu postojali. Yardje vrištao zastrašujućim glasom vrane i kad se okrenuo prema Hallecku, vidio je kako to uopće nije Yard nego Ronald Reagan. “Gdje je ostatak mene?” vrištao je. “Gdje je ostatak mene? GDJE JE OSTATAK MENE?”

“Mršavko”, šaptao je sada Michael Houston u Halleckovo uho, i dogodilo se ono čega se Halleck bojao: ti koščati prsti su ga dodirnuli, grebli su i navlačili njegov rukav, i Halleck je pomislio kako će poludjeti od tog dodira. “Mršaviji, toliko mršaviji, jako sladak, jako mršav, bila je to njegova supruga, Billy, prijatelju, njegova supruga, i u nevolji si, oh čovječe, u jako, jako gadnoj nevolji...”

POGLAVLJE OSAM

Billyjeve hlače

Billy se naglo probudio, zadihan, rukom je prekrivao usta. Heidi je mirno spavala pored njega, dobro pokrivena poplunom.

Halleck je jednim brzim, prestrašenim pogledom prešao po spavaćoj sobi i uvjerio se kako Michael Houston - ili njegova koščata verzija - nisu u njoj. Bila je to samo njegova spavaća soba čiji je svaki kut poznavao. Noćna mora počela je blijediti... ali još je uvijek ostalo dovoljno pa se priljubio uz Heidi. Nije ju dirao - imala je lak san - ali ušao je u zonu njezine topline i ukrao dio njezinog popluna.

Samo san.

Mršavko, nemilosrdno je odgovorio glas u njegovoj glavi.

Sanje ponovno došao. Nakon nekog vremena.

Nakon noćne more uslijedilo je jutro, vaga u kupaonici pokazala je 97,5 i Halleck je osjetio nadu. Samo kilogram. Houston je bio u pravu, sa ili bez kokaina. Zviždeći je sišao u prizemlje i pojeo tri pržena jaja i šest hrenovki.

Tijekom vožnje do željezničke postaje noćna mu se mora na neki maglovit način vratila, više kao osjećaj deja vua nego pravo sjećanje. Pogledao je kroz prozor dok je prolazio pored Glavu gore (pored kojeg su se nalazili Frankovo ukusno meso i Igračke su veselje) i samo je na trenutak očekivao kako će vidjeti nekolicinu teturavih, bauljavih kostura, kao da se ugodni, vedri Fairview nekako promijenio u Biafru. Ali ljudi na ulicama su izgledali dobro; bolje nego dobro. Yard Stevens, tjelesno ogroman kao i uvijek, mu je mahnuo. Halleck je uzvratio pozdrav i pomislio: Tvoj metabolizam te upozorava da prestaneš pušiti, Yarde. Lagano se nasmiješio na pomisao, i u vrijeme kad se njegov vlak zaustavio na Grand Centralu zaboravio je i posljednje djeliće sna.

Pošto mu je um zanemario gubitak kilograma, Halleck se nije ni vagao ni previše razmišljao o tome iduća četiri dana... a onda mu se zamalo dogodila neugodnost, u sudnici, pred sucem Hilmerom Boyntonom, koji je imao smisla za šalu koliko i kornjača. Bilo je to glupo; stvar o kojoj imate noćne more dok idete u školu.

Halleck je ustao kako bi uputio prigovor i hlače su mu počele padati.

Napola je ustao, osjetio kako nezaustavljivo padaju niz njegov struk i guzove, sakupljaju se oko koljena i jako je brzo sjeo. U jednom od onih trenutaka potpune objektivnosti - trenutaka koji vam dođu nepozvani i koje poželite što prije zaboraviti - Halleck je shvatio kako je njegov pokret sigurno izgledao poput nekakvog bizarnog skoka. William Halleck, odvjetnik, skakuće poput Zekoslava Mrkve. Osjetio je kako mu se lice crveni.

“Je li to prigovor, gospodine Halleck, ili napad plinova?”

Publika - na svu sreću malobrojna - je zahihotala.

“Ništa, časni sude”, promrmljao je Halleck. “Ja... predomislio sam se.”

Boynton je uzdahnuo. Slučaj je nastavljen, Halleck je sjedio znojeći se i pitajući se kako će ustati.

Sudac je deset minuta kasnije najavio stanku. Halleck je sjedio za stolom obrane i pretvarao se kako lista gomilu papira. Kad je čuo da se sudnica gotovo ispraznila ustao je, s rukama uguranima u džepove sakoa u gesti koja je, nadao se, izgledala normalno. U stvari je kroz džepove pridržavao hlače.

Skinuo je sako u privatnosti kabine u muškom toaletu, pogledao hlače i onda skinuo remen. Njegove hlače, još uvijek zakopčane, kliznule su mu do gležnjeva; kovanice su potmulo zazveckale kad su udarile o pločice. Sjeo je na školjku, uhvatio remen poput svitka i pogledao ga. Na njemu je mogao pročitati priču koja je bila više nego uznemirujuća. Taj je remen bio Lindin poklon za Dan očeva prije dvije godine. Podigao je remen, pročitao ga i osjetio kako mu je srce zastrašujuće ubrzalo.

Niquesov remenje najdublji utor imao odmah iza prve rupe. Njegova je kći kupila premali remen i Halleck se sjećao kako je tada pomislio - potišteno - kako se najvjerojatnije radi o njezinom optimizmu koji joj može oprostiti. Ipak, duže je vrijeme bio prilično ugodan. Tek kad je prestao pušiti bilo mu je malo teže zakopčati remen, čak i na prvoj rupi.

Nakon što je prestao pušiti... ali prije no što je pregazio Ciganku.

Sada je na remenu bilo još utora: iza druge rupe... i četvrte... i pete... i naposljetku šeste i posljednje.

Halleck je s rastućom stravom vidio kako je svaki novi utor plići od prethodnih. Njegov je remen pričao istinitiju, kraću priču od one Michaela Houstona. Gubitak kilograma još se uvijek odvijao, i nije usporavao; ubrzavao je. Stigao je do posljednje rupe Niquesovog remena za kojeg je prije dva mjeseca tiho pomislio kako će ga morati umiroviti kao premalenog. Sada je trebao sedmu rupu koju nije imao.

Pogledao je na sat i vidio kako se uskoro treba vratiti. Ali neke su stvari važnije od toga hoće ili ne sudac Boynton odlučiti potvrditi oporuku.

Halleck je osluhnuo. Muški toalet je bio tih. Jednom je rukom podigao hlače i izašao iz kabine. Pustio je da mu hlače ponovno padnu i pogledao se u ogledalu iznad niza umivaonika. Podigao je krajeve košulje kako bi bolje pogledao trbuh koji je sve do nedavno bio njegov jad.

Iz grla mu je pobjegao tihi pisak. To je bilo sve, ali bilo je dovoljno. Selektivna percepcija nije mogla opstati; u trenu se razbila. Vidio je kako je umjereni trbuh zamijenio njegovu trbušinu. Iako su mu hlače bile spuštene i košulja podignuta iznad raskopčanog sakoa, činjenice su bile dovoljno jasne unatoč šašavoj pozi. Stvarne činjenice su, kao i uvijek, bile podložne kompromisu - to ste brzo saznali u odvjetničkom poslu - ali metafora koja je došla bila je više nego uvjerljiva; bila je nepobitna. Izgledao je poput klinca odjevenog u očevu odjeću. Halleck je razodjeven stajao pred nizom umivaonika i histerično pomislio: Tko ima flomaster? Moram nacrtati lažne brkove!

Promukli, ogorčeni smijeh začuo se iz njegovog grla dok je promatrao svoje spuštene hlače i crne najlonske čarape koje su se uzdizale do tri četvrtine njegovih dlakavih listova. U tom je trenutku iznenada, jednostavno, vjerovao... u sve. Ciganin ga je prokleo, da, ali to nije bio rak; rak bi bio preblag i prebrz. Bilo je to nešto drugo, i to je tek počelo.

Kondukterov je glas viknuo u njegovoj glavi: Iduća postaja Anoreksična Nervoza! Svi van za Anoreksičnu Nervozu!

Zvukovi su mu počeli izlaziti iz grla, smijeh koji je zvučao poput vriska, ili možda vriskovi koji su zvučali poput smijeha, ali je li to uopće bilo bitno?

Kome mogu reći? Mogu li reći Heidi? Pomislit će da nisam normalan.

Ali Halleck se nikad u životu nije osjećao normalnije.

Vanjska vrata muškog toaleta su se uz tresak otvorila.

Halleck se hitro vratio u kabinu i prestrašeno ju zaključao.

“Billy?” John Parker, njegov asistent.

“Ovdje sam.”

“Boynton se uskoro vraća. Dobro si?”

“Odlično”, rekao je. Oči su mu bile zatvorene.

“Imaš plinove? Muči te trbuh?”

Aha, trbuh, zasigurno.

“Samo se trebam isprazniti. Stižem za minutu ili dvije.”

“U redu.”

Parker je otišao. Halleckov se um usredotočio na njegov remen. Nije se mogao vratiti u sudnicu suca Boyntona držeći hlače kroz džepove sakoa. Kojeg vraga da učini?

Odjednom se sjetio svog švicarskog vojnog nožića, kojeg je uvijek vadio iz džepa prije nego što se vagao. U starim danima, prije nego što su Cigani došli u Fairview.

Govnari, nitko vas nije zvao da dođete - zašto jednostavno niste mogli otići u Westport ili Stratford?

Izvadio je nož i na brzinu probušio sedmu rupu u remenu. Bila je neuredna i ružna, ali je funkcionirala. Halleck je zakopčao remen, odjenuo sako i izašao iz kabine. Po prvi je puta bio svjestan koliko su hlače lepršale oko njegovih nogu - njegovih mršavih nogu. Jesu li to i ostali primijetili? pomislio je s novom i bolnom nelagodom. Jesu li primijetili koliko mi odjeća loše pristaje? Vidjeli su i pretvarali se kako ne vide? Pričali...

Umio se i izašao iz muškog toaleta.

Kad se vratio u sudnicu Boynton je upravo ulazio uz šuštanje crne halje. Prijekorno je pogledao Billyja koji je mlohavo mahnuo u znak isprike. Boyntonovo je lice ostalo kameno; isprika definitivno nije prihvaćena. Suđenje se nastavilo. Billy je nekako izdržao dan.

Te je večeri, kad su Heidi i Linda zaspale, stao na vagu, pogledao dolje i nije vjerovao vlastitim očima. Gledao je dugo, dugo vremena.

88,5.

POGLAVLJE DEVET

85

Idućeg je dana izašao i kupio odjeću; kupovao ju je grozničavo, kao da će nova odjeća, odjeća koja mu je dobro pristajala, sve riješiti. Također je kupio novi, manji Niquesov remen. Postao je svjestan kako su mu ljudi prestali dijeliti komplimente zbog gubitka kilograma; kad je to počelo? Nije znao.

Odjenuo je novu odjeću. Otišao je na posao i vratio se kući. Popio je previše, pojeo drugu porciju koju nije želio i koja mu je teško sjela na želudac. Prošao je tjedan i nova odjeća više nije izgledala kao da mu pristaje i nije bila uredna; počela je visjeti na njemu.

Prišao je kupaonskoj vagi, srce mu je lupalo toliko brzo da su ga boljele oči i glava. Kasnije će otkriti kako se toliko snažno ugrizao za donju usnu da je prokrvarila. Vaga je u njegovom umu dobila dječji pojam strave - vaga je postala čudovište njegovog života. Stajao je ispred nje možda i tri minute, snažno grizao donju usnu, nesvjestan boli i slankastog okusa krvi u ustima. Bila je večer. U prizemlju, Linda je na televizoru gledala Troje su društvo, a Heidi je na Commodoreu u Halleckovoj radnoj sobi upisivala tjedne kućanske troškove.

Stao je na vagu s nekom vrstom skoka.

85.

Osjetio je kako mu se želudac grči u malu loptu i u jednom očajničkom trenutku činilo mu se kako neće uspjeti spriječiti povraćanje. Smrknuto se trudio zadržati večeru - trebao je okrjepu, te tople zdrave kalorije.

Mučnina je naposljetku prošla. Pogledao je brojčanik, sjetivši se što je Heidi rekla - Ne pokazuje premalo, pokazuje previše. Sjetio se kako je Michael Houston rekao kako je na 98,5 još uvijek 13,5 kilograma iznad svoje optimalne težine. Sada ne, Mikey, pomislio je umorno. Sada sam... sada sam mršaviji.

Sišao je s vage svjestan kako sada osjeća stanovito olakšanje - olakšanje kakvo je mogao osjetiti zatvorenik koji čeka smrtnu kaznu kad je dvije minute do dvanaest ugledao upravitelja zatvora i svećenika, znajući kako je došao kraj, kako neće biti guvernerovog poziva. Naravno, trebalo je obaviti određene formalnosti, da, ali to je bilo sve. Bilo je stvarno. Kad bi o tome razgovarao s ljudima pomislili bi ili da se šali ili je poludio - nitko više nije vjerovao u ciganske kletve, ili možda nikad nije - one su sigurno bile declasse u svijetu koji je gledao kako stotine marinaca iz Libanona kući dolaze u mrtvačkim sanducima, u svijetu koji je gledao kako pet IRA-inih zatvorenika štrajka glađu, među svim ostalim sumnjivim čudima - ali bila je to istina, bez obzira na sve. Ubio je suprugu starog Ciganina s trulim nosom, i njegov povremeni golf partner, dobri stari šlatač sudac Cary Rossington, ga je pustio bez da mu je dao čak i packu, pa je stari Ciganin odlučio provesti vlastitu vrstu pravde na debelom odvjetniku iz Fairviewa čija je supruga izabrala pogrešan dan da mu ga po prvi i jedini put izdrka tijekom vožnje u automobilu. Vrsta pravde kakvu bi njegov povremeni prijatelj Ginelli mogao cijeniti.

Halleck je ugasio svjetlo u kupaonici i sišao dolje razmišljajući o osuđenicima na smrt kako hodaju tom posljednjom miljom. Nema poveza za oči, kompa... ali tko ima cigaretu? Čeznutljivo se nasmiješio.

Heidi je sjedila za njegovim stolom, računi su joj bili s lijeve strane, blistavi ekran ispred nje, čekovna knjižica Marine Midlands podbočena tipkovnicom poput notne knjige. Prilično uobičajen prizor barem jedne večeri tijekom prvog tjedna novog mjeseca.

Ali nije ispisivala čekove ili zbrajala. Samo je sjedila tamo, s cigaretom u ruci i kad se okrenula prema njemu Billy je u njezinim očima vidio toliku žalost da je gotovo zateturao.

Ponovno je pomislio na selektivnu percepciju, smiješno je kako vaš um ne vidi ono što ne želi vidjeti... onako kako sve više i više zatežete remen kako bi držao vaše prevelike hlače na vašem sve užem struku, ili smeđe krugove ispod očiju vaše supruge... ili očajničko pitanje u tim očima.

“Aha, još uvijek gubim kilograme”, rekao je.

“Oh, Billy”, rekla je i ispustila dugi, drhtavi uzdah. Ali izgledala je malo bolje, i Halleck je pretpostavio kako joj je drago što je to izgovoreno. Nije se usudila to spominjati, kao što se nitko u uredu nije usudio reći: Odjeća ti počinje izgledati kao da si ju kupio od švercera na placu, Billy, prijatelju... Reci, nisi bolestan ili tako nešto, zar ne? Nisi valjda dobio rak, Billy, je li? Negdje u sebi imaš veliki lijepi tumor, crn i sočan, nešto poput trulog ljudskog proljeva u crijevima koji te jede iznutra? Oh, ne, nitko nije izgovorio takvo sranje; to su prepustili tebi da sam saznaš. Jednog si dana u sudnici i hlače ti počinju padati kad počneš ustajati kako bi u najboljoj tradiciji Perryja Masona rekao: “Prigovor, časni suče!”, i nitko nema za reći ni jednu jedinu jebenu riječ.

“Aha”, rekao je, i onda se lagano nasmijao, kao da to želi zanemariti.

“Koliko?”

“Vaga na katu kaže da imam 85.”

“Oh, Isuse!”

Kimnuo je prema njezinim cigaretama. “Mogu li dobiti jednu?”

“Da, ako želiš. Billy, Lindi o ovome nećeš reći ni riječ - ni riječ!”

“Ne trebam”, rekao je i zapalio. Od prvog mu se dima zavrtjelo u glavi. To je bilo u redu; vrtoglavica je na neki način bila dobra. Bila je bolja od tupe strave koja se nalazila na kraju selektivne percepcije. “Zna da i dalje gubim kilograme. Vidio sam joj to na licu. Samo što do večeras nisam znao što vidim.”

“Moraš ponovno otići Houstonu”, rekla je. Izgledala je jako prestrašeno, ali onaj zbunjeni izraz sumnje i tuge sada joj je nestao iz očiju. “Metabolička serija-”

“Heidi, slušaj me”, rekao je... a onda zastao.

“Što?” pitala je. “Što, Billy?”

Na trenutak joj je zamalo rekao, rekao joj sve. Nešto ga je zaustavilo, i kasnije nikad nije bio siguran što... osim što je, u jednom trenutku, dok je sjedio na rubu svog stola i gledao ju dok je njihova kći u drugoj sobi gledala televiziju, s jednom od njezinih cigareta u ruci, prema njoj osjetio iznenadnu divljačku mržnju.

Sjećanje na ono što se dogodilo - na ono što se događalo - minutu ili tu negdje prije no što je stara Ciganka izletjela pred njegov automobil vratilo mu se u bljesku potpunog sjećanja. Heidi se skutrila uz njega i prebacila svoju lijevu ruku preko njegovih ramena... a onda, gotovo prije no što je postao svjestan što se dogodilo, otkopčala rasporak na hlačama. Osjetio je njezine prste, lagane i oh toliko vješte, kako klize kroz rasporak i onda kroz otvor u njegovim gaćama.

U svojim tinejdžerskim godinama Billy je povremeno listao (znojnih ruku i pomalo razrogačenih očiju) ono što su njegovi vršnjaci nazivali “časopisi za milovanje”. I ponekad bi u tim “časopisima za milovanje”, “dobra treba” omotala svoje “vješte prste” oko “ukrućenog organa” nekog tipa. Ništa osim vlažnih snova prenesenih na papir, naravno... samo što je ovdje bila Heidi, ovdje je njegova supruga zgrabila njegov ukrućeni organ. I, do vraga, počela mu je drkati. Pogledao ju je, zapanjeno, i vidio vragolast osmijeh na njezinim usnama.

“Heidi, što to-?”

“Pssst. Šuti.”

Što ju je obuzelo? Nikad prije nije učinila nešto takvo, i Halleck bi prisegnuo kako joj takva stvar nikad nije pala na pamet. Ali učinila ju je, i stara Ciganka je izletjela-

Oh, reci istinu! Kad si već uspio shvatiti istinu, mogao bi ju i reći, zar ne? Nemaš razloga lagati si; za to je prekasno. Samo činjenice, gospođo.

U redu, činjenice. Činjenica je da ga je Heidin neočekivani potez strahovito uzbudio, najvjerojatnije jer je bio neočekivan. Desnom je rukom posegnuo prema njoj, a ona je zadignula suknju i otkrila u potpunosti obične žute najlonske gaćice. Te ga gaćice nikad prije nisu uzbudile, ali sada jesu... ili ga je možda uzbudio način na koji je zadignula svoju suknju; to također nije nikad prije učinila. Činjenica je da je oko osamdeset pet posto njegove pažnje bilo odvučeno s vožnje, iako bi u devet od deset paralelnih svjetova stvari ipak najvjerojatnije završile savršeno dobro; tijekom tjedna ulice Fairviewa nisu bile samo tihe, bile su u potpunosti samotne. Ali zaboravite na to, činjenica je da nije bio u devet od deset paralelnih svjetova; bio je u ovome. Činjenica je da stara Ciganka nije izjurila između Subarua i Firebirda; činjenica je da je jednostavno hodala između dva automobila, u jednoj je smežuranoj ruci prekrivenoj staračkim pjegama držala mrežastu vrećicu punu kupljene robe, onakvu kakvu Engleskinje nose kad idu u kupovinu u seosku glavnu ulicu. U Cigankinoj se vrećici nalazila kutija deterdženta za rublje. Nije gledala; to je bila istina. Ali konačna činjenica je da Halleck nije vozio više od pedeset pet kilometara na sat i sigurno je bio udaljen pedeset metara od stare Ciganke kad je izašla pred njegovog Oldsa. Dovoljno vremena za zaustavljanje da je bio koncentriran. Ali činjenica je da je bio na rubu eksplozivnog orgazma, sve je osim sićušnog dijela njegove svijesti bilo usredotočeno ispod njegovog struka dok se Heidina ruka stezala i opuštala, klizila gore dolje uz lagano i uzbuđujuće trenje, zastala, stegnula i ponovno opustila. Njegova je reakcija bila bespomoćno spora, bespomoćno zakašnjela, i Heidina ga je ruka stegnula, zaustavila orgazam koji je šok donio sa sobom na jednu beskrajnu sekundu boli i zadovoljstva koje je bilo neizbježno, a ipak morbidno.

To su bile činjenice. Ali čekajte malo, ljudi! Čekajte malo, prijatelji i susjedi! Postoje još dvije činjenice, zar ne? Prva činjenica je ta da Heidi nije izabrala baš taj dan kako bi pokušala malo automobilske erotike, Halleck bi bio koncentriran i odgovorna osoba za volanom motornog vozila, i Olds bi se zaustavio barem metar i pol od stare Ciganke, zaustavio bi se uz škripu guma zbog kojeg bi majke koje su vozile svoje bebe u kolicima po parku brzo podigle glave kako bi pogledale što se događa. Možda bi starici viknuo: “Zašto ne gledaš kamo ideš?” dok ga ona promatra mješavinom tupavog straha i nevjerice. On i Heidi bi ju gledali kako žuri preko ulice, srca bi im snažno lupala u prsima. Možda bi se Heidi rasplakala zbog srušenih vrećica sa stvarima i nereda na stražnjem sjedalu.

Ali sve bi bilo u redu. Ne bi bilo saslušanja, stari Ciganin trulog nosa ne bi vani čekao da pogladi Halleckov obraz i šapne stravičnu kletvu od jedne riječi. To je bila prva popratna činjenica. Druga popratna činjenica, koja se nastavila na prvu, bila je kako je sve to Heidino djelo. Krivnja je bila njezina, u cijelosti. On ju nije tražio da učini ono što je učinila; nije rekao: “Hej! Kako bi bilo da mi ga izdrkaš dok vozim kući, Heidi? To je skoro pet kilometara, imaš vremena.” Ne. Ona je to jednostavno učinila... i, ako se slučajno pitate, njezin je tajming bio jezovit.

Da, ona je bila kriva, ali stari Ciganin to nije znao, pa je Halleck završio s kletvom i Halleck je sada ukupno izgubio dvadeset osam kilograma, a ona je sjedila, oko očiju je imala smeđe krugove, koža joj je izgledala prilično nezdravo, ali ti smeđi krugovi ju neće ubiti, zar ne? Ne. Isto važi i za nezdrav ten. Stari Ciganin nije nju dodirnuo.

I trenutak kad joj je mogao povjeriti svoje strahove, kad joj je jednostavno mogao reći: Uvjeren sam kako gubim kilograme jer sam uklet - taj trenutak je prošao. Trenutak sirove i grube mržnje, emocionalna gromada ispaljena iz njegove podsvijesti pomoću nekog sirovog i primitivnog katapulta, prošao je zajedno s njim.

Slušaj me, rekao je, i poput dobre supruge ona je odgovorila: Što je, Billy?

“Ponovno ću otići kod Mikea Houstona”, rekao je, ali to uopće nije bilo ono što je u početku namjeravao reći. “Reci mu neka me predbilježi za metaboličke testove. Kao što je Albert Einstein želio reći: ‘Tko mu jebe mater.’”

“Oh, Billy”, rekla je i raširila ruke. Ušao joj je u zagrljaj, i zato što je tamo bila utjeha osjetio se posramljeno zbog svoje žestoke mržnje od prije samo nekoliko trenutaka... ali u danima koji su slijedili, dok je fairviewsko proljeće svojim uobičajenim nenametljivim i pomalo šminkerskim tempom napredovalo prema ljetu, mržnja se pojavljivala sve češće i češće, unatoč svemu što je mogao učiniti kako bi ju zaustavio ili prigušio.

POGLAVLJE DESET

81

Dogovorio je metaboličke pretrage preko Houstona koji je zvučao manje optimistično nakon što je čuo kako se Halleckov stalni gubitak kilogram nastavio i kako je, u stvari, skinuo trinaest kilograma od prošlomjesečnog pregleda.

“Za to još uvijek može postojati savršeno normalno objašnjenje”, rekao je Houston kad je tri sata kasnije nazvao i javio kad je pregled zakazan, što je Hallecku reklo sve što je trebao znati. Savršeno normalno objašnjenje, nekoć dobar koeficijent na favorita u Houstonovom umu sada se pretvorio u pobjedu iznenađenja.

“Aha”, rekao je Halleck i pogledao mjesto gdje mu je bio trbuh. Nikad ne bi povjerovao kako bi vam mogla nedostajati izbačena trbušina, trbušina koja je naposljetku postala toliko velika da vam je uspjela sakriti vrhove cipela - naučio se nagnuti i pogledati treba li čišćenje cipela ili ne - a pogotovo vam ne bi povjerovao da ste mu rekli kako je takva stvar moguća dok se sinoć uspinjao stubama nakon previše pića, smrknuto je držao svoju aktovku, osjećao znoj na čelu i pitao seje li ovo dan dolaska srčanog udara, paralizirajuća bol u prsima koja se iznenada oslobodila i prostrujala njegovom lijevom rukom. Ali to je bila istina; nedostajala mu je njegova vražja trbušina. Na neki čudan način koji čak ni sada nije mogao shvatiti, taje trbušina bila prijatelj.

“Ako normalno objašnjenje još uvijek postoji”, rekao je Houstonu, “koje je?”

“To će ti reći oni tipovi”, rekao je Houston. “Nadamo se.”

Pregled je bio u klinici Henry Glassman, maloj privatnoj ustanovi u New Jerseyju. Bit će tamo tri dana. Zbog procjene troška njegovog boravka i niza testova kojima su ga trebali podvrgnuti, Hallecku je bilo drago što ima potpuno zdravstveno osiguranje.

“Pošalji mi želje za ozdravljenjem”, rekao je Halleck potišteno i spustio slušalicu.

Bio je naručen 12. svibnja - za tjedan dana. Tijekom tog tjedna gledao se kako nastavlja propadati, i trudio se ublažiti paniku koja je polagano grickala njegovu odlučnost da to izdrži kao muško.

“Tata, gubiš previše kilograma”, rekla je Linda s nelagodom jednog dana za večerom - Halleck, koji je smrknuto jeo, likvidirao je tri svinjska odreska s umakom od jabuke. Također je pojeo dvije porcije pire krumpira. S umakom. “Ako se radi o dijeti, mislim kako je vrijeme da prestaneš s njom.”

“Zar ti izgleda kao da sam na dijeti?” rekao je Halleck i vilicom s koje se cijedio umak pokazao svoj tanjur.

Govorio je blago, ali Linda se snuždila i nekoliko trenutaka kasnije pobjegla je od stola, uplakana, sa salvetom pritisnutom na lice.

Halleck je tupo pogledao svoju suprugu, koja mu je uzvratila tupi pogled.

Ovako završava svijet, pomislio je Halleck isprazno. Ne s eksplozijom nego s mršavkom.

“Razgovarat ću s njom”, rekao je i krenuo ustati.

“Ako ovakav odeš k njoj na smrt ćeš ju prestrašiti”, rekla je Heidi, a on je ponovno osjetio onu navalu usijane metalne mržnje.

84. 83. 82. 81,5. Kao da je netko - na primjer stari Ciganin trulog nosa - koristio nekakvu ludu natprirodnu gumicu na njemu, brisao ga, kilogram po kilogram. Kad je posljednji put imao 81,5? Na fakultetu? Ne...

U jednoj od besanih noći između petog i dvanaestog svibnja sjetio se objašnjenja vudua koje je jednom pročitao - djelovao je zato što je žrtva mislila da djeluje. Nema ničeg natprirodnog; samo moć sugestije.

Možda je, pomislio je, Houston u pravu i gubim kilograme snagom volje... zato što je to želio onaj stari Ciganin. Samo sada ne mogu prestati. Mogao bih zaraditi milijun dolara pišući odgovor onoj knjizi Normana Vincenta Pealea... i nazvati ju Moć negativnog razmišljanja.

Ali njegov je um natuknuo kako je stara ideja o moći sugestije, barem u ovom slučaju, potpuno sranje. Onaj Ciganin je samo rekao “Mršavko.” Nije rekao “Zahvaljujući moći koja mi je dana proklinjem te da gubiš tri do četiri kilograma tjedno sve dok ne umreš.” Nije rekao “Eci peci pec, uskoro ćeš trebati novi Niquesov remen ili ulagat ćeš prigovore u svojim boksericama.” Do vraga Billy, nisi se čak ni sjećao što je rekao sve dok nisi počeo gubiti kilograme.

Možda sam tek tada postao svjestan onoga što je rekao, pobunio se Halleck. Ali...

I prepirka je bjesnila.

Ipak, ako to je psihološka stvar, ako to je moć sugestije, ostalo je pitanje što će učiniti u vezi toga. Kako se boriti protiv nje? Je li postojao način da se opet snagom volje udeblja? Recimo da ode hipnotizeru - do vraga, psihijatru! - i objasni mu problem. Psihić bi ga mogao hipnotizirati i usaditi duboku sugestiju kako je kletva starog Ciganina nemoćna. To bi moglo upaliti.

Ili, naravno, možda i ne bi.

Dvije noći prije zakazanog termina u klinici Glassman Billy je stao na vagu i s očajem pogledao brojčanik - 81. Dok je stajao i gledao brojčanik, na potpuno prirodan način sinulo mu je - onako kako stvari obično sinu u svjesnom umu nakon što ih je podsvijest danima ili tjednima obrađivala - kako bi osoba s kojom bi uistinu trebao porazgovarati o svojim ludim strahovima sudac Cary Rossington.

Rossington je bio šlatač kad je bio pijan, ali bio je prilično sućutan tip pun razumijevanja kad je bio trijezan... u određenoj mjeri, barem. Također, bio je relativno nesklon tračanju. Halleck je pretpostavio kako je moguće da će na ovoj ili onoj pijanoj zabavi (zajedno s ostalim konstantama svemira - sunce izlazi na istoku, sunce zalazi na zapadu, povratak Halleyjeva kometa - mogli ste biti sigurni kako negdje u gradu nakon dvadeset jedan sat ljudi ispijaju manhattane, pecaju zelene masline iz martinija, i, vrlo moguće, za sise love tuđe supruge) možda biti indiskretan u vezi paranoidnošizofreničkih ideja dobrog starog Billyja Hallecka o Ciganima i kletvama, ali je pretpostavio kako će Rossington dobro razmisliti prije no što ispriča tu priču, čak i kad je pod gasom. Nije da je na saslušanju učinjeno išta protuzakonito; bio je to školski primjer sudske nesentimentalnosti, naravno, ali ni jedan svjedok nije potplaćen, ni jedan dokaz nije izgubljen. Ali to je ipak bila mućka, a stari lukavci poput Caryja Rossingtona nisu hodali uokolo i spominjali mućke. Uvijek je bilo moguće - ne odveć, ali poprilično moguće - kako će se potegnuti pitanje zašto se Rossington nije izuzeo sa slučaja. Ili činjenica što policajac na očevidu nije Hallecku dao alkotest nakon što je vidio tko je vozač (i tko je žrtva). Niti Rossington na saslušanju nije postavio pitanje zašto je taj ključni dio procedure zanemaren. Bilo je i drugih pitanja koja je mogao postaviti ali nije.

Ne, Halleck je bio uvjeren kako će njegova priča kod Caryja Rossingtona biti sigurna, barem dok stvar s Ciganima ne potone dublje u prošlost... recimo pet godina, ili sedam. U međuvremenu, Hallecka je brinula ova godina. Tempom kojim se stvari kreću, prije kraja ljeta izgledat će poput bjegunca iz koncentracijskog logora. Na brzinu se odjenuo, sišao dolje i iz ormara izvukao tanku jaknu.

“Kamo ideš?” pitala je Heidi i izašla iz kuhinje.

“Van”, rekao je Halleck. “Brzo ću se vratiti.”

Leda Rossington otvorila je vrata i pogledala Hallecka kao da ga nikada prije nije vidjela - dvorišna svjetiljka osvijetlila je njezine suhonjave ali i aristokratske obraze, crnu kosu koja je bila snažno povučena unatrag i pokazivala prve tragove sijedih. (Ne, pomislio je Halleck, ne sijedih, srebrnih... Leda nikada neće imati nešto obično poput sijede kose), trava zelenu Diorovu haljinu, jednostavnu malu stvar koja je sigurno koštala tisuću petsto dolara.

Od njezinog mu je pogleda bilo strahovito neugodno. Jesam li izgubio toliko kilograma da čak ni ne zna tko sam ja? pomislio je, ali čak i s ovom novom paranojom o svom tjelesnom izgledu u to je teško mogao povjerovati. Lice mu je bile ispijenije, oko usta je imao nekoliko novih bora, a ispod očiju je imao bezbojne podočnjake od nedostatka sna, ali izuzev toga njegovo liceje i dalje bilo staro lice Billyja Hallecka. Ukrašena svjetiljka na dvorištu Rossingtonovih (željezna replika ulične svjetiljke iz New Yorka 1880-ih, kolekcija Horchow, 687 dolara plus dostava) na ovu je udaljenost bacala samo prigušenu svjetlost, a on je nosio jaknu. Sigurno nije mogla vidjeti koliko je smršavio... ili je?

“Leda? Bill je. Bill Halleck.”

“Naravno. Bok, Billy.” Ruka joj se još uvijek nalazila pod bradom, napola stisnuta u šaku, i dodirivala kožu grla na smiješan, zamišljen način. Iako je njezino lice bilo nevjerojatno glatko za njezinih pedeset devet godina, operacije zatezanja kože nisu uspjele puno učiniti za njezin vrat; koža je bila mlohava, ne baš zategnuta.

Možda je pijana. Ili... Sjetio se Houstona koji je uredno ušmrkavao male bolivijske pahuljice. Droga? Leda Rossington? Teško je vjerovati za nekoga tko je toliko dobro kartao bridž... u stvari i više nego dobro. A kad smo već kod toga: Prestrašena je. Očajna. Što je ovo? I je li to nekako povezano s onim što se događa meni?

To je ludost, naravno... a ipak je osjetio gotovo mahnitu potrebu da sazna zašto su usne Lede Rossington stisnute toliko čvrsto, zašto je, čak i na ovoj slaboj svjetlosti i unatoč najboljoj šminki koju ste mogli kupiti, koža ispod njezinih očiju gotovo da je izgledala natečeno i bezbojno poput njegove, zašto je ruka koja je sada prtljala po ovratniku Diorove haljine lagano podrhtavala.

Billy i Leda Rossington su se promatrali u potpunoj tišini nekih petnaest sekundi... a onda su istovremeno progovorili.

“Leda, je li Cary-”

“Cary nije kod kuće, Billy. On je-”

Zastala je. Mahnuo joj je neka nastavi.

“Zvali su ga u Minnesotu. Sestra mu je jako bolesna.”

“Zanimljivo”, rekao je Halleck, “pošto Cary nema sestara.” Nasmiješila se. Bio je to pokušaj otmjenog, bolnog osmijeha kojeg uljudni ljudi čuvaju za one koji su bili nenamjerno neuljudni. Nije upalio; to je bilo samo zatezanje usana, više grimasa nego osmijeh.

“Rekla sam sestra? Sve to mi je jako naporno - za nas. Htjela sam reći brat. Njegov-”

“Leda, Cary je jedinac”, rekao je Halleck blago. “Jednog pijanog poslijepodneva u Hastur Loungeu prošli smo naša obiteljska stabla. To je bilo... sigurno prije četiri godine. Hastur je izgorio nedugo nakon toga. Ona trgovina odjećom, Kralj u žutom, je sada tamo. Moja kći tamo kupuje traperice.”

Nije znao zašto nastavlja priču; na neki neodređeni način pretpostavio je kako bi se možda mogla opustiti ako to učini. Ali sada, na svjetlosti iz hodnika i slabijoj svjetlosti željezne svjetiljke na dvorištu, ugledao je blistavi trag jedne suze koja je potekla iz njezinog lijevog oka i došla gotovo do kuta usana. A luk ispod njezinog lijevog oka je treperio. Dok je gledao, riječi su mu se zapetljale i zbunjeno se zaustavile, dvaput je trepnula, brzo, i potekla je nova suza. Drugi blistavi trag pojavio se na njezinom lijevom obrazu.

“Odlazi”, rekla je. “Jednostavno odlazi, Billy, u redu? Ništa ne pitaj. Ne želim odgovarati na pitanja.”

Halleck ju je pogledao i u njezinim očima vidio određenu nesmiljenost, tik ispod suza. Nije mu namjeravala reći gdje je Cary. Na poriv koji nije shvatio ni tada, a ni kasnije, bez imalo razmišljanja i pomisli kako će mu to koristiti, raskopčao je jaknu i otvorio ju, poput nekog perverznjaka. Čuo je kako je iznenađeno uzdahnula.

“Pogledaj me, Leda”, rekao je. “Izgubio sam trideset kilograma. Čuješ li me? Trideset kilograma!”

“To sa mnom nema nikakve veze!” viknula je tihim, promuklim glasom. Koža joj je dobila bolesnu boju gline; mrlje rumenila na njezinom licu bile su izražajne poput mrlja boje na klaunovim obrazima. Oči su joj se zakrvavile. Usne su joj se povukle sa savršeno održavanih zuba u zastrašujućem režanju.

“Ne, ali moram razgovarati s Caryjem”, ustrajao je Halleck. Zakoračio je na prvu stubu trijema, još uvijek držeći jaknu otvorenom. Moram, pomislio je. Prije nisam bio siguran, ali sada jesam. “Molim te, Leda, reci mi gdje je. Je li ovdje?”

Njezin odgovor bio je pitanje, i na trenutak uopće nije mogao disati. Jednom odrvenjelom rukom uhvatio se za ogradu trijema. “Radi se o Ciganima, Billy?”

Napokon je uspio udahnuti zrak u svoja izmučena pluća. Zvučao je poput tihog zvižduka.

“Gdje je, Leda?”

“Najprije mi odgovori. Radi se o Ciganima?”

Sada kad mu je bila ponuđena - savršena prigoda da to kaže na glas - shvatio je kako ima poteškoća. Progutao je knedlu - ogromnu knedlu - i kimnuo. “Da. Mislim da da. Kletva. Nešto poput kletve.” Zastao je. “Ne, ne nešto poput. To je kurac od izraza. Mislim kako je na mene bačena ciganska kletva.”

Pričekao je da se počne podrugljivo smijati - tu je reakciju često doživljavao u svojim snovima i maštanjima - ali samo je spustila ramena i pognula glavu. Bila je u tolikoj mjeri oličenje potištenosti i tuge da je unatoč svojoj novoj stravi Halleck osjećao intenzivnu, gotovo bolnu empatiju za nju - za njezinu zbunjenost i prestravljenost. Popeo se na drugu i treću stubu trijema, nježno joj dodirnuo ruku... i šokirao se snažnom mržnjom na njezinom licu kad je podignula glavu. Iznenada je ustuknuo, zatreptao... i onda se trebao uhvatiti za ogradu trijema kako se ne bi skotrljao niz stube i pao na dupe. Njezin je izraz lica bio savršen odraz onoga što je on na nekoliko trenutaka osjetio prema Heidi prije neku večer. To što je takav izraz upućen njemu bilo je i neshvatljivo i zastrašujuće.

“Ti si kriv!” prosiktala je na njega. “Za sve si ti kriv! Zašto si morao autom udariti onu glupu cigansku kučku? Za sve si ti kriv!”

Pogledao ju je, ostao je bez riječi. Kučka? Zbunjeno je pomislio. Je li čuo kako je Leda Rossington rekla "kučka”? Tko bi mogao vjerovati da je uopće i znala takvu riječ? Njegova druga pomisao bila je: Pogriješila si, Leda, Heidi je kriva, ne ja... a prekrasna je. U ružičastom. Zamamna. Zna što želi. Miluje ga. Uzima...

Onda se Ledino lice promijenilo: pogledala je Hallecka smirenom uljudnom bezizražajnošću.

“Uđi”, rekla je.

Donijela mu je martini koji je tražio u prevelikoj čaši - dvije masline i dva mala luka bili su nabijeni na štapić, koji je bio mali pozlaćeni mač. Ili je možda bio čisto zlato. Martini je bio vrlo jak, što Hallecku uopće nije smetalo... iako je od pijenja tijekom posljednja tri tjedna znao kako će se naći na guzici ako ne bude pio polako; njegov kapacitet za cugu smanjio se zajedno s njegovom težinom.

Ipak, za početak je otpio veliki gutljaj i sa zahvalnošću zatvorio oči dok mu je cuga grijala želudac. Džin, prekrasni visoko kalorijski džin, pomislio je.

“On jest u Minnesoti”, rekla je tupo i sjela sa svojim martinijem. Bio je, ako ništa drugo, veći od onog kojeg je dala Billyju. “Ali nije u posjetu rodbini. U klinici Mayo je.”

“Mayo-”

“Uvjerenje kako se radi o raku”, nastavila je. “Mike Houston nije mogao pronaći ništa, kao ni dermatolozi kojima je išao u gradu, ali i dalje je uvjeren kako se radi o raku. Znaš li da je u početku mislio kako se radi o herpesu? Pomislio je kako je od nekoga zaradio herpes.”

Billy je od nelagode spustio pogled, ali to nije bilo potrebno. Leda je gledala preko njegovog desnog ramena, kao da svoju priču recitira zidu. Često je otpijala ptičje gutljaje svog pića. Njegova se razina spuštala polagano, ali postojano.

“Smijala sam mu se kad je to naposljetku spomenuo. Nasmijala sam se i rekla: ‘Cary, ako misliš da je to herpes, onda o spolnim bolestima znaš manje no što ja znam o termodinamici.’ Nisam se trebala smijati, ali to je bio način za... za smanjenje napetosti, znaš. Napetosti i nervoze. Nervoze? Strave.”

“Mike Houston mu je dao kreme koje nisu djelovale, dermatolozi su mu dali kreme koje nisu djelovale, dali su mu injekcije koje nisu djelovale. Ja sam se sjetila starog Ciganina, onog s napola pojedenim nosom, i kako je izašao iz gomile na buvljaku u Raintreeju vikend nakon tvog saslušanja, Billy. Izašao je iz gomile i dodirnuo ga... dodirnuo je Caryja. Stavio je ruku na Caryjevo lice i nešto rekao. Tada sam pitala Caryja, a pitala sam ga i kasnije, nakon što se počelo širiti, ali nije mi želio reći. Samo je odmahnuo glavom.”

Halleck je otpio drugi gutljaj svog pića u trenutku kad je Leda svoju praznu čašu odložila na stol pored sebe.

“Rak kože”, rekla je. “Uvjerenje kako se radi o tome jer je rak kože izlječiv u devedeset posto slučajeva. Znam kako njegov um funkcionira - bilo bi smiješno da ne znam, zar ne, nakon što sam s njim živjela dvadeset pet godina, gledala ga u sudnici i kako sklapa poslove s nekretninama i pije i sklapa poslove s nekretninama i ganja supruge drugih muškaraca i sklapa poslove s nekretninama i... Oh, sranje, sjedim ovdje i pitam se što bih rekla na njegovoj sahrani ako mi netko da dozu pentotala sat vremena prije obreda. Pretpostavljam kako bi zvučalo nešto poput ‘Kupio je puno zemlje u Connecticutu na kojoj su sada trgovački centri i raskopčao je puno grudnjaka i popio puno Wild Turkeyja i od mene napravio bogatu udovicu i s njim sam provela najbolje godine svog života i imala sam više jebenih Blackglama bundi od nerca no orgazama, pa idemo odavde do nekakve birtije gdje ćemo zaplesati, i nakon nekog vremena možda će se netko dovoljno napiti da zaboravi kako sam išla na tri zatezanja svog jebenog lica, dvaput u jebenom Mexico Cityju i jednom u jebenoj Njemačkoj i raskopčati moj jebeni grudnjak. Ah, jebi ga. Zašto ti sve ovo pričam? Jedine stvari koje muškarci poput tebe razumiju su jebanje, sudske nagodbe i kako se kladiti na nogometne utakmice.”

Ponovno je plakala. Billy Halleck, koji je sada shvatio kako joj piće koje je netom dovršila očito nije prvo ove večeri, s nelagodom se promeškoljio u stolici i otpio veliki gutljaj svog pića. Ušlo je u njegov trbuh s nepouzdanom toplinom.

“Uvjerenje kako se radi o raku kože jer si ne može dopustiti da povjeruje u nešto toliko apsurdno zastarjelo, praznovjerno, smiješno poput ciganske kletve. Ali dolje u dubini njegovih očiju vidjela sam nešto, Billy. To sam često viđala tijekom posljednjih mjesec dana ili tu negdje. Osobito noću. Svake noći sve jasnije i jasnije. Mislim kako je to jedan od razloga zbog kojih je otišao, znaš. Jer je vidio kako ja to vidim.

Još jedno piće?”

Billy je tupo odmahnuo glavom i gledao ju kako odlazi do bara i miješa si novi martini. Radila je krajnje jednostavne martinije, vidio je; jednostavno je napunila čašu džinom i ubacila dvije masline. Ostavile su dva traga mjehurića dok su tonule na dno. Čak i s mjesta na kojem je sjedio, skroz na drugom kraju sobe, mogao je osjetiti miris džina.

Što je to s Caryjem Rossingtonom? Što mu se dogodilo? Dio Billyja Hallecka sigurno nije želio znati. Houston očito nije povezao ono što se događalo Billyju s onime što se događalo Rossingtonu - a zašto i bi? Houston nije znao za Cigane. Također, Houston je svoj mozak redovno bombardirao velikim bijelim torpedima. Leda se vratila i ponovno sjela.

“Ako nazove i kaže da se vraća”, rekla je smireno Billyju, “otići ću u Captivu. U ovo doba godine bit će odvratno vruće, ali shvatila sam kako jedva primjećujem vrućinu ako imam dovoljno džina. Mislim kako više ne bih mogla podnijeti da s njim budem sama. Još ga uvijek volim - da, na moj način, volim ga - ali mislim kako ne bih mogla podnijeti. Pomisao na njega u susjednom krevetu. .. pomisao da bi me mogao... mogao dodirnuti...” Zadrhtala je. Prolila je nekoliko kapi pića. Smještaje iskapila ostatak i onda glasno frknula, poput žednog konja koji se upravo dovoljno napio. “Leda, što je s njim? Što se dogodilo?”

“Dogodilo? Dogodilo? Pa, Billy, dušo, mislila sam da sam ti rekla, ili da si nekako znao.”

Billy je odmahnuo glavom. Počinjao je vjerovati kako nije znao ništa.

“Rastu mu ljuske. Caryju rastu ljuske.”

Billy je izbečio u nju.

Leda mu je uputila suh, uljudan, prestravljen osmijeh i lagano zatresla glavom.

“Ne - to nije u potpunosti točno. Njegova koža se pretvara u ljuske. Postaje slučaj izokrenute evolucije, nakaza. Pretvara se u ribu ili reptila.”

Naglo se nasmijala, promukao, kreštavi smijeh od kojeg se Hallecku u žilama smrznula krv. Tetura na rubu ludila, pomislio je - od otkrića mu je postalo još hladnije. Mislim kako će najvjerojatnije otići u Captivu bez obzira što se dogodilo. Morat će napustiti Fairview ako želi zadržati zdrav razum. Da.

Leda je objema rukama prekrila usta i onda se ispričala kad se podrignula - ili možda povratila - umjesto da se nasmijala. Billy, koji je u tom trenutku ostao bez riječi, samo kimnuo i ustao kako bi si nakon svega smiješao novo piće.

Činilo se kako joj je sada lakše pričati, sada kada ju nije gledao, sada kada joj je leđima okrenut stajao kod bara, i Billy se namjerno zadržao tamo.

POGLAVLJE JEDANAEST

Vaga pravde

Cary je bio bijesan - krajnje bijesan - što ga je stari Ciganin dodirnuo. Otišao je do šefa policije Raintreeja, Allena Chalkera, idućeg dana. Chalker je bio kompa s pokera, i bio je jako suosjećajan.

Cigani su u Raintree došli ravno iz Fairviewa, rekao je Caryju. Chalker je rekao kako očekuje da odu sami od sebe. U Raintreeju su već bili pet dana, a tri su dana obično bila dovoljna - dovoljno vremena da svim zainteresiranim tinejdžerima iz grada proreknu sudbinu, i kako bi se nekolicina očajnih impotentnih muškaraca i sličan broj očajnih žena u menostanki pod okriljem mraka došuljalo u ciganski kamp i kupilo napitke, nadrilijekove i neobične, uljaste kreme. Nakon tri dana interes grada za strance bi jednostavno splasnuo. Chalker je naposljetku zaključio kako čekaju nedjeljni buvljak. To je bio godišnji događaj u Raintreeju, i privlačio je gomilu iz sva četiri obližnja grada. Umjesto da stvara problem iz njihove nazočnosti - Cigani, rekao je Caryju, mogu biti gadni poput osa ako ih previše gnjaviš - odlučio im je dopustiti da obrađuju posjetitelje buvljaka. Ali ako ne odu do ponedjeljka ujutro, on će ih otjerati.

Ali nije bilo potrebe. U ponedjeljak ujutro polje na kojem su Cigani kampirali bilo je prazno, izuzev tragova kotača, praznih konzervi piva i soka (Cigane očito nije zanimao novi zakon o prikupljanju ambalaže u Connecticutu), pocrnjelih ostataka nekoliko malih vatri, i tri ili četiri pokrivača toliko šugava da ih je zamjenik Chalker koji je poslan na teren samo dodirnuo štapom - dugim štapom. Negdje između sumraka i zore Cigani su napustili polje, napustili Raintree, napustili okrug Patchin... koliko je on znao ili mario, rekao je Chalker svom starom kompiću s pokera Caryju Rossingtonu, napustili su planet Zemlju. I sretan im put.

U nedjelju poslijepodne stari Ciganin je dodirnuo Caryjevo lice; u nedjelju navečer su otišli; u ponedjeljak ujutro Cary je otišao Chalkeru uložiti pritužbu (ali na kojim bi se to pravnim temeljima ta pritužba trebala temeljiti, Leda Rossington nije znala); problemi su započeli u utorak ujutro. Cary je nakon tuširanja sišao dolje na doručak odjeven samo u kućni ogrtač i rekao: “Pogledaj ovo.”

“Ovo” je bio komad otvrdnule kože tik iznad njegovog solarnog pleksusa. Koža je bila nijansu svjetlija od okolne koja je imala atraktivnu nijansu kave sa šlagom (golf, tenis, plivanje i solarij tijekom zime održavali su postojani ten). Otvrdnuli dio izgledao joj je žućkasto, slično onome kakvi su žuljevi na njezinim petama ponekad kad je vrijeme jako suho. Dodirnula ga je (glas joj je na trenutak zadrhtao) i onda brzo povukla prst. Tekstura je bila hrapava, gotovo zrnata, i iznenađujuće tvrda. Oklopljena - to je bila riječ koja joj se sama od sebe pojavila u glavi.

“Misliš li da mi je onaj vražji Ciganin nešto prenio, ha?” pitao je Cary zabrinuto. “Tjemenac ili strup ili nekakvu sličnu vražju stvar?”

“Dodirnuo ti je lice, ne prsa, dragi”, odgovorila je Leda. “A sada se odjeni najbrže što možeš. Imamo brioche. Odjeni tamnosivo odijelo s crvenom kravatom i uljepšaj mi utorak, hoćeš li? Baš si dobar.”

Dvije večeri kasnije pozvao ju je u kupaonicu, glas mu je bio vrištav pa je dojurila (Svi tvoji najgori strahovi ostvaruju se u kupaonici, pomislio je Billy). Cary je bio bez košulje, električni brijač zaboravljeno mu je zujao u jednoj ruci, razrogačen pogled bio je usmjeren prema ogledalu.

Komad otvrdnule žućkaste kože se proširio - postao je mrlja, pomalo je podsjećao na stablo koje se širilo prema gore na područje između njegovih bradavica i dolje, gdje se širilo prema njegovom pupku. Ovo promijenjeno tkivo bilo je uzdignuto iznad normalnog tkiva njegovog trbuha za gotovo tri milimetra, i vidjela je kako je prošarano dubokim pukotinama; nekolicina je izgledala dovoljno duboka da u njih ugura kovanicu. Po prvi je put pomislila kako počinje izgledati... pa, krljuštavo. I osjetila je kako joj se diže želudac.

“Što je to?” gotovo je vrisnuo. “Leda, što je to?”

“Ne znam”, rekla je prisilivši se govoriti smirenim glasom, “ali moraš otići Michaelu Houstonu. Barem je to jasno. Sutra, Cary.”

“Ne, ne sutra”, rekao je, još uvijek zureći u sebe u ogledalu, zureći u uzdignutu izbočinu žućkastog tkiva oblika strijele. “Možda sutra bude bolje. Prekosutra ako ne bude bolje. Ali ne sutra.”

“Cary-”

“Daj mi onu Niveinu kremu, Leda.”

Dodala mu je kremu i stajala tamo nekoliko trenutaka - ali prizor kako maže bijelu kremu preko tog žućkastog otvrdnulog tkiva, slušanje kako njegovi prsti šušte po njemu - to je bilo više no što je mogla podnijeti i odjurila je u svoju sobu. To je bio prvi put, rekla je Hallecku, što je bila svjesno sretna zbog njihovih odvojenih kreveta, svjesno sretna što se on neće moći okrenuti u krevetu i... dodirnuti ju. Satima je ležala budna, rekla je, slušajući tiho greb-greb njegovih prstiju koji su se kretali gore dolje po toj stranoj izraslini.

Iduće večeri joj je rekao kako je bolje, večer nakon toga tvrdio je da je još bolje. Pretpostavila je kako je trebala vidjeti laž u njegovim očima... i činjenicu kako je više lagao sebi nego njoj. Cary je čak i u svojoj krajnosti ostao isti sebični kurvin sin kakav je, pretpostavila je, oduvijek bio. Ali nije Cary bio kriv za sve, dodala je oštro, još se uvijek ne okrećući od bara za kojim je sada bespotrebno prtljala s čašama. I ona je tijekom godina razvila vlastitu vrstu specijalizirane sebičnosti. Željela je, trebala iluziju gotovo u istoj mjeri kao i on.

Treće je večeri samo u donjem dijelu pidžame došao u njihovu sobu. Oči su mu bile nježne i bolne, zapanjene. Ona je ponovno čitala krimić Dorothy Sayers - oni su, uvijek i oduvijek, bili njezini omiljeni - i ispao joj je iz ruku kad ga je ugledala. Vrisnula bi, rekla je Billyju, ali činilo joj se kako je ostala bez daha. A Billy je imao vremena zaključiti kako nijedan ljudski osjećaj nije uistinu jedinstven, iako čovjek želi tako misliti: Cary Rossington je očito prošao kroz isto razdoblje samozavaravanja praćeno stravičnim sudarom sa stvarnošću kroz koje je Billy također prošao.

Leda je vidjela kako je otvrdnula žućkasta koža (ljuske - više nije bilo teorije da ih nazove nekim drugim imenom) sada prekrivala većinu Caryjevih prsa i trbuha. Bila je ružna i smežurana poput opekotine. Pukotine su krivudale u svim pravcima, duboke i crne, ružičasto-crvene dolje gdje definitivno niste željeli gledati. I iako ste isprva mogli pomisliti kako su te pukotine nasumične poput pukotina u krateru bombe, nakon nekoliko trenutaka vaše bespomoćne oči prijavile su drugu priču. Na svakom rubu tvrdo žućkasto tkivo uzdizalo se malo više. Ljuske. Ne riblje ljuske nego velike ljuske reptila, poput onih guštera ili aligatora ili iguane.

Smeđi luk njegove lijeve bradavice još je uvijek bio vidljiv; ostatak je nestao, prekriven tim žuto-crnim oklopom. Desna bradavica u potpunosti je nestala, i zupčasti rub njegovog neobičnog novog tkiva prolazio je ispod i iza njegovog pazuha prema leđima poput nekakve pandže nekog nezamislivog čudovišta. Pupak mu je nestao. I...

“Spustio je donji dio pidžame”, rekla je. Sada se bavila svojim trećim pićem, pila ga je onim istim brzim ptičjim gutljajima. Nove suze potekle su joj iz očiju, ali to je bilo sve. “Tada sam smogla snage za govor. Vrisnula sam da prestane, i prestao je... ali ne prije no što sam vidjela kako je oklop slao prste niz njegovo međunožje. Nije mu dodirnuo penis... to jest još uvijek nije... ali tamo kamo se proširio više nije bilo stidnih dlaka, samo te žute ljuske.” ‘“Mislila sam kako si rekao da ti je bolje’, rekla sam.”

“‘Iskreno, mislio sam da jest’, odgovorio mi je. I idućeg je dana zakazao pregled kod Houstona.”

Koji mu je najvjerojatnije ispričao, pomislio je Halleck, o studentu koji nije imao mozak i starici s trećim zubima. I pitao želi li ušmrknuti malo podizača raspoloženja.

Tjedan dana kasnije Rossington je posjetio najbolje dermatologe u New Yorku. Smjesta su znali što s njim nije u redu, rekli su, i uslijedio je niz rendgenskih snimanja. Ljuskavo tkivo se nastavilo širiti. Nije boljelo, rekao joj je Rossington; na rubovima između njegove stare kože i ovog novog uljeza bilo je laganog svraba, ali to je bilo sve. U novom tkivu nije bilo apsolutno nikakvog osjeta. Ispustivši sablasni, šokirani osmijeh koji će postati jedina njegova reakcija, rekao joj je kako je prije neki dan zapalio cigaretu i ugasio ju na trbuhu... polagano. Nije bilo boli, ama baš nimalo.

Rukama je pokrila uši i vrisnula na njega da prestane. Dermatolozi su Caryju rekli da su malo pogriješili. Kako to mislite, pitao je Cary. Rekli ste mi da znate. Rekli ste mi da ste sigurni. Pa, rekli su, ovakve se stvari događaju. Rijetko, ha-ha Jako rijetko, ali sada smo sigurni. Svi ovi testovi, rekli su, doveli su nas do ovog novog zaključka. Uslijedio je režim hipovitaminima - vitamini visoke koncentracije za one koji nisu upoznati s otmjenim liječničkim rječnikom - i injekcijama u žlijezde. U isto vrijeme kad je počeo taj novi tretman prve ljuske počele su se pojavljivati na Caryjevu vratu... ispod brade... i naposljetku na licu. Dermatolozi su tek tada priznali da su izgubljeni. Samo na trenutak, naravno. Ništa takvo nije neizlječivo. Modema medicina... dijeta... i ovo ono... kao i bla bla...

Caryju više nije mogao slušati kad bi pokušala razgovarati o starom Ciganinu, rekla je Hallecku; onda kad je vidjela izraslinu otvrdnule kože između palca i kažiprsta njegove desne ruke.

“Rak kože!” viknuo je na nju. “Ovo je rak kože, rak kože, rak kože! Hoćeš li za ime Božje začepiti o tom starom šugavcu!”

Naravno, on je bio taj čije su tvrdnje imale barem neki smisao, ona je bila ta koja je spominjala srednjovjekovna praznovjerja... ali ona je ipak znala kako je to djelo starog Ciganina koji se pojavio u gužvi na buvljaku u Raintreeju i dodirnuo Caryjevo lice. Znala je, i u njegovim očima, čak i kad je tada podigao ruku na nju, vidjela je kako je on također znao.

S Glennom Petrijem, koji je bio šokiran što njegov stari prijatelj, kolega sudac i golf partner Cary Rossington ima rak kože, je dogovorio dopust.

Uslijedila su dva tjedna, rekla je Leda Hallecku, kojih se jedva želi pokušati prisjetiti, a kamoli razgovarati o njima. Cary je naizmjence spavao poput mrtvaca, ponekad gore u njihovoj sobi, ali isto toliko često u velikom naslonjaču u njegovom brlogu ili s glavom u rukama za kuhinjskim stolom. Počinjao bi obilno piti oko šesnaest sati. Sjedio bi u dnevnoj sobi, držao bocu viskija J. W. Dant u jednoj otvrdnuloj, ljuskavoj ruci i na televiziji gledao serije poput Hoganovih junaka i Seljačina s Beverly Hillsa, a onda kvizove poput Pronađi đžokera i Obiteljska svađa, a onda tri sata vijesti, pa još vijesti, praćenih filmovima sve do dva ili tri sata ujutro. I cijelo je vrijeme poput Pepsi-Cole ispijao viski, ravno iz boce.

U nekim bi noćima plakao. Došla bi i promatrala kako plače dok je Warner Anderson, zarobljen u njihovom velikom Sonyjevom televizoru vikao: “Idemo pogledati snimku!” s entuzijazmom čovjeka koji sve svoje bivše djevojke poziva na krstarenje do Arube. Drugih bi noći - na svu sreću malobrojnih - bjesnio poput Ahaba tijekom posljednjih dana Pequoda, bauljao i teturao kućom s bocom viskija u ruci koja više nije bila ruka, vičući kako se radi o raku kože, je li ga čula, to je jebeni rak kože i dobio ga je od jebene UV svjetiljke, i tužit će jebene šarlatane koji su mu to učinili, tužiti ih da im ne ostane nijedan jedini jebeni cent, tužiti kurvine sinove sve dok im ne ostanu samo usrane gaće u kojima će hodati svijetom. Ponekad, kad je bio tako raspoložen razbijao bi stvari.

“Naposljetku sam shvatila kako je te... te napadaje... imao u noćima nakon što je gospođica Marley došla čistiti”, rekla je tupo. “Otišao bi na tavan dok je bila ovdje, znaš. Da ga je vidjela, cijeli bi grad saznao u sekundi. Mislim kako se u noćima nakon što je bila ovdje, nakon što je bio gore u mraku najviše osjećao poput izopćenika. Najviše se osjećao poput nakaze.”

“Pa je otišao na kliniku Mayo”, rekao je Billy.

“Da”, rekla je i napokon ga pogledala. Lice joj je bilo pijano i prestravljeno. “Što će biti s njim, Billy? Što od njega može biti?” Billy je odmahnuo glavom. Nije imao blage veze. Što više, shvatio je kako više nema nimalo želje razmišljati o tome, kao što nije imao želje razmišljati o glasovitim fotografijama na kojima je južnovijetnamski general u glavu ustrijelio navodnog vijetkongovca. Na neki neobičan nejasan način, to je bilo slično.

“Privatnim je zrakoplovom odletio u Minnesotu, jesam li ti to rekla? Jer nije mogao podnijeti da ga ljudi gledaju. Jesam li ti to rekla, Billy?”

Billy je ponovno odmahnuo glavom.

“Što će biti s njim?”

“Ne znam”, rekao je Halleck i pomislio: A kad smo već kod toga, što će biti sa mnom, Leda?

“Na kraju, prije no što je konačno popustio i otišao, obje su mu ruke bile poput pandži. Oči su mu bile dvije... dvije blistave male plave iskre unutar tih mračnih, ispucanih šupljina. Nos...” Ustala je i zateturala prema njemu, udarivši nogom rub stolića za kavu dovoljno snažno da ga pomakne - Sada ne osjeća, pomislio je Halleck, ali sutra će na listu imati vraški bolnu modricu, i ako bude imala sreće pitat će se gdje ju je zaradila, ili kako.

Zgrabila ga je za ruku. Oči su joj bile dva velika blistava bazena nedokučive strave. Govorila je sablasnim, grlenim šaptom od kojeg se Billy naježio. Dah joj je zaudarao na džin.

“Sada izgleda poput aligatora”, rekla je gotovo intimnim šaptom. “Da, tako izgleda, Billy. Poput nečega što je ispuzalo iz močvare i odjenulo ljudsku odjeću. Kao da se pretvara u aligatora, i drago mi je što je otišao. Drago. Mislim kako bih, da nije otišao on, otišla ja. Da. Jednostavno bih se spakirala i... i...”

Naginjala se sve bliže i bliže, i Billy je naglo ustao, nije mogao više izdržati. Leda Rossington se ljuljala na petama i Halleck ju je jedva uspio uhvatiti za ramena... činilo se kako je i on previše popio. Daju nije uspio uhvatiti mogla si je bez problema razbiti glavu na istom onom mjedenom stoliću za kavu (Trifles, 587 dolara plus dostava) kojeg je udarila nogom... i umjesto da se probudi s modricom, ne bi se uopće probudila. Gledajući u njezine polu lude oči, Billy se zapitao ne bi li s veseljem dočekala smrt.

“Leda, moram ići.”

“Naravno”, rekla je. “Jednostavno si došao po pravu drogu, zar ne, Billy dušo?”

“Žao mije”, rekao je. “Žao mi je zbog svega što se dogodilo. Molim te, vjeruj mi.” I čuo se, apsurdno, kako dodaje: “Kad budeš razgovarala s Caryjem pozdravi ga u moje ime.”

“Sada je s njim teško razgovarati”, rekla je odsutno. “To mu se događa u ustima, znaš. Desni mu se zadebljavaju, jezik mu počinju prekrivati ljuske. Mogu razgovarati s njim, ali sve što mi on kaže - svi njegovi odgovori - su stenjanje.”

Povlačio se prema hodniku, povlačio se od nje, želio je biti daleko od njezinog nježnog, neumoljivo otmjenog glasa, želio je biti daleko od njezinih jezivih, blistavih očiju.

“Stvarno”, rekla je. “Pretvara se u aligatora, htjela sam reći. Očekujem kako će ga uskoro smjestiti u bazen... možda će mu trebati kožu održavati vlažnom.” Suze su potekle iz njezinih crvenih očiju, i Billy je vidio kako joj na cipele kapa džin iz njezine prevrnute čaše za martini.

“Laku noć, Leda”, prošaptao je.

“Zašto, Billy? Zašto si udario staricu? Zašto si to učinio Caryju i meni? Zašto?”

“Leda-”

“Vrati se za nekoliko tjedana”, rekla je, još uvijek hodajući prema njemu dok je Billy mahnito iza leđa tražio kvaku ulaznih vrata, zadržavši uljudni osmijeh ogromnom snagom volje. “Vrati se kad izgubiš novih dvadeset ili dvadeset pet kilograma. Smijat ću se... i smijati... i smijati.”

Napipao je kvaku. Pritisnuo ju je. Hladan zrak zapuhnuo je njegovu rumenu i pretoplu kožu poput blagoslova.

“Laku noć, Leda. Žao mi je...”

“Nosi se sa svojim žao mi je!” vrisnula je i bacila čašu na njega. Pogodila je dovratak s Billyjeve desne strane i razbila se. “Zašto si ju udario, kurvin sine? Zašto si nam to svima učinio? Zašto? Zašto? Zašto?"

Halleck se dovukao do ugla Park Lanea i Lantern Drivea i onda srušio na klupu autobusne postaje, drhteći kao da ima groznicu, grlo i trbuh bili su mu suhi od kiseline, u glavi mu se vrtjelo od džina.

Pomislio je: Udario sam ju i ubio i sada gubim težinu i ne mogu prestati. Cary Rossington je vodio saslušanje, pustio me čak i bez packe po rukama, i Cary je sada u klinici Mayo. U klinici Mayo je i ako je vjerovati njegovoj supruzi, izgleda poput bjegunca iz Maurice Sendakovih Aligatori posvuda. Tko je još bio uključen? Tko je još bio uključen na način koji zahtijeva osvetu po mišljenju starog Ciganina?

Pomislio je na dva murjaka koji su otjerali Cigane kad su došli u grad... kad su počeli izvoditi svoje ciganske trikove u gradskom parku. Jedan od njih je bio samo pomoćnik, naravno. Običan murjak koji je izvršavao...

Izvršavao zapovijedi.

Čije zapovijedi? Pa, zapovijedi šefa policije, naravno. Zapovijedi Duncana Hopleyja.

Cigani su otjerani jer nisu imali dozvolu boravka u parku. Ali naravno, shvatili bi kako je poruka malo profinjenija od toga. Ako ste željeli otjerati Cigane, bilo je puno odredbi. Skitništvo. Neprikladnost. Pljuvanje na pločnik. Samo recite.

Cigani su se dogovorili s farmerom na zapadnom dijelu grada, mrzovoljnim starcem po imenu Amcaster. Uvijek postoji farma, uvijek postoji mrzovoljni stari farmer, i Cigani ga uvijek pronađu. Njihovi su nosovi uvježbani za pronalaženje ljudi poput Arncastera, pomislio je Billy sada dok je sjedio na klupi i slušao kako prve kapi proljetne kiše počinju udarati po krovu autobusne postaje. Jednostavna evolucija. Potrebno je samo dvije tisuće godine protjerivanja. Razgovaraš s nekoliko ljudi; možda Madam Azonka jednom ili dvaput besplatno prorekne sudbinu. Nanjušiš ime tipa u gradu koji posjeduje zemlju ali je dužan, tipa koji baš i ne voli grad i gradske odredbe, tipa čije jabuke rađaju tijekom sezone lova iz čiste obijesti - jer bi radije jelenima dao svoje jabuke, nego jelena lovcima. Nanjušite ime i uvijek ga pronađete, jer u bogatim gradovima uvijek postoji barem jedan Arncaster, a ponekad i dvojica ili trojica između kojih možete birati.

Parkirali su automobile i kombije u krug, kao što su njihovi preci u krug parkirali svoja kola dvjesto, četiristo ili osamsto godina prije njih. Dobivaju dozvolu za paljenje vatre, i noću vladaju priča i smijeh, i nesumnjivo boca ili dvije kruže od ruke do ruke.

Sve ovo, pomislio je Halleck, bi za Hopleyja bilo prihvatljivo. Tako to inače ide. Oni koji žele kupiti nešto od onog što Cigani prodaju mogli su se odvesti Zapadnom fairviewskom cestom do Amcasterovog imanja; barem nije na vidjelu, a i Amcasterovo imanje nije, kad smo već kod toga, oku ugodno - farme koje Cigani pronađu nikad nisu. I uskoro će krenuti prema Raintreeju ili Westportu, znači daleko od očiju, daleko od pameti.

Osim toga, nakon nesreće, nakon što se stari Ciganin progurao na stubama suda i dodirnuo Billyja Hallecka, “tako to inače ide” više nije bilo dovoljno dobro.

Hopley je Ciganima dao dva dana, sjetio se Halleck, i kad se nisu pokrenuli, on ih je pokrenuo. Jim Roberts je najprije povukao dozvolu za paljenje vatre. Iako je svakog dana proteklog tjedna bilo obilnih pljuskova, Roberts im je rekao kako je opasnost od požara iznenada jako, jako porasla. Žao mi je. A uostalom, želio ih je podsjetiti kako su pravila koja su kontrolirala logorske vatre također važila i za plinske štednjake, vatre u posudama i vatre u kotlovima.

Nakon toga bi, naravno, Hopley posjetio nekoliko lokalnih trgovina u kojima je Lars Amcaster imao kredit - kredit koji je obično bio prekoračen. Ta su mjesta uključivala željeznariju, poljoprivrednu apoteku na Raintree Roadu, farmersku zadrugu u Fairview Villageu i Normie’s Sunoco. Hopley je također mogao otići do Zacharyja Marchanta u banku Connecticut Union... banku u kojoj se nalazila Arncasterova hipoteka.

Sve je to dio posla. Popij kavu s ovim, ručaj s onim - možda nešto jednostavno poput kupovine nekoliko sendviča i limunada u Dave’s Dog Wagonu - bocu piva s drugim. I do sumraka idućeg dana, svi kojima je Lars Amcaster bio nešto dužan bi ga nazvali, spomenuli kako bi uistinu bilo jako dobro da ti vražji Cigani napuste grad... kako bi stvarno svi bili zahvalni.

Rezultat je bio onakav kakvog je Duncan Hopley i očekivao. Amcaster je otišao Ciganima, vratio višak dogovorenog novca za najam i nesumnjivo se pravio gluh na njihove eventualne proteste (Halleck je definitivno pomislio na mladića koji je žonglirao čunjevima, koji očito još uvijek nije shvatio nepromjenjivost svog životnog položaja). A i nije da su Cigani potpisali ugovor o najmu koji bi važio na sudu.

Trijezan, Amcaster im je možda rekao koliko su sretni što je on pošten čovjek i vratio im je višak novca koji su mu platili. Pijan - Amcaster je bio čovjek od osamnaest konzervi piva po večeri - je bio možda malo opširniji. Bilo je sila u gradu koje su željele da Cigani odu, možda im je rekao. Pritisak je bio prevelik, pritisak kojeg siroti farmer poput Larsa Amcastera jednostavno nije mogao podnijeti. Osobito kad je polovica takozvanih “dobrih ljudi” u gradu imala nož nad njegovim grlom.

Nije da je većina Cigana (uz mogući izuzetak Žonglera, pomislio je Billy) trebala detaljno objašnjenje.

Billy je ustao i polagano po kiši odšetao kući. U spavaćoj sobi je gorjelo svjetlo; Heidi ga je čekala.

Ne obični murjak; tu nije bilo potrebe za osvetom. Ne Amcaster; vidio je prigodu za petsto dolara gotovine i otjerao ih je jer je bio prisiljen na to.

Duncan Hopley?

Hopley, možda. Vrlo vjerojatno možda, ispravio se Billy. Na neki način Duncan Hopley je bio samo još jedna vrsta dresiranog psa čije su najvažnije direktive bile usmjerene na očuvanje fairviewskog dobro podmazanog statusa quo. Ali Billy je sumnjao kako je stari Ciganin imao takav bešćutno sociološko stajalište, i ne samo zato što ih je Hopley toliko učinkovito protjerao nakon saslušanja. Protjerivanje je bilo jedno. Na to su navikli. Hopleyjevo neistraživanje nesreće u kojoj je starica izgubila život...

Ah, to je nešto drugo, zar ne?

Neistraživanje nesreće? Do vraga, Billy, nemoj me nasmijavati. Neistraživanje nesreće je propust. Hopley je jednostavno bacio najveću moguću gomilu prašine na bilo kakvu moguću odgovornost. Počevši sa sumnjivim nedostatkom alko testa. Bilo je to prikrivanje na temelju općenitih principa. Znaš to, a znao je i Cary Rossington.

Vjetar je pojačao i kiša je sada padala jače. Mogao je vidjeti stvaranje lokvi na ulici. Voda je pod jantamom uličnom rasvjetom Lantern Drivea imala nekakav neobičan polirani izgled. Gore, grane su stenjale i zavijale na vjetru, i Billy Halleck je s nelagodom podigao pogled.

Trebam posjetiti Duncana Hopleyja.

Nešto je zatreperilo - nešto što je moglo biti tračak ideje. Onda je pomislio na Ledu Rossington i njezino drogirano, prestravljeno lice... sjetio se kako je Leda rekla Sada je teško razgovarati s njim... to mu se događa u ustima, znaš... svi njegovi odgovori su stenjanje.

Ne večeras. Za večeras mu je bilo dosta.

“Kamo si išao, Billy?”

Ležala je u krevetu, u krugu svjetlosti stolne svjetiljke. Sada je odložila knjigu na pokrivač, pogledala ga i Billy je vidio tamno-smeđe krugove oko njezinih očiju. Ti tamnosmeđi krugovi nisu ga baš ražalostili... barem ne večeras.

Samo je na trenutak pomislio reći: Otišao sam do Caryja Rossingtona, ali pošto ga nije bilo popio sam nekoliko pića s njegovom suprugom - pića kakva Zeleni Div popije kad trubi. I nikad nećeš pogoditi što mi je rekla, Heidi, dušo. Cary Rossington, koji te jednom uhvatio za sisu na novogodišnjoj proslavi, pretvara se u aligatora. Kad napokon umre mogu ga pretvoriti u potpuno novi proizvod: Evo suca kožnog novčanika.

“Nikamo”, rekao je. “Van. U šetnju. Razmišljati.”

“Zaudaraš kao da si putom pao u grmlje kleka.”

“Pretpostavljam da jesam, na neki način. Samo sam upao u Andyjev pub.”

“Koliko si popio?”

“Dva.”

“Smrdi na više od pet.”

“Heidi, ispituješ me?”

“Ne, dušo. Ali ne želim da budeš toliko zabrinut. Oni liječnici će sigurno otkriti što nije u redu kad obave metaboličke testove.”

Halleck je progunđao.

Okrenula je svoje iskreno, zabrinuto lice prema njemu. “Samo zahvaljujem Bogu što nije rak.”

Pomislio je - i gotovo rekao - kako je sigurno dobro što je to na otvorenom; sigurno je lijepo vidjeti gradaciju strave. Nije to rekao, ali nešto od osjećaja sigurno mu se vidjelo na licu jer se njezin izraz umornog jada produbio.

“Žao mi je”, rekla je. “Jednostavno... jednostavno je teško reći nešto što nije pogrešno.”

Ti to znaš, dušo, pomislio je i mržnja je ponovno zablistala, usijana i snažna. U kombinaciji s džinom činila ga je depresivnim i bolesnim. Jenula je i na svom mjestu ostavila sramotu. Caryjeva se koža mijenjala u Bog zna što, nešto što je jedino spadalo u cirkus nakaza. Duncan Hopley možda je savršeno dobro, ili bi Billyja tamo moglo čekati nešto puno gore. Do vraga, gubitak težine i nije toliko loš, zar ne?

Razodjenuo se, nije prije toga zaboravio okrenuti stolnu svjetiljku i zagrliti Heidi. U početku je bila ukočena. Onda, upravo kad je počeo misliti kako neće biti koristi, opustila se. Čuo je jecaj koji je pokušala progutati i nesretno pomislio kako, ako su priče bile točne, kako je u raznolikosti moguće pronaći plemenitosti i kako je karakter trebalo graditi na mukama, on obavlja usran posao što se ticalo i pronalaženja i građenja.

“Heidi, žao mi je”, rekao je.

“Kad bih samo mogla nešto učiniti”, zaječala je. “Kad bih samo mogla nešto učiniti, Billy, znaš?”

“Možeš”, rekao je i dodirnuo joj dojku.

Vodili su ljubav. Počeo je misliti: Ovo je za nju i otkrio kako je nakon svega bilo za njega; umjesto da u tami vidi sablasno lice Lede Rossington i njezine šokirane, blistave oči, mogao je spavati.

Idućeg jutra vaga je pokazala 80.

POGLAVLJE DVANAEST

Duncan Hopley

U uredu je dogovorio dopust kako bi obavio metaboličke pretrage - Kirk Penschley je bio gotovo nepristojno voljan udovoljiti njegovom zahtjevu, ostavivši Hallecka s istinom s kojom se baš i nije želio suočiti; željeli su ga se riješiti. S dvije od njegove tri bivše brade nestale, jagodice su po prvi puta nakon dugo vremena bile vidljive, druge kosti njegovog lica vidjele su se gotovo jednako dobro. Pretvorio se u uredsko čudovište.

“K vragu da!” odgovorio je Penschley gotovo prije no što je Billy dovršio izgovaranje svog zahtjeva. Penschley je govorio presrdačnim glasom, glasom koji su ljudi koristili kad su svi znali kako nešto uistinu ozbiljno nije u redu i nitko to ne želi priznati. Spustio je pogled i zagledao se u mjesto na kojem se nalazio Halleckov trbuh. “Uzmi vremena koliko god ti bude trebalo, Bille.”

“Tri dana će biti dovoljno”, odgovorio je. Sada je nazvao Penschleyja izjavne govornice u Barker’sovoj kavani i rekao mu kako možda uzme više od tri dana. Više od tri dana, da - ali možda ne samo za metaboličke pretrage. Pomisao se vratila, trepereći. To još uvijek nije bila nada, ništa grandiozno poput toga, ali bilo je nešto.

“Koliko?” pitao ga je Penschley.

“Nisam siguran”, rekao je Halleck. “Možda dva tjedna. Možda mjesec dana.”

Na drugom je kraju uslijedila tišina, a onda je Halleck shvatio kako Penschley razmišlja o neizgovorenom: Kirk, u stvari želim reći kako se nikad neću vratiti. Napokon su dijagnosticirali rak.

Sada dolazi kobalt, sredstva protiv boli, interferon ako dođemo do njega, latril ako se isprsimo i potegnemo do Meksika. Kirk, kad me idući put budeš vidio, bit ću u dugoj kutiji sa svilenim jastukom ispod glave.

A Billy, koji je proteklih šest tjedana bio prestravljen i ništa drugo, osjetio je prvo buđenje bijesa. Ne govorim to, do vraga. To jest, još ne.

“Nema problema, Bille. Hoodov slučaj ćemo dati Ronu Bakeru, ali mislim kako sve drugo još neko vrijeme može čekati.”

Kurac misliš. Ovog poslijepodneva sve ostalo ćeš početi davati osoblju, a što se tiče Hoodove tužbe, prošli si ju tjedan dao Ronu Bakeru - nazvao je u četvrtak ujutro i pitao me kamoje Sally stavila jebene izjave Con-Gasa. Tvoj pojam održavanja vatre, Kirk, dušice, ima veze samo s pilećim roštiljem u nedjeljna poslijepodneva u tvom dvorištu u Vermontu. Zato nemoj muljati muljatora.

“Pobrinut ću se da dobije spis”, rekao je Billy i nije mogao odoljeti a da ne doda: “Iako je već dobio izjave Con-Gasa.”

Zamišljena tišina na kraju linije Kirka Penschleyja dok je razmišljao o tome. “Pa... ako nešto mogu..

“Ima nešto”, rekao je Billy. “Iako zvuči kao da je iz crtića.”

“Sto?” Glas mu je sada bio oprezan.

“Sjećaš se mog problema početkom proljeća? Nesreće?”

“Da, da.”

“Žena koju sam udario bila je Ciganka. Znaš li to?”

“Bilo je u novinama”, rekao je nevoljko Penschley.

“Bila je dio... dio... Čega? Skupine, pretpostavljam da biju tako nazvao. Skupine Cigana. Kampirali su u blizini Fairviewa. Dogovorili su se s lokalnim farmerom koji je trebao gotovinu-”

“Čekaj, čekaj malo”, rekao je Kirk Penschley, glas mu je bio pomalo osinji, u potpunosti različit od njegovog maloprijašnjeg glasa plaćenog ožalošćenog. Billy se lagano nacerio. Poznavao je drugi glas, i smjesta mu se svidio. Mogao je zamisliti Penschleyja koji je imao četrdeset pet, ćelav, jedva visok sto pedeset centimetara, kako uzima žuti blok i jedan od svojih omiljenih flomastera. Kad je bio u visokoj brzini Kirk je bio jedan od najsposobnijih, najupornijih ljudi koje je Halleck poznavao. “U redu, nastavi. Tko je bio taj lokalni farmer?”

“Amcaster. Lars Amcaster. Nakon što sam udario ženu-”

“Njezino ime?”

Halleck je zatvorio oči i pokušao se sjetiti. Smiješno... sve ovo, a nije pomislio na njezino ime od saslušanja.

“Lemke”, rekao je naposljetku. “Zvala se Susanna Lemke.”

“L-e-m-p-k-e?”

“Bez P.”

“U redu.”

“Cigani su poslije nesreće saznali kako više nisu dobrodošli u Fairviewu. Imam razloga vjerovati kako su otišli u Raintree. Želim znati možeš li saznati kamo su otišli nakon toga. Želim znati gdje su sada. Iz vlastitog ću džepa platiti troškove istražitelja.”

“Do vraga, naravno da hoćeš”, rekao je veselo Penschley. “Pa, ako su otišli sjeverno u New England najvjerojatnije ih možemo pronaći. Ali ako su krenuli na jug u grad ili u Jersey, ne znam, Billy, zabrinut su zbog privatne tužbe?”

“Ne”, rekao je. “Ali moram razgovarati sa suprugom te žene. Ako je on to bio.”

“Oh”, rekao je Penschley i Halleck je ponovno mogao pročitati čovjekove misli jasno kao da ih je izgovorio na glas: Billy Halleck sređuje stvari, iskupljuje se. Možda starom Cigi želi dati ček, možda se samo želio suočiti s njim i ispričati se i dati čovjeku prigodu da ga jednom zvizne po glavi.

“Hvala ti, Kirk”, rekao je Halleck.

“Nema na čemu”, rekao je Penschley. “Samo se pobrini da ozdraviš.”

“U redu”, rekao je Billy i spustio slušalicu. Kava mu se ohladila.

Uistinu nije bio iznenađen kad je otkrio kako je Rand Foxworth, zamjenik šefa, upravljao u fairviewskoj policijskoj postaji. Pozdravio je Hallecka dovoljno srdačno, ali izgledao je nervozno i Halleckovo uvježbano oko primijetilo je kako u košari otvoreno na Foxworthovom stolu ima previše papira, a premalo u košari riješeno. Foxworthova odora bila je besprijekorna... ali oči su mu bile zakrvavljene.

“Dunc ima gripu”, odgovorio je na Billyjevo pitanje - odgovor koji je zvučao kao da ga je već puno puta dao. “Nema ga već nekoliko dana.”

“Oh”, rekao je Billy. “Gripa.”

“Tako je”, rekao je Foxworth i njegov je pogled izazivao Billyja na komentar.

Tajnica je Billyju rekla da je doktor Houston s pacijentom.

“Hitno je. Molim vas, recite mu da trebam samo na kratko porazgovarati s njim.”

Bilo bi lakše oči u oči, ali Halleck se nije želio voziti na drugi kraj grada. Kao rezultat toga sjedio je u telefonskoj govornici (stvar koju nedavno nije mogao izvesti) preko puta policijske postaje. Houston se naposljetku javio.

Glas mu je bio hladan, udaljen, više nego ljutit. Halleck, koji je ili postajao jako dobar u čitanju neizgovorenog ili je uistinu postajao veliki paranoik, u tom je hladnom glasu čuo jasnu poruku: Više nisi moj pacijent, Billy. U tebi sam nanjušio nekakvu neizlječivu bolest koja me čini jako, jako nervoznim. Daj mi nešto što mogu dijagnosticirati i napisati recept, samo to tražim. Ako mi to ne možeš dati, onda uistinu nema razloga da komuniciramo. Odigrali smo nekoliko jako dobrih partija golfa, ali mislim kako ni jedan od nas ne može reći da smo ikad bili prijatelji. Imam Sonyjev dojavljivač, 200.000 dolara vrijednu dijagnostičku opremu i toliki spisak lijekova koji mogu propisati da... pa, ako ga ispišem na svom kompjutoru spisak će ići od ulaznih vrata kluba sve do križanja Park Lanea i Lantern Drivea. Sa svim time na mojoj strani osjećam se inteligentno. Osjećam se korisno. Onda dođeš ti i učiniš da izgledam poput liječnika iz sedamnaestog stoljeća s bocom pijavica za visoki tlak i bušilicom za lubanju za glavobolje. A ja se ne volim tako osjećati, veliki Bille. Nimalo. U tome nema nikakvog podizanja raspoloženja. Zato se izgubi. Perem ruke od tebe. Doći ću i vidjeti te u tvom lijesu... osim ako, naravno, moj dojavljivač ne zapišti i budem trebao otići.

“Modema medicina”, promrmljao je Billy.

“Što, Billy? Moraš govoriti glasnije. Ne želim te otpiliti, ali moja asistentica je bolesna, a danas imam ludnicu.”

“Samo jedno pitanje, Mike”, rekao je Billy. “Što nije u redu s Duncanom Hopleyjem?”

Potpuna tišina s na drugom kraju linije u trajanju od gotovo deset sekundi. Onda: “Zašto misliš da s njim nešto nije u redu?”

“Nije u postaji. Rand Foxworth kaže da ima gripu, ali Rand Foxworth laže kao što se starci jebu.”

Uslijedila je nova duga stanka. “Kao odvjetniku, Billy, ne trebam ti govoriti kako tražiš povjerljive podatke. Mogao bih najebati.”

“Ako netko skuži što je u onoj maloj bočici u tvom stolu također bi mogao najebati. I to najebati da ti bude zlo.”

Još tišine. Kad je Houston ponovno progovorio glas mu je bio prožet bijesom... i tračkom straha. “Je li to prijetnja?”

“Nije”, rekao je Billy umorno. “Samo mi nemoj serinjati, Mike. Reci mi što nije u redu s Hopleyjem i to će biti sve.”

“Zašto želiš znati?”

“Oh, za ime Božje. Ti si živi dokaz da čovjek uistinu može biti glup onoliko koliko to želi biti, znaš li to, Mike?”

“Nemam blage veze o čemu-”

“Tijekom proteklog mjeseca u Fairviewu si vidio tri vrlo neobične bolesti. Nisi ih povezao. Na neki način to je prilično razumljivo; razlikuju se po simptomima. S druge strane, sve su slične po njihovoj neobičnosti. Trebam se zapitati bi li drugi liječnik - na primjer onaj koji nije otkrio zadovoljstvo svakodnevnog šmrkanja pedeset dolara kokaina - povezao stvari unatoč različitim simptomima.”

“Hej, jebote, čekaj malo!”

“Ne, neću. Pitao si zašto želim znati, i Boga mi, reći ću ti. Neprestano gubim na težini - gubim na težini čak i kad u sebe u danu natrpam devet tisuća kalorija. Cary Rossington ima nekakvu bizarnu kožnu bolest. Njegova supruga kaže kako se pretvara u nakazu. Otišao je u kliniku Mayo. A sada želim znati što nije u redu s Duncanom Hopleyjem, i drugo, želim znati jesi li imao još neobjašnjivih slučajeva.”

“Billy, uopće nije tako. Zvučiš kao da imaš nekakvu ludu ideju. Ne znam koju-”

“Ne, i to je u redu. Ali želim odgovor. Ako ga ne dobijem od tebe, dobit ću ga na neki drugi način.”

“Čekaj malo. Ako ćemo razgovarati o tome želim otići u radnu sobu. Tamo je malo privatnije.”

“U redu.”

Čuo se klik kad je Houston stavio Billyja na čekanje. Sjedio je u telefonskoj govornici, znojio se i pitao je li ovo Houstonov način da ga se riješi. Čuo se novi klik.

“Još si tu, Billy?”

“Jesam.”

“U redu”, rekao je Houston, tračak razočaranja u njegovom glasu bio je osjetan i nekako komičan. Houston je uzdahnuo. “Duncan Hopley ima akne.”

Billy je ustao i otvorio vrata telefonske govornice. Unutra je odjednom postalo prevruće. "Akne!”

“Bubuljice, crne. Bijele. To je sve. Sretan?”

“Još netko?”

“Ne. I, Billy, akne baš i ne smatram nečim neobičnim. Počinješ mi pomalo zvučati poput lika u romanu Stephena Kinga, ali nije tako. Dune Hopley ima privremene probleme s lučenjem žlijezda lojnica, to je sve. A to kod njega također i nije nešto novo. Još od sedmog razreda ima problema s kožom.”

“Vrlo racionalno. Ali ako u cijelu priču dodaš Caryja Rossingtona s njegovom aligatorskom kožom i Williama J. Hallecka s njegovim slučajem neželjene anoreksije neuroze, to ponovno počinje zvučati poput Stephena Kinga, zar ne?”

Houston je strpljivo rekao: “Imaš probleme s metabolizmom, Bille. Cary... ne znam. Vidio sam neke-”

“Neobične stvari, da, znam”, rekao je Billy. Zarje ovaj narkić uistinu deset godina bio njegov obiteljski liječnik? Bože dragi, je li to istina? “Jesi li u posljednje vrijeme vidio Larsa Amcastera?”

“Nisam”, rekao je Houston nestrpljivo. “On nije moj pacijent. Mislim da si rekao kako imaš samo jedno pitanje.”

Naravno da nije tvoj pacijent, pomislio je Billy smušeno, on ne plaća svoje račune na vrijeme, zar ne? A tip poput tebe, tip skupih prohtjeva, uistinu si ne može priuštiti čekanje, zar ne?

“Ovo je uistinu posljednje”, rekao je Billy. “Kad si posljednji put vidio Duncana Hopleyja?”

“Prije dva tjedna.”

“Hvala ti.”

“Idući put se naruči, Billy”, rekao je Houston neprijateljskim glasom i poklopio.

Hopley, naravno, nije živio na Lantern Driveu, ali posao šefa policije bio je dobro plaćen i imao je lijepu drvenu kuću na Ribbonmaker Laneu.

Billy se u sumrak parkirao na prilazu, prišao vratima i pozvonio. Nije bilo odgovora. Ponovno je pozvonio. Bez odgovora. Legao je na zvono. Još uvijek bez odgovora. Otišao je do garaže, stavio ruke oko lica i zavirio unutra. Hopleyjev automobil, staromodni smeđi Volvo, bio je parkiran unutra. Na registraciji je pisalo FVW1. Nije bilo drugog automobila. Hopley je bio samac. Billy se vratio do ulaza i počeo lupati na vrata. Lupao je gotovo tri minute i ruka mu se umorila kad je grubi glas viknuo: “Odlazi! Odjebi!”

“Pusti me unutra!” viknuo je Billy. “Trebam razgovarati s tobom!”

Nije bilo odgovora. Nakon minute, Billy je ponovno počeo nabijati po vratima. Ovoga puta uopće nije bilo odgovora... ali kad je iznenada prestao čuo je šum kretanja s druge strane vrata. Odjednom je mogao zamisliti Hopleyja kako stoji tamo - čuči - i čeka da neželjeni, uporni posjetitelj ode i ostavi ga na miru. Na miru, ili kako godje ono što se ovih dana događalo Duncan Hopley nazivao. Billy je opustio svoju bolnu šaku.

“Hopley, mislim da si unutra”, rekao je tiho. “Ne trebaš ništa reći; samo me saslušaj. Billy Halleck je. Prije dva mjeseca bio sam umiješan u nesreću. Stara Ciganka je izletjela na cestu-”

Kretanje iza vrata; sigurno. Šum, grebanje.

“Pregazio sam ju automobilom i ubio. Sada gubim težinu. Nisam na dijeti ili nešto slično; jednostavno gubim težinu. Do sada sam izgubio oko trideset pet kilograma. Ako to uskoro ne prestane izgledat ću poput kostura u nekakvom cirkusu nakaza.”

“Cary Rossington - sudac Rossington - je predsjedao preliminarnim saslušanjem i odlučio je kako nema razloga za pokretanje parnice. Dobio je nekakvu neobičnu kožnu bolest-”

Billy je pomislio kako je čuo tihi uzdah iznenađenja.

“- i otišao je u kliniku Mayo. Liječnici su mu rekli kako nije rak, ali ne znaju što je. Rossington bi radije vjerovao kako jest rak nego ono što zna da to uistinu je.”

Billy je progutao knedlu. Grlo ga je zaboljelo.

“To je ciganska kletva, Hopley. Znam koliko to ludo zvuči, ali to je istina. Pojavio se starac. Dodirnuo me kad sam izašao sa saslušanja. Dodirnuo je Rossingtona kad je sa suprugom bio na buvljaku u Raintreeju. Je li dodirnuo i tebe, Hopley?”

Uslijedila je duga, duga tišina... a onda je jedna jedina riječ dolebdjela do Billyjevih ušiju kroz otvor za poštu, poput pisma od kuće punog loših vijesti:

“Da...”

“Gdje? Kada?”

Bez odgovora.

“Hopley, kamo su Cigani otišli kad su napustili Raintree? Znaš li?”

Bez odgovora.

“Moram razgovarati s tobom!” rekao je Billy očajnički. “Imam ideju, Hopley. Mislim-”

“Ništa ne možeš učiniti”, prošaptao je Hopley. “Otišlo je predaleko. Shvaćaš li, Halleck? Pre... daleko.”

Ponovno onaj uzdah - šuštav, stravičan.

“To je šansa!” rekao je Halleck žustro. “Jesi li toliko propao da ti to ništa ne znači?”

Bez odgovora. Billy je čekao, u sebi je tražio još riječi, druge argumente. Nije mogao pronaći ništa. Hopley ga jednostavno neće pustiti unutra. Počeo se okretati kad su se vrata odškrinula.

Billy je pogledao crnu pukotinu između vrata i dovratka. Ponovno je čuo ono šuštanje koje se sada udaljavalo niz mračni hodnik. Osjetio je kako se ježi po leđima, prsima, rukama, i na trenutak je ipak zamalo otišao - Zaboravi Hopleyja, pomislio je, ako itko može pronaći one Cigane, onda je to Kirk Penschley, i zaboravi Hopleyja, ne trebaš ga, ne trebaš vidjeti u što se pretvorio.

Billy je zanemario glas, uhvatio kvaku ulaznih vrata kuće šefa policije, otvorio ih i ušao unutra.

Ugledao je tamnu siluetu na drugom kraju hodnika. Vrata na lijevoj strani su se otvorila; silueta je ušla unutra. Zablistala je prigušena svjetlost i na trenutak sjena se pojavila, duga i mršava, na podu hodnika i popela do polovice zida na kojem se nalazila uokvirena Hopleyjeva fotografija na kojoj je primao nagradu fairviewskog Rotary kluba. Sjenina izobličena glava nalazila se na fotografiji poput pretkazanja.

Billy je krenuo hodnikom, sada prestrašen - nema smisla zavaravati se. Napola je očekivao da se vrata za njim zalupe i zaključaju. .. a onda će Cigani izletjeti iz sjena i zgrabiti me s leđa, poput prizora u jeftinom filmu strave. Naravno. Ma daj, seronjo, dođi sebi! Ali luđačko lupanje njegovog srca nije se usporilo.

Shvatio je kako je Hopleyjeva mala kuća neugodno zaudarala - teško i trulo, poput mesa koje se polagano kvari.

Na trenutak je stajao pred otvorenim vratima. Soba je izgledala poput radne ili brloga, ali svjetlost je bila toliko slaba da je bilo nemoguće sa sigurnošću reći.

“Hopley.”

“Uđi”, prošaptao je šuštavi glas.

Billy je ušao.

Bio je to Hopleyjev brlog, definitivno. Bilo je puno više knjiga no što bi Billy očekivao, a na podu topli turski sag. Soba je bila mala, najvjerojatnije udobna i ugodna pod odgovarajućim okolnostima.

U središtu je bio stol od brezovine. Na njemu se nalazila stolna svjetiljka. Hopley je savinuo vrat svjetiljke tako da se sjenilo nalazilo manje od tri centimetra od bugačice. Na bugačici se nalazio mali i žestoko koncentriran krug svjetlosti; ostatak sobe bio je hladna zemlja sjena.

Sam Hopley bio je ogromna silueta u nečemu što je moglo biti Eamesov naslonjač.

Billy je prešao preko praga. U kutu se nalazila stolica. Billy je sjeo, svjestan kako je izabrao stolicu koja je bila najdalje od Hopleyja. Ipak, jasno ga se trudio pogledati. Bilo je nemoguće. Čovjek nije bio više od siluete. Billy je gotovo poželio da Hopley okrene lampu prema njegovim, Billyjevim očima. Onda bi se Hopley nagnuo naprijed, murjak iz film noira iz 1940-ih i vrisnuo: “Znamo da si ti kriv, McGonigale! Prestani nijekati! Priznaj! Priznaj i dat ćemo ti cigaretu! Priznaj i dat ćemo ti čašu hladne vode! Priznaj i dopustit ćemo ti odeš u toalet!”

Ali Hopley je samo sjedio zavaljen u Eamesov naslonjač. Čulo se lagano šuštanje kad je prekrižio noge.

“I? želio si ući. Ušao si. Ispričaj svoju priču, Halleck, i odlazi. Ovih dana mi baš i nisi najomiljenija osoba na svijetu.”

“Također nisam najomiljenija osoba Lede Rossington”, rekao je Billy, “i iskreno, živo me boli kurac što ona misli, a i ti također. Ona misli da sam ja kriv. Najvjerojatnije i ti također.”

“Koliko si popio kad si ju udario, Halleck? Moja je pretpostavka kako bi, da ti je Tom Rangely dao alko test, onaj mali balon odletio do neba.”

“Ništa nisam pio, nisam uzeo nikakve droge”, rekao je Billy. Srce mu je još uvijek luđački lupalo, ali sada ga je tjerao bijes, a ne strah. Svaki je otkucaj slao snažan impuls boli kroz njegovu glavu. “Želiš znati što se dogodilo? Ha? Moja supruga, s kojom sam u braku šesnaest godina, izabrala je taj dan da mi ga izdrka u automobilu. Nikad prije nije učinila ništa slično. Nemam blage veze zašto je izabrala taj dan za to. I tako, dok ste ti i Leda Rossington - a također najvjerojatnije i Cary Rossington - bili zaposleni time da okrivljujete mene jer sam ja bio za volanom, ja sam bio zaposlen okrivljavanjem svoje supruge jer je imala ruku u mojim hlačama. A možda bismo svi trebali okriviti sudbinu ili usud ili nešto i prestati brinuti o krivnji.”

Hopley je uzdahnuo.

“Ili možda želiš da ti kažem kako sam na koljenima preklinjao Toma Rangelyja da mi ne da alko test ili odvede na vađenje krvi? Ili kako sam ti plakao na ramenu da sjebeš istragu i protjeraš one Cigane iz grada?”

Hopley ovoga puta nije ni uzdahnuo. Bio je samo šutljiva silueta u Eamesovom naslonjaču.

“Nije li malo prekasno za sve te igre?” pitao je Billy. Glas mu je bio hrapav, i zapanjeno je shvatio kako je na rubu suza. “Moja supruga mi je drkala, istina. Pregazio sam staricu i ubio ju, istina. Bila je najmanje četrdeset metara od najbliže zebre i izletjela je između dva automobila, istina. Ti si smuljao istragu i protjerao ih iz grada čim me je Cary Rossington oslobodio krivnje, također istina. Ali to sve je obično sranje. Ali ako ti želiš sjediti ovdje u tami i raspoređivati krivnju, prijatelju moj, nemoj zaboraviti i sebi dati jednu dobru porciju.”

“Izvrstan završni govor, Halleck. Odličan. Jesi li ikada gledao Spencera Tracyja u onom filmu o namještenom suđenju? Sigurno jesi.”

“Jebi se”, rekao je Billy i ustao.

Hopley je uzdahnuo. “Sjedni.”

Billy Halleck nesigurno je stajao, shvativši kako dio njega želi iskoristiti bijes za ne baš plemenitu svrhu. Taj dio je želio izići odavde u prividnom bijesu samo zato što se od tamne siluete u Eamesovom naslonjaču usrao od straha.

“Nemoj biti toliko licemjerno govno”, rekao je Hopley. “Sjedni, za ime Božje.”

Billy je sjeo, svjestan da su mu usta suha i da mali mišići na njegovim butinama nekontrolirano poskakuju i plešu.

“Neka bude po tvome, Halleck. Ja sam ti sličniji nego što misliš. Mene također boli kurac za hvalospjeve. U pravu si - nisam razmišljao, jednostavno sam to učinio. Oni nisu prva gomila lutalica koju sam protjerao iz grada, a obavljao sam i druge kozmetičke poslove kad se neki bogataš iz grada našao u govnima. Naravno, nisam mogao učiniti ništa ako se spomenuti bogataš našao u govnima izvan Fairviewa... ali iznenadio bi se kad bi saznao koliko gradskih uglednika nikad nije naučilo da ne seru tamo gdje jedu.”

“Ili možda ne bih bio iznenađen.”

Hopley je ispustio promukli, šuštavi smijeh od kojeg se Billy naježio po rukama.

“Sve u rok službe. Da se ništa nije dogodilo, nitko od nas - ti, ja, Rossington - se sada ne bi ni sjećao tih Cigana.”

Billy je otvorio usta kako bi se žestoko usprotivio, kako bi Hopleyju rekao kako će se sjećati onog sablasnog dvostrukog udarca koji je čuo sve do kraja života... a onda se sjetio četiri dana u Mohonku s Heidi, kako su se njih dvoje zajedno smijali, prežderavali se, planinarili, vodili ljubav svake večeri, a ponekad i poslijepodne. Koliko je to bilo nakon nesreće? Dva tjedna?

Ponovno je zatvorio usta.

“Što je bilo, bilo je. Pretpostavljam kako je jedini razlog zbog kojeg sam te pustio unutra taj što je dobro znati kako još netko vjeruje da se sve ovo događa, bez obzira koliko suludo bilo. Ili sam te možda pustio unutra jer sam usamljen. I bojim se, Halleck. Jako se bojim. Neopisivo se bojim. Ti se bojiš?”

“Da”, odgovorio je kratko Billy.

“Znaš čega se najviše bojim? Ovako mogu prilično dugo živjeti. Toga se bojim. Gospođica Callaghee obavlja mi kupovinu i dva puta tjedno dolazi čistiti i oprati rublje. Imam televizor, volim čitati. Moje su investicije tijekom godina donijele dobit, i ako sam umjereno štedljiv, najvjerojatnije bih ovako mogao beskonačno. Uostalom, koliko samo iskušenja za trošenje čovjek u mom položaju može imati? Hoću li kupiti jahtu, Halleck? Možda unajmiti mlažnjak i sa svojom curom odletjeti u Monte Carlo kako bih gledao Formulu 1 idućeg mjeseca? Što misliš? Na koliko bih zabava bio dobro došao s licem koje se topi?”

Billy je tupo odmahnuo glavom.

“I... mogao bih živjeti ovdje i to bi samo... to bi samo trajalo. Kao što traje sada, svakog dana i svake noći. I toga se bojim, jer je pogrešno živjeti na ovakav način. Svakog dana kad ne počinim samoubojstvo, svakog dana samo sjedim ovdje u mraku i gledam kvizove i serije, onaj stari ciganski govnar mi se smije.”

“Kad... kad te...?”

“Dodirnuo? Prije nekih pet tjedana, ako je to bitno. Otišao sam u Milford posjetiti majku i oca. Izveo sam ih na ručak. Prije toga sam popio dva piva i još nekoliko tijekom ručka i odlučio otići u toalet prije odlaska. Vrata su bila zaključana. Čekao sam, otvorila su se i on je izašao. Starkelja s trulim nosom. Dodirnuo mi je obraz i nešto rekao.”

“Što?”

“Nisam čuo”, rekao je Hopley. “Upravo tada, netko je u kuhinji na pod ispustio gomilu tanjura. Ali u stvari ga nisam ni trebao čuti. Samo sam se trebao pogledati u ogledalo.”

“Najvjerojatnije ne znaš jesu li imali kamp u Milfordu.”

“U stvari, to sam idućeg dana provjerio s milfordskom policijom”, rekao je Hopley. “Nazovi to profesionalnom radoznalošću - prepoznao sam starog Cigu; nema teorije da zaboraviš takvo lice, znaš što hoću reći?”

“Da”, rekao je Billy.

“Četiri su dana kampirali na farmi u istočnom Milfordu. Nekakav dogovor sličan onom s onim gnjavatorom Amcasterom. Murjak s kojim sam razgovarao je rekao kako su pomno pazili na njih i kako se čini da su otišli upravo tog jutra.”

“Nakon što te starac dodirnuo.”

“Točno.”

“Misliš li kako je znao da ćeš biti tamo? U tom restoranu?”

“Nikad prije nisam tamo odveo starce”, rekao je Hopley. “Bilo je to staro mjesto koje je upravo preuređeno. Obično idemo kod Digića na drugom kraju grada. To je bila majčina ideja. Željela je vidjeti što su učinili sa sagovima ili lamperijom ili nečim. Znaš kakve su žene.”

“Nisi mi odgovorio na pitanje. Misliš li da je znao kako ćeš biti tamo?”

Uslijedila je duga, zamišljena tišina od pognute siluete u Eamesovom naslonjaču. “Da”, rekao je Hopley naposljetku. “Da, mislim. Još ludila, Halleck, zar ne? Dobro što nitko ne sluša, zar ne?”

“Da”, rekao je Billy. “Mislim da se slažem.” Iz grla mu je pobjegao mali luđački cerek. Zvučao je pomalo poput vriska.

“I, kakvu to ideju imaš, Halleck? Ovih dana ne spavam puno, ali obično se počinjem bacati i vrpoljiti negdje u ovo doba noći.” Upitan da izgovori svoju ideju o kojoj je samo razmišljao u tišini vlastitog uma, Billy se počeo osjećati apsurdno - njegova je ideja bila nikakva i budalasta, uopće nije bila ideja, ne baš, nego samo san.

“Odvjetnička tvrtka za koju radim ima istražiteljsku ekipu”, rekao je. “Bartonove detektivske usluge, d.o.o.”

“Čuo sam za njih.”

“Navodno su najbolji u svom poslu. Ja... To jest...”

Osjetio je kako Hopleyjevo nestrpljenje iz njega izlazi u valovima, iako se Hopley uopće nije pomaknuo. Prizvao je ono malo preostalog dostojanstva i rekao sebi kako sigurno isto kao i Hopley zna što se događa, kako ima svako pravo govoriti; uostalom, i njemu se to također događalo.

“Želim ga pronaći”, rekao je Billy. “Želim se suočiti s njim. Želim mu reći što se dogodilo. Ja... pretpostavljam kako želim olakšati dušu. Iako, pretpostavljam kako on to ionako već zna ako nam može učiniti ovakve stvari.”

“Da”, rekao je Hopley.

Lagano ohrabren, Billy je nastavio: “Ali mu ipak želim reći svoju stranu. Krivnja je moja, da, trebao sam stati na vrijeme - i kad se sve zbroji i oduzme, stao bih na vrijeme. To je krivnja moje supruge, zbog onog što mi je radila. Rossingtonova je krivnja što me oslobodio, tvoja je krivnja što si šlampavo vodio istragu i onda ih protjerao iz grada.”

Billy je progutao knedlu.

“A onda ću mu reći kako je to također bila i njezina krivnja. Da. Nije prelazila cestu na zebri, Hopley, i u redu, to nije zločin za plinsku komoru, ali razlog zašto je protuzakonit je što možeš poginuti onako kako je ona poginula."

“To mu želiš reći?”

“Ne želim, ali reći ću. Izašla je između dva parkirana automobila, nije pogledala ni u jednu stranu. Pa to naučiš još u vrtiću.”

“Nekako si mislim kako ta baba nikad nije doživjela policijsko predavanje u vrtiću”, rekao je Hopley. “Nekako si mislim kako nikad nije ni išla u vrtić, znaš?”

“Nema veze”, rekao je Billy tvrdoglavo, “običan zdrav razum-”

“Halleck, ti sigurno obožavaš kažnjavanje”, rekla je sjena koja je bila Hopley. “Sada gubiš težinu - želiš pokušati osvojiti glavnu nagradu? Možda će ti iduću put zaštopati crijeva, ili zagrijati krv na nekih sto deset stupnjeva, ili-”

“Neću samo sjediti u Fairviewu i čekati da se dogodi!” rekao je bijesno Billy. “Možda ju može poništiti, Hopley. Jesi li ikad pomislio na to?”

“Čitao sam o tim stvarima”, rekao je Hopley. “Pretpostavljam kako sam znao što se događa gotovo od trenutka kad se prva akna pojavila na mojoj obrvi. Točno tamo gdje su se akne prve pojavljivale dok sam bio u srednjoj školi - a tada sam imao stvarno opake akne, vjeruj mi. I čitao sam o tome. Kao što sam rekao, volim čitati. I moram ti reći, Halleck, postoje stotine knjiga o bacanju čini i kletvi, ali jako malo o njihovom poništavanju.”

“Pa, možda ne može. Možda. Najvjerojatnije ne može. Ali još uvijek mogu otići kod njega, do vraga. Mogu ga pogledati u oči i reći: ‘Nisi odrezao dovoljno komada pite, starče. Trebao si odsjeći komad za moju suprugu, ijedan za svoju suprugu, i kad smo već kod toga, starče, što kažeš za komad tebe? Gdje si ti bio kad je izašla na cestu bez da je pogledala kamo ide? Sigurno si znao ako nije bila navikla na gradski promet. I, gdje si ti bio? Zašto nisi bio tamo i uzeo ju za ruku i odveo do zebre? Zašto-’”

“Dosta”, rekao je Hopley. “Da sam u poroti uvjerio bi me, Halleck. Ali zaboravljaš najvažniju stvar u cijeloj priči.”

“A to je?” pitao je Billy ukočeno.

“Ljudska priroda. Možda smo žrtve nadnaravnog, ali u stvari imamo posla s ljudskom prirodom. Kao policajac - ispričavam se, bivši policajac - ne mogu i ne složiti se kako ne postoji apsolutno dobro i apsolutno zlo; to su samo nijanse sive koje se preklapaju, svjetlije ili tamnije. Ali ne misliš valjda kako će njezin suprug popušiti to sranje, zar ne?”

“Ne znam.”

“Ja znam”, rekao je Hopley. “Ja znam, Halleck. Tog tipa mogu pročitati toliko dobro da ponekad pomislim kako mi šalje mentalne radio signale. Cijelog je života bio u pokretu, izbačen iz mjesta kad god su ‘dobri ljudi’ nabavili sav hašiš i marihuanu koje su željeli nabaviti, čim bi izgubili sav novac koji su željeli izgubiti na kolu sreće. Cijeli je život slušao kako ga nazivaju smrdljivim Cigom. ‘Dobri ljudi’ imaju korijene; on ih nema. Taj tip, Halleck, je gledao kako u tridesetima i četrdesetima ljudi iz šale spaljuju šatore, i možda su u nekim od tih šatora bila djeca i starci koji su izgorjeli. Vidio je svoje kćeri ili kćeri prijatelja napadnute, možda i silovane, jer su svi ti ‘dobri ljudi’ znali da se Cigani jebu kao zečevi i još malo neće škoditi, a čak i ako bude škodilo, koga boli kurac. Dobra fraza. Moždaje vidio svoje sinove ili sinove prijatelja, pretučene gotovo na smrt... a zašto? Zato što su očevi djece koja su ih premlatila izgubili malo novca na igrama na sreću. Uvijek isto: dođeš u grad, ‘dobri ljudi’ uzmu što žele, i onda te izbace iz grada. Ponekad ti daju tjedan dana na lokalnoj farmi graška ili mjesec dana na lokalnom polju. A onda, Halleck, povrh svega, dolazi završni udarac biča. Taj ugledni odvjetnik s tri podbratka koji sliči buldogu na ulici ti pregazi suprugu. Ima sedamdeset, sedamdeset pet, napola je slijepa, možda je zakoračila prebrzo samo zato što se želi vratiti u kamp prije no što se popiša, a stare kosti lako se lome, stare su kosti poput stakla, i ostaneš misleći kako će možda barem ovoga puta, barem ovoga puta, biti malo pravde... trenutak pravde koji će ublažiti život prepun sranja-”

“Prestani”, rekao je Billy Halleck hrapavim glasom, “jednostavno prestani, u redu?” Nesvjesno je dodirnuo obraz i pomislio kako se sigurno obilno znoji. Ali na njegovim obrazima nije bio znoj; bilo su to suze.

“Ne, zaslužuješ sve”, rekao je Hopley s mahnitim veseljem, “i sve ću ti i dati. Ne govorim ti da odustaneš, Halleck - Daniel Webster je uspio natjerati Sotoninu porotu da se predomisli, i do vraga, pretpostavljam kako je sve moguće. Ali mislim kako se još uvijek previše zavaravaš. Taj tip je lud, Halleck. Taj tip je bijesan. Koliko ti je poznato, možda je sada u potpunosti poludio, i u tom bi ti slučaju bilo bolje da se prijaviš u ludnicu Bridgewater. Želi osvetu, a kad želiš osvetu, ne uspijevaš vidjeti kako je sve u sivim nijansama. Kad ti supruga i dijete stradaju u padu zrakoplova ne želiš slušati kako je strujni krug A sjeo u prekidač B, kako je kontrolor leta C imao virus D, kako je navigator E izabrao krivo vrijeme da ode na sranje u toalet F. Želiš jednostavno tužbom sjebati zrakoplovnu tvrtku... ili ubiti nekoga iz pumperice. Želiš žrtveno janje, Halleck. Želiš nekoga povrijediti. I mi smo povrijeđeni. Loše za nas. Dobro za njega. Možda ja cijelu stvar razumijem malo bolje od tebe, Halleck.”

Polagano, polagano, njegova je ruka došla do malog kruga svjetlosti stolne svjetiljke i okrenula ju tako da mu je osvijetlila lice. Halleck je u magli čuo uzdah i shvatio da je bio njegov.

Čuo je Hopleyja kako govori: Na koliko bih zabava bio dobro došao sada kada mi se cijelo lice topi?

Hopleyjeva koža bila je grbavi izvanzemaljski krajolik. Opake crvene akne veličine tanjurića za kavu izrastale su mu na bradi, vratu, rukama, dlanovima. Manje erupcije posule su mu obraze i čelo; nos mu je bio zona kuge prepuna crnila. Žuti gnoj tekao je i milio neobičnim kanalima između uzdignutih dina ponosnog mesa. Ponegdje je tekla krv. Crne dlake brade rasle su u ludim nasumičnim nakupinama, i Halleckov prestravljeni, preopterećeni umje shvatio kako je na licu s takvim katastrofalnim izraslinama brijanje postalo nemoguće još prije nekog vremena. I u središtu svega toga, bespomoćno smještene u taj grbavi krajolik, nalazile su se Hopleyjeve razrogačene oči.

Promatrale su Billyja Hallecka naizgled vječno, čitale njegovo gađenje i prestravljenost. Naposljetku je kimnuo, kao da je zadovoljan, i ugasio svjetiljku.

“Oh, Isuse, Hopley, žao mi je.”

“Ne treba ti biti”, rekao je Hopley i ono neobično veselje se vratilo u njegov glas. “Tvoje ide sporije, ali i ti ćeš na kraju stići kamo treba. Moj službeni pištolj je u trećoj ladici ovog stola, i ako postane odveć gadno upotrijebit ću ga bez obzira koliko imao na bankovnom računu. Bog mrzi kukavice, znao je govoriti moj otac. Želio sam da me vidiš kako bi shvatio. Znam kako se osjeća, onaj stari Cigo. I zato ja ne bih pripremao neke otmjene pravne govore. Ne bih se gnjavio s nekakvim slatkim pokušajima da ga urazumim. Ubio bih ga zbog onog što mi je učinio, Halleck.”

Ta stravična silueta se pomaknula i promeškoljila. Halleck je čuo kako Hopley prstima prelazi preko obraza, a onda je čuo sablasne, odvratne zvukove pucanja zrelih vlažnih akni. Rossington dobiva oklop, Hopley trune, ja gubim težinu, pomislio je. Bože dragi, neka to bude san, neka čak i budem lud... ali ne dopusti da se to dogodi.

“Ubio bih ga jako polagano”, rekao je Hopley. “Poštedjet ću te detalja.”

Billy je pokušao govoriti. Nije bilo ničega osim suhog grgljanja.

“Jasno mi je kako razmišljaš, ali imam jako male nade u uspjeh tvoje misije”, rekao je Hopley šupljim glasom. “Zašto umjesto toga ne razmisliš o tome da ga ubiješ, Halleck? Zašto ga ne bi...?”

Ali Halleck je stigao do svog limita. Izjurio je iz Hopleyjeve mračne radne sobe, snažno se udario u rub stola, luđački siguran kako će Hopley posegnuti jednom stravičnom rukom i dodirnuti ga. Hopley se nije ni pomaknuo.

Halleck je izjurio u noć, stao i pohlepno udisao čisti zrak, pognute glave, drhtavih nogu.

POGLAVLJE TRINAEST

78

Ostatak tjedna nemirno je pomišljao nazvati Ginellija u Tri brata - Ginelli je izgledao kao nekakav odgovor - ali kakav odgovor, to nije znao. Ali na kraju je popustio, prijavio se u kliniku Glassman i počeo metaboličke pretrage. Da je bio samac i sam, poput Hopleyja (Hopley je prošlu noć u nekoliko prigoda gostovao u Billyjevim snovima), odustao bi od svega. Ali trebalo je misliti na Heidi... a i Lindu - Lindu koja je uistinu bila nevini promatrač i nije shvaćala ništa od ovoga. Prijavio se u kliniku i skrivao svoje ludo saznanje poput čovjeka koji skriva ovisnost o drogi.

Bilo je to, uostalom, pravo mjesto za boravljenje, i dok je tamo Kirk Penschley i Bartonove detektivske usluge će obaviti svoj posao. Nadao se.

Pipkali su ga i bockali. Pio je odvratnu otopinu barija kredastoga okusa. Snimali su ga rendgenom, bio je na magnetskoj rezonanciji, na EEG-u, EKG-u i potpunom metaboličkom pregledu. Doktori u posjeti su dovođeni kako bi ga promatrali kao da je rijetka životinja u zoološkom vrtu. Divovska panda, ili možda posljednja dodo ptica, pomislio je Billy dok je sjedio u solariju i u rukama držao nepročitani National Geographic. Na nadlanicama obje ruke imao je flastere. Zabili su puno igala u njega.

Drugog jutra u Glassmanu bio je izložen novom nizu pipkanja, bockanja i lupkanja, i primijetio je kako može vidjeti vlastita rebra po prvi put od... od srednje škole? Ne, od početka same vječnosti. Njegove su se kosti pojavljivale, stvarale sjene na koži, trijumfalno izlazile. Ne samo da je šlauf na njegovom struku nestao već su i kosti zdjelice bile jasno vidljive. Dodirnuo je jednu i pomislio je kako sliči polugi, ručici mjenjača prvog automobila kojeg je posjedovao, Pontiaca iz 1957. Nasmijao se i osjetio peckanje suza. Sada su mi svi dani bili ovakvi. Nestabilno, promjenljivo vrijeme, mogućnosti pljuskova.

Ubio bih ga jako polagano, čuo je Hopleyja kako govori. Poštedjet ću te detalja.

Zašto? pomislio je Billy ležeći budan u kliničkom krevetu s podignutim stranicama za invalide. Nisi me poštedio svega ostaloga.

Tijekom boravka u Glassmanu Halleck je izgubio tri kilograma. Nije puno, pomislio je s vlastitim veseljem čovjeka kojeg očekuju vješala. Nije puno, manje od težine srednje vreće brašna. Ovim ritmom izdržat ću sve do... ! Skoro do listopada!

78, ponavljao je njegov um. 78 je sada, da si boksač ispao bi iz teške kategorije upolutešku... želiš li se okušati u velteru, Billy? Lakoj? Bantamu? Što kažeš na muhu?

Došlo je cvijeće: od Heidi, iz tvrtke. Mala kitica došla je od Linde - na kartici je njezinim razvučenim rukopisom pisalo Molim te, tata, brzo ozdravi - Volim te, Lin. Billy Halleck se zbog toga rasplakao.

Trećeg se dana ponovno odjenuo i sastao s tri liječnika zadužena za njegov slučaj. Osjećao se puno manje ranjivo u trapericama i VIDIMO SE U FAIRVIEWU majici; bilo je uistinu čudesno koliko je značilo skinuti sa sebe bolničku odjeću. Slušao ih je, mislio na Ledu Rossington i prigušio sumorni smiješak.

Savršeno su dobro znali što s njim nije u redu; uopće nisu bili zbunjeni. Au contraire, bili su toliko uzbuđeni da su se gotovo upišali u gaće. Pa... možda je potrebno malo opreza. Možda još uvijek nisu točno znali što s njim nije u redu, ali to je sigurno jedna od dvije stvari (ili možda tri). Jedna od njih je bila rijetka bolest mršavljenja koja nikada nije viđena izvan Mikronezije. Jedna je bila rijetka metabolička bolest koja nikad nije u potpunosti opisana. Treća - samo mogućnost, ne zaboravite! - bio je psihološki oblik anoreksije neuroze, ova posljednja je toliko rijetka da se u nju odavno sumnjalo, ali nikad nije potpuno dokazana. Billy je iz toplog blistanja njihovih očiju mogao vidjeti kako navijaju za tu posljednju; njihova će se imena naći u medicinskim knjigama. Ali u svakom slučaju Billy Halleck je sigurno rara avis, i njegovi su liječnici bili poput djece na božićno jutro.

Kao rezultat toga željeli su da ostane u Glassmanu još tjedan ili dva (ili možda tri). Namjeravali su otkriti što s njim nije u redu. Bezuvjetno su namjeravali otkriti. Smislili su niz megavitamina za početak (stopostotno!), plus proteinske injekcije (naravno!) i još puno puno testova (nesumnjivo!).

Uslijedio je profesionalni ekvivalent očajnih urlika - i to su gotovo doslovno bili urlici - kad im je Billy tiho rekao kako im se zahvaljuje, ali morat će otići. Usprotivili su se; obrazlagali su; savjetovali. A Billyju je, koji je u posljednje vrijeme sve više i više smatrao kako gubi zdrav razum, liječnička trojka na neki sablastan način počela sličiti Trojici tupana. Napola je očekivao da počnu lupkati i gurkati jedan drugoga, teturati otmjeno namještenim uredom s bijelim kutama koje lepršaju iza njih, razbijati stvari i vikati brooklynskim naglaskom.

“Sada se nesumnjivo osjećate prilično dobro, gospodine Halleck”, rekao je jedan od njih. “Uostalom, za početak, bili ste poprilično pretili, po bilješkama u vašem kartonu. Ali moram vas upozoriti kako taj vaš osjećaj može zavaravati. Ako nastavite gubiti težinu možete očekivati nove bolove, probleme s kožom...”

Ako želite vidjeti prave probleme s kožom trebate pogledati fairviewskog šefa policije, pomislio je Halleck. Ispričavam se, bivšeg šefa.

Odlučio je, u trenu i radi ničeg posebnog, ponovno početi pušiti.

“...bolesti slične skorbutu ili beri-beriju”, strogo je nastavio liječnik. “Postat ćete iznimno podložni infekcijama - sve od prehlade i bronhitisa do tuberkuloze. Tuberkuloze, gospodine Halleck”, rekao je impresivnim glasom. “A sada, ako ostanete ovdje-”

“Ne”, rekao je Billy. “Molim vas, shvatite kako to nije čak ni mogućnost.”

Jedan je stavio prste na sljepoočnice kao da je upravo dobio žestoku glavobolju. Koliko je Billyju bilo poznato, možda i jest - bio je to liječnik koji je bio uporan s teorijom psihološke anoreksije neuroze. “Što možemo reći kako bismo vas uvjerili, gospodine Halleck?”

“Ništa”, odgovorio je Billy. Lik starog Ciganina nepozvan mu se pojavio u mislima - ponovno je osjetio lagano milovanje čovjekove ruke na svom obrazu, dodir tvrdih žuljeva. Da, pomislio je, ponovno ću početi pušiti. Nešto stvarno opako poput Camela ili Pali Malla ili Chesterfoggiesa. Zašto ne? Kad vražji liječnici počnu izgledati poput Larryja, Curlyja i Moea, vrijeme je da se nešto učini.

Zamolili su ga da malo pričeka i zajedno izašli van. Billy je pristao - imao je osjećaj kako je napokon dosegao caesuru u ovoj ludoj drami, oko oluje, i bio je zadovoljan time... time, i pomisli na sve cigarete koje će uskoro popušiti, možda čak i dvije istovremeno.

Vratili su se, smrknuti, ali su izgledali pomalo uzbuđeno - ljudi koji su se odlučili na krajnju žrtvu. Dopustit će mu da ostane besplatno, rekli su: treba platiti samo laboratorijsku obradu.

“Ne”, rekao je Billy strpljivo. “Ne razumijete. Moje zdravstveno osiguranje ionako plaća sve te stvari; provjerio sam. Poanta je, ja odlazim. Jednostavno odlazim. Nema me.”

Zurili su u njega, zbunjeno, počinjali se ljutiti. Billy je pomislio kako bi im rekao koliko voli Tri tupana kojima su sličili, i zaključio kako je to stvarno loša ideja. To bi zakompliciralo stvari. Tipovi poput ove trojice nisu navikli da im se suprotstavlja, da se odbije njihov gris-gris. Mislio je kako nije potpuno moguće da nazovu Heidi i predlože psihijatrijsko vještačenje u svezi sposobnosti samostalnog donošenja odluka. A Heidi bi ih mogla čak i poslušati.

“Također ćemo platiti i testove”, rekao je jedan naposljetku, ovo je naša posljednja ponuda glasom.

“Odlazim”, rekao je Billy. Govorio je vrlo tiho, ali vidio je kako su mu napokon povjerovali. Možda ih je napokon njegov tihi glas uvjerio kako se ne radi o novcu, nego da je jednostavno lud.

“Ali zašto? Zašto, gospodine Halleck?”

“Zato što”, rekao je Billy, “iako vi, gospodo, mislite kako mi možete pomoći, ali... ah... ne možete.”

I gledajući njihova zbunjena lica prepuna nevjerice Billy je pomislio kako se nikada u životu nije osjećao toliko usamljeno.

Na povratku kući stao je kod kioska i kupio kutiju Chesterfield Kingsa. Od prva tri dima mu se toliko zavrtjelo u glavi i postalo mučno da ju je bacio.

“Toliko o tom eksperimentu”, rekao je glasno u automobilu, istovremeno se smijući i plačući. “Natrag na početak, djeco draga.”

POGLAVLJE ČETRNAEST

71

Linda je otišla.

Heidi, čije su inače tanke linije pored njezinih očiju i rubova usana sada bile duboke od nervoze (ona je pušila poput lokomotive, vidio je Billy - jedan Vantage 100 za drugim), je Hallecku rekla kako je Lindu poslala ujni Rhodi u okrugu Westchester.

“Učinila sam to iz nekoliko razloga”, rekla je Heidi. “Prvi je što... što se treba odmoriti od tebe, Billy. Od onog što ti se događa. Napola je poludjela. Više ju čak ni ne mogu uvjeriti kako nemaš rak.”

“Trebala bi razgovarati s Caryjem Rossingtonom”, promrmljao je Billy na putu do kuhinje gdje je napravio kavu. Trebala mu je kava - jaka i crna, bez šećera. “Zvuče poput srodnih duša.”

“Što? Ne čujem te.”

“Zaboravi. Samo me pusti da napravim kavu.”

“Nije spavala”, rekla je Heidi kad se vratila. Nemirno je trljala ruke. “Shvaćaš li?”

“Da”, rekao je Billy, i shvaćao je... ali je imao osjećaj kako se negdje u njemu nalazi trn. Pitao se je li Heidi shvaćala kako je on također trebao Lindu, je li uistinu shvaćala kako mu je kći također dio sustava potpore. Ali bila ili ne dio njegovog sustava potpore, nije imao pravo uništiti Lindinu samouvjerenost, njezinu psihološku ravnotežu. Heidi je bila u pravu. Bila je u pravu bez obzira koliko to koštalo.

Opet je u srcu osjetio pojavljivanje one blistave mržnje. Mamica je svoju kćer odvezla kod ujnice čim je Billy nazvao i rekao kako je na putu. A zašto? Pa, zato što je stravični tatica dolazio kući! Nemoj vrištati, dušo, to je samo Mršavko...

Zašto tog dana? Zašto si morala izabrati taj dan?

“Billy? Jesi li dobro?” U Heidinom je glasu bilo čudno oklijevanje.

“Pretpostavljam kako sam dobro koliko to mogu biti. Zašto?”

“Jer si na trenutak... izgledao čudno.”

Jesam li? Stvarno? Zašto tog dana, Heidi? Zašto si izabrala taj dan da mi posegneš u hlače nakon svih čednih godina obavljanja tih stvari u mraku?

“Pa, pretpostavljam kako se sada gotovo cijelo vrijeme osjećam čudno”, rekao je Billy i pomislio: Moraš prestati, prijatelju. Ovo nema smisla. Što je bilo, bilo je.

Ali bilo je teško prestati. Teško prestati kad je stajala tamo i pušila cigaretu za cigaretom, ali i praveći se i izgledajući savršeno dobro, i...

Ali prestat ćeš, Billy. Prisežem.

Heidi se okrenula i ugasila cigaretu u kristalnoj pepeljari.

“Druga stvar je... nešto mi tajiš, Billy. Nešto što ima veze s ovime. Ponekad pričaš u snu. Vani si noću. Sada želim znati. Zaslužujem znati.” Rasplakala se.

“Želiš znati?” pitao je Halleck. “Stvarno želiš znati?” Na licu je osjetio neobičnu površinu suhog džina.

“Da! Da!”

I Billy joj je ispričao.

Houston ga je nazvao idućeg dana, i nakon dugog i besmislenog uvoda, prešao je na stvar. Heidi je bila kod njega. On i Heidi su dugo razgovarali (jesi li joj ponudio podizač raspoloženja za ljudsku surlu? poželio je Halleck pitati, ali je zaključio bolje ne). Bit njihovog dugog razgovora bio je u ovome: mislili su kako je Billy u potpunosti poludio.

“Mike”, rekao je Billy, “stari Ciganin je bio stvaran. Dodirnuo je svu trojicu: mene, Caryja Rossingtona, Duncana Hopleyja. E sad, tip poput tebe ne vjeruje u nadnaravno - prihvaćam to. Ali nemoj srati kako ne vjeruješ u deduktivno i induktivno zaključivanje. Znači moraš vidjeti mogućnosti. Dodirnuo je svu trojicu, sva trojica imamo tajanstvene bolesti. I sada, za ime Božje, prije no što odlučiš da sam poludio, barem razmisli o logičnoj vezi.”

“Billy, nema logične veze.”

“Samo sam-”

“Razgovarao sam s Ledom Rossington. Rekla je kako Caryja u Mayou liječe protiv raka kože. Rekla je kako je dosta uznapredovao, ali prilično su sigurni kako će biti dobro. I još je rekla kako te nije vidjela od božićne zabave kod Gordonovih.”

“Laže!”

Tišina od Houstona... i je li to bio zvuk Heidinog plača u pozadini? Billy je stisnuo telefon sve dok mu zglobovi nisu pobijelili. “Jesi li osobno razgovarao s njom, ili telefonom?”

“Telefonom. Ali nije mi jasno kakve to veze ima.”

“Kad biju vidio znao bi. Izgleda poput žene koja je doživjela neopisiv šok.”

“Pa, kad otkriješ da ti suprug ima rak kože, i da je ozbiljno uznapredovao-”

“Jesi li razgovarao s Caryjem?”

“Na odjelu intenzivneje. Ljudima na odjelu intenzivne njege dopušteno je telefonirati samo u iznimnim situacijama.”

“Pao sam na sedamdeset sedam”, rekao je Billy. “To je ukupni gubitak od gotovo trideset osam kilograma, i ja to zovem prilično iznimnim.”

Tišina na drugom kraju. Osim onog zvuka koji bi mogao biti Heidin plač.

“Hoćeš li razgovarati s njim? Hoćeš li pokušati?”

“Ako mu njegovi liječnici dozvole primanje poziva, i ako bude želio razgovarati sa mnom, da. Ali, Billy, ta tvoja halucinacija-”

“TO NIJE JEBENA HALUCINACIJA!” Ne viči, Bože, nemoj to raditi.

Billy je zatvorio oči.

“U redu, u redu”, smirivao ga je Houston. “Ta ideja. Je li to bolja riječ? Samo želim reći kako ti ta ideja neće pomoći u ozdravljenju. U stvari, možda je ona i glavni uzrok te psiho-anoreksije, ako uistinu boluješ od toga, kao što doktor Yount misli. Ti-”

“Hopley”, rekao je Billy. Lice mu se oblilo znojem. Rupčićem je obrisao čelo. Sjetio se Hopleyja, onog lica koje nije bilo lice, nego reljefni zemljovid pakla. Lude upale, sluz, i zvuk, neopisivi zvuk kad je noktima prešao preko obraza.

Na Houstonovom je kraju uslijedila duga tišina.

“Razgovaraj s Duncanom Hopleyjem. On će potvrditi-”

“Ne mogu, Billy. Duncan Hopley počinio je samoubojstvo prije dva dana. Učinio je to dok si bio u klinici Glassman. Ustrijelio se svojim službenim pištoljem.”

Halleckje čvrsto zatvorio oči i zaljuljao se na svojim nogama. Imao je isti osjećaj kao kad je pokušao pušiti. Snažno se uštipnuo za obraz kako bi spriječio nesvjesticu.

“Onda znaš”, rekao je s još uvijek zatvorenim očima. “Znaš, ili netko zna - netko ga je vidio.”

“Grand Lawlor ga je vidio”, rekao je Houston. “Zvao sam ga prije nekoliko minuta.”

Grand Lawlor. Billyjev zbunjeni, prestravljeni um na trenutak nije shvatio - bio je uvjeren kako je Houston izgovorio mumljavu verziju fraze velika porota. Onda mu je sinulo. Grand Lawlor je bio mrtvozomik. I kad bolje razmisli o tome, da, Grand Lawlor je jednom ili dvaput svjedočio pred velikom porotom.

Ova pomisao rezultirala je luckastim cerekanjem. Billy je dlanom pokrio mikrofon telefona i nadao se kako Houston neće čuti njegovo cerekanje; ako ga čuje, Houston će pomisliti da je sigurno poludio.

A ti bi uistinu želio vjerovati da sam poludio, zar ne, Mike? Jer ako sam lud i odlučim početi lupetati o maloj bočici i maloj žličici od slonovače, pa, nitko mi ionako neće vjerovati, zar ne? Bože, ne.

I to je bilo to; cerekanje je prošlo.

“Pitao si ga-”

“O nekoliko detalja u vezi smrti? Nakon stravične priče koju mi je tvoja supruga ispričala, vraški si u pravu da sam ga pitao.” Houstonov je glas u trenu postao uštogljen. “I kad me pitao zašto želim znati trebalo bi ti biti vraški drago što nisam popustio.”

“Što je rekao?”

“Da je Hopleyjev ten bio katastrofa, ali ništa poput strave koju si opisao Heidi. Grandov opis me doveo do uvjerenja kako se radilo o opakom napadu akni od čega sam povremeno liječio Duncana otkad sam ga prvi put pregledao, još tamo 1974. Ti napadi su mu izazivali velike depresije, i to me nije iznenadilo - rekao bih kako su akne, kad su napadi ozbiljni, jedna od psihološki najtežih nesmrtonosnih bolesti za koje znam s kojima se čovjek može suočiti.”

“Misliš kako ga je uhvatila depresija zbog izgleda, pa se zato ubio.”

“U osnovi, da.”

“Daj da to malo razjasnimo”, rekao je Billy. “Uvjeren si kako se radilo o više-manje običnom napadu akni kakve je imao godinama... ali istovremeno vjeruješ kako se ubio zbog onog što je vidio u ogledalu. To je čudna dijagnoza, Mike.”

“Nikad nisam rekao kako se radilo samo o aknama”, rekao je Houston. Zvučao je ljutito. “Najgora stvar u vezi problema je to što dolaze po dva ili tri ili u cijelim gomilama, nikad jedan po jedan. Psihijatri su profesija s najviše samoubojstava, Billy, ali murjaci nisu daleko iza njih. Tu najvjerojatnije postoji kombinacija čimbenika - posljednji napad očito je bio kap koja je prelila čašu.”

“Trebao si ga vidjeti”, rekao je Billy smrknuto. “To nije bila kap, to je bilo jebeno jezero.”

“Nije ostavio poruku, pa pretpostavljam kako nikada nećemo saznati, zar ne?”

“Isuse”, rekao je Billy i provukao ruku kroz kosu. “Isuse Kriste.”

“A razlozi samoubojstva Duncana Hopleyja su gotovo nebitni, zar ne?”

“Meni nisu”, rekao je Billy. “Nimalo.”

“Čini mi se kako je prava istina to da je tvoj um izveo gadnu šalu, Billy. Opteretio te krivnjom. Imao si tu... tu maštariju o ciganskim kletvama... i kad si one noći otišao Duncanu Hopleyju jednostavno si vidio nešto čega nije bilo.” Houstonov je glas sada imao ugodan, sve mi možeš reći ton. “Jesi li prije odlaska Hopleyju navratio u Andyjev pub na koju? Samo kako bi se, znaš ono, malo pripremio za susret?”

“Nisam.”

“Siguran si? Heidi kaže kako si kod Andyja provodio dosta vremena.”

“Da jesam”, rekao je Billy, “tvoja bi me supruga vidjela tamo, slažeš li se?”

Uslijedilo je dugo razdoblje tišine. Onda je Houston plitkim glasom rekao: “To je bio vraški nizak udarac, Billy. Ali to je također komentar kakav bih očekivao od čovjeka koji se nalazi pod ozbiljnim mentalnim stresom.”

“Ozbiljni mentalni stres. Psihološka anoreksija. Pretpostavljam kako vi liječnici imate ime za sve. Ali trebao si ga vidjeti. Trebao si...” Billy je zastao i zamislio upaljene akne na obrazima Duncana Hopleyja, nos koji je gotovo postao neprimjetan na odvratnom, sablasnom krajoliku tog izmučenog lica.

“Billy, zar ne vidiš kako tvoj um traži logično objašnjenje za ono što ti se događa? Osjeća krivnju zbog Ciganke, i zato-”

“Kletva je završila kad se ustrijelio”, čuo je Billy samoga sebe kako govori. “Možda zato nije izgledalo toliko gadno. To je poput filmova o vukodlacima koje smo gledali kad smo bili klinci, Mike. Kad napokon ubiju vukodlaka ponovno se pretvori u čovjeka!” Uzbuđenje je zamijenilo zbunjenost koju je osjetio na vijest o Hopleyjevom samoubojstvu i Hopleyjevom manje-više normalnom tenu. Um mu je počeo juriti tim novim putom, brzo ga je istraživao, bilježio mogućnosti i vjerojatnosti.

Kamo kletva odlazi kadprokleti naposljetku umre? Sranje, isto bih tako mogao pitati kamo odlazi posljednji dah umirućeg čovjeka. Ili njegova duša. Odlazi odavde. Jednostavno odlazi odavde. Odavde, odavde, odavde. Postoji li možda način da ju se odveze odavde?

Rossington - to je prvo. Rossington, tamo na klinici Mayo, očajnički vjeruje kako ima rak kože, jer je alternativa toliko gora. Kad Rossington umre, vratit će se u...?

Postao je svjestan kako Houston šuti. I u pozadini se čuo zvuk, neugodan ali poznat... Jecanje? Je li to Heidi, plače?

“Zašto plače?” procijedio je Billy.

“Billy-”

“Daj miju!”

“Billy, kad bi se samo mogao čuti-”

“Do vraga, daj mi ju!”

“Ne, neću. Ne dok si ovakav.”

“Ma, ti jeftini narkomanski mali-”

“Billy, prestani!”

Houstonov je povik bio dovoljno glasan da Billy na trenutak makne slušalicu s uha. Kad ju je vratio jecanje je prestalo.

“A sada slušaj”, rekao je Houston. “Stvari poput vukodlaka i ciganskih kletvi ne postoje. Osjećam se glupavo čak i što ti to govorim.”

“Čovječe, zar ne vidiš kako je to dio problema?” pitao je Billy tiho. “Zar ti nije jasno kako je to način na koji su ti tipovi uspijevali s time tijekom proteklih dvadesetak stoljeća ili tu negdje?”

“Billy, ako je na tebe bačena kletva, bacila ju je tvoja podsvijest. Stari Cigani ne mogu bacati kletve. Ali tvoj vlastiti um, maskiran u Ciganina, može.”

“Ja, Hopley, Rossington”, rekao je Halleck tupo, “svi u isto vrijeme. Ti si onaj koji je slijep, Mike. Razmisli o tome.”

“To je samo slučajnost, ništa više. Koliko samo puta trebamo mlatiti praznu slamu, Billy? Vrati se kod Glassmana. Dopusti im da ti pomognu. Prestani izluđivati suprugu.”

Na trenutak je bio u iskušenju da popusti i vjeruje Houstonu - zdrav razum i racionalnost njegovog glasa, bez obzira koliko ogorčeni bili, djelovali su utješno.

Onda se sjetio Hopleyja kako okreće stolnu svjetiljku kako bi mu osvijetlila lice. Sjetio se kako je Hopley rekao: “Ubio bih ga jako polagano. Poštedjet ću te detalja.”

“Ne”, rekao je. “U Glassmanu mi ne mogu pomoći, Mike.” Houston je duboko uzdahnuo. “Tko onda može? Stari Ciganin?”

“Možda, ako ga uspiju pronaći”, rekao je Halleck. “Samo možda. Ali postoji još jedan tip koji bi mogao biti od pomoći. Pragmatičar, poput tebe.”

Ginelli. Ime mu je izronilo u mislima dok je govorio.

“Ali uglavnom smatram kako ja sam trebam pomoći sebi.”

“To sam ti i govorio!”

“Oh - dobio sam utisak kako si mi savjetovao da se vratim natrag u kliniku Glassman.”

Houston je uzdahnuo. “Mislim kako ti i mozak također gubi na težini. Jesi li pomislio što radiš svojoj supruzi i kćeri? Jesi li uopće pomislio na to?”

Je li ti Heidi rekla što mi je radila kad se nesreča dogodila? zamalo se izlanuo Billy. Je li ti to več rekla, Mikey? Nije? Oh, trebao bi ju pitati... Da,čovječe.

“Billy?”

“Heidi i ja ćemo porazgovarati o tome”, rekao je Billy tiho.

“Ali ti ne-”

“Mislim kako si bio u pravu barem u vezi jedne stvari, Mike.”

“Oh? Jako dobro za mene. A koja je to stvar?”

“Dovoljno smo mlatili praznu slamu”, rekao je Billy i poklopio slušalicu.

Ali nisu razgovarali o tome.

Billy je nekoliko puta pokušao, ali Heidi je samo odmahnula glavom, lica bijelog i sumornog, pogleda koji ga optužuje. Samo je jednom odgovorila.

Bilo je to tri dana nakon telefonskog razgovora s Houstonom, onog u kojem je Heidi bila pozadinski plač. Upravo su dovršavali večeru. Halleck je pojeo svoj uobičajeni obilni obrok - tri hamburgera (s pecivima i umacima), četiri klipa kukuruza (s maslacem), dvadeset pet dekagrama krumpira i dva komada pite s jabukom s voćnim umakom. Još je uvijek imao malo ili nimalo apetita, ali otkrio je alarmantnu činjenicu - ako nije jeo gubio je više težine. Heidi se vratila kući nakon Billyjevog razgovora - svađe - s Houstonom blijeda i šutljiva, lice joj je bilo podbuhlo od suza koje je izronila u Houstonovoj ordinaciji. I sam nervozan i jadan propustio je ručak i večeru... i kad se idućeg jutra vagao vidio je kako je izgubio gotovo dva kilograma i pao na 76.

Zagledao se u broj, i u trbuhu osjetio hladno lepršanje leptirovih krila. Dva kilograma, pomislio je. Dva kilograma u jednom jedinom danu! Isuse!

Od tada više nije preskakao obroke.

Sada je pokazao svoj prazni tanjur - prazne klipove kukuruza, ostatke burgera, salate, krumpira, deserta.

“Zar tebi ovo izgleda poput anoreksije neuroze, Heidi?” pitao je. “Izgleda li?”

“Jeo sam ovako cijeli prošli mjesec”, rekao je Halleck, “ i prošli sam mjesec izgubio skoro dvadeset sedam kilograma. Bi li mi sada željela objasniti kako je moja podsvijest uspjela izvesti taj trik? Gubitak gotovo dva kilograma na unos od gotovo šest tisuća kalorija u dvadeset četiri sata?”

“Ja... ne znam... ali Mike... Mike kaže-”

“Ti ne znaš i ja ne znam”, rekao je Billy i bijesno bacio salvetu na svoj tanjur-trbuh mu je stenjao i cvilio pod težinom hrane koju je ubacio u njega. “Michael Houston također ne zna.”

“Pa, ako je to kletva, zašto se meni ništa ne događa?” iznenada je vrisnula na njega, i iako su joj oči blistale od bijesa, mogao je vidjeti kako se u njima pojavljuju suze.

Povrijeđen, prestravljen i trenutno izvan kontrole Halleck je viknuo: “Zato što nije znao, eto zašto! To je jedini razlog! Zato što nije znao!”

Jecajući je odgurnula stolicu unatrag, gotovo pala i onda odjurila od stola. Ruka joj je bila pritisnuta na lice kao da je upravo dobila stravičnu glavobolju.

“Heidi!” viknuo je i ustao toliko brzo da je prevrnuo svoju stolicu. “Heidi, vrati se!”

Njezini koraci nisu zastali na stubama. Čuo je lupanje vrata - ne vrata njihove spavaće sobe. Predaleko u hodniku na katu. Lindina soba, ili gostinjska.

Halleck se kladio na gostinjsku sobu. Bio je u pravu. Nije više spavala s njim u tjednu nakon kojeg je otišao od kuće.

Taj tjedan - posljednji tjedan - u Billyjevom je umu, kad je pokušao razmišljati o njemu, imao dosljednost noćne more. Vrijeme je postalo vruće, teško i sparno, kao da je ljeto ove godine došlo ranije. Činilo se kako se čak i svježi, hladni, zasjenjeni Lantern Drive pomalo sasušio. Billy Halleck je jeo i znojio se, znojio se i jeo... a njegova je težina tijekom svega toga polagano ali sigurno padala. Na kraju tjedna, kad je u Avis rent-a-caru uzeo auto i otišao autoputom 95 prema New Hampshireu i Maineu, izgubio je novih pet kilograma i spao na 71.

Tijekom tog tjedna liječnici s klinike Glassman zvali su i zvali. Michael Houston je zvao i zvao. Heidi je gledala Billyja svojim bijelim prstenovima obrubljenim očima, pušila i šutjela. Kad je rekao kako će nazvati Lindu samo je mrtvačkim, odrješitim glasom rekla: “Voljela bih kad to ne bi učinio.”

U petak, dan prije odlaska, Houston je ponovno nazvao. “Michael”, rekao je Billy i zatvorio oči. “Već sam prestao odgovarati na pozive liječnika iz Glassmana. Prestat ću odgovarati i na tvoje ako ne prestaneš srati.”

“Ja to ne bih učinio, još ne”, rekao je Houston. “Želim da me jako pažljivo saslušaš, Billy. Ovo je važno.”

Billy je bez imalo iznenađenja, samo s novim dubokim, tupim buđenjem osjećaja bijesa i izdaje saslušao Houstonov novi govor. Nije to predvidio, nakon svega?

Heidi je opet bila kod njega. Ona i Houston su dugo razgovarali i to je završilo s novim suzama. Houston je onda dugo razgovarao s Tri tupana u klinici Glassman (“Ne brini, Billy, sve je pokriveno profesionalnom privilegijom.”), opet se vidio s Heidi. Svi su mislili kako će Billyju možda pomoći niz psihijatrijskih testova.

“Želim ti savjetovati kako bi bilo najbolje da dragovoljno pristaneš na njih”, dovršio je Houston.

“Mogu si misliti. A također si mogu misliti gdje bih trebao obaviti ta testiranja. U klinici Glassman, točno? Jesam li osvojio nekakvu lutku?”

“Pa, mislili smo kako je to logično-”

“Oh, uh-ah, vidim. I dok mi testiraju mozak, pretpostavljam kako će nastaviti s barijevim klistirima?”

Houston je bio elokventno šutljiv.

“Ako kažem ne?”

“Heidi ima pravni rakurs”, rekao je Houston oprezno. “Shvaćaš?”

“Shvaćam”, rekao je Billy. “Govoriš kako ste se ti, Heidi i Tri tupana u klinici Glassman dogovorili da me smjestite u Sunnyvale Acres, luđaci su naša specijalnost.”

“To je prilično melodramatično, Billy. Zabrinuta je za Lindu, kao i za tebe.”

“Oboje smo zabrinuti za Lindu”, rekao je Billy. “Ja sam također zabrinut za Heidi. Hoću reći, ima trenutaka kad sam toliko bijesan na nju da mi je od toga zlo, ali uglavnom ju još uvijek volim. I zato brinem. Znaš, na određeni te način zavarala, Mike.”

“Ne znam o čemu pričaš.”

“Znam da ne znaš. A ja ti neću reći. Možda ona hoće, ali čisto sumnjam u to - sve što želi je zaboraviti da se cijela stvar ikad dogodila, i to što će ti reći stanovite detalje koje je prvi put možda previdjela moglo bi se kositi s onom željom o zaboravu. Recimo samo kako i Heidi treba odraditi svoje putovanje krivnje. Sada umjesto kutije cigareta dnevno puši dvije i pol.”

Duga stanka... a onda se Mike Houston vratio početnoj temi: “Kako god bilo, Billy, trebaš shvatiti kako su ovi testovi u najboljem interesu svih uklju-”

“Zbogom, Mike”, rekao je Halleck i polagano poklopio slušalicu.

POGLAVLJE PETNAEST

Dva telefonska razgovora

Billy je ostatak poslijepodneva proveo u šetnji klimatiziranom kućom i gledao novog sebe krajičkom oka u ogledalima i na poliranim površinama.

Kako vidimo sebe puno više ovisi o koncepciji našeg tjelesnog izgleda nego što mislimo.

U ovoj ideji nije našao apsolutno ništa utješno.

Moj osjećaj vlastite vrijednosti ovisi o tome koliko svijeta poremetim dok se krećem? Isuse, to je depresivna misao. Onaj tip Mr. T. bi mogao podići Einsteina i cijeli ga dan nositi pod rukom poput... knjige ili nečeg sličnog. Čini li to onda Mr. T.-ja nekako boljim, važnijim?

Sablasni odjek T. S. Elliota zazvonio mu je u glavi poput udaljenog zvona u nedjelju ujutro: To nisam mislio, to uopće nisam mislio. 1 nije. Pomisao o veličini kao funkciji otmjenosti, ili inteligencije, ili kao dokaz Božje ljubavi, je nestala otprilike u vrijeme kad je pretili teturavi William Howard Taft predao predsjednički položaj dvospolnom - gotovo suhonjavom - Woodrowu Wilsonu.

Kako vidimo stvarnost puno više ovisi o našoj koncepciji tjelesne mase nego što obično mislimo.

Da - stvarnost. To je puno bliže biti stvari. Kad vidite kako nestajete kilogram po kilogram, poput komplicirane jednadžbe koja se red po red briše s ploče i formulu za formulom, to učini nešto vašem osjećaju stvarnosti. Vašoj osobnoj stvarnosti, stvarnosti općenito.

Bio je debeo - ne krupan, ne nekoliko kilograma pretežak, nego doslovno debeo poput svinje. Onda je bio gojazan, onda skoro normalan (ako nešto takvo uistinu postoji - u svakom slučaju Tri tupana iz klinike Glassman mislila su kako postoji), onda mršav. Ali sada je mršavost počinjala prelaziti u novo stanje: žgoljavost. Što je dolazilo nakon toga? Iscrpljenost, pretpostavio je. A nakon toga, nešto što se još uvijek nalazilo izvan granica njegove mašte.

Nije bio ozbiljno zabrinut što će ga odvući u ludaru; takve procedure su trajale. Ali posljednji razgovor s Houstonom mu je jasno pokazao koliko su daleko stvari otišle, i koliko je nemoguće da mu netko povjeruje - tada ili ikada. Želio je nazvati Kirka Penschleyja - poriv je bio gotovo neizdrživ, iako je znao kako će ga Kirk nazvati kada i ako koja od tri istražiteljske agencije koje su radile za tvrtku nešto otkrije.

Umjesto toga nazvao je broj u New Yorku, prelistavši adresar kako bi ga pronašao. Ime Richarda Ginellija nelagodno mu je poskakivalo u glavi još od samog početka svega ovoga - sada je došlo vrijeme da ga nazove.

Za svaki slučaj.

“Tri brata”, rekao je glas na drugom kraju linije. “Večerašnji specijaliteti uključuju teletinu i našu vlastitu verziju tjestenine Alfredo.”

“Zovem se William Halleck, i želio bih razgovarati s gospodinom Ginellijem, ako je slobodan.”

Nakon nekoliko trenutaka zamišljene tišine glas je rekao: “Halleck.”

“Da.”

Telefon je zveknuo dolje. Billy je čuo prigušeno zveckanje posuda i tava. Netko je psovao na talijanskom. Netko drugi se smijao. Poput svega ostalog u njegovom životu ovih dana, sve se činilo jako daleko.

Slušalica je naposljetku podignuta.

“Williame!” Billyju je ponovno palo na pamet kako je Ginelli bio jedina osoba na svijetu koja ga je tako zvala. “Kako ide, paisan?”

“Izgubio sam nešto kila.”

“Pa, to je dobro”, rekao je Ginelli. “Bio si prevelik, Williame, to ti moram priznati, prevelik. Koliko si izgubio?”

“Devet kilograma.”

“Hej! Čestitam! I tvoje srce ti također zahvaljuje. Teško je izgubiti kilograme, zar ne? Nemoj mi pričati, znam. Jebene kalorije se ne daju. Kod Iraca poput tebe zadržavaju se na trbuhu. Kod Digića poput mene, jednog dana otkriješ kako svaki put podereš stražnjicu hlača kad se sagneš kako bi zavezao cipele.”

“U stvari uopće nije bilo teško.”

“Pa, dođi do Braće, Williame. Pripremit ću ti moj specijalitet. Napolitansku piletinu. I jednim ću ti obrokom vratiti sve te kilograme.”

“Možda i prihvatim”, rekao je Billy i lagano se nasmiješio. Mogao se vidjeti u ogledalu na zidu svoje radne sobe, i činilo se kako u njegovom osmijehu ima previše zuba. Previše zuba, preblizu usnama. Prestao se smijati.

“Aha, pa, stvarno. Nedostaješ mi. Previše je prošlo. Život je kratak, paisan. Hoću reći, život je kratak, jesam li u pravu?”

“Aha, pretpostavljam da jesi.”

Ginelli je počeo govoriti malo tiše. “Čuo sam da si imao neke probleme dolje u Connecticutu”, rekao je. Connecticut je zvučao poput nekog mjesta na Grenlandu, pomislio je Billy. “Bilo mi je žao zbog toga.”

“Otkud si čuo za to?” rekao je Billy, iskreno zapanjen. U fairviewskom Reporteru bio je samo kratak članak - pristojan, nisu spomenuta nikakva imena - i to je bilo sve. Ništa u newyorškim novinama.

“Držim uho blizu zemlje”, odgovorio je Ginelli. Jer držanje uha blizu zemlje je u stvari bit svega, pomislio je Billy i zadrhtao.

“Imam neke probleme s time”, rekao je Billy sada, pažljivo birajući riječi. “Problemi su... ekstrapravne prirode. Žena - znaš za Ženu?”

“Aha. Čuo sam da je Ciganka.”

“Ciganka, da. Imalaje supruga. On mi je... stvorio određene probleme.”

“Kako se zove?”

“Lemke, mislim. Pokušat ću to sam srediti, ali pitam se... ako ne uspijem...”

“Naravno, naravno, naravno. Samo me nazovi. Možda uspijem nešto učiniti, možda ne. Možda odlučim da ne želim. Hoću reći, prijatelji su uvijek prijatelji, a posao je uvijek posao, znaš što želim reći?”

“Da, znam.”

“Ponekad se prijateljstvo i posao pomiješaju, a ponekad ne, jesam li u pravu?”

“Jesi.”

“Taj te tip pokušava ubiti?”

Billy je oklijevao. “Ne bih sada previše o tome, Richarde. Prilično je neobično. Ali, aha, pokušava me ubiti. Pokušava me ubiti prilično gadno.”

“Pa, sranje, Williame, trebali bismo sada porazgovarati!” Briga u Ginellijevom glasu bila je jasna i očita. Billy je osjetio kako su mu briznule suze ijednom ih je nadlanicom obrisao.

“Cijenim to - stvarno. Ali najprije to želim sam pokušati riješiti. Nisam čak ni siguran što želim od tebe.”

“Ako poželiš nazvati, Williame, tu sam negdje. U redu?”

“U redu. I hvala.” Oklijevao je. “Reci mi nešto, Richarde - jesi li praznovjeran?”

“Ja? Pitaš starog Digića poput mene je li praznovjeran? Odrastao sam u obitelji u kojoj su moja majka i baka i sve moje ujne hodale uokolo i izgovarale Očenaš i molile se svakom svecu za kojeg si čuo i gomili onih za koje nikad nisi čuo i prekrivale ogledala kad je netko umro i križale se kad bi ugledale vrane ili kad bi im crna mačka prešla preko puta? Ja?Meni postavljaš takvo pitanje?”

“Aha”, rekao je Billy, i nasmiješio se unatoč svemu. “Postavljam ti takvo pitanje.”

Glas Richarda Ginellija postao je britak, tvrd i u potpunosti lišen humora. “Vjerujem samo u dvije stvari, Williame. Oružje i novac, u to vjerujem. I možeš me citirati. Praznovjeran? Ne ja, paisan. Misliš na nekog drugog Digića.”

“To je dobro”, rekao je Billy i veselije se nasmiješio. Bio je to prvi pravi osmijeh na njegovom licu u gotovo mjesec dana, i bio je to dobar osjećaj - vraški dobar osjećaj.

Te večeri, odmah nakon što je Heidi došla, nazvao je Penschley.

“Tvoji Cigani su nas poveli u veselu potjeru”, rekao je. “Trenutni troškovi su sada gotovo deset tisuća dolara, Bille. Vrijeme je da se ostaviš toga?”

“Najprije mi reci što imaš”, rekao je Billy. Ruke su mu se znojile.

Penschley je počeo pričati svojim suhim glasom starijeg političara.

Cigani su najprije otišli u Greeno, grad u Connecticutu oko pedeset kilometara sjeverno od Milforda. Tjedan dana nakon što su protjerani iz Greenoa pojavili su se u Pawtucketu, u blizini Providencea, Rhode Island. Nakon Pawtucketa otišli su u Attleboro, Massachussets. U Attleborou je jedan od njih uhićen radi remećenja javnog reda i mira i onda je pobjegao kad je platio jamčevinu.

“Navodno se ovako dogodilo”, rekao je Penschley. “Gradski tip, nekakav nasilnik, izgubio je deset dolara igrajući kolo sreće. Rekao je tipu koji je upravljao njime kako je namješteno i da će se osvetiti. Dva dana kasnije primijetio je Ciganina kako izlazi iz trgovine Nite Owl. Porječkali su se, a onda je na parkiralištu došlo do tučnjave. Nekoliko svjedoka iz grada reklo je kako je tip iz grada počeo tučnjavu. Druga nekolicina svjedoka iz grada tvrdila je kako je Ciganin započeo tučnjavu. U svakom slučaju, Ciganin je uhićen. Kad je pobjegao nakon plaćanja jamčevine lokalni murjaci bili su oduševljeni. To im je uštedjelo trošak suđenja i Cigani su napustili grad.”

“Tako to obično biva, zar ne?” pitao je Billy. Lice mu se odjednom zacrvenilo i postalo vruće. Nekako je imao osjećaj kako je čovjek uhićen u Attleborou isti mladić koji je žonglirao čunjevima u fairviewskom parku.

“Da, uglavnom”, složio se Penschley. “Cigani znaju igru; kad tip nestane lokalna murja je sretna. Nema tjeralice, nema lova na čovjeka. Kao kad ti u oko upadne zrnce prašine. Zrnce prašine je jedino na što možeš misliti. Oko suzi i ispere ju. I kad nestane i bol prestane, čovjek više ne mari kamo je to zrnce prašine otišlo, zar ne?”

“Zrnce prašine”, rekao je Billy. “Znači to je bio?”

“Za policiju Attleboroa bio je upravo to. Želiš li sada čuti ostatak ovoga, Bille, ili ćemo najprije moralizirati o nepravdi prema raznim manjinama?”

“Daj mi ostatak, molim te.”

“Cigani su se opet zaustavili u Lincolnu. Bili su tamo tri dana prije no što su dobili cipelu.”

“Svaki put ista skupina? Siguran si?”

“Da. Uvijek ista vozila. Imam popis, s registracijama - uglavnom tablice iz Teksasa i Delawarea. Želiš li ga?”

“Na kraju. Ne sada. Nastavi.”

Nije bilo puno više. Cigani su se pojavili u Revereu, sjeverno od Bostona, ostali deset dana i nastavili svoj put. Četiri dana u Portsmouthu, New Hampshire... a onda su jednostavno nestali.

“Možemo ih opet pronaći, ako želiš”, rekao je Penschley. “Sada kasnimo manje od tjedan dana. Tri prvoklasna detektiva iz Bartonovih detektivskih usluga rade na ovome, i misle kako su Cigani sada gotovo sigurno negdje u Maineu. Išli su paralelno s 1-95, išli su uz obalu sve od Connecticuta - do vraga, išli su uz obalu sve od obje Karoline, koliko su Greeleyjevi ljudi uspjeli saznati. To je gotovo kao cirkuska tura. Najvjerojatnije će obraditi turističko područje u južnom Maineu poput Ogunquita i Kennebunkporta, otići sve do Boothbay Harbora, i završiti u Bar Harboru. Onda, kad se turistička sezona počne bližiti kraju, vratit će se na Floridu ili u Teksaški zaljev gdje će prezimiti.”

“Je li s njima starac?” pitao je Billy. Jako je čvrsto stegnuo slušalicu. “Negdje oko osamdeset? Sa stravičnim nosom - akne, rak, nešto slično?”

Začuo se zvuk šuštanja papira koji je, činilo se, trajao vječno. A onda:

“Taduz Lemke”, rekao je smireno Penschley. “Otac žene koju si udario automobilom. Da, s njima je.”

“Otac?” zarežao je Halleck. “To je nemoguće, Kirk! Žena je bila stara, oko sedamdeset, sedamdeset pet-”

“Taduz Lemke ima sto šest.”

Billy je na nekoliko trenutaka izgubio dar govora. Usne su mu se kretale, ali to je bilo sve. Sličio je na čovjeka koji ljubi duha. Onda je uspio ponoviti: “To je nemoguće.”

“Godine na kojima mu svi možemo zavidjeti”, rekao je Kirk Penschley, “ali ne i nemoguće. Postoje zapisi o tim ljudima, znaš - više ne lutaju istočnom Europom u karavanama, iako pretpostavljam kako nekolicina starijih, poput ovog tipa Lemkea, želi da je tako. Imam fotografije za tebe... iz zdravstvenog... otiske prstiju, ako ih želiš. Lemke je ponekad tvrdio kako ima sto šest, sto osam i sto dvadeset. Ja vjerujem u sto šest, jer se to slaže s informacijama iz zdravstvenog koje su Bartonovi operativci uspjeli pronaći.

Susanna Lemke mu je bila kći, u redu, u to nema nimalo sumnje. I, ako ti to išta vrijedi, on je naveden kao ‘predsjednik tvrtke Taduz’ na raznim dozvolama za igre na sreću koje su morali izvaditi... što znači da je on vođa plemena, ili skupine ili kako se već nazivaju.” Njegova kći! Lemkeova kći! Činilo se kako to u Billyjevom umu mijenja sve. Pretpostavimo da je netko udario Lindu? Pretpostavimo da je Linda pregažena na ulici poput psa lutalice?

“... istragom?”

“Ha?” Pokušao se ponovno usredotočiti na Kirka Penschleyja. “Pitao sam želiš da završimo s istragom? To te košta, Bille.”

“Molim te, reci im neka nastave još malo”, rekao je Billy. “Nazvat ću te za četiri dana - ne, tri - kako bih saznao jeste li ih pronašli.”

“To nije potrebno”, rekao je Penschley. “Ti ćeš prvi saznati ako - kad - ih Bartonovi ljudi pronađu.”

“Neću biti ovdje”, rekao je Halleck polagano.

“Oh?” Penschleyjev je glas bio oprezno neodređen. “A gdje bi trebao biti?”

“Na putu”, rekao je Halleck i ubrzo poklopio slušalicu, sjedio je savršeno miran, um mu je bio zbunjeni vrtlog, njegovi prsti - njegovi jako tanki prsti - nervozno su bubnjali po rubu stola.

POGLAVLJE ŠESNAEST

Billyjevo pismo

Heidi je idućeg dana oko deset ujutro izašla u kupovinu. Nije rekla Billyju kamo ide ili kad će se vratiti - ta stara i uljudna navika je nestala. Billy je sjedio u svojoj radnoj sobi i gledao kako Olds s prilaza izlazi na cestu. Samo na trenutak Heidina se glava okrenula i činilo se kako su im se pogledi sreli, njegov zbunjen i preplašen, njezin tupo optužujući: Natjerao si me da pošaljem kćer od kuće, ne želiš prihvatiti profesionalnu pomoć koja ti je neophodna, naši prijatelji počinju nam pričati iza leđa. Cini se kako želiš da ti netko pomogne u vožnju u zemlju luđaka, i ja sam izabrana... Pa, jebi se, Billy Halleck. Ostavi me na miru. Izgori ako želiš, ali nemaš me pravo tražiti da ti se pridružim u vatri.

Samo iluzija, naravno. Nije ga mogla vidjeti duboko u sjenama.

Samo iluzija, ali bolna.

Nakon što je Olds nestao niz ulicu Billy je stavio arak papira u svoj pisaći stroj Olivetti i počeo pisati: “Draga Heidi” na vrhu. Bio je to jedini dio pisma koji je došao lako. Pisao je jednu po jednu bolnu rečenicu, uvijek je djelićem uma mislio kako će se vratiti dok još uvijek bude pisao. Ali nije se vratila. Naposljetku je izvukao papir iz pisaćeg stroja i pročitao ga:

Draga Heidi,

U vrijeme kad ovo budeš čitala mene neće biti. Ne znam točno kamo idem, i ne znam točno koliko dugo, ali se nadam kako će, kad se vratim, ovo biti gotovo. Ova noćna mora u kojoj smo živjeli.

Heidi, Michael Houston je u krivu - u krivu je za sve. Leda Rossington uistinu mi je rekla kako je stari Ciganin - on se inače zove Taduz Lemke - dodirnuo Caryja, i stvarno mi je rekla da Cary dobiva ljuske. A Duncan Hopley stvarno je bio prekriven aknama... Bilo je strasnije no što možeš i zamisliti.

Houston odbija bilo kakvo ozbiljnije razmišljanje o logičkom lancu koji sam mu iznio u obranu moje teorije, i potpuno odbija kombinirati taj logički lanac s logikom neobjašnjivosti onoga što mi se događa (jutros 70; do sada sam izgubio gotovo četrdeset pet kilograma). On to ne može učiniti - kad bi to učinio to bi ga u potpunosti izbacilo iz njegove orbite. Radije bi me do kraja života smjestio u ludnicu nego iole ozbiljno razmislio o mogućnosti kako je sve ovo što se događa rezultat ciganske kletve. Ideja kako toliko sulude stvari poput ciganskih kletvi uopće i postoje - bilo gdje na svijetu, a osobito u Fairviewu u Connecticutu - je suprotnost svemu u što je Michael Houston ikada vjerovao. Njegovi bogovi dolaze iz bočica, ne iz zraka.

Ali uvjeren sam kako negdje u dubini duše ti možda vjeruješ kako je to moguće. Mislim kako je dio tvog prošlotjednog bijesa usmjerenog prema meni uvjetovan mojom ustrajnošću da vjerujem u nešto što u vlastitom srcu znaš da je istina. Optuži me da se igram psihologa amatera ako želiš, ali ja to objašnjavam ovako: vjerovati u kletvu znači vjerovati kako će samo jedno od nas biti kažnjeno za nešto u čemu smo oboje imali ulogu. Govorim o tvom izbjegavanju krivnje... i Bog zna, Heidi, kako u podlom i kukavnom dijelu moje duše osjećam da ako ja prolazim kroz ovaj pakao i ti bi također trebala prolaziti kroz njega... jad voli društvo, i pretpostavljam kako svatko u svojoj prirodi ima sklonost da bude stopostotni kurvin sin, sklonost toliko zapetljanu s našim dobrim dijelom da je se nikad ne možemo osloboditi.

Ipak, ja imam drugu stranu, i ta druga strana te voli, Heidi, i nikad ne bih poželio da ti se nešto dogodi. Bolji dio mene također ima intelektualnu, logičnu stranu, i zato sam otišao. Moram pronaći onog Ciganina, Heidi. Moram pronaći Taduza Lemkea i reći mu o čemu sam mislio tijekom proteklih šest tjedana ili tu negdje. Lako je kriviti, lako je željeti osvetu. Ali kad bolje pogledaš stvari shvatiš kako je svaki događaj povezan s drugim događajem; neke se stvari događaju jednostavno zato što se događaju. Nitko ne misli tako, jer nikad ne možemo udariti nekoga kako bi ublažili bol; trebamo pronaći drugi način, a nijedan od tih drugih načina nije toliko jednostavan, ili toliko zadovoljavajući. Želim mu reći kako nije bilo zle namjere. Želim ga pitati hoće li poništiti ono što je učinio... uz pretpostavku da je to u njegovoj moći. Ali shvatio sam kako najviše od svega želim učiniti nešto drugo, jednostavno se ispričati. Za sebe... za tebe... za cijeli Fairview. Znam puno više o Ciganima nego što sam znao prije. Pretpostavljam kako možeš reći da su mi oči otvorene. I mislim kako je pošteno da ti kažem još jednu stvar, Heidi - ako ju može poništiti, ako shvatim kako se preda mnom nakon svega ipak nalazi budućnost - tu budućnost neću provesti u Fairviewu. Shvatio sam kako mi je pun kufer Andyjevog puba, Lantern Drivea, kluba, cijelog smrdljivog licemjernog grada. Ako ću imati budućnost nadam se kako ćete ti i Linda poći sa mnom na neko drugo, čistije mjesto i živjeti sa mnom. Ako mi Lemke ne bude želio ili neće moći pomoći, barem ću znati da sam učinio sve što sam mogao. Onda ću se vratiti kući, drage ću se volje prijaviti na kliniku Glassman, ako ćeš to još uvijek željeti.

Ako želiš, pokaži ovo pismo Mikeu Houstonu, ili liječnicima s Glassmana. Mislim kako će se složiti da je ovo što radim možda jako dobra terapija. Uostalom, zaključit će, ako si ovo radi kao kaznu (nastavit će trabunjati o psihološkoj anoreksiji nervozi, očito uvjereni kako, ako osjećaš dovoljno krivnje, možeš ubrzati metabolizam sve dok dnevno ne počne spaljivati bezbroj kalorija), susret s Lemkeom možda mu pruži upravo onakvo iskupljenje kakvo mu je potrebno. Ili će zaključiti kako postoje druge dvije mogućnosti; prva, Lemke će se nasmijati i reći kako nikad u životu nije bacio kletvu čime će razoriti psihološki oslonac na kojem moja opsesija balansira; ili će Lemke možda prepoznati mogućnost zarade, lagati i složiti se da me prokleo, i onda mi naplatiti nekakav bezvrijedan “lijek” - ali, mislit će, bezvrijedan lijek za bezvrijednu kletvu možda bude potpuno učinkovit!

Preko Kirka Penschleyja sam angažirao detektive i oni su saznali kako su Cigani išli na sjever uz autoput 95. Nadam se kako ću ih pronaći u Maineu. Ako se dogodi nešto ključno, prvom ćeš prilikom saznati; u međuvremenu, pokušat ću te ne mučiti. Ali vjeruj mi da te volim svim svojim srcem.

Tvoj

Stavio je pismo u kuvertu s Heidinim imenom naškrabanim na prednjoj strani i odložio ga na okretni stolić u kuhinji. Onda je nazvao taksi koji će ga odvesti do Hertzovog ureda u Westportu. Stajao je na stubama i čekao taksi, još uvijek se nadajući kako će Heidi doći prva i kako će moći razgovarati o stvarima u pismu.

Tek kad je taksi stigao i kad se smjestio na stražnje sjedalo, Billy je priznao samome sebi kako razgovor s Heidi u ovom trenutku možda i nije jako dobra ideja - moći razgovarati s Heidi bio je dio prošlosti, dio vremena kad je živio u Gradu Debelih.... i to ne na samo jedan način, i bez da je to znao. To je bila prošlost. Ako budućnost uopće i postoji, bila je na autoputu, negdje u Maineu, i trebao je krenuti za njom prije no što se istopi u ništa.

POGLAVLJE SEDAMNAEST

62

Tu je noć prespavao u Providenceu. Nazvao je ured, dobio službu za odgovore i ostavio poruku za Kirka Penschleyja: hoće li biti ljubazan i poslati sve dostupne fotografije Cigana i sve dostupne podatke o njihovim vozilima, uključujući registracije i brojeve osiguranja u hotel Sheraton u South Portlandu, Maine?

Služba je točno zabilježila njegovu poruku - malo čudo, po Billyjevom mišljenju - i legao je na spavanje. Vožnja od Fairviewa do Providencea bila je nešto kraća od dvjesto pedeset kilometara, ali je bio iscrpljen. Po prvi put u nekoliko tjedana spavao je bez snova. Idućeg je jutra otkrio kako u kupaonici motelske sobe nije bilo vage. Hvala Bogu, pomislio je Billy Halleck, na malim stvarima.

Brzo se odjenuo, samo jednom zastavši, dok je vezao cipele, u potpunosti zapanjen što se čuo kako zviždi. Do osam i trideset je ponovno bio na autoputu, i prijavio se u Sheraton preko puta velikog trgovačkog centra do osamnaest i trideset. Penschleyjeva poruka ga je čekala: Informacije na putu, postoji problem. Stići će za dan ili dva.

Super, pomislio je Billy. Kilogram dnevno, Kirk, tko ga jebe - tri dana, pet dana, a ja i dalje gubim kilograme. Čemu žurba, prijatelju, ha?

Sheraton u South Portlandu je bio okrugao, i Billyjeva soba je imala oblik trokutastog komada pite. Njegov izmučeni um, koji se do sada nosio sa svime, bio je u nemogućnosti nositi se sa sobom koja je završavala vrhom. Bio je umoran od vožnje i boljela ga je glava. S restoranom, pomislio je, se neće moći nositi... osobito ako završava s vrhom. Umjesto toga naručio je poslugu u sobu.

Upravo je izišao ispod tuša kad je konobar pokucao na vrata. Odjenuo je ogrtač koji je došao sa sobom (NEĆEŠ ME UKRASTI pisalo je na maloj kartici koja je stršila iz džepa ogrtača), prešao sobu i viknuo: “Samo trenutak!”

Halleck je otvorio vrata... i po prvi se put suočio s neugodnim osjećajem s kakvim se cirkuske nakaze sigurno suočavaju. Konobar je bio mladić ne stariji od devetnaest, raščupan i ispijenih obraza, nalik na britanskog punk rokera. Ni on nije izgledao osobito spektakularno. Pogledao je Billyja s tupom nezainteresiranošću tipa koji je u svakoj smjeni vidio stotine muškaraca u hotelskim ogrtačima; nezainteresiranost će pomalo nestati kad pogleda novčanicu kako bi provjerio koliku je napojnicu dobio, ali to je bilo sve. Onda su se konobarove oči razrogačile od čuđenja koje je zamalo bila strava. Samo na trenutak; onda se izraz nezainteresiranosti ponovno vratio. Ali Billy ga je vidio.

Strava. Bila je to zamalo strava.

I izraz čuđenjaje još uvijek bio tamo - skriven, ali je još uvijek bio tamo. Billy je pomislio kako ga sada može vidjeti jer je dodan još jedan element - opčinjenost.

Njih su dvojica na trenutak bili skamenjeni, smrznuti u neugodno i neželjeno partnerstvo onoga koji zuri u onoga u kojeg se zuri. Billy se zbunjeno prisjetio Duncana Hopleyja kako sjedi u svom udobnom domu na Ribbonmaker Laneu u potpunom mraku.

“Pa, unesi ga”, rekao je grubo i prekinuo trenutak s prevelikom žestinom. “Cijelu ćeš noć stajati tu?”

“Oh, ne, gospodine”, rekao je konobar. “Ispričavam se.” Lice mu se zarumenilo i Billy je za njega osjetio žaljenje. Nije bio punk roker, nikakav opaki delikvent koji je u cirkus došao vidjeti žive krokodile - bio je to samo klinac s faksa koji je pronašao posao preko ljeta i iznenadio se kad je ugledao ispijenog čovjeka koji je možda imao, a možda i nije, nekakvu bolest.

Starac me prokleo na više načina, pomislio je Billy.

Nije klinac bio kriv što je Billy Halleck, iz Fairviewa u Connecticutu, izgubio dovoljno težine da se umalo kvalificira za status nakaze. Dao mu je dodatan dolar napojnice i riješio ga se u najkraćem mogućem roku. Onda je otišao u kupaonicu i pogledao se, polagano je otvorio ogrtač, prototip perverznjaka koji vježba u privatnosti vlastite sobe. Kao prvo, nije jako stegnuo ogrtač oko struka, tako da su mu većina prsa i dio trbuha bili izloženi. Bilo je lako shvatiti konobarov šok kad je ugledao i to malo. Postalo je još lakše s otvorenim ogrtačem i cijelom prednjom stranom vidljivom u ogledalu.

Svako se rebro jasno vidjelo. Njegove ključne kosti bile su detaljno definirane uzvisine prekrivene kožom. Vilice su mu bile izbočene. Prsna kost zbijeni čvor, trbuh šupljina, karlica sablasna koščata izbočina. Noge su mu uglavnom bile onakve kakvima ih se sjećao, duge i još uvijek dosta mišićave, kosti još uvijek nevidljive - ionako na njima nikad nije bilo previše sala. Ali iznad struka, uistinu se pretvarao u karnevalsku nakazu - Ljudski Kostur.

Četrdeset pet kilograma, pomislio je. To je sve što treba kako bi skriveni kostur izašao iz ormara. Sada znate koliko je tanka linija između onog što ste oduvijek smatrali zdravo za gotovo i nekako mislili kako će uvijek biti tako i ovog krajnjeg ludila. Ako ste se ikada pitali, sada znate. Još uvijek izgledate normalno - pa, prilično normalno - odjeveni, ali koliko će proći prije no što vas počnu gledati onako kako vas je pogledao onaj konobar čak i kad budete odjeveni? Tjedan dana? Dva tjedna?

Glavobolja mu se pojačala, i iako je prije bio gladan kao vuk, sada je samo mrljao po večeri. Spavao je loše i ustao rano. Nije zviždukao dok se odijevao.

Zaključio je kako su Kirk Penschley i istražitelji iz Bartona bili u pravu - Cigani će se držati obale. Tijekom ljeta u Maineu to je bilo područje događanja jer su tamo bili turisti. Dolazili su se kupati u vodi koja je bila prehladna, sunčati se (puno je dana bilo maglovito i kišovito, ali čini se kako ih se turisti nikad nisu uspjeli sjetiti), jesti jastoge i školjke, kupovati pepeljare s naslikanim galebovima, ići u ljetno kazalište u Ogunquitu i Brunswicku, fotografirati svjetionike u Portlandu i Pemaquidu, ili samo gubiti vrijeme u trendovskim mjestima poput Rockporta, Camdena i, naravno, Bar Harbora.

Turisti su bili uz obalu, kao i dolari koje su željeli istresti iz svojih novčanika. Tamo će biti i Cigani - ali gdje će točno biti?

Billy je napisao više od pedeset priobalnih gradova, a onda sišao dolje. Konobar je bio uvoz iz New Jerseyja koji nije znao za ništa osim Asbury Parka, ali Billy je pronašao konobaricu koja je cijeli život provela u Maineu, poznavala je obalu i voljela je razgovarati o njoj.

“Tražim neke ljude, i prilično sam siguran kako će biti u priobalnom gradu - ali ne odveć otmjenom. Više onako... znate...”

“Seljačkom gradu?” pitala je.

Billy je kimnuo.

Pogledala je njegov spisak. “Old Orchard Beach”, rekla je. “To je najseljačkiji od svih seljačkih gradova. Pa, po onome što se sve dolje događa do prvog rujna, vaši bi prijatelji bili primijećeni samo ako imaju tri glave.”

“Još neki?”

“Pa... većina priobalnih gradova je ljeti pomalo seljačka”, rekla je. “Bar Harbor, na primjer. Svi koji su čuli za njega smatraju ga stvarno otmjenim... uglednim... prepunim bogatih ljudi koji se voze u Rolls-Roycovima.”

“Nije tako.”

“Nije. Frenchman’s Bay možda, ali ne Bar Harbor. Zimi je to mali mrtvi grad gdje je najuzbudljiviji događaj dana trajekt u deset i dvadeset pet. Ljeti, Bar Harbor je lud grad. Poput Fort Lauderdalea tijekom proljetnih praznika - prepun je glava i čudaka i luckastih hipija. Možete stati na granicu grada u Northeast Harboru, duboko udahnuti i napušiti se od mirisa trave koji vjetar, ako puše iz dobrog smjera, donese iz Bar Harbora. A glavni događaj - sve do poslije Dana rada, je ulični karneval. Većina gradova koje ste naveli na popisuje takva, gospodine, ali Bar Harbor je vrhunac, znate?”

“Znam”, rekao je Billy i nasmiješio se.

“Ponekad sam znala otići tamo, u srpnju ili kolovozu, i provoditi se, ali više ne. Sada sam prestara za to.”

Billyjevje smiješak postao sjetan. Konobarica je izgledala kao da nema više od dvadeset tri.

Billy joj je dao pet dolara; poželjela mu je ugodno ljeto i sreću u pronalaženju prijatelja. Billy je kimnuo, ali po prvi put nije osjećao optimizam zbog toga.

“Želite li jedan mali savjet, gospodine?”

“Naravno”, odgovorio je Billy pomislivši kako mu namjerava reći gdje je najbolje početi - a to je već i sam odlučio.

“Trebali biste se malo udebljati”, rekla je. “Jedite tjesteninu. To bi vam moja mama rekla. Jedite puno tjestenine. Nabacite nekoliko kilograma.”

Žuta kuverta puna fotografija i podataka o vozilima stigla je za Hallecka tijekom njegovog trećeg dana u South Portlandu. Polagano je prelistao fotografije, proučavajući svaku. Tu je bio mladić koji je žonglirao čunjevima; on se također preživao Lemke, Samuel Lemke. Gledao je u kameru s nehinjenom otvorenošću koja je u istoj mjeri izgledala spremna za zadovoljstvo i prijateljstvo, kao i bijes i neprijateljstvo. Tu je bila i prekrasna djevojka koja je gađala praćkom kad se murja pojavila - i da, bila je uistinu lijepa kao što je Halleck onda u parku i pomislio. Zvala se Angelina Lemke. Stavio je njezinu fotografiju pored fotografije Samuela Lemkea. Brat i sestra. Unuci Susanne Lemke? zapitao se. Praunuci Taduza Lemkea?

Tu je bio starac koji je dijelio letke - Richard Crosskill. Bilo je i drugih Crosskillova. Stanchfielda. Starbirdsa. Još Lemkea. A onda... pri kraju...

Bio je to on. Oči, uhvaćene u dvije mreže bora, bile su tamne, nezainteresirane i ispunjene vidljivom inteligencijom. Preko glave mu je bila prebačena marama i vezana ispod lijevog obraza. Cigareta se nalazila među ispucanim usnama. Nos je bio mokra i otvorena strava, truo i stravičan.

Billy je kao hipnotiziran gledao fotografiju. Kod starca je bilo nešto gotovo poznato, neka veza koju njegov um nije baš mogao shvatiti. Onda mu je sinulo. Taduz Lemke ga je podsjećao na one starce u reklamama zajogurte Dannone, one iz Gruzije koji su pušili cigarete bez filtra, pili jaku domaću votku i živjeli zapanjujućih sto trideset, sto pedeset, sto sedamdeset godina. A onda se sjetio stiha iz pjesme Jerryja Jeffa Walkera, one o gospodinu Bojanglesu: Pogledao me očima starosti...

Da. To je vidio na licu Taduza Lemkea - on je bio oči starosti. Billy je u tim očima vidio ogromno znanje koje je zasjenilo sve znanje dvadesetog stoljeća i zadrhtao.

Te večeri, kad je u kupaonici svoje sobe oblika klina stao na vagu pokazala je 62.

POGLAVLJE OSAMNAEST

Potraga

Old Orchard Beach, rekla je konobarica. To je najseljačkiji od svih seljačkih gradova. Recepcionist se složio.

Kao i djevojka u turističkom informativnom centru šest kilometara niz autoput, iako je to odbila reći toliko otvorenim pogrdnim terminima. Billy je svojim unajmljenim automobilom skrenuo prema Old Orchard Beachu koji je bio oko tridesetak kilometara južno.

Još kilometar i pol od plaže promet se pretvorio u dugu puzavu glistu. Većina vozila u ovoj paradi imala je kanadske registracije. Bilo je puno zmijolikih kuća na kotačima koje su izgledale dovoljno velike za prijevoz cijele nogometne momčadi. Većina ljudi koje je Billy vidio, i u automobilima u puzećem prometu i one koji su pješice hodali uz cestu, bila je odjevena u najmanje što je zakon dopuštao, a ponekad i manje - bilo je puno bikini-tanga, uskih muških kupaćih gaćica i puno nauljenih dijelova tijela.

Billy je bio odjeven u plave traperice, bijelu majicu i sportsku jaknu. Sjedio je za volanom svog automobila s klimom podešenom na najjače. Ali nije zaboravio kako ga je klinac u hotelu pogledao. Nije se namjeravao razodjenuti više od navedenog, čak i ako dan završi s tenisicama prepunima znoja.

Puzeća kolona prešla je slane močvare, prošla pored dvadesetak ribljih restorana i onda zavijugala kroz naselje vikendica koje su bile nagurane jedna na drugu. Jednako razodjeveni ljudi sjedili su na svojim travnjacima ispred većine tih kuća, jeli, čitali knjige u mekom uvezu ili jednostavno gledali beskrajnu kolonu.

Isuse, pomislio je Billy, kako podnose smrad iz ispušnih cjevi? Palo mu je na pamet kako im se možda sviđao, možda su zato sjedili na travnjacima umjesto na plaži, to ih je podsjećalo na dom.

Vikendice su ustupile mjesto motelima s natpisima poput PARLE FRANCAIS ICI i KANADSKA VALUTA PO PARITETU IZNAD $250 i NA KABLOVSKOJ PRIKAZUJEMO MIDNIGHT BLUE i 3 MINUTE DO OCEANA BONJOUR ANOS AMIS DE LA BELLE PROVINCE!

Moteli su ustupili mjesto glavnoj ulici na kojoj su se uglavnom nalazile trgovine jeftinim fotoaparatima, suvenirima, pomo knjižare. Klinci u odrezanim hlačama i topovima lunjali su gore dolje, neki su se držali za ruke, neki su zurili u prljave izloge s nedostatkom zanimanja, neki su vozili skateboarde i s lijenim elanom vijugali između gomila pješaka. Opčinjenim, zapanjenim očima Billyja Hallecka svi su izgledali pregojazno i svi - čak i klinci na skateboardima - su jeli nešto: komad pizze ovdje, sendvič ondje, čips, kokice, šećernu vunu. Vidio je debelog čovjeka u bijeloj košulji, vrečastim zelenim bermudama i sandalama kako proždire divovski hot-dog. Komadić nečega što je ili bio luk ili kobasica visio mu je s obraza. U svojim debelim prstima lijeve ruke držao je još dva hot-doga, i Billyju je sličio na mađioničara koji pokazuje crvene gumene lopte prije no što će nestati.

Onda je došao centar. Tobogan smrti uzdizao se prema nebu. Ogromna replika vikinškog drakara ljuljala se naprijed natrag u velikim polukrugovima dok su ljudi u njemu vrištali. Zvona su zvonila, svjetla su blještala u igraonici s Billyjeve lijeve strane; s desne su se tinejdžeri u uskim majicama sudarali automobilima. Tik pored ulaza u igraonici mladić i djevojka su se ljubili. Ruke je omotala oko njegovog vrata. Njegova jedna ruka nalazila se na njezinoj guzici; u drugoj je držao konzervu Budweisera.

Aha, pomislio je Billy. Aha, ovo je pravo mjesto. Sigurno.

Parkirao je automobil na usijanom makadamu parkirališta, platio sedamnaest dolara za pola dana, prebacio novčanik iz vanjskog džepa svoje sportske jakne u unutarnji i počeo lov.

U početku je pomislio kako se gubitak težine možda ubrzao. Svi su ga gledali. Racionalni dio njegovog uma brzo ga je uvjerio kako je to samo radi njegove odjeće, ne zbog onog kako je izgledao unutar svoje odjeće.

Ljudi bi u tebe zurili na isti način ako bi se na ovom mjestu u listopadu pojavio u kupaćim gaćicama i majici, Billy. Opusti se. Jednostavno si nešto za gledanje, a ovdje se ima što za gledati.

To je bilo točno. Billy je vidio debelu ženu u crnom bikiniju, njezina jako potamnjela koža blistala je od ulja. Trbuh joj je bio ogroman, obline dugih mišića na njezinim butinama gotovo mitski, i neobično uzbuđujući. Kretala se prema beskrajnoj bijeloj plaži poput prekooceanskog broda, njezini guzovi pokretali su se u valovima. Vidio je groteskno debelu pudlicu, ošišanih kovrča, njezin jezik - više siv nego ružičast - bezvoljno je visio dok je sjedila u hladu pizzerije. Vidio je dvije tučnjave. Vidio je ogromnog galeba točkastih sivih krila i mrtvih crnih očiju kako ponire i otima masnu lutku iz ruku dojenčeta u kolicima.

Iza svega ovoga nalazio se poput kosti bijeli polumjesec plaže Old Orchard, čija je bjelina sada bila u potpunosti prekrivena ljudima koji su se, nešto iza podneva početkom ljeta, sunčali. Ali i plaža i Atlantski ocean iza nje činili su se nekako umanjeni i obezvrijeđeni erotskim pulsovima i stankama u centru - kešenjem ljudi s hranom koja im se sušila na rukama i usnama i obrazima, povicima trgovaca (“Pogodit ću vašu težinu!” čuo je Billy negdje s lijeve strane: “Ako promašim za više od dva kilograma dobivate lutku po izboru!”), prodornim vriskovima vozača, glasnom rock glazbom koja je treštala u barovima.

Billy se naglo počeo osjećati izuzetno nestvarno - izvan sebe, kao da ima jedan od onih doživljaja astralne projekcije iz magazina Fate. Imena - Heidi, Penschley, Linda, Houston - odjednom su počela zvučati nestvarno i jadno, poput imena koja je u trenu izmislio za neku lošu priču. Imao je osjećaj kako može gledati iza stvari i vidjeti svjetlost, kamere, kulise i neki nezamislivi “stvarni svijet”. Miris mora kao da je bio nadjačan smradom trule hrane i soli. Zvukovi su postali daleki, kao da su dolazili jako dugim hodnikom.

Astralna projekcija moj kurac, izjavio je tihi glas. Spremaš se za sunčanicu, prijatelju moj.

To je apsurdno. Nikad u životu nisam imao sunčanicu.

Pa, pretpostavljam kako ti gubitak pedeset i pet kilograma uistinu sjebe termostat. Sada ćeš se maknuti sa sunca ili ćeš završiti u nekakvoj hitnoj pomoći gdje ćeš dati svoju zdravstvenu i osobnu iskaznicu.

“U redu, nagovorio si me”, promrmljao je Billy i klinac koji je prolazio pored njega i u usta ubacio smoki okrenuo se i mrko ga pogledao.

Ispred se nalazio bar po imenu Sedam mora. Na vratima su se nalazila dva natpisa. LEDENO HLADNO je pisalo na prvom. VJEČNI HAPPY HOUR pisalo je na drugom. Billy je ušao unutra.

Sedam mora nije bio samo ledeno hladan, bio je blagoslovljeno tih. Natpis na jukeboxu glasio je NEKI ME SERONJA SINOĆ ŠUTNUO NOGOM I SADA NE RADIM. Ispod toga nalazio se francuski prijevod iste rečenice. Ali Billy je po zastarjelom izgledu natpisa i prašini na jukeboxu zaključio kako se “sinoć” vrlo vjerojatno dogodilo prije nekoliko godina. U baru je bilo nekoliko gostiju, uglavnom starijih muškaraca odjevenih slično Billyju - prije za ulicu nego za plažu. Neki su igrali dame i domine. Gotovo su svi nosili šešire.

“Izvolite?” pitao je konobar prilazeći.

“Želio bih Schooner, molim vas.”

“U redu.”

Pivo je stiglo. Billy ga je pio polagano, kroz prozor gledao rivu i slušao mrmljanje staraca. Osjetio je kako mu se nešto snage - malo osjećaja stvarnosti - počinje vraćati.

Konobar se vratio. “Još jedno?”

“Molim vas. I želio bih porazgovarati s vama, ako imate vremena.”

“O čemu?”

“O nekim ljudima koji su možda bili ovdje.”

“Gdje je ovdje? Na moru?”

“Old Orchard.”

Konobar se nasmijao. “Koliko mogu vidjeti, svi iz Mainea i polovica Kanade ljeti dolaze ovamo, čovječe.”

“Ovo su Cigani.”

Konobar je progunđao i donio Billyju novu bocu Schoonera. “Želite reći da su lutalice. Svi koji ljeti dolaze u Old Orchard su lutalice. Ovo mjesto je malo drugačije. Većina tipova koji dolaze ovamo žive ovdje. Ljudi tamo vani...” Mahnuo je rukom prema prozoru i pucnuo prstima. “Lutalice. Poput vas, gospodine.”

Billy je pažljivo ulio Schooner u čašu i onda na šank stavio novčanicu od deset dolara. “Nisam siguran da smo se razumjeli. Govorim o stvarnim, pravim Ciganima, ne turistima ili ljetnim ljudima.”

“Stvarnim... Oh, sigurno mislite na one tipove koji su kampirali pored Salt Shacka.”

Billyjevo je srce zakucalo brže. “Mogu li vam pokazati neke fotografije?”

“Neće biti od neke velike koristi. Nisam ih vidio.” Na trenutak je pogledao deseticu a onda rekao: “Lone! Lonnie! Dođi malo ovamo!”

Jedan od staraca koji su sjedili pored prozora je ustao i došao do šanka. Nosio je sive pamučne hlače, bijelu košulju koja mu je bila prevelika i slamnati šešir. Lice mu je bilo umorno. Samo su mu oči bile žive. Podsjećao je Billyja na nekoga, i sinulo mu je nakon nekoliko trenutaka. Starac je sličio Leeju Strasbergu, učitelju i glumcu.

“Ovo je Lon Enders”, rekao je konobar. “Ima malo imanje zapadno od grada. Na istoj strani kao i Salt Shack. Lon vidi sve što se događa u Old Orchardu.”

“Ja sam Bill Halleck.”

“Drago mi je”, rekao je Lon Enders šuštavim glasom i sjeo pored Billyja. U stvari nije izgledalo kao da je sjeo; bolje bi bilo reći kako su mu se koljena savinula čim mu je stražnjica dodirnula sjedalo.

“Jeste li za pivo?” pitao je Billy.

“Ne mogu”, zašuštao je papirnati glas, i Billy je lagano pomaknuo glavu kako bi izbjegao slatkasti zadah iz Endersovih usta. “Već samo popio svoje jedno. Liječnici kažu kako ne smijem više od toga. Sjebana su mi crijeva. Da sam auto, već bih bio na otpadu.”

“Oh”, rekao je Billy neuvjerljivo.

Konobar se okrenuo od njih i počeo stavljati pivske čaše u stroj za pranje posuđa. Enders je pogledao novčanicu od deset dolara. Onda je pogledao Billyja.

Halleck je objasnio ponovno dok je Endersovo umorno, odveć blistavo lice sanjivo gledalo u sjene Sedam mora, a zvona igraonice slabašno su odjekivala, poput zvukova koje u snu čujete iz susjedne sobe.

“Bili su ovdje”, rekao je kad je Billy završio. “Bili su ovdje, da. Nisam vidio Cigane sedam godina ili više. Tu škvadru nisam vidio možda dvadeset godina.”

Billyjeva desna ruka stegnula je pivsku čašu i morao se svjesno prisiliti opustiti ruku prije no što ju polomi. Oprezno je odložio čašu na šank.

“Kada? Jeste li sigurni? Imate li možda kakvu ideju kamo su mogli otići? Možete li-?”

Enders je podigao ruku - bila je bijela poput ruke utopljenika izvučenog iz bunara, i Billyju je izgledala pomalo providno.

“Polako, prijatelju”, rekao je šaputavim glasom. “Reći ću ti što znam.”

S istim svjesnim naporom Billy se prisilio na šutnju. Na čekanje.

“Uzet ću deseticu jer izgledaš kao da si to možeš priuštiti, prijatelju”, prošaputao je Enders. Stavio ju je u džep košulje i onda u usta gurnuo palac i kažiprst lijeve ruke kako bi podesio protezu. “Ali razgovarao bih i besplatno. Do vraga, kad ostariš shvatiš kako bi platio nekome da te sluša... pitaj Timmyja mogu li dobiti čašu hladne vode, može? Čak je i jedno pivo previše, pretpostavljam - ono malo što mi je ostalo od želuca žestoko gori - ali čovjeku se teško odreći svih zadovoljstava, čak i ako mu više ne čine zadovoljstvo.”

Billy je pozvao konobara koji je Endersu donio čašu hladne vode.

“Dobro si, Lone?” pitao je dok ju je spuštao na šank.

“Bio sam bolje i bio sam gore”, prošaptao je Lon i podigao čašu. Billy je pomislio kako će mu biti preteška. Ali starac ju je prinio ustima, iako se na putu do njih nešto prolilo.

“Želiš razgovarati s tim tipom?” pitao je Timmy.

Činilo se kako je hladna voda oživjela Endersa. Odložio je čašu, pogledao Billyja i opet vratio pogled na konobara. “Mislim kako bi netko trebao”, rekao je. “Još uvijek ne izgleda loše kao ja... ali na dobrom je putu.”

Enders je živio u malom naselju umirovljenika na Cove Roadu. Rekao je kako je Cove Road dio “pravog Old Orcharda - onog za kojeg škvadra ne mari.”

“Škvadra?” pitao je Billy.

“Da, ljudi, prijatelju, ljudi. Ja i moja supruga smo u ovaj grad došli 1946., odmah nakon rata. I od tada sam ovdje. Od majstora sam naučio kako prizvati kupce na štand - Lonesome Tommy McGhee, mrtav je već puno godina. Vikao sam kao lud, da, i ono što sada čuješ je sve što je ostalo.”

Osmijeh, blag gotovo poput prapovijesnog povjetarca, ponovno se pojavio.

Činilo se kako je Enders poznavao sve ljude povezane s ljetnim karnevalom koji je bio Old Orchard - dobavljače, trgovce, cirkusante, švercere (prodavače suvenira), psetare (mehaničare za raznovrsne vožnje), akrobate, žonglere, dilere i svodnike. Većina tih ljudi cijele je godine živjela tu i poznavao ih je desetljećima ili su to bili ljudi koji su se svakog ljeta vraćali poput ptica selica. Tvorili su stabilnu, uglavnom prijateljsku zajednicu koju ljetni ljudi nikad nisu vidjeli.

Također je poznavao i veliku većinu onog što je konobar nazvao “lutalicama”. To su bili prave lutalice, ljudi koji su se pojavili na tjedan ili dva, napravili malo posla u razigranoj atmosferi zabave u Old Orchardu i onda nastavili put.

“1 svih se sjećate?” pitao je Billy sumnjičavo.

“Oh, ne bih se sjećao da su svake godine bili drugačiji”, prošaptao je Enders, “ali sa lutalicama je tako. Nisu redovni poput psetara ili bubnjara, ali također imaju uzorak. Vidite tipa koji se pojavio na rivi 1957. i prodaje kolute s ruke. Ponovno ga vidite 1960. kako prodaje skupe satove za tri dolara po komadu. Kosa mu je možda crna, a ne plava, pa misli kako ga ljudi ne prepoznaju, pretpostavljam da ga ljetni ljudi i ne prepoznaju, čak i ako su 1957. bili ovdje, jer su se vratili i ponovno bili prevareni. Ali mi ga znamo. Lutalice su nam poznate. Ništa se ne mijenja osim onog što prodaju, a ono što prodaju je uvijek nekoliko koraka izvan zakona.”

“Šverceri, oni su drugačiji. Ima ih previše, i uvijek završe u zatvoru ili mrtvi. A kurve prebrzo stare da bi ih se sjećali. Ali željeli ste razgovarati o Ciganima. Pretpostavljam kako su oni najstariji lutalice od svih, kad malo razmislite o tome.”

Billy je iz džepa svoje sportske jakne izvadio kuvertu s fotografijama i poredao ih poput karata u partiji pokera: Gina Lemke. Samuel Lemke. Richard Crosskill. Maura Starbird.

Taduz Lemke.

“Ah!” Starac je oštro udahnuo kad je Billy spustio posljednju fotografiju, a onda se izravno obratio fotografiji, od čega se Billy smrzao: “Teddy, ti stari kurvaru!”

Pogledao je Billyja i nasmiješio se, ali nije zavarao Billyja Hallecka - starac je bio prestrašen.

“Mislio sam da je to on”, rekao je. “Nisam vidio ništa osim siluete u tami - to je bilo prije tri tjedna. Ništa osim siluete u tami, ali pomislio sam... ne, znao sam...”

Opet je drhtavim rukama prinio čašu vode usnama, prolio je više nego prvi put, ovoga puta po košulji. Uzdahnuo je od hladnoće.

Konobar je došao i Billyju uputio smrknuti pogled. Enders je odsutno podigao ruku kako bi signalizirao da mu je dobro. Timmy se ponovno vratio do perilice posuđa. Enders je okrenuo fotografiju Taduza Lemkea. Na poleđini je pisalo Fotografija snimljena u Attleborou, Mass, sredina svibnja 1983.

“I nije ostario ni dana otkad sam prvi puta vidio njega i njegove prijatelje u ljeto 1963.”, dovršio je Enders.

Podigli su kamp iza Herk’sovog Salt Shack Lobster Bama na cesti 27. Ostali su četiri dana i četiri noći. Petog su jutra jednostavno nestali. Cove Road se nalazi u blizini, i Enders je rekao kako je druge večeri kad su Cigani bili tamo prošetao gotovo kilometar (Billyju je bilo teško zamisliti kako ovaj krhki starac šeće, ali nije komentirao). Želio ih je vidjeti, rekao je, jer su ga podsjećali na stare dane kad se čovjek mogao baviti svojim poslom ako je imao posao kojim bi se bavio, i John Zakon mu se sklonio s puta i pustio ga neka se bavi svojim poslom.

“Dosta sam dugo stajao tamo pored ceste”, rekao je. “Bio je to uobičajeni šareni ciganski kamp - što se više stvari promijene, više ostanu iste. Prije su to bili samo šatori, a sada su kombiji i kamperi i slično, ali ono što se događa unutra je ostalo isto. Žene proriču sudbinu. Dvije, tri žene damama prodaju prahove... dva, tri muškarca prodaju prahove gospodi. Pretpostavljam da bi ostali duže, ali čuo sam da su pripremili borbu pasa za neke bogate Kanađane i državna murja je čula za to.”

“Borbu pasa!”

“Ljudi se žele kladiti, prijatelju, i lutalice su uvijek voljne pripremiti stvari na koje se žele kladiti - to je jedna od stvari u kojima su lutalice dobre. Psi ili pijetlovi s čeličnim mamuzama ili možda dva muškarca s onim poput žileta oštrim noževima koji izgledaju poput šiljaka, i svaki u zubima ima kraj marame i onaj koji prvi ispusti svoj kraj je gubitnik. Ono što Cigani zovu ‘poštena borba’.” Enders je zurio u svoj odraz u ogledalu iza šanka - u sebe i kroz sebe.

“Bilo je to kao u starim danima, zaista”, rekao je sanjivo. “Mogao sam namirisati njihovo meso, umak, zeleni papar, i ono maslinovo ulje koje smrdi kao da se pokvarilo kad ga izliješ iz konzerve, a onda slatko kad se zagrije. Mogao sam ih čuti kako razgovaraju na svom čudnom jeziku i ono dum! dum! duml od bacanja noževa u dasku. Netko je na starinski način pekao kruh, na vrućem kamenju.”

“Bilo je kao u starim vremenima, ali nekako nije. Bio sam prestrašen. Pa, oduvijek sam se malo bojao Cigana - razlika je bila, onda bih i onako ušao. Do vraga, bio sam bijelac, zar ne? U starim bih danima jednostavno došetao do njihove vatre kao pravi frajer i kupio piće ili možda nekoliko dimnih štapića - ne samo zato što sam želio piće ili opuštanje, nego zato da bih pogledao uokolo. Ali stari su me dani pretvorili u starca, prijatelju, i kad se starac boji jednostavno ne juriša bezglavo, kao što je činio kad se tek počeo brijati.”

“I, samo sam stajao u tami sa Salt Shackom s jedne strane i tim kombijima i kamperima i karavanima s druge, gledao ih kako se šeću ispred vatre, slušao ih kako pričaju i smiju se, mirisao njihovu hranu. A onda su se otvorila stražnja vrata jednog od tih kampera - na boku je imao sliku žene i bijelog konja s rogom na čelu, kako se to ono zove...”

“Jednorog”, rekao je Billy i činilo mu se kako je njegov glas došao odnekuda drugdje ili od nekoga drugoga. Jako je dobro znao taj kamper; prvi ga je put vidio kad su Cigani došli u fairviewski park.

“Onda je netko izašao”, nastavio je Enders. “Samo sjena i žar cigarete, ali znao sam tko je to.” Jednim blijedim prstom pokazao je fotografiju muškarca s maramom. “On. Tvoj kompić.”

“Siguran si?”

“Dobro je potegnuo dim cigarete i vidio sam... ono.” Pokazao je ono što je ostalo od nosa Taduza Lemkea, ali nije dodirnuo blistavu površinu fotografije, kao da je sam dodir bio rizik od zaraze.

“Jesi li razgovarao s njim?”

“Nisam”, rekao je Enders, “ali on je razgovarao sa mnom. Stajao sam tamo u tami i kunem se Bogom kako on nije čak ni gledao prema meni. I rekao je: ‘Supruga ti dosta nedostaje, ha, Flash? Bit će u redu, uskoro ćeš joj se pridružiti.’ Onda je bacio cigaretu i krenuo prema vatri. Na svjetlosti vatre sam vidio kako je prsten u njegovom uhu jednom zablistao, i to je bilo sve.”

Nadlanicom je obrisao kapi vode s usana i pogledao Billyja.

“Flash je bio moj nadimak dok sam radio na doku tamo u pedesetima, prijatelju moj, ali nitko me tako nije zvao već godinama. Bio sam u sjenama, ali on me vidio i nazvao mojim starim imenom - onim što bi Cigani, pretpostavljam, nazvali tajnim imenom. Imaju vrašku trgovinu kad poznaju čovjekovo tajno ime.”

“Stvarno?” pitao je Billy, gotovo samoga sebe.

Timmy, konobar, je ponovno došao. Ovoga se puta gotovo uljudno obratio Billyju... i kao da Lon Enders nije bio tamo. “Zaradio je cenera, kompa. Ostavi ga na miru. Nije mu dobro, a ovaj mali razgovor mu nimalo ne pomaže.”

“Dobro sam, Timmy”, rekao je Enders.

Timmy ga nije pogledao. Umjesto toga pogledao je Billyja Hallecka. “Želim da odete odavde”, rekao je Billyju istim smirenim, gotovo prijaznim glasom. “Ne sviđa mi se vaš izgled. Izgledate kao zla kob koja čeka mjesto na kojem će se dogoditi. Pivo je na račun kuće. Samo odlazite.”

Billy je pogledao konobara, osjećajući se prestrašeno i pomalo poniženo. “U redu”, rekao je. “Još samo jedno pitanje i odlazim.” Okrenuo se prema Endersu. “Kamo su otišli?”

“Ne znam”, smjesta je rekao Enders. “Cigani ne ostavljaju adresu za prosljeđivanje pošte, prijatelju moj.”

Billy je duboko uzdahnuo.

“Ali bio sam budan kad su idućeg jutra krenuli. Više ni kurca ne spavam, i većina njihovih kombija i automobila nije imala nekakve naročito tihe motore. Vidio sam ih kako s ceste 27 izlaze na državni autoput 1. Moja bi pretpostavka bila... Rockland.” Starac je ispustio dugi, drhtavi uzdah zbog kojeg se Billy zabrinuto nagnuo prema njemu. “Rockland ili možda Boothbay Harbor. Da. I to je sve što znam, prijatelju, osim što sam se, kad me nazvao Flash, kad me nazvao mojim tajnim imenom, niz nogu popisao u lijevu tenisicu.” I Lon Enders je iznenada zaplakao.

“Gospodine, hoćete li otići?” pitao je Timmy.

“Idem, idem”, rekao je Billy i krenuo, zastavši samo kako bi stegnuo starčevo usko, strahovito krhko rame.

Vani ga je sunce udarilo poput malja. Sada je bila sredina poslijepodneva, sunce se kretalo prema zapadu i kad je pogledao lijevo ugledao je vlastitu sjenu, mršavu poput dječje lutke od pruća, poput tinte razlivene na usijani bijeli pijesak.

Nazvao je pozivni 203.

Imaju vrašku trgovinu kad poznaju čovjekovo tajno ime.

Nazvao je 555.

Želim da odete odavde. Ne sviđa mi se vaš izgled.

Nazvao je 9231 i čekao da telefon počne zvoniti kod kuće, u Debelom Gradu.

Izgledate kao zla kob koja čeka-

“Halo?” Glas, uzbuđen i pomalo zadihan, nije bio Heidin nego Lindin. Ležeći na krevetu u svojoj hotelskoj sobi oblika klina Billy je zatvorio oči pred iznenadnom navalom suza. Vidio ju je onakvu kakva je bila one noći kad su se prošetali Lantern Driveom i razgovarali o njegovoj nesreći - kratke hlače, duge ždrebaste noge.

Što ćeš joj reći, Billy, prijatelju? Kako si proveo dan na plaži znojeći se, kako se ručak sastojao od dva piva, i kako si unatoč obilnoj večeri koja se sastojala ne od jednog nego od dva ogromna odreska danas izgubio kilogram i pol umjesto uobičajenog kilograma?

“Halo?”

Kako si ti zla kob koja čeka mjesto na kojem će se dogoditi? Kako ti je žao što si lagao, ali svi roditelji to čine?

“Halo, ima li koga? Jesi li to ti, Bobby?”

Još uvijek zatvorenih očiju rekao je: “Tata je, Linda.”

“Tata?"

“Dušo, ne mogu razgovarati”, rekao je. Jer gotovo da plačem. “Još uvijek gubim težinu, ali mislim kako sam pronašao Lemkeov trag. To reci majci. Mislim kako sam pronašao Lemkeov trag, hoćeš li zapamtitit?”

“Tata, molim te, vrati se kući!” Plakala je. Billyjeva je ruka pobijelila na telefonu. “Nedostaješ mi i neću joj više dopustiti da te pošalje od kuće.”

Čuo je prigušen Heidin glas: “Lin? Je li to tata?”

“Volim te, lutko”, rekao je. “I volim tvoju majku.”

“Tata-”

Zbrka tihih zvukova. Onda se Heidi oglasila: “Billy? Billy, molim te, prestani s time i vrati nam se.”

Billy je lagano spustio slušalicu, prevrnuo se na krevet i zagnjurio lice u prekrižene ruke.

Idućeg se jutra odjavio iz Sheratona u South Portlandu i krenuo sjeverno po državnom autoputu 1, dugim priobalnim autoputom koji počinje u Fort Kentu u Maineu, i završava u Key Westu na Floridi. Rockland ili možda Boothbay Harbor, rekao je starac u Sedam mora, ali Billy nije riskirao. Zaustavljao se na svakoj drugoj ili trećoj benzinskoj postaji na sjevernoj strani autoputa; zaustavljao se u trgovinama gdje su starci u stolicama za ljuljanje sjedili na travnjacima, žvakali čačkalice ili drvene šibice. Pokazivao je svoje fotografije svakome tko ih je želio pogledati; promijenio je dva stodolarska putnička čeka u novčanice od dva dolara i dijelio ih poput čovjeka koji reklamira radio emisiju problematične slušanosti. Četiri fotografije koje je najčešće pokazivao bile su djevojka, Gina, s blistavom maslinastom kožom i crnim, obećavajućim očima; preuređeni pogrebni Cadillac; VW kombi s djevojkom i jednorogom naslikanima na boku; Taduz Lemke.

Poput Lona Endersa, ljudi nisu željeli pogledati posljednju, čak ju niti dodirnuti.

Ali pomogli su, i Billy Halleck nije imao problema u praćenju Cigana uz obalu. Nisu to bile registracije izvan države; tijekom ljeta Maine je bio prepun registracija izvan države. Bio je to način na koji su automobili i kombiji zajedno putovali, gotovo branik na braniku; živopisne slike na bokovima; sami Cigani. Većina ljudi s kojima je Billy razgovarao tvrdila je kako su žene ili djeca nešto ukrali, ali svi su zvučali neodređeno u vezi toga što je ukradeno, i nitko, koliko je Billy mogao zaključiti, nije nazvao murju zbog tih navodnih krađa.

Većinom su se sjećali starog Ciganina s trulim nosom - ako su ga vidjeli, njega su se sjećali najviše od svega.

Dok je u Sedam mora sjedio s Lonom Endersom bio je tri tjedna iza Cigana. Vlasnik benzinske postaje Bob’s Speedy-Serv nije se mogao sjetiti dana kad je njihove automobile, kamione i kombije, jednog za drugim, napunio gorivom, samo “da su zaudarali poput Crvenokožaca”. Billy je pomislio kako je i Bob pomalo smrdljiv, ali je zaključio kako bi to bilo prilično neuljudno reći. Student koji je radio u Falmouth Beverage Barnu preko puta Speedy-Serva mogao se točno sjetiti dana - bilo je to drugog lipnja, njegov rođendan, i bio je nesretan što mora raditi. Dan kad je Billy razgovarao s njima bio je dvadesetog lipnja, i bio je osamnaest dana iza njih. Cigani su pokušali pronaći mjesto za kampiranje malo dalje na sjeveru na području Brunswicka i nastavili su put. Četvrtog lipnja kampirali su u Boothbay Harboru. Ne na plaži, naravno, ali pronašli su farmera voljnog da im iznajmi polje na području Kenniston Hilla za dvadeset dolara dnevno.

Tu su ostali samo tri dana - ljetna je sezona tek počinjala, i zarada je očito bila slaba. Farmer se zvao Washburn. Kad mu je Billy pokazao fotografiju Taduza Lemkea kimnuo je i prekrižio se, brzo i (Billy je bio siguran u to) nesvjesno.

“Nikad nisam vidio starca koji se kreće toliko brzo poput njega, i vidio sam ga kako tegli naramak drva koji ni jedan od mojih sinova ne bi mogao nositi.” Washburn je zastao i onda dodao: “Nije mi se svidio. Nije to bio samo njegov nos. Do vraga, i moj djed je imao rak kože i prije no što ga je ubio istrunuo mu je rupu u obrazu veliku poput pepeljare. Ako ste bacili pogled mogli ste vidjeti kako žvače hranu. Pa, to nam se nije sviđalo, ali djeda smo voljeli, ako znate što želim reći.” Billy je kimnuo. “Ali taj tip... nije mi se svidio. Mislio sam kako je izgledao kao avet.”

Billy je pomislio zatražiti prijevod tog izraza iz New Englanda, a onda zaključio kako mu nije potreban. Avet, duh, sablast. Prijevod se nalazio u očima farmera Washbuma.

“On je avet”, rekao je Billy potpuno iskreno.

“Odlučio sam ih poslati na put”, rekao je Billyju. “Dvadeset dolara dnevno samo da poslije očistim malo smeća je dobra lova, ali supruga ih se prepala, a i ja sam ih se malo prepao. Pa sam tog jutra otišao tom tipu Lemkeu reći vijest prije no što izgubim živce, a oni su već otišli. Stvarno su mi olakšali.”

“Opet su krenuli na sjever.”

“Aha, naravno. Stajao sam na vrhu onog brda” - pokazao je -“i gled’o ih kako izlaze na autoput 1.1 gledao sam ih sve dok nisu nestali na obzoru, i bilo mi je drago što su o’šli.”

“Da. Siguran sam u to.”

Washburn je Billyju uputio kritičan, pomalo prestrašen pogled. “Želite ući u kuću i popiti čašu hladnog mlijeka, gospodine? Izgledate iscrpljeno.”

“Hvala vam, ali ako je moguće želim prije sumraka stići do Owl’s Heada.”

“Tražite ga?”

“Da.”

“Pa, ako ga pronađete, nadam se da vas neće pojesti, gospodine, jer menije izgledao gladno.”

Billy je s Washburnom razgovarao dvadeset prvog - prvog službenog dana ljeta, ali ceste su već bile zakrčene turistima i morao je otići u unutrašnjost sve do Sheepscota prije no što je uspio pronaći motel sa slobodnom sobom - i Cigani su osmog ujutro napustili Boothbay Harbor.

Sada je trinaest dana iza njih.

Onda je imao dva loša dana kad se činilo kako su Cigani propali u zemlju. Nisu ih vidjeli u Owl’s Headu, niti u Rocklandu, iako su oba bili omiljena turistička odredišta. Radnici na benzinskim postajama i konobarice gledali su njegove fotografije i odmahivali glavama.

Smrknuto se boreći sa željom da povrati dragocjene kalorije preko ograde - nikad nije bio preveliki mornar - Billy je trajektom iz Owl’s Heada otišao u Vinalhaven, ali Cigani nisu bili ni tamo.

Dvadeset trećeg navečer nazvao je Kirka Penschleyja u nadi da će dobiti svježe informacije, a kad se Kirk javio čuo se čudan dvostruki klik na liniji upravo u trenutku kad je Kirk pitao: “Kako si, Billy, prijatelju? I gdje si?”

Billy je hitro spustio, oznojen. Ugrabio je posljednju sobu u motelu Rockland’s Harborview i znao je kako odavde do Bangora sigurno nema ni jedne jedine slobodne sobe, ali iznenadaje odlučio nastaviti čak i ako će u tom slučaju biti prisiljen noć provesti spavajući u automobilu na nekom prašnjavom puteljku. Onaj dvostruki klik. Uopće nije mario za taj dvostruki klik. Ponekad ste čuli taj dvostruki klik kad se linija prisluškuje, ili kad se koristi oprema za lociranje.

Heidi je potpisala papire za tebe, Billy.

To je jebeno najgluplja stvar koju sam čuo u životu.

Potpisala ih je, a i Houston.

Daj odjebi, molim te!

Odlazi odavde, Billy.

Otišao je. Na stranu Heidi, Houston i najvjerojatnije oprema za lociranje, to se pokazalo kao najbolji mogući potez. Dok se tog jutra u dva sata prijavljivao u Bangor Ramada Inn pokazao je recepcioneru fotografije - to mu je do sada već postala navika - i recepcioner je smjesta kimnuo.

“Aha, odveo sam curu kako bi joj pročitali budućnost”, rekao je. Uzeo je fotografiju Gine Lemke i zakolutao očima. “Ova je stvarno dobra s onim svojim praćkama. A izgleda kao da bi bila dobra i u još nekim stvarima, ako znate što želim reći.” Mahnuo je rukama kao da s vrhova prstiju otresa kapljice vode. “Moja djevojka je krajičkom oka primijetila kako sam ju gledao i smjesta me odvukla odonuda.” Nasmijao se.

Nekoliko trenutaka ranije Billy je bio toliko umoran da je krevet bio sve o čemu je mogao razmišljati. Sada je opet bio potpuno budan, trbuh mu je treperio od adrenalina.

“Gdje? Gdje su? To jest jesu li još uvijek-?”

“Ne, više nisu tamo. Bili su u Parsonsu, ali otišli su, da. Prije neki dan sam bio tamo.”

“To je poljoprivredno imanje?”

“Ne - tamo je bio Parson’s Bargain Barn sve dok prošle godine nije izgorio.” S nelagodom je pogledao kako Billyjeva košulja leprša oko njegovog tijela, na kosti Billyjevih jagodica i Billyjevo lice koje je sličilo lubanji na kojoj su oči blistale poput svijeća. “Uh... želite sobu?”

Billy je idućeg jutra pronašao Parson’s Bargain Bam - bio je to spaljeni četverokut u središtu nečega što je moglo biti tri i pol hektara napuštenog parkirališta. Polagano je hodao grubim makadamom dok su mu pete pucketale po kamenju. Tamo su bile konzerve piva i soka. Tu je bio komad sira s bubama koje su se gostile njime. Ovdje je bio blistavi kuglični ležaj. (“Hej, Gina” viknuo je sablasni glas u njegovoj glavi). Tamo su bili puknuti baloni, a ovdje su bila dva iskorištena kondoma, toliko slična balonima.

Da, bili su ovdje.

“Mogu te nanjušiti, starče”, prošaptao je Billy spaljenom Bargain Bamu i činilo se kako prazni prostori koji su bili prozori s blesavom nemilošću bulje u ovog poput kostura mršavog čovjeka. Mjesto je izgledalo sablasno, aii Billy se nije bojao. Bijes mu se vratio - nosio ga je poput kaputa. Bijes na Heidi, bijes na Taduza Lemkea, bijes na takozvane prijatelje poput Kirka Penschleyja koji su trebali biti na njegovoj strani, ali su se okrenuli protiv njega. Okrenuli su se, ili će se okrenuti.

Nije bilo važno. Čak i sam, čak i s pedeset devet kilograma, ostalo ga je dovoljno da sustigne starog Ciganina.

A što će se onda dogoditi?

Pa, vidjet ćemo, zar ne?

“Mogu te nanjušiti, starče”, ponovio je Billy i krenuo prema uglu kuće. Tamo se nalazila reklamna ploča agenta za nekretnine. Billy je iz stražnjeg džepa hlača izvadio notes i prepisao podatke.

Agent se zvao Frank Quigley, ali inzistirao je da ga Billy zove Biff. Na zidovima su se nalazile uokvirene fotografije srednjoškolskog Biffa Quigleyja. Biff je na većini nosio kacigu za football. Na Biffovom se stolu nalazila gomila brončanih psećih govana, FRANCUSKA VOZAČKA DOZVOLA, pisalo je na malom natpisu ispod njih.

Da, rekao je Biff, iznajmio je prostor starom Ciganinu uz dopuštenje gospodina Parsonsa. “Pretpostavio je kako neće izgledati gore nego što jest”, rekao je Biff Quigley, “i pretpostavljam kako je u tome bio u pravu.”

Zavalio se u svoj naslonjač, oči su mu neumorno plazile Billyjevim licem, odmjeravale razmak od Billyjevog ovratnika do Billyjevog vrata, način na koji je prednji dio Billyjeve košulje visio poput zastave kad nema vjetra. Isprepleo je prste iza glave, ljuljao se u svom naslonjaču i stavio noge na stol pored brončanih govana.

“Nije da je cijena loša, znate. To je vrhunska zemlja, i prije ili kasnije netko s vizijom će napraviti vraški posao. Da, gospodine, vraški-”

“Kad su Cigani otišli, Biffe?”

Biff Quigley je maknuo ruke iza glave i nagnuo se naprijed. Njegov je naslonjač proizveo zvuk mehaničke svinje - Skvik! “Imate li što protiv da mi kažete zašto želite znati?”

Usne Billyja Hallecka - one su sada također bile tanje, i više, pa se nisu baš dodirivale - povukle su se u osmijehu zastrašujućeg intenziteta i nezemaljske koščatosti. “Da, Biffe, imam.”

Biff se na trenutak zbunio, a onda kimnuo i opet zavalio u naslonjač. Njegove mokasine Quoddy opet su se našle na stolu. Jedna noga prebačena preko druge, prsti koji zamišljeno kuckaju po govnu.

“U redu, Bille. Čovjekov posao bi trebao biti privatan. Čovjekovi razlozi trebali bi biti privatni.”

“Odlično”, rekao je Billy. Osjetio je kako se bijes vraća i borio se s njim. Ako pobjesni na ovog odvratnog čovjeka u mokasinama Quoddy i sirovim jezikom i feniranom frizurom Jay-Cees to mu neće donijeti nimalo dobra. “U redu, pošto se slažemo-”

“Ali to će te i dalje koštati dvjesto dolara.”

“Molim?” Billy je razjapio usta. Njegov je bijes na trenutak bio toliko velik da se jednostavno uopće nije mogao pomaknuti ili reći nešto drugo. Ovo je vjerojatno bilo jako dobro za Biffa Quigleyja, jer da se Billy mogao pomaknuti, skočio bi na njega. Njegova samokontrola također je izgubila dosta težine tijekom posljednja dva mjeseca.

“Ne za informacije koje ću ti dati”, rekao je Biff Quigley. “One su besplatne. Dvjesto dolara je za informacije koje neću dati njima.”

“Nećeš... dati... kome?” uspio je pitati Billy.

“Tvojoj supruzi”, rekao je Biff, “i tvom liječniku i čovjeku koji je rekao da radi za Bartonove detektivske usluge.”

Billy je u trenu vidio sve. Stvari nisu bile toliko loše koliko ih je njegov paranoični um zamislio; bile su još gore. Heidi i Mike Houston su otišli do Kirka Penschleyja i uvjerili ga kako je Billy Halleck lud. Penschley je još uvijek koristio Bartonovu agenciju kako bi pronašao Cigane, ali sada su svi poput astronoma koji traže Satum samo kako bi mogli proučavati Titan - ili dovesti Titan natrag na kliniku Glassman.

Također je mogao vidjeti Bartonovog operativca kako prije nekoliko dana sjedi na ovoj istoj stolici, razgovara s Biffom Quigleyjem, priča mu kako će se jako mršavi čovjek po imenu Billy Halleck uskoro pojaviti, i kad se pojavi, ovo je broj koji treba nazvati.

Nakon ovoga uslijedila je još jasnija vizija: vidio je samoga sebe kako skače preko stola Biffa Quigleyja, uzima brončanu gomilu govana u pola skoka i onda mu njima razbija glavu. Vidio je ovo u krajnjoj, sirovoj čistoći: pucanje kože, sitne kapi krvi koje prskaju (neke su čak i poprskale uokvirene fotografije), bijelo blistanje smrskanih kostiju koje otkrivaju tjelesnu teksturu sablasnog uma ovog čovjeka; onda je vidio sebe kako zabija pseća govna na njihovo mjesto - otkud su, na neki način, i došla.

Quigley je ovo sigurno vidio - ili nešto od toga - na Billyjevom izmučenom licu, jer se izraz panike pojavio na njegovom. Hitro je maknuo noge sa stola i ruke iza vrata. Naslonjač je ponovno ispustio svoje skvičanje mehaničke svinje.

“Ovaj, mogli bismo popričati o ovome...” počeo je i Billy je vidio kako jedna manikirana ruka ide prema interkomu.

Billyjev je bijes naglo nestao, ostavio ga je potresenog i hladnog. Upravo je zamislio kako je čovjeku razbio glavu, ne na neki neodređen način, nego u umnom ekvivalentu Tehnicolora i Dolby zvuka. I dobri stari Biff je također znao da je to učinio.

Što se dogodilo sa starim dobrim Billom Halleckom koji je davao novac u dobrotvorne svrhe i na Badnjak pripremao pijanku?

Um mu se vratio: Aha, to je bio Billy Halleck koji je živio u Debelom Gradu. Odselio se. Otišao, nije ostavio novu adresu.

“Nema potrebe za tim”, rekao je Billy i kimnuo prema interkomu.

Ruka se trznula, a onda skrenula do ladice, kao da joj je to cijelo vrijeme bio cilj. Biff je izvadio kutiju cigareta.

“Nisam ni pomislio na to, ha-ha. Pljugu, gospodine Halleck?”

Billy je uzeo cigaretu i onda se nagnuo naprijed kako bi ju zapalio. Jedan dim i zavrtjelo mu se u glavi. “Hvala.”

“O dvije glave, možda sam pogriješio.”

“Ne - bili ste u pravu”, rekao je Billy. Unovčio je tristo dolara putničkih čekova na putu ovamo, mislio je kako će mu trebati malo za podmazivanje - ali nikad mu nije palo na pamet kako će trebati podmazivati iz razloga poput ovog. Izvadio je novčanik, izvukao četiri pedesetice i bacio ih na Biffov stol pored psećih govana. “Držat ćeš zatvorena usta kad te Penschley nazove?”

“Oh, da, gospodine!” Biff je uzeo novac i stavio ga u ladicu s cigaretama. “Nema problema!”

“Nadam se”, rekao je Billy. “A sada mi pričaj o Ciganima.” Bilo je kratko i lako za pratiti; jedini uistinu problematičan dio bio je preliminarni. Cigani su u Bangor stigli 10. lipnja. Samuel Lemke, mladi žongler i čovjek koji je odgovarao opisu Richarda Crosskilla došli su u Biffov ured. Nakon poziva gospodinu Parsonsu i bangorskom šefu policije Richard Crosskill je potpisao standardni ugovor o kratkotrajnom najmu koji se može produžiti - kratkotrajno je u ovom slučaju specificirano na dvadeset četiri sata. Crosskill je potpisao kao izaslanik Taduz korporacije dok je mladi Lemke stajao pored vrata Biffovog ureda prekriženih mišićavih ruku.

“A koliko su ti love oni dali?” pitao je Billy.

Biff je podigao obrve. “Molim?”

“Dobio si dvjesto od mene, najvjerojatnije sto od moje zabrinute supruge i prijatelja preko Bartonovog operativca koji te posjetio - samo se pitam koliko su ti Cigani dali. Kako god bilo, prilično si dobro prošao u svemu ovome, zar ne, Biffe?”

Biff nekoliko trenutaka nije ništa rekao. Onda je, bez odgovora na Billyjevo pitanje, završio svoju priču.

Crosskill se iduća dva dana vraćao kako bi ponovno potpisao ugovor o najmu. Trinaestog je opet došao, ali Biffa su do tada nazvali i šef policije i Parsons. Počele su žalbe lokalnog stanovništva. Šerif je mislio kako je vrijeme da Cigani nastave put. Parsons je mislio isto, ali dopustio bi im da ostanu još jedan dan ili tu negdje ako malo povise cijenu - recimo s trideset dolara dnevno na pedeset.

Crosskill je saslušao ovo i odmahnuo glavom. Izašao je bez riječi. Biff se onako iz čiste obijesti u podne odvezao do spaljenog Bargain Bama. Stigao je na vrijeme kako bi vidio odlazak ciganske karavane.

“Krenuli su prema Chamberlain Bridgeu”, rekao je, “i to je sve što znam. Zašto sada ne odeš odavde, Bille? Da budem iskren, izgledaš poput reklame za odmor u Biafri. Kad te pogledam nekako se naježim.”

Billy je još uvijek držao cigaretu, iako nije povukao dim od onog prvog. Sada se nagnuo naprijed i ugasio ju na brončanim psećim govnima. Pala je zadimljena na Biffov stol. “Da budem iskren”, rekao je Biffu, “ja istu stvar osjećam prema tebi.”

Bijes se vratio. Brzo je izašao iz ureda Biffa Quigleyja prije no što ga pokrene u krivom smjeru ili učini da njegove ruke progovore nekim stravičnim jezikom koji su očito znale.

Bio je dvadeset četvrti lipanj. Cigani su trinaestog napustili Bangor preko Chamberlain Bridgea. Sada je bio samo jedanaest dana iza njih. Bliže... bliže, ali još uvijek predaleko.

Saznao je da je autoput 15, koji je počinjao na području Brewera, poznat kao Bar Harbor Road. Činilo se kako bi nakon svega mogao otići tamo. Ali putom neće više razgovarati s agentima za nekretnine i neće više odsjedati u prvoklasnim motelima. Ako su Bartonovi ljudi još uvijek ispred njega Kirk je možda angažirao još ljudi da ga traže.

Cigani su se trinaestog odvezi i šezdeset pet kilometara do Ellswortha i dobili su trodnevnu dozvolu za kampiranje na sajmištu. Prešli su rijeku Penobscot do Bucksporta gdje su ostali nova tri dana prije no što su ponovno nastavili prema obali.

Billy je sve ovo saznao dvadeset petog; Cigani su napustili Bucksport 19. lipnja u kasno poslijepodne.

Sada je iza njih bio samo tjedan dana.

U Bar Harboru je vladala luđačka gužva kao što mu je konobarica i rekla, i Billy se sjetio kako mu je barem napomenula neke od gradskih esencijalnih nedoličnosti. A glavni događaj... sve do poslije Dana rada, je ulični karneval. Većina gradova je takva, ali Bar Harbor je ono, vrhunac, znate?... Ponekad sam znala otići tamo, u srpnju ili kolovozu, i provoditi se, ali više ne. Sada sam prestara za to.

Ja također, pomislio je Billy sjedeći na klupi u parku u pamučnim hlačama, majici s natpisom BANGOR IMA DUŠU i sportskoj jakni koja je visjela s koščate vješalice koja su bila njegova ramena. Jeo je sladoled i privlačio previše pogleda.

Bio je umoran - uznemirio se kad je shvatio kako je sada uvijek umoran, osim ako ga nije uhvatio jedan od njegovih napada bijesa. Kad je jutros parkirao automobil i izašao kako bi počeo pokazivati fotografije iskusio je sablasni deja vu kad su mu hlače skliznule sa struka - excusez moi, pomislio je, dok su skliznule niz moj ne-struk. Hlače su bile pamučne i kupljene u Rocklandu u trgovini vojnim viškovima. Imale su struk od sedamdeset centimetara. Trgovac mu je rekao (pomalo nervozno) kako će uskoro imati problema s kupovinom hlača jer je sada u struku trebao dječje brojeve. Ipak, još su mu uvijek trebale nogavice duge osamdeset dva centimetra, i jednostavno nije bilo previše trinaestogodišnjaka koji su bili visoki sto osamdeset pet centimetara.

Sada je sjedio i jeo sladoled od pistacija, čekao da mu se vrati malo snage i pokušao odlučiti što je to toliko neugodno u vezi ovog prekrasnog malog grada u kojem niste mogli parkirati automobil i u kojem ste jedva mogli hodati pločnicima.

Old Orchard je bio vulgaran, ali njegova vulgarnost je bila izravna i nekako uzbuđujuća; znali ste kako su nagrade na štandovima s igrama na sreću koje će se smjesta raspasti, kako su suveniri smeće koje će se raspasti gotovo u istom trenutku kad se nađete predaleko kako biste se vratili i bunili sve dok vam ne vrate novac. Većina žena u Old Orchardu bila je stara, i gotovo su sve bile debele. Neke su nosile opsceno male bikinije, ali većina je nosila jednodijelne kupaće kostime koji su izgledali poput starina iz pedesetih - osjećali ste, dok ste prolazili pored tih debelih žena na pločniku, kako su ti kupaći kostimi pod strahovitim pritiskom poput podmornice koja je zaronila puno dublje od svog maksimuma. Ako bilo koja od tih providnih čudesnih tkanina popusti, salo će poletjeti.

Mirisi u zraku bili su pizza, sladoled, prženi luk, tu i tamo nervozno povraćanje nekog djeteta koje je predugo ostalo na vrtuljku. Većina automobila koja je sporo vozila gustim prometom Old Orcharda bila je stara, hrđava u podnožju vrata i obično prevelika. Većina je dimila poput lokomotiva.

Old Orchard je bio vulgaran, ali je također posjedovao stanovitu oljuštenu nevinost koja je izgleda nedostajala Bar Harboru.

Ovdje je toliko stvari bilo sušta suprotnost Old Orchardu i Billy je imao osjećaj kao da je prošao kroz ogledalo - bilo je nekoliko starih žena i očito ne debelih žena; jedva da je bilo žena u kupaćim kostimima. Odora Bar Harbora bile su haljinice za tenis i bijele tenisice ili izblijedjele traperice, majice za ragbi i klompe. Billy je vidio nekoliko starih automobila i još manje američkih. Većina su bili Saabovi, Volvoi, Datsuni, BMW-i, Honde. Svi su imali naljepnice s natpisima poput CIJEPAJTE DRVO, NE ATOME i SAD VAN IZ EL SALVADORA i LEGALIZIRAJTE TRAVU. Motoristi su također bili tamo - vijugali su između sporih automobila na skupim jurilicama, nosili polarizirane sunčane naočale i vizire na kacigama, pokazivali svoje zubarski savršene osmijehe i slušali Sony walkmene. Na periferiji, u samoj luci, rasla je šuma jarbola - ne debelih, sumorno obojenih jarbola radnih plovila, nego vitki bijeli jedrilica koje će nakon Dana rada biti smještene u suhi dok.

Ljudi koji su visjeli u Bar Harboru bili su mladi, pametni, moderno liberalni i bogati. Očito su također i cijelu noć tulumarili. Billy je nazvao kako bi rezervirao sobu u motelu Frenchman’s Bay i ležao je budan do sitnih sati jutra slušajući pomiješanu rock glazbu koja je treštala iz šest ili osam različitih barova. Broj oštećenih automobila i prometnih prekršaja - uglavnom vožnje u pijanom stanju - u lokalnim novinama bio je impresivan i pomalo obeshrabrujući.

Billy je gledao kako frizbi leti iznad gomile odjevene u njihovu šminkersku odjeću i pomislio: Želiš znati zašto te ovi ljudi bacaju u depresiju? Reći ću ti. Studiraju kako bi živjeli u mjestima poput Fairviewa, eto zašto. Završit će fakultet, oženiti se ženama koje će otprilike istovremeno okončati svoje prve veze i nizove analiza i doseliti se u Lantern Driveove Amerike. Tamo će nositi crvene hlače kad će igrati golf i svake, ama baš svake Nove godine bit će prilika za dosta šlatanja po sisama.

“Aha, to je depresivno, zaista”, promrmljao je i par koji je prolazio čudno ga je pogledao.

Još su uvijek ovdje.

Da. još su uvijek bili ovdje. Pomisao je bila toliko prirodna, toliko pozitivna, da nije bila ni iznenađujuća ni osobito uzbuđujuća. Bio je tjedan dana iza njih - do sada su mogli biti u Maritimesu ili ponovno na putu uz obalu; njihov prijašnji uzorak govorio je kako će do sada već otići, a i Bar Harbor, u kojem su čak i trgovine suvenirima izgledale poput skupih aukcijskih kuća na East Endu, je definitivno bio odveć otmjen da bi se odrpana skupina Cigana u njemu zadržala neko duže vrijeme. Samo što su još uvijek bili ovdje, i on je to znao.

“Starce, mogu te nanjušiti”, prošaptao je.

Naravno da ga možeš nanjušiti. I trebaš ga nanjušiti.

To je stvorilo trenutak nelagode. Onda je ustao, bacio ostatak sladoleda u kantu za smeće i vratio se do štanda sa sladoledom. Prodavač na štandu nije bio osobito sretan što se Billy vratio.

“Pitam se možete li mi pomoći”, rekao je Billy.

“Ne, čovječe, mislim da ne mogu”, rekao je sladoledar i Billy je u njegovim očima vidio odbojnost.

“Iznenadili biste se.” Billy je osjetio duboku mirnoću i predodređenost - ne deja vu nego stvarnu predodređenost. Sladoledar se želio okrenuti, ali Billy ga je zadržao svojim očima - otkrio je kako je sada sposoban za to, kao da je i sam postao neka vrsta nadnaravnog stvorenja. Izvadio je svežanj fotografija - sada je bio izgužvan i umrljan znojem. Podijelio je uobičajeni tarot i poredao ih po čovjekovom štandu.

Sladoledar ih je pogledao i Billy nije osjetio nikakvo iznenađenje na prepoznavanje u čovjekovim očima, nikakvo zadovoljstvo - samo onaj blagi strah, poput čekanja boli kad popusti lokalna anestezija. U zraku se jasno osjećala sol, galebovi su kreštali iznad luke.

“Ovaj tip”, rekao je sladoledar i opčinjeno se zagledao u fotografiju Taduza Lemkea. “Ovaj tip - kakva utvara!”

“Jesu li još uvijek u blizini?”

“Aha”, rekao je sladoledar. “Aha, mislim da jesu. murja ih je drugog dana izbacila iz grada, ali uspjeli su unajmiti polje od farmera u Tecknoru - to je prvi grad u unutrašnjosti. Viđao sam ih. murja im je počela pisati kazne za razbijena stop svjetla i slično. Čovjek bi pomislio da će skužiti.”

“Hvala vam.” Ponovno je počeo sakupljati svoje fotografije.

“Želite li još jedan sladoled?”

“Ne, hvala vam.” Strah je sada bio snažniji - ali i bijes je također bio tamo, zujavi, pulsirajući ton ispod svega ostalog.

“Hoćete li onda jednostavno prošetati, gospodine? Niste osobito dobri za posao.”

“Nisam”, rekao je Billy. “Pretpostavljam da nisam.”

Vratio se do automobila. Umor ga je napustio.

Te večeri u dvadeset jedan i petnaest Billy je parkirao unajmljeni automobil na prašnjavom putu koji je silazio s autoputa 37-A koji je od Bar Harbora vodio na sjeverozapad. Bio je na vrhu brda, i morski je povjetarac puhao oko njega, mrsio mu kosu i lepršao odjećom oko njegovog tijela. Iza njega, nošeni tim povjetarcem, došli su zvukovi noćašnjeg rock ‘n’ roll tuluma koji je upravo počinjao u Bal Harboru.

Ispod sebe je mogao vidjeti ogromnu vatru okruženu automobilima, kamionima i kombijima. Ljudi su bili bliže vatri - svako malo netko od njih bi stao ispred vatre, crna silueta nalik figuri izrezanoj od kartona. Mogao je čuti razgovor, pokoji osmijeh.

Sustigao ih je.

Starac je dolje i čeka te, Billy - zna da si ovdje.

Da. Da, naravno. Starac je mogao učiniti da njegova skupina propadne u zemlju - to je u stvari bilo mišljenje Billyja Hallecka - ako poželi. Ali to nije poželio. Umjesto toga preko Old Orcharda doveo je Billyja ovamo. To je bilo ono što je želio.

Ponovno strah, dolebdio je poput dima kroz njegove šupljine - činilo mu se kako u njemu sada ima bezbroj šupljina. Ali i bijes je također bio tamo.

I ja sam to također želio - i možda ga iznenadim. Siguran sam kako očekuje strah. Bijes... to bi moglo biti iznenađenje.

Billy je na trenutak pogledao automobil, a onda odmahnuo glavom. Krenuo je travnatom padinom brda prema vatri.

POGLAVLJE DEVETNAEST

U ciganskom kampu

Zastao je iza kampera s jednorogom i ženom, uska sjena među ostalim sjenama, ali postojanija od onih stvorenih treperavom vatrom. Stajao je tamo i slušao njihove tihe razgovore, povremeni smijeh, pucketanje drva u vatri.

Ne mogu ići tamo, ustrajao je njegov um krajnje odlučno. U toj je odlučnosti bilo straha, ali u njega su također bili zapetljani neodređeni osjećaji srama i ispravnosti - nije ništa više želio razbiti koncentrične krugove njihove vatre i njihovog razgovora i njihove privatnosti nego što je želio da mu hlače padnu u sudnici Hilmera Boyntona. On je, nakon svega, bio krivac. On je bio...

Onda se u njegovom umu pojavilo Lindino lice; njezina glava ga je molila da se vrati kući, i pri tome je zaplakala.

On je bio krivac, da, ali nije bio jedini.

Bijes se ponovno počeo buditi u njemu. Prigušio ga je, pokušao ga je ublažiti, pretvoriti u nešto malo korisnije - jednostavna strogost bit će dovoljna, pomislio je. Onda je između kampera i karavana parkiranog pored njega krenuo među njih, Guccijeve mokasine šaputale su po suhoj travi.

Koncentrični krugovi uistinu su bili tamo: najprije grbavi krug vozila, a unutar toga krug muškaraca i žena koji su sjedili oko vatre koja je gorjela u rupi okruženoj krugom kamenja. U blizini, odrezana grana visoka oko dva metra bila je zabodena u zemlju. Žuti komad papira - dozvola za paljenje vatre, pretpostavio je Billy - bio je nabijen na njezin vrh.

Mlađi muškarci i žene sjedili su na ugaženoj travi ili na zračnim madracima. Brojni stariji ljudi sjedili su na stolicama izrađenima od aluminijskih cijevi i pletenih plastičnih traka. Billy je vidio staru ženu kako sjedi u naslonjaču izvaljena na jastuke i zamotana u deku. Pušila je zarolanu cigaretu i lijepila S&H zelene kupone u album.

Tri psa s druge strane vatre počela su lajati s polovičnim zanimanjem. Jedan od mlađih muškaraca hitro je ustao, povukao u stranu svoj prsluk i otkrio poniklani revolveru futroli ispod pazuha.

“Enkelt!” rekao je oštro jedan od starijih muškaraca i stavio ruku na mladićevu.

“Bodde har?”

“Just det - han och Taduz!”

Mladić je pogledao Billyja Hallecka koji je sada stajao među njima, u potpunosti neskladan u svojoj vrećastoj sportskoj jakni i gradskim cipelama. Uslijedio je pogled, ne straha, nego kratkog iznenađenja i - Billy se mogao kladiti u to - sućuti na njegovom licu. Onda je nestao, zastao je samo kako bi nogom šutnuo jednog od pasa i zarežao: “Enkelt!” Pas je jednom cijuknuo i onda su svi prestali lajati.

Otišao je dovesti starca, pomislio je Billy.

Pogledao ih je. Svi su razgovori prestali. Promatrali su ga svojim crnim ciganskim očima i nitko nije rekao ni riječ. Ovako se osjećaš kad ti hlače stvarno spadnu u sudnici, pomislio je, ali u tome nije bilo ni trunke istine. Sada kada je stvarno bio pred njima, složenost njegovih emocija je nestala. Strah je bio tamo, i bijes, ali oboje su tiho mirovali, negdje u dubini.

A tu je i nešto drugo. Nisu iznenađeni što te vide... a također nisu iznenađeni kako izgledaš.

Znači istina je; sve je istina. Nije psihološka anoreksija; nije egzotična vrsta raka. Billy je pomislio kako bi one crne oči uvjerile čak i Michaela Houstona. One su znale što mu se dogodilo. One su znale zašto mu se to dogodilo. I one su znale kako će to završiti.

Zurili su jedni u druge, Cigani i mršavko iz Fairviewa u Connecticutu. I odjednom, bez ikakvog razloga, Billy se počeo ceriti.

Starica s kuponima je uzdahnula i prekrižila se.

Nadolazeći koraci i glas mlade žene, brz i bijesan: “Vad sa han! Och plotsligt brast han dybbuk, Papa! Alskling, grat inte! Snalla dybbuk! Ta mig Mamma!”

Taduz Lemke, odjeven u noćnu košulju koja mu je padala do kvrgavih koljena, bos se pojavio na svjetlosti vatre. Pored njega, u pamučnoj spavaćici koja je slatko zaokruživala njezine bokove dok je hodala, bila je Gina Lemke.

“Ta mig Mamma! Ta mig-” Ugledala je Billyja kako stoji u središtu kruga, u sportskoj jakni koja je visjela na njemu, stražnjici hlača koja je izgledala poput vreće. Mahnula je rukom prema njemu i onda se ponovno okrenula prema starcu kao da će ga napasti. Drugi su nezainteresirano šutke gledali. Vatra je opet zapucketala. Iskre su poletjele prema gore u malom vrtlogu.

“Ta mig Mamma! Va dybbuk! Ta mig inte tili mormor! Ordo! Vu ’derlak!”

“Sa hon kagt, Gina”, odgovorio je starac. I lice i glas su mu bili smireni. Jedna od njegovih mršavih ruku pogladila je crni vodopad njezine kose koja joj je padala do struka. Taduz Lemke još uvijek nije pogledao Billyja. “Vi ska stanna.”

Na trenutak se pokunjila, i unatoč bujnim oblinama Billyju je izgledala jako mlado. Onda se ponovno okrenula prema njemu, lice joj se zarumenilo. Kao da je netko prolio kantu benzina na vatru koja se gotovo ugasila.

“Ne razumijete našu šprehu, gospodine?” vrisnula je na njega. “Rekla sam svom starom ocu da ste ubili moju staru majku! Rekla sam mu da ste demon i da vas trebamo ubiti!”

Starac je položio ruku na njezinu. Otresla ju je i jumula na Billyja, jedva izbjegavši vatru svojim bosim nogama. Kosa je vijorila iza nje.

“Gina, verklingen glad!” viknuo je netko, prestrašeno, ali nitko drugi nije progovorio. Starčev smiren izraz lica nije se promijenio; gledao je kako Gina prilazi Billyju kao što popustljivi roditelj promatra odlutalo dijete.

Pljunula je na njega - ogromna količina tople bijele sline, kao da su joj usta bila puna. Billy je mogao osjetiti malo na usnama. Imala je okus po suzama. Pogledala ga je ogromnim crnim očima, i unatoč svemu što se dogodilo, unatoč tome koliko je sebe izgubio, bio je svjestan kako ju još uvijek želi. Ona je to također znala, shvatio je - tama u njezinim očima bila je uglavnom prezir.

“Ako će ju to vratiti, možeš pljuvati na mene sve dok se ne utopim”, rekao je. Glas mu je bio iznenađujuće jasan i hrabar. “Ali ja nisam dybbuk. Nisam dybbuk, nisam demon, nisam čudovište. Ono što vidiš...” Podigao je ruke i svjetlost vatre na trenutak je prošla kroz njegovu jaknu zbog čega je bio nalik na ogromnog, ali jako neuhranjenog bijelog šišmiša. Ponovno je polagano spustio ruke: “... je sve što jesam.”

Na trenutak je izgledala nesigurno, gotovo bojažljivo. Iako se njezina pljuvačka još uvijek cijedila niz njegovo lice, prezir je napustio njezine oči i Billy je bio umorno zahvalan na tome.

“Gina!” Bio je to Samuel Lemke, žongler. Pojavio se pored starca i još je uvijek zakopčavao hlače. Nosio je majicu sa slikom Brucea Springsteena. “Enkelt men tillrackligt!”

“Ti si ubojica, kurvin sine”, rekla je Billyju i vratila se otkud je i došla. Brat ju je pokušao zagrliti, ali odgurnula ga je i nestala u sjenama. Starac se okrenuo i pratio ju pogledom, a onda je napokon pogledao Billyja Hallecka.

Billy je na trenutak gledao trulu rupu na sredini Lemkeovog lica, a onda su njegov pogled privukle čovjekove oči. Oči starosti, je li pomislio? Bile su nešto više od toga... i nešto manje. U njima je vidio prazninu; bila je to praznina koja je bila njihova temeljna istina, ne površina svijesti koja je blistala na njima poput mjesečine na tamnoj vodi. Praznina duboka i potpuna poput svemira koji bi se mogao nalaziti među galaktikama.

Lemke je prstom mahnuo prema Billyju, i kao u snu, Billy je polagano obišao vatru i došao do starca u njegovoj tamnosivoj noćnoj košulji.

“Znaš romski?” pitao je Lemke kad se Billy zaustavio točno ispred njega. Njegov je glas bio gotovo intiman, ali jasno se čuo diljem tihog kampa u kojem je jedini zvuk bila vatra koja je proždirala suho drvo.

Billy je odmahnuo glavom.

“Na romskom te zovemo skummade igenom, što znači ‘bijeli čovjek iz grada’.”

Nacerio se i pokazao trule, od duhana požutjele, zube. Crna rupa gdje mu se nalazio nos se širila i stezala.

“Ali to također i znači onako kako zvuči - neuko smeće.” Sada su njegove oči napokon otpustile Billyjeve; čini se kako je Lemke izgubio zanimanje. “A sada odlazi, bijeli čovječe iz grada. Nemaš posla s nama, i mi nemamo posla s tobom. Ako smo imali posla, obavljen je. Vrati se u svoj grad.”

Počeo se okretati.

Billy je na trenutak samo stajao tamo razjapljenih usta, kroz maglu shvativši kako ga je starac hipnotizirao - učinio je to lako kao što farmer tjera kokoši na spavanje.

To je TO? vrisnuo je iznenada dio njega. Sva vožnja, sve hodanje, sva pitanja, sve noćne more, svi dani i noći, i to je TO?

Zar ćeš samo stajati tu i ne reći ni riječ? Samo mu dopustiti da te nazove neukim smećem i onda se vrati u krevet?

“Ne, to nije to”, rekao je Billy grubim, prodornim glasom. Netko je udahnuo oštro i iznenađeno. Samuel Lemke, koji je starcu pomagao da se vrati u jedan od kampera, zapanjeno je pogledao uokolo. Nakon nekoliko trenutaka i sam Lemke se okrenuo. Lice mu je bilo umorno nasmiješeno, ali Billy je samo na trenutak pomislio, u trenu kad mu je svjetlost vatre dodirnula lice, kako je tamo također ugledao i iznenađenje.

U blizini, mladić koji je prvi ugledao Billyja ponovno je posegnuo pod prsluk gdje se nalazio njegov revolver.

“Jako je lijepa”, rekao je Billy. “Gina.”

“Začepi, bijeli čovječe iz grada”, rekao je Samuel Lemke. “Ne želim čuti kako ime moje sestre izlazi iz tvojih čvalja.”

Billy ga je ignorirao. Umjesto toga pogledao je Lemkea. “Ona ti je unuka? Praunuka?”

Starac ga je promatrao kao da pokušava odlučiti ima li tu ili ne nečega, nakon svega - neki drugi zvuk osim vjetra u šupljoj zemlji. Onda se ponovno počeo okretati.

“Možda bi mogao pričekati minutu da ti napišem adresu moje kćeri”, rekao je Billy i podigao glas. Nije ga podigao puno; nije ni trebao kako bi u njega unio zapovjedni ton, ton koji je izbrusio u brojnim sudnicama. “Nije lijepa poput tvoje Gine, ali mi mislimo da je jako lijepa. Možda bi se mogle dopisivati i raspravljati o nepravdi. Što ti misliš, Lemke? Hoće li moći razgovarati o tome kad ja budem mrtav poput tvoje kćeri? Tko je u stanju odrediti što je uistinu nepravda? Djeca? Unuci? Samo malo, napisat ću ti adresu. Samo trenutak; napisat ću ju na poleđinu tvoje fotografije. Ako one ne mogu razriješiti ovu zbrku, možda bi se jednog dana mogle naći i ustrijeliti jedna drugu i onda bi njihova djeca mogla pokušati. Što misliš, starče... ima li to više smisla od ovog sranja?”

Samuel je stavio ruku na Lemkeovo rame. Lemke ju je otresao i polagano se vratio do Billyja. Lemkeove su oči sada bile ispunjene suzama bijesa. Njegove stisnute šake polagano su se otvorile i zatvorile. Svi ostali su gledali, šutke i prestrašeno.

“Ti si mi pregazio kćer, bijeli čovječe”, rekao je. “Pregazio si moju kćer na cesti i onda si... ti si dovoljno borjade rulla da dođeš ovamo i pričaš iz svojih usta u moje uši. Hej, ja znam što je tko učinio. Pobrinuo sam se za to. Većinom se okrenemo i napustimo grad. Uglavnom, aha, učinimo tako. Ali ponekad dobijemo pravdu.” Starac je pred Billyjeve oči podigao svoj kvrgavi dlan. Odjednom se pretvorio u stisnutu šaku. Nekoliko trenutaka kasnije iz nje je počela kapati krv. Ostali su zamrmljali, ne iz straha ili iznenađenja, nego iz odobravanja. “Romska pravda, skummade igenom. Druga dvojica su već riješena. Sudac, prije dvije noći iskočio je kroz prozor. On je...” Taduz Lemke je pucnuo prstima i onda puhnuo na svoj palac kao da puše na maslačak.

“Je li vam to vratilo kćer, gospodine Lemke? Je li se vratila kad je Cary Rossington udario u zemlju tamo u Minnesoti?” Lemkeove usne su se iskrivile. “Ne trebam ju natrag. Pravda nije vraćanje mrtvih, bijeli čovječe. Pravda je pravda. Bolje ti je da odeš odavde prije no što te sredim s još nečim. Znam što ti i tvoja žena planirate. Misliš da nemam uvid? Imam uvid. Pitaj bilo koga od njih. Imam uvid već stotinu godina.”

Čulo se mrmljanje potvrde od onih oko vatre.

“Baš me briga koliko si dugo imao uvid”, rekao je Billy. Svjesno je posegnuo i zgrabio starčeva ramena. Odnekud se čulo bijesno režanje. Samuel Lemke je krenuo naprijed. Taduz Lemke je okrenuo glavu i ispljunuo jednu jedinu riječ na romskom. Mladić je zastao, neodlučan i zbunjen. Isti su izrazi bili na brojnim licima oko vatre, ali Billy to nije vidio; vidio je samo Lemkea. Nagnuo se prema njemu, bliže i bliže, sve dok mu nos nije zamalo dodirivao smežuranu, spužvastu kvrgu koja je bila sve što je ostalo od Lemkeovog nosa.

“Jebeš tvoju pravdu”, rekao je. “Ti znaš o pravdi isto onoliko koliko ja znam o mlaznim turbinama. Skini ju s mene.”

Lemkeove su oči samo zurile u Billyja - ta stravična praznina tik ispod inteligencije. “Pusti me ili će ti biti još gore”, rekao je smireno. “Toliko gore da ćeš pomisliti kako sam te prvi put blagoslovio.”

Na Billyjevom se licu iznenada pojavio osmijeh - koščati osmijeh koji je izgledao poput polumjeseca koji je bio prevrnut na leđa. “Samo naprijed”, rekao je. “Pokušaj. Ali znaš, mislim da to ne možeš učiniti.”

Starac je bez riječi zurio u njega.

“Jer sam ti i ja sam pomogao”, rekao je Billy. “U svakom slučaju, u tome su barem bili u pravu - to je partnerstvo, zar ne? Prokleti i onaj koji proklinje. Svi smo u tome, zajedno s tobom. Hopley, Rossington i ja. Ali ja izlazim, starče. Supruga mi je drkala kurac u mom velikom skupom automobilu, točno, i tvoja je kći izletjela između dva parkirana automobila nasred ulice poput bilo koga tko ne prelazi ulicu na zebri, i to je također točno. Da je prešla na zebri sada bi bila živa. Postoji krivnja obje strane, ali ona je mrtva, a ja se nikad ne mogu vratiti svom životu kakav je bio prije. To je ravnoteža. Nije najbolja ravnoteža u povijesti svijeta, možda, ali je ravnoteža. Za to u Las Vegasu imaju posebno ime - to nazivaju remplanje. Ovo je remplanje, starče. Neka završi ovdje.” Neobičan i gotovo strani strah pojavio se u Lemkeovim očima kad se Billy počeo smiješiti, ali sada ga je njegov bijes, leden i zadrt, zamijenio. “Nikad ju neću skinuti, bijeli čovječe iz grada”, rekao je Taduz Lemke. “Umrijet ću s njom na usnama.”

Billy je polagano približio lice Lemkeovom sve dok im se čela nisu dodirnula i mogao je osjetiti starčev zadah - bio je to miris paučine, duhana i urina. “Onda to učini gorim. Samo naprijed. Toliko gore - kako si ono rekao? - da ću pomisliti kako si me prvi put blagoslovio.”

Lemke ga je gledao još nekoliko trenutaka, i sada je Billy osjetio kako je Lemke onaj tko je uhvaćen. Onda je Lemke iznenada okrenuo glavu prema Samuelu.

“Enkelt av lakan och kanske alskade! Just det!”

Samuel Lemke i mladić s pištoljem ispod prsluka otrgnuli su Billyja od Taduza Lemkea. Starčeva ispijena prsa brzo su se podizala i spuštala; njegova rijetka kosa bila je raščupana.

Nije navikao da ga diraju - nije navikao da mu se obraćaju bijesni.

“To je remplanje”, rekao je Billy dok su ga odvlačili. “Čuješ li me?”

Lemkeovo je lice bilo izobličeno. Odjednom, stravično, bio je star tristo godina, stravični živi mrtvac.

“Nije remplanje!” viknuo je na Billyja i zamahnuo šakom. "Nije remplanje, nikad! Umrijet ćeš mršav, gradski čovječe! Umrijet ćeš ovakav!” Skupio je šake i Billy je osjetio oštru, prodornu bol u rebrima, kao da se nalazio među tim šakama. Nekoliko trenutaka nije mogao doći do daha i činilo se kao da su mu crijeva sprešana. “Umrijet ćeš mršav!”

“To je remplanje” rekao je Billy ponovno, trudeći se da ne stenje.

“Nije remplanje!” vrisnuo je starac. U svom bijesu na ovo uporno negiranje svijetlocrvena boja prošarala mu je obraze u mrežastom uzorku. “Vodite ga odavde!”

Počeli su ga vući preko kruga. Taduz Lemke je stajao i gledao, ruku na bokovima i lica poput kamene maske.

“Prije no što me odvedu, starče, trebao bi znati kako će moja kletva pasti na tvoju obitelj”, viknuo je Billy i unatoč tupoj boli u rebrima glas mu je bio čvrst, smiren i gotovo veseo. “Kletva bijelog čovjeka iz grada.”

Lemkeove oči su se malo raširile, pomislio je. Krajičkom oka Billy je vidio kako se starica s kuponima ponovno prekrižila.

Dva mladića su ga na trenutak prestala vući; Samuel Lemke je ispustio kratki, zapanjeni osmijeh, možda na pomisao kako bijeli odvjetnik iz gornje srednje klase iz Fairviewa u Connecticutu, proklinje čovjeka koji je najvjerojatnije najstariji Ciganin u Americi. Prije dva mjeseca i sam Billy bi se nasmijao.

Ipak, Taduz Lemke se nije smijao.

“Misliš kako ljudi poput mene nemaju moć za proklinjanje?” pitao je Billy. Podigao je ruke - svoje tanke, mršave ruke - s obje strane lica i polagano raširio prste. Izgledao je poput voditelja zabavne emisije koji moli publiku da prestane s aplauzom. “Mi imamo moć. Dobri smo u proklinjanju jednom kad počnemo, starče. Nemoj me tjerati da počnem.”

Iza starca se nešto pokrenulo - bljesak bijele spavaćice i crne kose.

“Gina!” viknuo je Samuel Lemke.

Billy ju je vidio kako dolazi na svjetlost. Vidio je kako podiže praćku, napinje ju i otpušta u jednom glatkom pokretu - poput umjetnika koji povlači crtu na praznom papiru. Pomislio je kako je vidio tekući, metalni odsjaj u zraku kad je čelični lager preletio preko kruga, ali to je gotovo sigurno bila samo mašta.

U lijevoj je ruci osjetio usijani, staklasti ubod boli. Prošla je gotovo brzo kao što je i došla. Čuo je kako se čelični lager koji je ispalila odbio od čelične stranice kombija. U istom je tom trenutku shvatio kako može vidjeti djevojčino iskešeno, mahnito lice, ne uokvireno njegovim raširenim prstima, nego kroz svoj dlan u kojem se nalazila lijepa okrugla rupa.

Pogodila me praćkom, pomislio je. Isuse Bože, pogodila me! Krv, na svjetlosti vatre crna poput smole, tekla mu je niz dlan i natapala rukav njegove sportske jakne.

“Enkelt!” vrisnula je. “Gubi se odavde, eyelak! Gubi se odavde, ubojico, kurvin sine!”

Bacila je praćku. Pala je na rub vatre, rašljast oblik s gumenim džepom veličine poveza za oko zapetljanim u rašljama. Onda je odjurila, vrišteći.

Nitko se nije pomaknuo. Oni oko vatre, dva mladića, starac, i sam Billy - svi su bili nepomični. Čulo se lupanje vrata, i djevojčini su krikovi prigušeni. A boli još uvijek nije bilo.

Odjednom, čak ni ne znajući da je to namjeravao, Billy je svoju okrvavljenu ruku ispružio prema Lemkeu. Starac je odskočio unatrag i prekrižio se. Billy je stisnuo šaku poput Lemkea; krv je tekla iz njegove stisnute šake kao što je tekla iz Lemkeove stisnute šake.

“Kletva bijelog čovjeka je na vama, gospodine Lemke - oni o tome ne pišu knjige, a i ja vam kažem da je istina - i vi vjerujte u to."

Starac je vrisnuo gomilu romskih riječi. Billy je osjetio kako su ga toliko naglo povukli unatrag da je snažno trznuo glavom. Njegove su noge napustile tlo.

Bacit će me u vatru. Isuse, ispeći će me u...

Umjesto toga odnijeli su ga otkud je i došao, preko kruga (ljudi su ispadali iz svojih stolica mičući se od njega) i između dva kamioneta s ceradama. Billy je iz jednog čuo kako iz televizora trešti nešto poput nasnimljenog smijeha publike.

Čovjek u prsluku je zastenjao, Billyja su nosili poput vreće kukuruza (prilično lagane vreće kukuruza), a onda je na trenutak poletio. Uz tresak je sletio u travu iza parkiranih vozila. Ovo je boljelo puno više od rupe u dlanu; na njemu više nije bilo podstavljenih mjesta, i osjetio je kako su mu sve kosti u tijelu zazveckale poput starih kolaca u starom kamionu. Pokušao je ustati i isprva nije mogao. Bijela svjetlost plesala mu je ispred očiju. Zastenjao je.

Samuel Lemke mu je prišao. Mladićevo privlačno lice bilo je glatko, smrtonosno i bezizražajno. Posegnuo je u džep traperica i izvukao nešto - Billy je isprva pomislio kako se radi o štapu i prepoznao ga je tek kad je Lemke rasklopio oštricu.

Pružio je svoju okrvavljenu ruku, dlanom prema gore i Lemke je zastao. Sada se na njegovom licu pojavio izraz, izraz koji je Billy poznavao iz vlastitog kupaonskog ogledala. Bio je to strah.

Njegov prijatelj mu je nešto promrmljao.

Lemke je oklijevao trenutak, promatrajući Billyja; onda je sklopio oštricu natrag u crno tijelo noža. Pljunuo je prema Billyju. Trenutak kasnije njih su dvojica nestala.

Ležao je tamo još nekoliko trenutaka, pokušavajući rekonstruirati sve, pronaći neki smisao u svemu... ali to je bio odvjetnički trik, i to mu na ovom mračnom mjestu neće pomoći. Njegova je ruka sada jako glasno počela govoriti o onome što joj se dogodilo, i pomislio je kako će uskoro boljeti još više. Osim ako, naravno, ne promijene mišljenje i ne vrate se ovamo. Onda bi mogli zaustaviti svu bol, jako brzo, i zauvijek.

To ga je pokrenulo. Prevrnuo se, podvukao koljena do onog što je ostalo od njegovog trbuha, onda trenutak zastao s lijevim obrazom pritisnutim na ugaženu travu i guzicom u zraku dok je val nesvjestice i vrtoglavice prolazio kroz njega poput plimnog vala. Kad je prošao bio je u stanju ustati i krenuti uzbrdo prema svom parkiranom automobilu. Putom je dva puta pao. Drugi je puta bio uvjeren kako će biti nemoguće ponovno ustati. Nekako - uglavnom misleći na Lindu kako mirno i bezbrižno spava u svom krevetu - je uspio. Sada je u ruci imao osjećaj kao da tamnocrvena infekcija pulsira u njoj i kreće se podlakticom prema laktu.

Cijelu vječnost kasnije stigao je do unajmljenog Forda i potražio ključeve. Stavio ih je u lijevi džep, i kako bi ih uzeo trebao je desnom rukom posegnuti preko međunožja.

Upalio je automobil i na trenutak zastao, njegova vrištava ruka ležala je s dlanom prema gore na njegovoj lijevoj butini poput ustrijeljene ptice. Pogledao je krug kombija, kampera i treperenje vatre. Duh neke stare pjesme mu se javio: Plesala je oko vatre na cigansku melodiju/Slatka mala djevojka u pokretu, koliko me samo opčinila...

Polagano je podigao lijevu ruku pred lice. Sablasna zelena svjetlost s ploče s instrumentima prolazila je kroz okruglu tamnu rupu u njegovom dlanu.

Opčinila me, definitivno, pomislio je Billy, i ubacio automobil u brzinu. Zapitao se, gotovo potpuno nezainteresirano, hoće li se uopće moći vratiti do motela Frenchman’s Bay.

Uspio je, nekako.

POGLAVLJE DVADESET

53,5

“Williame? Što se dogodilo?”

Ginellijev glas, koji je bio jako zamućen snom i spreman na bijes, sada je bio prepun brige. Billy je pronašao Ginellijev kućni broj u svom adresaru ispod onog od Tri brata. Nazvao ga je bez imalo nade, siguran kako je u nekom trenutku tijekom godina bio promijenjen.

Njegova lijeva ruka, zamotana u rupčić, ležala mu je u krilu. Pretvorila se u nešto nalik radio postaji i sada je emitirala otprilike pedeset tisuća vata boli - i najmanji pokret slao je impulse uz njegovu ruku. Čelo mu je bilo orošeno znojem. Prizori raspinjanja neprestano su mu se pojavljivali pred očima.

“Ispričavam se što te zovem kući, Richarde”, rekao je, “i to ovoliko kasno.”

“Zajebi s tim, što se dogodilo?”

“Pa, glavni je problem taj što sam u ruku ustrijeljen s...” Lagano se promeškoljio, ruka mu je sijevnula od boli i iskesio je zube, “...s kugličnim ležajem.”

Tišina na drugom kraju.

“Znam kako zvuči, ali istina je. Žena je koristila praćku.”

“Isuse! Što-” Ženski glas u pozadini. Ginelli joj brzo nešto rekao na talijanskom i onda se vratio na vezu. “Ovo nije šala, Williame? Neka kučka te iz praćke ustrijelila u ruku kugličnim ležajem?”

“Ne nazivam ljude u...” Pogledao je na sat i nova munja boli poletjela je uz njegovu ruku, “... u tri sata ujutro i pričam im šale.

Sjedio sam ovdje protekla tri sata u pokušaju da dočekam malo civiliziranije vrijeme. Ali bol...” Lagano se nasmiješio, bolan, bespomoćan, zapanjen zvuk. “Bolje stvarno stravična.”

“Ima li to veze s onime zbog čega si me ranije zvao?”

“Da.”

“To su bili Cigani?”

“Da. Richarde...”

“Aha? Pa, obećavam ti jedno. Nakon ovoga više te neće zajebavati.”

“Richarde, ne mogu s ovime otići liječniku i ja sam u... stvarno me jako boli.” Billy Halleck, majstor ublažavanja, pomislio je. “Možeš li mi nešto poslati? Možda Federal Expressom? Nešto protiv bolova?”

“Gdje si?”

Billy je oklijevao samo trenutak, a onda lagano odmahnuo glavom. Svi kojima je vjerovao zaključili su da je lud; vrlo je vjerojatnim smatrao kako su mu supruga i šef poduzeli ili će uskoro poduzeti neophodne mjere kako bi ga prisilno smjetili u ludnicu u Connecticutu. Njegove su mogućnosti sada bile jako jednostavne, i čudesno ironične: ili vjerovati ovom nasilnom dileru droge kojeg nije vidio gotovo šest godina ili se u potpunosti predati.

Zatvorio je oči i rekao: “Ja sam u Bar Harboru u Maineu. U motelu Frenchman’s Bay. Soba trideset sedam.”

“Samo trenutak.”

Ginellijev se glas ponovno udaljio od telefona. Billy je čuo kako govori na talijanskom. Nije otvorio oči. Ginelli se naposljetku ponovno vratio na liniju.

“Moja supruga će za mene obaviti nekoliko poziva”, rekao je. “Upravo sada budiš tipove u Norwalku, paisan. Nadam se da si zadovoljan.”

“Ti si gospodin, Richarde”, rekao je Billy. Riječi su došle u grlenom frfljanju i morao je pročistiti grlo. Bilo mu je previše hladno. Usne su mu bile presuhe i pokušao ih je navlažiti, ali jezik mu je također bio suh.

“Samo budi jako miran, prijatelju”, rekao je Ginelli. Zabrinutost se vratila u njegov glas. “Čuješ li me? Jako miran. Zamotaj se u deku ako želiš, ali to je sve. Ustrijeljen si. U šoku si.”

“Sereš”, rekao je Billy i opet se nasmijao. “U šoku sam već dva mjeseca.”

“O čemu pričaš?”

“Zaboravi.”

“U redu. Ali moramo razgovarati, Williame.”

“Da.”

“Ja... Čekaj malo.” Talijanski, tih i jedva čujan. Halleck je ponovno zatvorio oči i slušao kako njegova ruka emitira bol. Nakon nekog vremena Ginelli se vratio na liniju. “Čovjek će ti donijeti nešto protiv bolova. On-”

“Oh, hej, Richarde, to nije-”

“Nemoj me učiti mom poslu, Williame, samo slušaj. Zove se Fander. Taj tip nije liječnik, barem više nije, ali pregledat će te i odlučiti trebaš li uz lijekove protiv bolova i antibiotike. Bit će tamo prije zore.”

“Richarde, ne znam kako da ti zahvalim”, rekao je Billy. Suze su tekle niz njegove obraze; nehajno ih je obrisao desnom rukom.

“Znam da ne znaš”, rekao je Ginelli. “Ti nisi Digić. Ne zaboravi, Williame: samo lijepo sjedi na miru.”

Fander je stigao nešto malo prije šest sati. Bio je mali čovječuljak s prerano posijedjelom kosom i torbom seoskog liječnika. Dugo je bez riječi gledao Billyjevo, mršavo, iscijeđeno tijelo, a onda je pažljivo razmotao rupčić s Billyjeve lijeve ruke. Billy je bio prisiljen drugu ruku staviti preko usta kako bi prigušio krik.

“Podignite ju, molim vas”, rekao je Fander i Billyju je podigao. Ruka je bila jako natečena, koža zategnuta i blistava. On i Fander su se nekoliko trenutaka gledali kroz rupu u Billyjevom dlanu koja je bila okružena potamnjelom krvi. Fander je iz svoje torbe uzeo svjetiljku i zasvijetlio kroz ranu. Onda ju je ugasio.

“Čisto i uredno”, rekao je. “Ako je to bio kuglični ležaj ima puno manje šansi za infekciju nego da se radilo o olovnom metku.”

Zastao je i zamislio se.

“Osim, naravno, ako djevojka nije nešto stavila na njega prije no što ga je ispalila.”

“Jako utješna ideja”, procijedio je Billy.

“Ja nisam plaćen da tješim ljude”, rekao je Fander hladno, “osobito kad me u tri i trideset izvuku iz kreveta i moram presvući pidžamu u malom zrakoplovu koji poskakuje na visini od tri tisuće petsto metara. Rekli ste da se radi o čeličnom kugličnom ležaju?”

“Da.”

“Onda ste najvjerojatnije u redu. Ne možete natopiti čelični kuglični ležaj u otrov kao što Jivaro Indiosi namaču vrhove svojih drvenih strijela u curare, a i ne čini se vjerojatnim kako biju žena s ičim premazala ako je to bilo onako iznenada kao što ste rekli. To bi trebalo dobro zacijeliti, bez komplikacija.” Izvadio je sredstvo za dezinfekciju, gazu i elastični zavoj. “Očistit ću ranu i onda ju zamotati. Čišćenje će boljeti k’o sam vrag, ali vjerujte mi kad vam kažem kako će dugoročno boljeti puno gore ako ju ostavim otvorenu.”

Ponovno je pogledom odmjerio Billyja - ne toliko sućutnim pogledom liječnika, pomislio je Billy, koliko hladnim, podcjenjivačkim pogledom doktora koji će obaviti abortus. “Ova će ruka biti vaš najmanji problem ako uskoro opet ne počnete jesti.”

Billy nije rekao ništa.

Fander ga je gledao još nekoliko trenutaka, a onda počeo čistiti ranu. U tom trenutku razgovor bi za Billyja ionako bio nemoguć; postaja za emitiranje boli u njegovoj ruci skočila je s pedeset tisuća na dvjesto pedeset tisuća vata u jednom jedinom brzom skoku. Zatvorio je oči, stisnuo zube i čekao da završi.

Napokon je bilo gotovo. Sjedio je sa svojom bolnom zamotanom rukom u krilu i gledao kako Fander opet kopa po svojoj torbi.

“Sve ostalo na stranu, vaše radikalno mršavljenje stvara vam probleme kad se radi o trpljenju boli. Bojim se kako ćete osjećati puno više neugodnosti nego što biste osjećali da vam je težina normalna. Ne mogu vam dati Darvon ili Darvocet jer bi vas mogli baciti u komu ili prouzročiti srčanu aritmiju. Koliko kilograma imate, gospodine Halleck? Pedeset sedam?”

“Tu negdje”, promrmljao je Billy. U kupaonici se nalazila vaga i stao je na nju prije no što je otišao u ciganski kamp - to je bio njegov bizarni način ohrabrenja, pretpostavio je. Pokazatelj se zaustavio na 53,5. Sva jurnjava po ljetnoj vrućini pomogla je značajnom ubrzanju stvari.

Fander je kimnuo s vidnim protivljenjem. “Dat ću vam prilično jaki Empirin. Uzmite samo jednu tabletu. Ako ne zaspite za pola sata, i ako vas ruka još uvijek jako, jako boli, možete uzeti još pola tablete. I tako nastavite iduća tri ili četiri dana.” Odmahnuo je glavom. “Upravo sam preletio gotovo tisuću kilometara kako bih čovjeku dao bočicu Empirina. Ne mogu vjerovati. Život stvarno može biti perverzan. Ali uzevši u obzir vašu težinu, čak je i Empirin opasan. Trebali biste dobiti aspirin za djecu.”

Fander je iz svoje torbe izvadio još jednu malu bočicu, ovoga puta neoznačenu.

“Aureomycin”, rekao je. “Uzmite jednu svakih šest sati. Ali - dobro zapamtite ovo, gospodine Halleck - ako dobijete proljev, smjesta prestanite uzimati antibiotik. U vašem stanju proljev će vas prije ubiti nego infekcija iz ove rane.”

Zatvorio je torbu i ustao.

“Još jedan savjet koji nema nikakve veze s vašim pustolovinama u divljini Mainea. Što je moguće prije nabavite nekakve tablete kalija i počnite piti dvije dnevno - jednu kad ustanete, drugu prije spavanja. Pronaći ćete ih u ljekarni na odjelu s vitaminima.”

“Zašto?”

“Ako nastavite gubiti težinu uskoro ćete početi dobivati napadaje srčane aritmije bez obzira uzimali Darvon ili neki drugi lijek. Takva aritmija se javlja uslijed radikalnog nedostatka kalija u tijelu. Možda je to ubilo Karen Carpenter. Do viđenja, gospodine Halleck.”

Fender je izašao iz sobe na prvu blagu svjetlost zore. Na trenutak je samo stajao tamo i gledao prema zvuku oceana, koji je bio vrlo jasan u tišini.

“Uistinu biste trebali prestati s vašim štrajkom glađu, gospodine Halleck”, rekao je ne okrenuvši se. “Na bezbroj načina svijet nije ništa više osim hrpe govana. Ali također može biti izuzetno lijep.” Krenuo je prema plavom Chevroletu koji je stajao upaljen na uglu zgrade i sjeo na stražnje sjedalo. Automobil se udaljio.

“Pokušavam prestati”, rekao je Billy automobilu koji se udaljavao. “Stvarno pokušavam.”

Zatvorio je vrata i polagano se vratio do malog stola pored stolice. Pogledao je bočice s lijekovima i zapitao se kako će ih otvoriti samo jednom rukom.

POGLAVLJE DVADESET JEDAN

Ginelli

Billy je naručio obilan ručak u sobu. Nikada u životu nije bio manje gladan, ali pojeo je sve. Kad je završio riskirao je i popio tri Fanderova Empirina, rezonirajući kako ih pije na sendvič s puretinom, prženi krumpir i komad pite s jabukama koja je imala okus poput ustajalog asfalta.

Tablete su ga jako uzdrmale. Bio je svjestan kako je odašiljač boli u njegovoj ruci iznenada smanjen na bijednih pet tisuća Watta, a onda je skakutao kroz grozničavi niz snova. Gina je plesala u jednom od njih, gola osim zlatnih prstenastih naušnica. Onda je puzao kroz mračni tunel prema okruglom prstenu danje svjetlosti koji je uvijek, izluđujuće, ostajao na istoj udaljenosti. Nešto je bilo iza njega. Imao je stravičan osjećaj kako se radi o štakoru. Jako velikom štakoru. Onda je izašao iz tunela. Ako je mislio kako će to biti spasenje, prevario se - vratio se natrag u onaj izgladnjeli Fairview. Gomile leševa ležale su posvuda. Yard Stevens je ležao nasred parka, njegove frizerske škare bile su nagurane duboko u ono što je ostalo od njegovog grla. Billyjeva kći se naslonila na stup ulične rasvjete, ništa osim gomile spojenih štapića u njezinoj purpurnoj i bijeloj odori navijačice. Bilo je nemoguće reći je li stvarno mrtva poput ostalih ili samo komatozna. Lešinar je doletio i spustio joj se na rame. Njegove pandže stegnule su se jednom i glava mu je poletjela naprijed. Svojim trulim kljunom otkinuo joj je veliki komad kose. Krvavi komadići kože još su se uvijek držali na krajevima, kao komadići zemlje koji se drže za korijen biljke koja je grubo iščupana iz zemlje. I nije bila mrtva; Billy ju je čuo kako stenje, vidio kako joj se ruke slabašno pomiču u njezinom krilu. Ne! vrisnuo je u ovom snu. Otkrio je kako u ruci ima djevojčinu praćku. Praćka je bila napunjena, ali ne kugličnim ležajem nego staklenim utegom za papir iz hodnika kuće u Fairviewu. U utegu se nalazilo nešto - nekakva nesavršenost - slično plavo-crnom olujnom oblaku. Linda je kao dijete bila fascinirana time. Billy je ispalio uteg na pticu. Promašio je i ptica se odjednom pretvorila u Taduza Lemkea. Negdje je počela potmula grmljavina - Billy se zapitao je li to njegovo srce ulazi u kobnu aritmiju. Nikad ju neću skinuti, bijeli čovječe iz grada, rekao je Lemke i Billy je odjednom bio negdje drugdje i grmljavina je još uvijek trajala.

Tupavo je pogledao po motelskoj sobi, isprva misleći kako je ovo samo nova lokacija u njegovim snovima.

“Williame!” vikao je netko s druge strane vrata. “Jesi li unutra? Otvori ili ću razvaliti vrata! Williame! Williame!”

U redu, pokušao je reći, ali nikakav zvuk nije izašao iz njegovih usta. Usne su mu se osušile i zalijepile. Ipak, osjetio je nevjerojatno olakšanje. To je bio Ginelli.

“Williame? Wille... Oh, jebi ga.” Ovo posljednje bilo je tišim govorim sam sa sobom glasom, i popraćeno je treskom kad je Ginelli ramenom udario u vrata.

Billy je ustao i cijeli se svijet zaljuljao i na trenutak izašao iz fokusa. Napokon je otvorio usta, usne su mu se razdvojile uz tiho pucketanje koje je više osjetio nego čuo.

“U redu je”, uspio je procijediti. “U redu je, Richarde. Tu sam. Sada sam budan.”

Prešao je preko sobe i otvorio vrata.

“Isuse, Williame, mislio sam da si...”

Ginneli je zastao i zagledao se u njega, njegove smeđe oči su se širile i širile sve dok Billy nije pomislio: Pobjeći će. Ne možeš tako gledati nekoga ili nešto i ne pobjeći glavom bez obzira čim se oporaviš od onog prvotnog šoka.

Onda je Ginelli poljubio svoj desni palac, prekrižio se i rekao: “Hoćeš li me pustiti unutra, Williame?”

Ginelli je donio bolji lijek od Fanderovih - Chivas. Izvadio je bocu iz svog kofera od teleće kože i obojici natočio pune čaše. Rubom svoje plastične motelske čaše dodirnuo je rub Billyjeve. “Sretniji dani od ovih”, rekao je. “Što kažeš na to?”

“Jako dobro”, rekao je Billy i iskapio piće u jednom velikom gutljaju. Nakon što mu je vatrena eksplozija u želucu popustila ispričao se i otišao u kupaonicu. Nije trebao na toalet, ali nije želio da Ginelli vidi kako plače.

“Što ti je učinio?” pitao je Ginelli. “Je li ti otrovao hranu?” Billy se počeo smijati. Bio je to prvi dobar smijeh nakon dugo vremena. Ponovno je sjedio u svom stolcu i smijao se sve dok mu suze nisu potekle niz obraze.

“Volim te, Richarde”, rekao je kad je smijeh postao cerekanje i piskutavo hihotanje. “Svi, uključujući i moju suprugu, misle da sam lud. Posljednji put kad si me vidio imao sam dvadesetak kilograma previše, a sada izgledam kao da se prijavljujem za ulogu strašila u novoj verziji Čarobnjaka iz Oza i prva stvar koju si pitao bila je ‘Je li ti otrovao hranu?’”

Ginelli je istom nestrpljivošću rukom mahnuo i na Billyjev napola histerični smijeh i kompliment. Billy je pomislio: Ike i Mike misle isto, Lemke i Ginelli također. Kad se radi o osveti ili protuosveti, oni nemaju smisla za humor.

“I? Je li ju otrovao?”

“Pretpostavljam da je. Na neki način je.”

“Koliko si kilograma izgubio?”

Billyjev je pogled odletio do ogledala na zidu na suprotnoj strani sobe. Sjećao se kako je čitao - u romanu Johna D. MacDonalda, pretpostavio je - kako svaka modema motelska soba u Americi ima ogledala, iako većinu tih soba koriste predebeli poslovni ljudi koje ne zanimanje ogledanje u ogledalu kad su u razodjevenom stanju. Njegovo je stanje bilo drastično suprotno od predebelog, ali mogao je shvatiti antagonizam prema ogledalima. Pretpostavio je kako je njegovo lice - ne, ne samo njegovo lice, njegova cijela glava - bilo to što je toliko prestravilo Richarda. Veličina njegove lubanje ostala je ista, a rezultat je bio taj što se njegova glava nalazila na njegovom tijelu koje je nestajalo poput groteskno prevelike glave divovskog suncokreta.

Nikad ju neću skinuti, bijeli čovječe iz grada, čuo je Lemkea kako govori.

“Koliko kilograma, Williame?” ponovio je Ginelli. Glas mu je bio smiren, čak i blag, ali oči su mu blistale na neobičan, jasan način. Billy nikada nije vidio kako nekome oči blistaju baš na takav način, i to ga je učinilo pomalo nervoznim.

“Kad je ovo počelo - kad sam izašao iz sudnice i kad me starac dodirnuo - imao sam sto trinaest i pol kilograma. Danas sam se vagao i imao sam pedeset dva i pol kilograma prije ručka. To je koliko... skoro šezdeset jedan kilogram?”

“Isuse, Marijo i Josipe stolaru iz Brooklyn Heightsa”, prošaptao je Ginelli i ponovno se prekrižio. “Dodirnuo te?”

Sada će otići - ovdje svi otiđu, pomislio je Billy i jednu mahnitu sekundu pomislio je jednostavno lagati, izmisliti neku ludu priču o sustavnom trovanju hrane. Ali ako je ikada postojalo vrijeme za laganje, sada je odavno prošlo. I ako Ginelli ode, Billy bi otišao s njim, barem do Ginellijevog automobila. Otvorio bi mu vrata i zahvalio mu na dolasku. Učinio bi to jer je Ginelli slušao kad ga je Billy nazvao u gluho doba noći, i poslao svoju prilično neobičnu verziju liječnika, i onda osobno došao. Ali uglavnom bi učinio te uljudnosti jer su se Ginellijeve oči onako raširile kad je Billy otvorio vrata, i ipak nije pobjegao.

Pa reci mu istinu. Kaže kako su jedine stvari u koje vjeruje oružje i novac, i to je najvjerojatnije istina, ali reci mu istinu jer je to jedini način na koji se možeš odužiti tipu poput njega.

Dodirnuo te? pitao je Ginelli i iako je to bilo prije samo nekoliko sekundi, Billyjevom prestravljenom, zbunjenom umu to se činilo puno davnije. Sada je rekao najtežu stvar koju je imao za reći. “Nije me samo dodirnuo, Richarde, prokleo me.”

Čekao je da ono prilično ludo blistanje u Ginellijevim očima iščezne. Čekao je da Ginelli baci pogled na svoj sat, skoči na noge i zgrabi svoju aktovku. Vrijeme stvarno leti, žarne? Volio bih ostati i pričati o toj kletvi s tobom, Williame, ali u Braći me čeka ukusna teletina i...

Blistanje nije nestalo i Ginelli nije ustao. Prekrižio je noge, poravnao nabore na hlačama, izvadio kutiju Camela i zapalio jednu.

“Sve mi ispričaj”, rekao je.

Billy Halleck je Ginelliju ispričao sve. Kad je završio u pepeljari su se nalazila četiri opuška Camela. Ginelli je prodorno promatrao Billyja, kao hipnotiziran. Nastala je duga tišina. Bila je neugodna i Billy ju je želio razbiti, ali nije znao kako. Činilo se kako je upotrijebio sve svoje raspoložive riječi.

“To ti je učinio”, rekao je Ginelli naposljetku. “To...” Mahnuo je rukom prema Billyju.

“Da. Ne očekujem da mi vjeruješ, ali da, to mi je učinio.”

“Vjerujem ti”, rekao je Ginelli gotovo odsutno.

“Aha? Što se dogodilo s tipom koji vjeruje samo u oružje i novac?”

Ginelli se nacerio, a onda grohotom nasmijao. “To sam ti rekao kad si onda nazvao, zar ne?”

“Aha.”

Osmijeh je izblijedio. “Pa, vjerujem u još jednu stvar, Williame. Vjerujem u ono što vidim. Zato sam relativno bogat čovjek. Zato sam također i živ čovjek. Većina ljudi ne vjeruje u ono što vidi.”

“Ne?”

“Ne. Osim ako se ne slaže s onim u što već vjeruju. Znaš što sam vidio u onoj ljekarni u koju idem? To sam vidio prošli tjedan.”

“Što?”

“Tamo imaju tlakomjer. Hoću reći, ponekad ih također imaju u trgovačkim centrima, ali u ljekarni je besplatno. Gumeš ruku kroz prsten i pritisneš dugme. Prsten se zatvori. Sjediš tamo neko vrijeme, misliš na ugodne stvari i onda te pusti. Očitanje se ispiše velikim crvenim brojevima. Onda pogledaš na skalu na kojoj piše ‘nizak’, ‘normalan’ i ‘visok’ kako bi odgonetnuo značenje brojeva. Kužiš?”

Billy je kimnuo.

“U redu. Čekam da mi tip da bočicu nekakvog lijeka za želudac koji mama mora piti zbog čireva. I dođe neki debeli tip. Hoću reći, ima dobrih sto petnaest i dupe mu izgleda kao da se dva psa bore ispod deke. Nos i obrazi su mu prošarani žilicama alkoholičara i u džepu mu vidim kutiju Marlboroa. Uzeo je neke od onih kukuruznih pločica Dr Scholla i nosi ih na blagajnu kad mu je pogled pao na tlakomjer. Sjeo je i stroj je obavio svoje. Dolazi očitanje. Dvjesto dvadeset sa sto trideset, piše. E sada, ja kurca znam o lijepom svijetu medicine, Williame, ali znam da je dvjesto dvadeset sa sto trideset u stravičnoj kategoriji. Hoću reći, isto bi tako mogao hodati uokolo s cijevi napunjenog pištolja naguranom u uho, zar ne?”

“Da.”

“I što je taj glupan učinio? Pogledao me i rekao: ‘Sve ovo digitalno sranje je sjebano.’ Onda je platio svoje kukuruzne pločice i izašao van. Znaš kako glasi pouka te priče, Williame? Neki tipovi - puno tipova - ne vjeruju u ono što vide, osobito ako se to nađe na putu onome što žele pojesti ili popiti ili misliti ili vjerovati. Ja, ja ne vjerujem u Boga. Ali da ga vidim, vjerovao bih. Ne bih samo hodao okolo i govorio ‘Isuse, to je bio izvrstan specijalni efekt.’ Definicija seronje je tip koji ne vjeruje u ono što vidi. I možeš me citirati.”

Billy ga je na trenutak zamišljeno promatrao, a onda prasnuo u smijeh. Nakon nekoliko trenutaka Ginelli mu se pridružio.

“Pa”, rekao je, “u svakom slučaju kad se smiješ još uvijek zvučiš poput starog Williama. Pitanje je, Williame, što ćemo učiniti u vezi tog tipa?”

“Ne znam.” Billy se ponovno nasmijao, kraće. “Ali pretpostavljam kako nešto trebamo učiniti. Nakon svega, prokleo sam ga-”

“Tako si mi rekao. Kletva bijelog tipa iz grada. Ako uzmemo u obzir što su sve bijeli tipovi iz svih gradova učinili tijekom proteklih nekoliko stotina godina, to bi bila prilično opaka kletva.” Ginelli je zastao kako bi zapalio novu cigaretu i onda onako skoro nezainteresirano rekao: “Mogu ga zveknuti, znaš.”

“Ne, to neće-” počeo je Billy, a onda je zatvorio usta. Zamislio je Ginellija kako prilazi Lemkeu i udara ga šakom u oko. Onda je naglo shvatio kako je Ginelli pričao o nečem puno konačnijem. “Ne, to ne možeš učiniti”, dovršio je.

Ginelli ili nije shvatio ili se pretvarao da nije. “Naravno da mogu. I ne mogu angažirati nekog drugog da to obavi, to je sigurno. Barem ne nikoga kome vjerujem. Ali sposoban sam to učiniti sada kao i kad sam imao dvadeset. To nije posao, ali vjeruj mi, to bi bilo zadovoljstvo.”

“Ne, ne želim da ubiješ njega ili bilo koga drugog”, rekao je Billy. “To sam htio reći.”

“Zašto ne?” pitao je Ginelli, još uvijek razumno - ali njegove oči, vidio je Billy, nastavljale su se vrtložiti i blistati na onaj luđački način. “Zabrinut si zbog suučesništva u ubojstvu? To ne bi bilo ubojstvo, to bi bila samoobrana. Jer on ubija tebe, Billy. Još tjedan dana ovoga i ljudi će moći čitati znakove ispred kojih ćeš stajati bez da te zamole da se pomakneš u stranu. Još dva i nećeš se usuditi izaći na jači vjetar iz straha da te ne odnese.”

“Tvoj medicinski suradnik napomenuo je kako bih mogao umrijeti od srčane aritmije prije no što stvari odu toliko daleko. Navodno i moje srce gubi na težini zajedno s ostatkom mog tijela.” Progutao je knedlu. “Znaš, nikad mi baš to do sada nije palo na pamet. Čak i onako poželim da ga nikad nisam ni imao.”

“Vidiš? Ubija te... ali nema veze. Ne želiš da ga zveknem, neću ga zveknuti. To ionako najvjerojatnije nije dobra ideja. Možda ne zaustavi kletvu.”

Billy je kimnuo. To mu je također palo na pamet. Skini ju s mene, rekao je Lemkeu - očito čak i bijeli ljudi iz grada shvate kako nešto treba učiniti. Ako je Lemke mrtav, kletva bi jednostavno mogla do kraja obaviti svoj posao.

“Problem je”, rekao je Ginelli zamišljeno, “što ne možeš skinuti narudžbu za ubojstvo.”

“Ne.”

Ugasio je cigaretu i ustao. “Trebam razmisliti o ovome, Williame. Puno je stvari za razmišljanje. I trebam dovesti um u stanje spokoja, znaš? Ne možeš dobiti ideje o kompliciranom sranju poput ovoga ako si uznemiren, a svaki put kad te pogledam, paisan, želim tom tipu otkinuti kurac i gurnuti ga u rupu gdje mu se nalazio nos.” Billy je ustao i zamalo pao. Ginelli ga je uhvatio i Billy ga je nespretno zagrlio zdravom rukom. Mislio je kako nikad u životu nije ovako zagrlio odraslog čovjeka.

“Hvala ti što si došao”, rekao je Billy. “I što mi vjeruješ.”

“Ti si dobar tip”, rekao je Ginelli i pustio ga. “Imaš gadnu frku, ali možda te možemo izvući iz nje. U svakom slučaju, tom ćemo starcu stvoriti stanovite probleme. Idem van prošetati nekoliko sati, Billy. Idem smiriti um. Dobiti neke ideje. Također želim obaviti neke telefonske pozive u grad.”

“U vezi čega?”

“Reći ću ti kasnije. Najprije želim razmisliti. Bit ćeš dobro?”

“Hoću.”

“Legni. Na licu uopće nemaš boje.”

“U redu.” Ponovno je bio pospan, pospan i potpuno iscrpljen.

“Djevojka koja te ustrijelila”, rekao je Ginelli. “Lijepa?”

“Jako lijepa.”

“Aha?” Ona luđačka svjetlost vratila se u Ginellijeve oči, blistavija no ikad. To je uznemirilo Billyja.

“Aha.”

“Legni, Billy. Odspavaj malo. Vidimo se kasnije. U redu je ako uzmem tvoj ključ?”

“Naravno.”

Ginelli je otišao. Billy je legao na krevet i oprezno položio svoju zavijenu ruku pored sebe, savršeno dobro znajući kako će se, ako zaspi, najvjerojatnije okrenuti na nju i ponovno se probuditi.

Najvjerojatnije mi samo ugađa, pomislio je Billy. Najvjerojatnije u ovom trenutku razgovara s Heidi. I kad se probudim ljudi s mrežama za leptire će sjediti u podnožju kreveta. Oni...

Ali više nije bilo ničega. Usnuo je i nekako je izbjegao okretanje na ruku.

I ovoga puta nije bilo noćnih mora.

Kad se probudio u sobi također nije bilo ljudi s mrežama za leptire. Samo Ginelli, koji je sjedio u stolcu na drugom kraju sobe. Čitao je knjigu Taj divlji ushit i pio pivo iz konzerve. Vani je bio mrak.

U kantici s ledom na televizoru nalazile su se četiri konzerve piva i Billy je oblizao usne. “Mogu li dobiti jedno?” procijedio je.

Ginelli je podigao pogled. “Pa to je Rip Van Winkle, vratio se iz mrtvih! Naravno da možeš. Evo, daj da ti ga otvorim.”

Donio mu je pivo i Billy je bez stanke popio polovicu. Pivo je bilo dobro i hladno. Istresao je sadržaj bočice Empirina u jednu od pepeljara (motelske sobe nisu imale toliko pepeljara kao ogledala, pomislio je, ali skoro). Sada je popio jednu i zalio ju novim gutljajem.

“Kako ruka?” pitao je Ginelli.

“Bolje.” Na neki je način to bila laž, jer ga je ruka uistinu jako boljela. Ali na neki je način to također bila i istina. Jer Ginelli je bio ovdje, i to je za bol učinilo puno više od Empirina ili čak i čaše Chivasa. Puno je više boljela kad je bio sam, i to je bilo to. Zbog toga je pomislio na Heidi, jer je ona trebala biti s njim, ne ovaj gangster, a nije bila. Heidi je bila u Fairviewu, tvrdoglavo ignorirala sve ovo, jer ako bi tome dala imalo prostora u svom umu to bi značilo kako bi trebala razmisliti i o vlastitoj odgovornosti, a Heidi to nije željela učiniti. Billy je osjećao tupu, pulsirajuću gorčinu. Što je Ginelli rekao? Definicija seronje je tip koji ne vjeruje u ono što vidi. Pokušao je odgurnuti gorčinu od sebe - ona je, nakon svega, bila njegova supruga. I činila je ono što je smatrala ispravnim i najboljim za njega... zar ne? Gorčina je otišla, ali ne daleko.

“Što je u vrećici?” pitao je Billy. Vrećica se nalazila na podu.

“Stvarčice”, rekao je Ginelli. Pogledao je knjigu koju je čitao, a onda ju bacio u koš za smeće. “Ovo je pušiona poput Electroluxa. Nisam uspio pronaći Louisa L’Amoura.”

“Kakve stvarčice?”

“Za kasnije. Kad odem i posjetim naše ciganske prijatelje.”

“Ne budi lud”, rekao je Billy oštro. “Želiš završiti izgledajući poput mene? Ili možda kao ljudski stalak za kišobrane?”

“Polako, polako”, rekao je Ginelli. Glas mu je bio veseo i umirujući, ali ona svjetlost u njegovim očima je plesala i vrtložila se.

Billy je naglo shvatio kako to nije bilo nikakvo sranje koje mu je u tom trenutku palo na pamet; uistinu je prokleo Taduza Lemkea. Stvorenje kojim ga je prokleo sjedilo je preko puta njega u jeftinoj kožnoj motelskoj stolici i pilo Miller Lite. I s jednakim veseljem i stravom, također je shvatio još nešto: možda je Lemke znao kako skinuti svoju kletvu, ali Billy nije imao pojma kako skinuti kletvu bijelog čovjeka iz grada. Ginelli se dobro zabavljao. Najbolje, možda, nakon dugo, dugo vremena. Bio je poput igrača nogometa koji je veselo izašao iz mirovine kako bi sudjelovao u dobrotvornoj utakmici. Razgovarat će, ali razgovor neće ništa promijeniti. Ginelli je bio njegov prijatelj. Ginelli je bio uljudan iako ne baš i školovan čovjek koji ga je zvao William umjesto Bill ili Billy. On je također bio jako velik, jako učinkovit lovački pas koji je upravo pušten s lanca.

“Nemoj mi govoriti polako”, rekao je, “samo mi reci što namjeravaš učiniti.”

“Nitko neće biti povrijeđen”, rekao je Ginelli. “Samo misli na to, Williame. Znam da ti je to važno. Mislim kako se držiš nekih, znaš, principa koje si više ne možeš priuštiti, ali pristajem na njih jer ti to želiš i ti si povrijeđena strana. Nitko u ovome neće biti nimalo povrijeđen. U redu?”

“U redu”, rekao je Billy. Osjetio je olakšanje... ali ne preveliko.

“To jest, osim ako ne promijeniš mišljenje”, rekao je Ginelli.

“Neću.”

“Mogao bi?”

“Što je u vrećici?”

“Odresci”, rekao je Ginelli i izvadio jednog. Bio je to odrezak zamotan u najlon i označen etiketom Sampson’sa. “Izgleda dobro, ha, imam četiri komada.”

“Što ćeš s njima?”

“Idemo po redu”, rekao je Ginelli. “Otišao sam odavde, prošetao sam do centra. Koja jebena strava! Ne možeš čak ni hodati pločnikom. Svi nose sunčane naočale Ferrari i majice s aligatorima na sisama. Čini se kako su svi u ovom gradu izbijelili zube i većina je također sredila nosove.”

“Znam.”

“Slušaj ovo, Williame. Vidio sam djevojku i tipa kako zajedno hodaju, znaš? I tip joj je gurnuo ruku u stražnji džep kratkih hlača. Hoću reći, u javnosti su i on joj je gurnuo ruku u stražnji džep i pipkaju po guzici. Čovječe, da je to moja kći nekih desetak dana ne bi mogla sjediti na tome što joj je dečko pipkao.”

“I znao sam kako tamo ne mogu uravnotežiti um, pa sam odustao. Pronašao sam telefonsku govornicu i obavio nekoliko razgovora. Oh, skoro sam zaboravio. Telefon je bio ispred ljekarne, pa sam ušao unutra i kupio ovo.” Iz džepa je izvadio bočicu tableta i dobacio ju Billyju koji ju je uhvatio zdravom rukom. To su bile tablete kalija.

“Hvala ti, Richarde”, rekao je, glas mu je bio pomalo neravnomjeran.

“Zaboravi, samo popij jednu. Povrh svega ostalog ne treba ti i jebeni srčani udar.”

Billy je uzeo jednu uz gutljaj piva. U glavi mu je sada počelo lagano zujati.

“I neki su ljudi počeli malo njuškati oko nekih stvari i onda sam otišao do luke”, nastavio je Ginelli. “Neko sam vrijeme gledao čamce. Williame, tamo sigurno ima dvadeset... trideset... možda četrdeset milijuna dolara čamaca! Salupe, jolovi, jebene fregate, koliko seja razumijem u to. Ne znam kurca o brodovima, ali volim ih gledati. Oni...”

Zastao je i zamišljeno se zagledao u Billyja.

“Misliš kako neki od onih tipova u majicama s aligatorima i sunčanim naočalama Ferrari švercaju drogu na tim pičkastim čamcima?”

“Pa, prošle sam zime u Timesu čitao kako je lovac na jastoge s jednog od obližnjih otoka pronašao oko dvadeset bala kako plutaju oko gradskog mola, i pokazalo se kako se radilo o prilično dobroj marihuani.”

“Aha. Aha, to sam si i mislio. Cijelo ovo mjesto smrdi na to. Jebeni amateri. Trebali bi jednostavno jedriti svojim lijepim čamcima i posao ostaviti ljudima koji ga razumiju, znaš? Hoću reći, ponekad zasmetaju i treba poduzeti mjere i neki tip pronađe nekoliko tijela koja plutaju ispod mola umjesto nekoliko bala trave. To je gadno.”

Billy je je otpio još jedan veliki gutljaj piva i nakašljao se.

“Ali to nije ni tamo ni ovdje. Otišao sam u šetnju, gledao te čamce i smirio um. A onda sam shvatio što trebam učiniti... ili barem početak i obrise kako bi trebalo nastaviti. Nisam još razradio sve detalje, ali to će doći.”

“Vratio sam se do glavne ulice i obavio još nekoliko poziva - informativnih poziva. Nema naloga za tvoje uhićenje, Williame, ali tvoja supruga i onaj narkić od liječnika potpisali su neke papire za tebe. Zapisao sam.” Izvadio je komad papira iz džepa na prsima. “‘Hospitalizacija u odsustvu’. To zvuči ispravno?”

Billy Halleck je razjapio usta i iz njih je izašao povrijeđeni uzdah. Na trenutak je bio potpuno zapanjen, a onda je bijes koji je postao njegov povremeni suputnik ponovno prostrujao kroz njega. Mislio je kako bi se to moglo dogoditi, da, mislio je kako će Houston to predložiti, čak je i mislio kako bi se Heidi mogla složiti. Ali misliti o nečemu i čuti kako se to uistinu i dogodilo - kako je vaša vlastita supruga otišla do suca, posvjedočila da ste prolupali i dobila res gestae nalog za hospitalizaciju kojeg je poslije potpisala - to je bilo drastično drugačije.

“Ta kukavička kučka”, promrmljao je bijesno i onda se riječ zamutila crvenom agonijom. Stisnuo je šake bez razmišljanja. Zastenjao je i pogledao dolje prema zavoju na lijevoj ruci. Crveni cvjetovi su procvjetali na njemu.

Ne mogu vjerovati da si to pomislio o Heidi, progovorio je glas u njegovom umu.

Zato što moj um nije spokojan, odgovorio je glasu, a onda je svijet na neko vrijeme posivio.

To nije bila prava nesvjestica i brzo je došao sebi. Ginelli je promijenio zavoj na njegovoj ruci i očistio ranu, obavio je nespretan ali dovoljno dobar posao. Dok je radio pričao je.

“Moj čovjek kaže kako to ništa ne znači sve dok se ne vratiš u Connecticut, Williame.”

“Ne, istina je. Ali zar ne razumiješ? Moja vlastita supruga-”

“Zaboravi, Williame. Nije važno. Ako sredimo stvari s onim starim Ciganinom ponovno ćeš početi dobivati na težini i njihov će slučaj propasti. Ako se to dogodi, imat ćeš prilično vremena odlučiti što želiš učiniti u vezi supruge. Možda treba šamaranje kako bi malo došla sebi, znaš? Ili možda jednostavno trebaš otići. To sranje možeš odlučiti i sam kad sredimo stvari s Cigom - ili možeš napisati Draga jebena Abby, ako želiš. A ako ne uspijemo srediti stvari, umrijet ćeš. U svakom slučaju, ta stvar će se srediti. I čemu onda tolika strka oko nekakvog komada papira?”

Billy je uspio iskesiti svoje bijele usne u slabašan osmijeh. “Bio bi izvrstan odvjetnik, Richarde. Imaš jedinstven način za stavljanje stvari u perspektivu.”

“Aha? Stvarno?”

“Da.”

“Pa, hvala. Onda sam nazvao Kirka Penschleyja.”

“Ti si razgovarao s Kirkom Penschleyjem?”

“Da.”

“Isuse, Richarde!”

“Što, mislio si kako neće prihvatiti poziv od jeftinog gangstera poput mene?” Ginelli je istovremeno uspio zvučati i povrijeđeno i šaljivo. “Prihvatio ga je, vjeruj mi. Naravno, nazvao sam na svoju kreditnu karticu - ne bi želio moje ime na svom telefonskom računu, barem je to istina. Ali tijekom godina sam imao puno posla s tvojom tvrtkom, Williame.”

“To mi je novost”, rekao je Billy. “Mislio sam kako je to bilo samo jednom.”

“Taj je put sve moglo biti na otvorenom, i ti si bio prava osoba za to”, rekao je Ginelli. “Penschley i njegovi veliki pastusi od partnera nikad te ne bi umiješali u nešto nepošteno. Williame - ti si bio novi. S druge strane, pretpostavljam kako su znali da bi me prije ili kasnije upoznao, ako dovoljno dugo ostaneš u tvrtki, i taj prvi posao bit će dobro upoznavanje. Što je i bio - za mene kao i za tebe, vjeruj mi. A da je nešto pošlo po zlu - da je naš tadašnji posao skrenuo na krivu stranu ili nešto - ti bi mogao biti žrtvovan. To im se ne bi svidjelo, ali po njihovom je stajalištu bilo bolje žrtvovati novog nego pravog pastuha od odvjetnika. Svi ti tipovi su isti - jako su predvidljivi.”

“Kakve si druge poslove imao s mojom tvrtkom?” pitao je Billy iskreno zapanjen - ovo je bilo pomalo slično otkrivanju kako vas je supruga varala dugo nakon što ste se rastali iz nekih drugih razloga.

“Pa, svakakve - i ne baš s tvojom tvrtkom. Recimo samo da su posredovali u legalnim poslovima za mene i dosta mojih prijatelja i ostanimo na tome. U svakom slučaju, Kirka poznajem dovoljno dobro da ga mogu nazvati i zamoliti da mi učini uslugu. Koju je i učinio.”

“Kakvu uslugu?”

“Zamolio sam ga da nazove Bartonovu škvadru i kaže im neka se tjedan dana skinu sa svega. Skinu s tebe, skinu s Cigana. U stvari više se brinem za Cigane, ako hoćeš iskreno. Možemo ovo učiniti, Williame, ali bit će lakše ako ih ne moramo ganjati od vukojebine do pripizdine i onda natrag do jebene vukojebine.”

“Nazvao si Kirka Penschleyja i rekao mu da se skine sa svega”, ponovio je Billy u nevjerici.

“Ne, nazvao sam Kirka Penschleyja i rekao mu neka javi Bartonovoj agenciji da se skine sa svega”, ispravio ga je Ginelli. “A također ne baš tim riječima. Mogu biti pomalo diplomatičan kad je to potrebno, Williame. Daj mi malo kredita.”

“Čovječe, dajem ti puno kredita. Svake minute sve više.”

“Pa, hvala ti. Hvala ti, Williame. Cijenim to.” Zapalio je cigaretu. “U svakom slučaju, tvoja supruga i njezin prijatelj liječnik će nastaviti dobivati izvješća, ali će biti pomalo netočna. Hoću reći, bit će poput verzija istine iz National Enquirera i Reader ’s Digesta - kužiš što ti želim reći?”

Billy se nasmijao. “Aha, kužim.”

“Pa, imamo tjedan dana. Tjedan dana bi trebalo biti dovoljno.”

“Što ćeš učiniti?”

“Sve što mi dopustiš, pretpostavljam. Prestrašit ću ih, Williame. Prestrašit ću njega. Toliko ću ga prestrašiti da će u svoj pacemaker trebati staviti Delcov traktorski akumulator. I nastavit ću podizati razinu straha sve dok se ne dogodi jedna od dvije stvari. Ili će se predati i skinuti ono što je bacio na tebe, ili ćemo zaključiti kako se tog starca ne može prestrašiti. Ako se to dogodi, vratit ću se i pitati jesi li se predomislio u vezi ozljeđivanja ljudi. Ali možda ne ode toliko daleko.”

“Kako ćeš ga prestrašiti?”

Ginelli je dodirnuo vrećicu vrhom jedne Bally čizme i rekao mu kako namjerava početi. Billy je bio zaprepašten. Billy se porječkao s Ginellijem, što je također predvidio; i iako Ginelli ni u jednom trenutku nije podigao glas, oči su mu nastavile plesati i vrtložiti se onom ludom svjetlošću i Billy je znao kako bi isto tako mogao razgovarati s čovjekom na Mjesecu.

Dok je nova bol u njegovoj ruci polako popustila u prijašnje pulsiranje, ponovno mu se prispavalo.

“Kad krećeš?” pitao je odustajući.

Ginelli je bacio pogled na sat. “Sada je dvadeset dva i deset. Dat ću im još četiri ili pet sati. Dobro su poslovali, koliko sam čuo u centru. Prorekli su puno sudbina. A psi - oni pit-buli. Svemogući Bože. Psi koje si vidio nisu bili pit-buli, zar ne?”

“Nikad nisam vidio pit-bula”, rekao je Billy pospano. “Oni koje sam vidio izgledali su poput džukela.”

“Pit-buli izgledaju poput mješavine terijera i buldoga. Skupi su. Ako želiš vidjeti borbu pit-bula moraš pristati platiti jednog mrtvog psa prije no što se oklade uopće počnu uplaćivati. To je gadan posao.”

“U ovom se gradu bave svim otmjenim stvarima, zar ne, Williame - sunčane naočale Ferrari, čamci s drogom, borbe pasa. Oh, ispričavam se - i Tarot i I Ching."

“Budi oprezan”, rekao je Billy.

“Bit ću oprezan”, rekao je Ginelli, “ne brini.”

Billy je uskoro nakon toga zaspao. Kad se probudio bilo je tri i pedeset i Ginellija nije bilo. Bio je siguran da je Ginelli mrtav. Ali Ginelli se vratio u pet i četrdeset pet, toliko pun života da je nekako izgledao prevelik za sobu. Njegova odjeća, lice i ruke bili su umrljani blatom koje je zaudaralo na morsku sol. Cerio se. Ona luđačka svjetlost plesala mu je u očima.

“Williame”, rekao je, “spakirat ćemo tvoje stvari i maknuti te iz Bar Harbora. Kao što vlada radi sa zaštićenim svjedocima.” Prestrašen, Billy je pitao: “Što si učinio?”

“Polako, polako! Samo ono što sam rekao da ću učiniti - ni više ni manje. Ali kad štapom uznemiriš gnijezdo stršljena, obično je dobra ideja nakon toga malo brže potjerati pse niz put, Williame, slažeš li se?”

“Da, ali-”

“Sada nema vremena. Mogu istovremeno razgovarati i pakirati tvoje stvari.”

“Kamo?” gotovo je zajecao Billy.

“Ne daleko. Reći ću ti putom. A sada idemo. I možda bi bilo bolje da promijeniš košulju. Ti si dobar čovjek, Williame, ali počinješ pomalo zaudarati.”

Billy je sa svojim ključem krenuo prema recepciji kad ga je Ginelli dodirnuo po ramenu i nježno mu ga uzeo iz ruke.

“Stavit ću ga na noćni stolić u tvojoj sobi. Plaćaš kreditnom karticom, zar ne?”

“Da, ali-”

“Onda ćemo ovo jednostavno nazvati neformalnim odjavljivanjem. Nema štete, a i nas dvojica ćemo privući manje pažnje. U redu?”

Žena koja je džogirala stazom uz autoput nehajno ih je pogledala, vratila pogled na stazu... i onda joj se glava trznula i oči razrogačile kao da su ju pogodila dva metka što je Ginelli vidio, ali Billy na svu sreću nije.

“Čak ću ostaviti i deset dolara za spremačicu”, rekao je Ginelli. “Uzet ćemo tvoj automobil. Ja ću voziti.”

“Gdje je tvoj?” Znao je da je Ginelli unajmio automobil, i sada je prekasno shvatio kako nije čuo motor prije no što je Ginelli došao. Sve se ovo prebrzo odvijalo za Billyjev um - nije mogao pratiti stvari.

“U redu je. Ostavio sam ga na sporednoj cesti nekih pet kilometara odavde i prošetao. Skinuo sam razvodnu kapu i ostavio poruku na vjetrobranu na kojoj piše kako sam imao problema s motorom i da se vraćam za nekoliko sati, za slučaj ako netko postane znatiželjan. Mislim da nitko neće. Na sredini ceste je rasla trava, znaš?”

Prošao je automobil. Vozač je ugledao Billyja Hallecka i usporio. Ginelli je mogao vidjeti kako se naginje i krivi vrat.

“Idemo, Billy. Ljudi zure u tebe. Idući bi mogao biti krivi čovjek.”

Sat vremena kasnije Billy je sjedio ispred televizora u drugoj motelskoj sobi - ovo je bila dnevna soba otrcanog malog apartmana u Blue Motor Court and Lodge u Northeast Harboru. Bili su manje od dvadeset pet kilometara od Bar Harbora, ali Ginelli je izgledao zadovoljno. Na televizoru Pero Djetlić je pokušavao prodati osiguranje medvjedu koji govori.

“U redu”, rekao je Ginelli. “Odmaraj ruku, Williame. Neće me biti cijeli dan.”

“Vraćaš se tamo?”

“Što, vratiti se u gnijezdo stršljena dok oni još uvijek lete? Ne ja, prijatelju. Ne, danas ću se igrati s automobilima. Večeras će biti dovoljno vremena za Drugu fazu. Možda ću imati dovoljno vremena da te obiđem, ali nemoj računati na to.”

Billy nije vidio Richarda Ginellija sve do idućeg jutra u devet sati, kad se pojavio vozeći tamnoplavu Chevy Novu koja očito nije došla iz Hertza ili Avisa. Lak je bio mutan i istočkan, suvozački prozor je bio napuknut, prtljažnik je imao veliko udubljenje. Ali stražnji kraj mu je bio podignut, a iznad poklopca motora nalazio se turbo punjač.

Billy ga je ovoga puta počeo smatrati mrtvim prije punih šest sati, i drhteći je pozdravio Ginellija pokušavajući ne zaplakati od olakšanja. Činilo se kako gubi kontrolu nad svim emocijama kao što je gubio težinu... a ovog jutra, kad je sunce izašlo, osjetio je prvo neugodno ubrzavanje srca. Trudio se doći do daha i šakom se udarao u prsa. Kucanje se naposljetku smirilo, ali to je bilo to: prvi napad aritmije.

“Mislio sam da si mrtav”, rekao je Ginelliju kad je ušao. “Stalno to govoriš i ja se stalno pojavljujem. Želio bih da se opustiš kad sam ja u pitanju, Williame. Znam se brinuti za sebe. Ja sam veliki dečko. Da si pomislio kako ću podcijeniti tog starog majmuna, to bi bilo u redu. Ali nisam. Pametan je, i opasan.”

“Kako to misliš?”

“Ništa. Reći ću ti kasnije.”

“Sada!”

“Ne.”

“Zašto ne?”

“Dva razloga”, strpljivo je rekao Ginelli. “Prvi, jer bi me mogao tražiti da odustanem. Drugi, jer nisam bio ovoliko umoran već dvanaest godina. Idem u spavaću sobu i odspavat ću osam sati. Onda ću ustati i pojesti dve kile prve hrane na koju naiđem. Onda se vraćam pucati u Mjesec.”

Ginelli je uistinu izgledao umorno - gotovo iscrpljeno. Osim njegovih očiju, pomislio je Billy. Oči mu još uvijek plešu i poskakuju poput dva fluorescentna karnevalska vrtuljka.

“Pretpostavimo da sam te zamolio da odustaneš?” tiho je pitao Billy. “Bi li to učinio, Richarde?”

Richard ga je dugo zamišljeno promatrao i onda Billyju dao odgovor koji je ovaj znao da će dobiti od onog prvog trenutka kad je ugledao onu luđačku svjetlost u Ginellijevim očima.

“Sada ne mogu”, rekao je smireno Ginelli. “Bolestan si, Williame. Bolest ti je zahvatila cijelo tijelo. Ne može ti se vjerovati kako znaš što je uistinu dobro za tebe.”

Drugim riječima, ti si također pripremio svoju vrstu papira za moju hospitalizaciju. Billy je zaustio nešto reći na glas, a onda je opet zatvorio usta. Jer Ginelli nije mislio ono što je rekao; samo je rekao ono što je zvučalo normalno.

“Također i zato što je osobno, točno?” pitao ga je Billy.

“Aha”, odgovorio je Ginelli. “Sada je osobno.”

Otišao je u spavaću sobu, skinuo košulju i hlače i legao. Pet minuta kasnije zaspao je na pokrivačima.

Billy je uzeo čašu vode, popio Empirin i onda popio ostatak vode stojeći na vratima. Pogledao je Ginellija, pa hlače koje su zgužvane bile prebačene preko stolice. Ginelli je stigao u besprijekornim pamučnim hlačama, ali negdje tijekom posljednjih nekoliko dana nabavio je plave traperice. Ključevi parkirane Nove nesumnjivo će biti u njima. Billy ih je mogao uzeti i odvesti se... samo što je znao kako to neće učiniti, i činjenica kako bi time potpisao vlastitu smrtnu presudu bila je tek sekundarna. Sada je važno bilo kako i gdje će sve ovo završiti.

U podne, dok je Ginelli još uvijek čvrsto spavao u drugoj sobi, Billy je imao novu epizodu aritmije. Uskoro nakon toga, i sam je zadrijemao i sanjao. Bio je to kratak i potpuno svjetovni san, ali ispunio ga je neobičnom mješavinom strave i mrskog zadovoljstva.

U snu su on i Heidi sjedili za stolom u kući u Fairviewu. Među njima se nalazila pita. Odrezala je veliki komad i dala ga Billyju. “Od ovoga ćeš se udebljati”, rekla je. “Ne želim biti debeo”, odgovorio je. “Zaključio sam kako mi se sviđa biti mršav. Ti ga pojedi.” Dao joj je komad pite ispruživši ruku ne deblju od kosti preko stola. Uzela ga je. Sjedio je i gledao svaki njezin zalogaj, i sa svakim zalogajom njegovi osjećaji prestravljenosti i prljavog zadovoljstva su rasli.

Još jedan napad lagane aritmije vratio ga je iz sna. Sjedio je nekoliko trenutaka, uzdisao, čekao da mu srce uspori na odgovarajući ritam što se naposljetku i dogodilo. Imao je osjećaj kako je to bilo nešto više od sna - kako je iskusio neku vrstu proročanske vizije. Ali takvi su osjećaji često pratili živopisne snove, i kao što snovi izblijede, tako će izblijedjeti i osjećaj. To se dogodilo i Billyju Hallecku, iako će uskoro dobiti razlog da se prisjeti tog sna.

Ginelli je ustao u osamnaest sati, istuširao se, navukao traperice i crni pulover.

“U redu”, rekao je. “Vidimo se sutra ujutro, Billy. Onda ćemo znati.”

Billy je ponovno pitao što Ginelli namjerava učiniti, što se do sada dogodilo, i Ginelli mu je ponovno odbio reći.

“Sutra”, rekao je. “U međuvremenu ću joj dati tvoju ljubav.”

“Kome ćeš dati moju ljubav?”

Ginelli se nasmiješio. “Ljupkoj Gini. Kučki koja te kugličnim ležajem ustrijelila u ruku.”

“Ostavi ju na miru”, rekao je Billy. Kad je pomislio na te crne oči, činilo se nemoguće reći išta drugo, bez obzira što mu je učinila.

“Nitko neće biti povrijeđen”, ponovio je Ginelli i onda je otišao. Billy je slušao paljenje motora Nove, slušao grmljavinu njezinog motora - ta grmljavina nestat će kad dođe do sto kilometara na sat - dok je Ginelli izlazio s parkirališta i shvatio kako Nitko neće biti povrijeđen nije ista stvar kao pristajanje da djevojku ostavi na miru. Uopće nije ista stvar.

Ovoga puta Ginelli se vratio u podne. Na čelu i desnoj ruci imao je duboke posjekotine - rukav pulovera visio je u dva komada.

“Izgubio si još težine”, rekao je Billyju. “Jedeš?”

“Pokušavam”, rekao je Billy, “ali nervoza nije osobito dobra za apetit. Izgledaš kao da si izgubio nešto krvi.”

“Malo. Ali sam dobro.”

“Hoćeš li mi sada reći kojeg si vraga radio?”

“Da. Sve ću ti reći čim se istuširam i zamotam ruku. Večeras ćeš se suočiti s njim, Billy. To je važno. Za to se trebaš pripremiti.”

Mješavina straha i uzbuđenja bocnula ga je u trbuh poput komada stakla. “S njim? Lemkeom?”

“S njim”, potvrdio je Ginelli. “A sada me pusti pod tuš, Williame. Sigurno nisam mlad koliko sam mislio - sve ovo uzbuđenje me iscijedilo.” Preko ramena je dobacio: “I naruči kavu. Puno kave. Reci tipu neka ju samo ostavi pred vratima i pod vrata ti gurne račun da ga potpišeš.”

Billy je gledao kako odlazi, razjapljenih usta. Onda je, kad je čuo tuš u kupaonici, naglo zatvorio usta i otišao do telefona kako bi naručio kavu.

POGLAVLJE DVADESET DVA

Ginellijeva priča

U početku ju je pričao u kratkim odlomcima, nakon nekoliko trenutaka bi zašutio kao da razmišlja što ide dalje. Činilo se kako je Ginellijeva energija uistinu niska po prvi put otkad se pojavio u Bar Harbor Motor Innu u ponedjeljak poslijepodne. Činilo se kako nije ozbiljnije povrijeđen - rane su bile samo duboke ogrebotine - ali Billy je bio uvjeren kako je strašno potresen.

Bez obzira na sve, ono luđačko blistanje opet se počelo pojavljivati u njegovim očima, u početku je treperilo poput neonske reklame kad nakon sumraka pritisnete prekidač, a onda je počelo postojano blistati. Iz unutrašnjeg džepa jakne je izvadio pljosku i nalio Chivas u svoju kavu. Ponudio je pljosku Billyju. Billy je odbio - nije znao što cuga može učiniti njegovom srcu.

Ginelli se uspravio, maknuo kosu s čela i počeo pričati puno normalnijim tempom.

U utorak u tri sata ujutro Ginelli se parkirao na šumskom putu koji je vodio prema autoputu A-37 u blizini ciganskog kampa. Neko je vrijeme prtljao s odrescima i onda se vratio do autoputa noseći vrećicu. Visoki oblaci klizali su preko polumjeseca poput roleta. Čekao je da se raščiste, i kad su se na trenutak raščistili mogao je vidjeti krug vozila. Prešao je cestu i preko polja krenuo u tom pravcu.

“Ja sam gradski dečko, ali moj osjećaj za smjer nije loš toliko koliko bi mogao biti”, rekao je. “U nuždi mu mogu vjerovati. A i nisam htio ući istim putom kao i ti, Williame.”

Presjekao je preko nekoliko polja i malog šumarka; prošao jedan močvarni smrdljivi dio, rekao je, poput deset kilograma govana u vreći od pet kilograma. Također je stražnjicom hlača zapeo za nekakvu staru bodljikavu žicu koja je bila nevidljiva u mraku bez mjesečine.

“Ako je sve to život na selu, Williame, provincijalci ga slobodno mogu zadržati”, rekao je.

Nije očekivao nikakve probleme od džukela iz kampa; Billy je bio dokaz toga. Nisu se trudili oglasiti sve dok nije stupio u krug oko vatre, iako su ga sigurno nanjušili prije toga.

“Očekivao bi da Cigani imaju puno bolje pse čuvare od tih”, prokomentirao je Billy. “Barem je takvo vjerovanje.”

“Nee”, rekao je Ginelli. “Ljudi mogu naći gomile razloga da protjeraju Cigane bez da im Cigići daju dodatne.”

“Poput pasa koji laju cijelu noć?”

“Aha, tako je. Postani još pametniji, Williame, i ljudi će pomisliti da si Talijan.”

Ipak, Ginelli nije riskirao - kretao se polagano uz stražnje krajeve parkiranih vozila, obilazio kombije i kampere gdje bi ljudi mogli spavati i samo zavirivao u automobile i karavane. Vidio je ono što je htio nakon što je provjerio samo dva ili tri vozila: stari sako izgužvan na sjedištu Pontiacovog karavana.

“Automobil nije bio zaključan”, rekao je. “Sako nije loše pristajao, ali je zaudarao kao da je u svakom džepu crkla lasica. Iza na podu sam ugledao par starih tenisica. One su bile malo tijesne, ali sam ih ipak navukao. Dva automobila kasnije pronašao sam šešir koji je izgledao poput nekakvog ostatka iz transplantacije bubrega i stavio ga na glavu.”

Želio je zaudarati poput Cigana, objasnio je Ginelli, ali ne samo kao osiguranje protiv gomile bezvrijednih džukela koje su spavale pored vatre - njega je zanimala druga gomila pasa. Vrijedni psi. Pit-buli.

Tri četvrtine puta oko kruga primijetio je kamper s malim stražnjim prozorom koji je bio prekriven žičanom mrežom umjesto stakla. Zavirio je unutra i nije vidio ama baš ništa - stražnji dio kampera bio je u potpunosti prazan.

“Ali zaudarao je na pse, Williame”, rekao je Ginelli. “Onda sam pogledao u stranu i riskirao s paljenjem male baterijske svjetiljke koju sam ponio sa sobom. Trava je bila ugažena na stazi koja se udaljavala od tog kampera. Nisi trebao biti Dan’l Boone da bi ju vidio. Odveli su jebene pse iz putujuće psetamice i smjestili ih negdje kako ih lokalni živoderi ili ženska iz udruge za prava životinja ne bi pronašli ako se netko izbrblja. Samo što su ostavili trag koji bi čak i gradsko dijete moglo pronaći uz malu pomoć baterijske svjetiljke. Glupo. Tada sam uistinu počeo vjerovati kako bismo im mogli zakomplicirati stvari.”

Ginelli je pratio trag preko brda do ruba novog malog šumarka. “Izgubio sam trag”, rekao je. “Samo sam stajao tamo minutu ili dvije pitajući se što dalje. A onda sam ga čuo, Williame. Čuo sam ga jasno i glasno. Bogovi ti ponekad pomognu.”

“Što si čuo?”

“Pseći prdež”, rekao je Ginelli. “Jasan i glasan. Zvučao je kao da netko puše u trubu s prigušivačem.”

Manje od pet metara u unutrašnjosti šumarka na čistini je pronašao grubo izgrađeni obor. Nije bio više od kruga debelih grana zabijenih u zemlju i onda povezanih bodljikavom žicom. Unutra se nalazilo sedam pit-bula. Pet ih je čvrsto spavalo. Druga su dva drogirano gledala Ginellija.

Izgledali su drogirano jer su bili drogirani. “Pomislio sam kako bi mogli biti drogirani, iako nisam mogao biti sto posto siguran u to. Jednom kad pse uvježbaš za borbu postanu jebeni problem - međusobno će se boriti i uništiti ti ulaganje ako si nepažljiv. Ili ih stavljaš u odvojene kaveze ili ih drogiraš. Droga je jeftinija i lakše ju je sakriti. A da nisu bili drogirani onakav bijedni obor ne bi ih zadržao. Oni koji bi nastradali probili bi se van čak i ako bi to rezultiralo ostavljanjem polovice kože na žicama iza njih. Otrijeznili su ih samo kad su oklade bile dovoljno velike da opravdaju rizik. Najprije droga, pa predstava, onda još droge.” Ginelli se nasmijao. “Vidiš? Pit-buli su poput jebenih rock zvijezda. Brzo ih potroši, ali sve dok se zadržavaš u mraku, uvijek možeš pronaći još pit-bula. Nisu imali čak ni stražu.”

Ginelli je otvorio vrećicu i izvadio odreske. Nakon što se parkirao na šumskom putu odmotao ih je iz najlona i u svakoga injekcijom ubrizgao ono što je nazivao Ginellijev pit-bul koktel: mješavinu meksičkog smeđeg heroina i strihnina. Sada je njima mahnuo po zraku i gledao kako se uspavani psi polagano vraćaju u život. Jedan od njih potmulo je zalajao i to je zvučalo poput hrkanja čovjeka s ozbiljnim dišnim problemima.

“Začepi ili nema večere”, rekao je Ginelli blago. Pas koji je zalajao je sjeo. Smještaje napravio prilično ozbiljan popis zvijezda i krenuo natrag na spavanje.

Ginelli je u obor ubacio jedan odrezak. Drugi. Treći. I posljednji. Psi su pohlepno navalili na njih. Bilo je malo lajanja, ali također je zvučalo poput promuklog hrkanja i Ginelli je imao osjećaj kako to nije bitno. Uostalom, ako itko iz kampa dođe provjeriti psetarnicu u šumarku sa sobom će nositi baterijsku svjetiljku, i imat će dovoljno vremena da nestane u drveću. Ali nitko nije došao.

Billy je s prestravljenom opčinjenošću slušao dok mu je Ginelli hladno pričao kako je sjedio u blizini, pušio neupaljeni Camel i gledao pit-bule kako crkavaju. Većina je crkla vrlo tiho, rekao je (je li se to u njegovom glasu pojavio mali tračak žaljenja, s nelagodom se zapitao Billy) - najvjerojatnije radi droge koju su već dobili. Dva su imala blage grčeve. To je bilo sve. Sve u svemu, Ginelli je mislio kako psi nisu prošli odveć loše; Cigani su za njih planirali gore stvari. Sve je bilo gotovo za manje od sat vremena.

Kad je bio siguran kako su svi mrtvi ili barem u dubokoj nesvijesti, iz novčanika je izvadio dolar te kemijsku olovku iz džepa na prsima. Na novčanici je napisao: IDUĆI BI PUT OVO MOGLI BITI TVOJI UNUCI, STARČE. WILLIAM HALLECK KAŽE DA JU SKINEŠ. Pit-buli su oko vrata imali izlizane konopce kao ogrlice. Ginelli je zataknuo novčanicu pod jedan od njih. Objesio je smrdljivi sako na jedan od stupova obora i na vrh stavio šešir. Izuo je tenisice i izvukao vlastite cipele iz džepova. Obuo ih je i otišao.

Vraćajući se, rekao je, na neko se vrijeme bio izgubio i naglavce završio u smrdljivoj močvari. Ipak, naposljetku je ugledao svjetlost farme i uspio se orijentirati. Pronašao je šumski put, ušao u svoj automobil i krenuo natrag prema Bar Harboru.

Bio je na pola puta, rekao je, kad mu je automobil postao čudan. Nije se mogao bolje izraziti ili bolje objasniti - jednostavno više nije djelovao dobro. Nije da je izgledao drugačije ili mirisao drugačije; jednostavno nije bio u redu. Prije je već imao takve osjećaje, i u većini slučajeva nisu značili apsolutno ništa. Ali nekoliko puta...

“Odlučio sam ga se riješiti”, rekao je Ginelli. “Nisam želio nimalo riskirati da netko od njih pati od nesanice, malo šeće i vidi ga. Nisam želio da znaju što vozim, jer onda bi se mogli raspršiti, tražiti me, pronaći me. Pronaći tebe. Vidiš? Ozbiljno sam ih shvatio. Samo te pogledam, Williame, i moram ih shvatiti ozbiljno.”

Parkirao je automobil na još jednoj napuštenoj cesti, skinuo razvodnu kapu i prepješačio pet kilometara do grada. Kad je stigao bila je zora.

Nakon što je ostavio Billyja u njihovom novom stožeru u Northeast Harboru Ginelli se taksijem vratio u Bar Harbor i rekao vozaču neka vozi sporije jer nešto traži.

“Što?” pitao je vozač. “Možda ja znam gdje je.”

“U redu je”, rekao je Ginelli. “Znat ću kad ga ugledam.”

Tako je i bilo - oko tri kilometra od Northeast Harbora ugledao je Novu s natpisom Prodaje se na vjetrobranu kako stoji pored male kuće. Provjerio je je li vlasnik kod kuće, platio taksistu i na licu mjesta platio gotovinom. Za dodatnih dvadeset vlasnik - mladić, rekao je Ginelli, koji je izgledao kao da ima više ušiju nego što mu iznosi kvocijent inteligencije - je pristao ostaviti svoje registracijske pločice Mainea na Novi prihvaćajući Ginellijevo obećanje kako će ih poslati za tjedan dana.

“Pa, možda to čak i napravim”, rekao je Ginelli zamišljeno. “To jest, ako još uvijek budemo živi.”

Billy ga je oštro pogledao, ali Ginelli je samo nastavio svoju priču.

Odvezao se natrag u Bar Harbor, obišao je grad i krenuo po A-37 prema ciganskom kampu. Zaustavio se samo dovoljno dugo da nazove osobu koju će Billyju identificirati samo kao “poslovnog suradnika”. Rekao je “poslovnom suradniku” da bude u određenoj telefonskoj govornici u centru New Yorka u dvanaest i trideset - to je bila govornica koju je Ginelli često koristio, i zahvaljujući njegovom utjecaju to je bila jedna od nekoliko u New Yorku koja je rijetko kada bila neispravna.

Provezao se pored kampa, vidio znakove aktivnosti, okrenuo se oko kilometar i pol uz cestu i vratio natrag. Prašnjavi put vodio je od A-37 do kampa, i njime je prema A-37 išao automobil.

“Porsche turbo”, rekao je Ginelli. “Igračka bogatog klinca. Naljepnica na stražnjem prozoru na kojoj je pisalo Brown University. Dva klinca naprijed, još trojica odostraga. Stao sam i pitao klinca koji je vozio jesu li tamo dolje Cigani, kao što sam čuo. Rekao je da jesu, ali ako sam želio saznati budućnost, nisam imao sreće. Klinci su otišli kako bi saznali budućnost, ali sve što su dobili bili su mrki pogledi i užurbanost Cigana. Odlaze. Nakon pit-bula i nisam iznenađen.”

“Krenuo sam natrag prema Bar Harboru i zaustavio se na benzinskoj postaji - ta Nova pije bengu da to nije normalno, Williame, ali kreće se i prede kad ju stisneš do daske. Također sam uzeo Colu i dva amfetamina jer sam počeo osjećati laganu slabost.”

Ginelli je nazvao svog “poslovnog suradnika” i dogovorio susret u zračnoj luci Bar Harbora u sedamnaest sati. Onda se odvezao natrag u Bar Harbor. Parkirao je Novu na parkiralištu i neko vrijeme šetao gradom, tražeći čovjeka.

“Kojeg čovjeka?” pitao je Billy.

“Čovjeka”, strpljivo je odgovorio Ginelli, kao da razgovara s idiotom. “Tog tipa, Williame, uvijek prepoznaš kad ga vidiš. Izgleda poput svih ostalih ljetnih frajera, kao da bi te mogao odvesti na vožnju tatinom jahtom ili ti prodati deset grama dobrog kokaina ili jednostavno odlučiti da napusti Bar Harbor i ode u Aspen na ljetni festival u svom Trans Amu. Ali nije poput njih, i postoje dva brza načina za otkrivanje. Pogledaš mu cipele, to je prvi. Cipele tog tipa su loše. Izglancane su, ali to su loše cipele. Nemaju stila, i po načinu njegovog hoda možeš reći kako ga od njih bole noge. Onda mu pogledaš oči. To je veliki broj dva. Ti tipovi, čini se kako nikada ne nose sunčane naočale Ferrari i uvijek im možeš vidjeti oči. To je kao da neki tipovi moraju reklamirati što su, baš kao što neki tipovi moraju obaviti neke poslove i onda priznati murji. Njihove oči govore: ‘Otkud dolazi sljedeći obrok? Otkud dolazi idući džoint? Gdje je tip s kojim sam se želio povezati kad sam stigao ovamo?’ Kužiš me?”

“Da, mislim da kužim.”

“Oči uglavnom govore: ‘Kako da zaradim?’ Što si ono rekao, kako je starac u Old Orchardu nazvao dilere ili tipove koji žele brzu lovu?”

“Lutalice”, rekao je Billy.

“Aha!” Ginelli se ozario. Svjetlost u njegovim očima je zaplesala. “Lutalice, tako je! Čovjek kojeg sam tražio je otmjeni lutalica.

Ti tipovi u odmaralištima kruže uokolo poput kurvi u potrazi za dobrim mušterijama. Rijetko padaju na velike stvari, cijelo su vrijeme u pokretu, i prilično su pametni... osim cipela. Imaju košulje J. Press i sportske jakne Paul Stuart i dizajnerske traperice... ali onda im pogledaš noge i njihove jebene mokasine kažu: ‘Caldor’s, devetnaest devedeset pet.’ Njihove mokasine kažu: ‘Može me se kupiti, obavit ću posao za vas.’ Kod kurvi su to bluze. Uvijek bluze od rajona. Moraš ih odviknuti od toga.”

“Ali naposljetku sam ugledao čovjeka, znaš? Pa, znaš, počeo razgovor s njim. Sjedili smo na klupi u gradskoj knjižnici - lijepo mjesto - i sve dogovorili. Morao sam platiti malo više jer nisam imao vremena da ga, znaš, obradim, ali bio je dovoljno gladan i smatrao sam kako će biti pouzdan. U svakom slučaju kratkoročno. Za te tipove dugoročno jebeno ne postoji. Misle kako je dugoročno mjesto kroz koje su hodali kako bi od američke povijesti došli do matematike II.”

“Koliko si mu platio?”

Ginelli je mahnuo rukom.

“Trošak sam ti”, rekao je Billy. Nesvjesno je upao u Ginellijev ritam razgovora.

“Ti si mi prijatelj”, rekao je Ginelli, pomalo dirnuto. “To možemo riješiti kasnije, ali samo ako želiš. Ja se zabavljam. Ovo je bio jedan neobičan obilazak, Williame. ‘Kako sam proveo ljetovanje’, ako jednom uspiješ skužiti o čemu pričam. Mogu li ti sada ispričati ostatak? Usta mi se suše, ima još dosta priče i nakon toga imamo dosta posla.”

“Samo naprijed.”

Tip kojeg je Ginelli izabrao zvao se Frank Spurton. Rekao je kako studira na sveučilištu u Coloradu, sada je na praznicima, ali Ginelliju je izgledao kao dvadesetpetogodišnjak - prilično stari student. Ali to nije bilo važno. Ginelli je želio da ode na šumsku cestu na kojoj je ostavio unajmljeni Ford i onda prati Cigane kad krenu. Spurton je trebao nazvati Bar Harbor Motor Inn kad bude siguran da su se smjestili za noćenje. Ginelli nije mislio da će otići daleko. Osoba koju je Spurton trebao tražiti kad nazove motel zvala se John Tree. Spurton je to zapisao. Novac je promijenio vlasnika - šezdeset posto obećanog iznosa. Ključevi i razvodna kapa Forda također su promijenili vlasnika. Ginelli je pitao Spurtona zna li vratiti razvodnu kapu, i Spurton je, s osmijehom kradljivca automobila, odgovorio kako misli da će se snaći.

“Jesi li ga odvezao odande?” pitao je Billy.

“Za lovu koju mu plaćam, Williame, mogao je stopirati.”

Ginelli se odvezao natrag do Bar Harbor Motor Inna i prijavio pod imenom John Tree. Iako je bilo tek četrnaest sati, ugrabio je posljednju sobu - recepcioner mu je dao ključeve kao da mu je učinio veliku uslugu. Ljetna sezona je ulazila u brzinu. Ginelli je otišao u sobu, namjestio alarm na satu na noćnom stoliću na šesnaest i trideset, i drijemao sve dok se nije oglasio. Onda je ustao i otišao u zračnu luku.

U sedamnaest i deset mali privatni zrakoplov - možda isti onaj koji je dovezao Fandera iz Conecticuta - je aterirao. “Poslovni suradnik” se iskrcao, i paketi, jedan veliki i tri mala, istovareni su iz zrakoplova. Ginelli i “poslovni suradnik” su utovarili veliki paket na stražnje sjedalo Nove, male pakete u prtljažnik. Onda se “poslovni suradnik” vratio u zrakoplov. Ginelli nije gledao kako polijeće, nego se vratio u motel gdje je spavao sve do dvadeset sati kad ga je probudio telefon.

Bio je to Frank Spurton. Zvao je s Texacoove postaje u gradu Bankertonu, šezdeset pet kilometara sjeverozapadno od Bar Harbora. Oko devetnaest sati, rekao je Spurton, ciganska karavana je skrenula na polje izvan grada - sve je bilo unaprijed pripremljeno, činilo se.

“Najvjerojatnije Starbird”, prokomentirao je Billy. “On je njihova prethodnica.”

Spurton je zvučao uzrujano... nervozno. “Pomislio je da su ga skužili”, rekao je Ginelli. “Vukao se za njima, i to je bila pogreška. Neki su se vratili po benzin ili nešto. Nije ih vidio. Vozio je nekih šezdesetak, onako laganini, i odjednom dva karavana i kamper su prošli pored njega, bang-bum-bang. I odjednom je shvatio kako se nalazi usred jebene karavane, a ne iza nje. Pogledao je u stranu kad je kamper prolazio i na suvozačkom je sjedalu ugledao starca bez nosa, kako zuri u njega i maše prstom - ne kao da maše nego kao da baca kletvu. Ne stavljam riječi u usta tog tipa, Williame; to mi je rekao preko telefona. ‘Mahao je prstima kao da baca kletvu.’”

“Isuse”, promrmljao je Billy.

“Želiš malo Chivasa u kavu?”

“Ne... da.”

Ginelli je ulio Chivas u Billyjevu kavu i nastavio. Pitao je Spurtona je li kamper na boku imao sliku. Da. Djevojku ijednoroga.

“Isuse”, ponovio je Billy. “Stvarno misliš da su prepoznali automobil? Da su tražili uokolo kad su pronašli pse i vidjeli ga na onom putu gdje si ga ostavio?”

“Znam da jesu”, rekao je smrknuto Ginelli. “Dao mi je ime ceste na kojoj se nalaze - Finson Road - i broj državne ceste s koje su skrenuli kako bi stigli tamo. Onda me zamolio da ostatak novca stavim u kuvertu s njegovim imenom i ostavim ga u motelskom sefu. ‘Želim tulumariti’ rekao je, i ne krivim ga previše.”

Ginelli je u Novi napustio motel u dvadeset i petnaest. Prešao je granicu između Bucksporta i Bankertona u dvadeset jedan i trideset. Deset minuta kasnije prošao je Texacoovu postaju koja je noću bila zatvorena. Gomila automobila bila je parkirana na prašnjavom parkiralištu pored postaje, neki su čekali popravak, neki su bili na prodaju. Na kraju reda je ugledao unajmljeni Ford. Nastavio je dalje, okrenuo se i vratio natrag.

“To sam učinio još dva puta”, rekao je. “Nisam dobio onakav osjećaj kao prije”, nastavio je, “pa sam malo nastavio cestom i parkirao kramu na ugibalištu. Onda sam se pješice vratio.”

“Spurton je bio u automobilu”, rekao je Ginelli. “Za volanom. Mrtav. S rupom na čelu, tik iznad desnog oka. Nije bilo puno krvi. Možda je bila četrdeset petica, ali ne mislim tako. Na sjedalu iza njega nije bilo krvi. Što god da ga je ubilo nije izašlo van. Četrdeset petica bi mu prošla kroz glavu i na potiljku napravila rupu kroz koju bi mogao provući konzervu Campbellove juhe. Mislim kako ga je netko iz praćke ustrijelio kugličnim ležajem, kao što je djevojka ustrijelila tebe. Možda je ona učinila čak i ovo.”

Ginelli je žvačući zastao.

“U krilu je imao crknuto pile. Rasporeno. Na Spurtonovom je čelu bila napisana jedna riječ, krvlju. Pilećom krvlju, pretpostavljam, ali nisam baš imao vremena za pravu forenzičku analizu, ako me kužiš.”

“Koja riječ?” pitao je Billy, ali znao je prije no što ju je Ginelli izgovorio.

“‘NIKADA.’”

“Isuse”, rekao je Billy i posegnuo za kavom s Chivasom. Prinio je šalicu do usta i onda ju opet odložio. Ako popije imalo, povratit će. U mislima je mogao vidjeti Spurtona kako sjedi za volanom Forda, glave nagnute unatrag, s crnom rupom iznad jednog oka, s hrpom bijelog perja u krilu. Ova je vizija bila dovoljno jasna da je mogao vidjeti žuti kljun ptice, napola otvoren, njezine mrtve crne oči...

Riječ je plivala u tonovima sive... a onda je čuo snažan, prodoran pljesak i osjetio jednoličnu vrućinu na obrazu. Otvorio je oči i ugledao Ginellija kako sjeda u svoj stolac.

“Oprosti, Williame, ali baš kao što kažu u onoj reklami za losion poslije brijanja - to ti je trebalo. Mislim kako se kriviš zbog tog Spurtona, a ja želim da smjesta prestaneš, čuješ li?” Ginellijev je glas bio blag, ali oči su mu bile bijesne. “Ti samo iskrivljuješ stvari, poput onih sudaca mekog srca koji žele okriviti sve i svakog sve do predsjednika Sjedinjenih Država jer je neki narkić izbo staricu i ukrao joj mirovinu - u stvari sve i svakoga osim tog jebenog narkića koji je to učinio i sada stoji ispred njega i očekuje blažu kaznu kako bi mogao izaći i to ponoviti.”

“To uopće nema nikakvog smisla!” počeo je Billy ali ga je Ginelli prekinuo.

“Kurac nema”, rekao je. “Ti nisi ubio Spurtona, Williame. Neki Ciganin ga je ubio, i koji god to Ciganin bio, starac je umiješan u to i obojica to znamo. Također, nitko nije prisilio Spurtona. Obavljao je posao za lovu, to je sve. Jednostavan posao. Previše je zaostao i skužili su ga. A sada mi reci, Williame - želiš li da ju skine ili ne?”

Billy je duboko uzdahnuo. Obraz mu je još uvijek bridio tamo gdje ga je Ginelli ošamario. “Da”, rekao je. “Još uvijek želim da ju skine.”

“U redu, onda zaboravimo ovo.”

“U redu.” Dopustio je Ginelliju da bez prekida ispriča ostatak svoje priče, odveć zapanjen da bi i pomislio na bilo kakvo prekidanje.

Ginelli je otišao iza benzinske postaje i sjeo na gomilu starih guma. Želio je smiriti um, rekao je, i sjedio je tamo idućih dvadeset minuta ili tu negdje, promatrao noćno nebo - posljednja svjetlost dana upravo je nestala na zapadu - mislio smirujuće misli. Kad je osjetio da mu je um u redu, vratio se u Novu. Vratio se do Texacoove postaje s ugašenim farovima. Onda je izvukao Spurtonovo tijelo iz unajmljenog Forda i ubacio ga u prtljažnik Nove.

“Željeli su mi ostaviti poruku, možda, ili mi jednostavno smjestiti kad tip koji radi na toj postaji pronađe tijelo u automobilu s mojim imenom na ugovoru o najmu u pretincu za rukavice. Ali to je bilo glupo, Williame, jer je tip bio ustrijeljen kugličnim ležajem umjesto metkom, murja bi malo ponjušila u mom smjeru i onda se okrenula prema njima - djevojka ima točku gađanja iz praćke, za ime Božje.”

“Pod drugim okolnostima volio bih vidjeti ljude koje namjeravam srediti kako sami sebe stjeraju u kut, ali ovo je smiješna situacija - ovo je nešto što sami trebamo riješiti. Također, očekivao sam kako će murja idućeg dana razgovarati s Ciganima o nečem u potpunosti drugom, ako stvari budu išle onako kako sam očekivao, a Spurton bi samo zakomplicirao stvari. I zato sam uzeo leš. Bogu hvala što je postaja bila na osami na sporednoj cesti, inače ne bih uspio.”

Sa Spurtonovim tijelom u prtljažniku, smotanim oko tri manje kutije koje je “poslovni suradnik” dostavio tog poslijepodneva Ginelli je nastavio vožnju. Pronašao je Finson Road manje od kilometar uz cestu. Na autocesti 37-A, dobroj cesti koja je iz Bar Harbora vodila na zapad, Cigani su bili spremni za posao. Finson Road - šljunčana cesta, prepuna rupa, obrasla travom - bila je očito drugačija priča. Pritajili su se.

“To je malo otežalo stvari, poput čišćenja koje sam za njima trebao obaviti na benzinskoj postaji, ali na neki sam način bio apsolutno razdragan, Williame. Želio sam ih prestrašiti, i ponašali su se poput ljudi koji su prestrašeni. Kad se ljudi jednom prestraše, sve ih je lakše i lakše držati prestrašenima.”

Ginelli je ugasio farove Nove i odvezao se četiristotinjak metara niz Finson Road. Vidio je skretanje koje je vodilo u napuštenu šljunčaru. “Ni da sam naručio ne bi bilo savršenije”, rekao je.

Otvorio je prtljažnik, izvukao Spurtonovo tijelo i prekrio ga šljunkom. Kad je zakopao tijelo vratio se u Novu, uzeo još dva amfetamina i onda razmotao veliki paket koji je bio na stražnjem sjedalu. Na kutiji je pisalo ENCIKLOPEDIJA SVIJETA. Unutra se nalazila Kalašnjikov AK-47 jurišna puška i četiristo metaka, nož skakavac, ženska večernja kožna torbica napunjena olovnom sačmom, spremnik sa samoljepljivom trakom i tuba crne boje.

Ginelli je zacrnio lice i ruke, onda zalijepio nož na list noge. Ugurao je samoljepljivu traku u džep i krenuo.

“Osjećao sam snagu”, rekao je. “Već sam se osjećao poput super junaka iz nekakvog jebenog stripa.”

Spurton je rekao kako Cigani kampiraju na polju oko tri kilometra niz cestu. Ginelli je ušao u šumu i pratio cestu u tom smjeru. Nije se usudio izgubitu cesti iz vida, rekao je, iz straha da ne zaluta.

“Bilo je to sporo putovanje”, rekao je. “Stalno sam gazio po grančicama i sudarao se s granama. Nadam se da nisam prošao kroz jebeni otrovni bršljan. Jako sam alergičan na otrovni bršljan.” Nakon dva sata probijanja kroz gustiš uz istočnu stranu Finson Roada Ginelli je pored uske ceste ugledao tamnu siluetu. Isprva je pomislio kako se radi o prometnom znaku ili nekakvom stupu. Trenutak kasnije shvatio je kako se radi o čovjeku.

“Stajao je tamo hladnokrvno poput mesara u hladnjači, ali ja sam bio uvjeren kako sere, Williame, znaš. Ja sam pokušavao biti tih, ali ja visim u New York Cityju. Ja nisam jebeni Hiawatha, ako me kužiš. Pa sam pretpostavio kako se pretvara da me nije čuo kako bi mogao odrediti gdje se nalazim. A kad bi to učinio okrenuo bi se i počeo sjeckati. Mogao sam ga raznijeti tamo gdje je stajao, ali to bi probudilo svakoga unutar dva kilometra, a uostalom, obećao sam ti kako neću nikoga povrijediti.”

“I stajao sam tamo i stajao. Stajao sam tamo petnaest minuta, mislio kako ću, ako se pomaknem, stati na novu grančicu i onda će početi zabava. Onda se on pomaknuo do kanala kako bi pišao, i nisam mogao vjerovati što vidim. Ne znam gdje je taj tip učio stražariti, ali to sigurno nije bio Fort Bragg. Nosio je najstariju pumpericu koju sam vidio u proteklih dvadeset godina - ono što Korzikanci nazivaju loup. I, Williame, nosio je Walkman! Mogao sam mu se prikrasti, staviti ruke pod košulju i pazusima otprdjeti ‘Živjela Kolumbija’ - on se ne bi ni pomaknuo.”

Ginelli se nasmijao. “Reći ću ti jedno - kladim se kako starac nije znao da tip sluša mjuzu dok je bio na straži.”

Kad se stražar vratio na svoje prvotno mjesto Ginelli je prišao stražaru s boka, više se nije trudio biti tih. Skinuo je remen dok je hodao. Nešto je upozorilo stražara - nešto je ugledao krajičkom oka - u posljednjem trenutku. Posljednji trenutak nije uvijek prekasno, ali ovoga je puta bilo. Ginelli mu je prebacio remen oko vrata i čvrsto ga stegnuo. Uslijedila je kratka borba. Mladi je Ciganin ispustio svoju pumpericu i zgrabio remen. Slušalice su mu ispale iz uha i Ginelli je mogao čuti Rolling Stonese, zvuk se izgubio među zvijezdama, kako pjevaju “Under My Thumb”.

Mladić se počeo grgljati. Počeo se slabije opirati, a onda je u potpunosti prestao. Ginelli je zadržao pritisak još dvadeset sekundi, a onda ga je popustio (“Nisam ga želio napraviti budalom”, objasnio je ozbiljno Billyju), odvukao ga uzbrdo i u šumu. Bio je privlačan, prilično mišićav tip star možda dvadeset dvije godine, odjeven u traperice i Dingo čizme. Ginelli je po Billyjevom opisu pretpostavio kako se radi o Samuelu Lemkeu, i Billy se složio. Ginelli je pronašao dovoljno veliko drvo i samoljepljivom trakom ga vezao uz njega.

“Zvuči glupo kad kažeš kako si nekoga zalijepio za drvo, ali samo ako to nitko tebi nije učinio. Kad se dovoljno tog sranja namota oko tebe, možeš lijepo zaboraviti. Samoljepljiva traka je čvrsta. Bit ćeš gdje jesi sve dok netko ne naiđe i ne oslobodi te. Ne možeš ju prekinuti, i sigurno ju ne možeš odvezati.”

Ginelli je odrezao donji dio Lemkeove majice, nagurao mu ju u usta i zalijepio trakom.

“Onda sam okrenuo kasetu u njegovom uređaju i vratio mu slušalice u uha. Nisam želio da mu bude previše dosadno kad se probudi.”

Ginelli je sada hodao uz cestu. On i Lemke su bili slične visine, i želio je riskirati i pokušati prići idućem stražaru prije no što ga prepoznaju. Uostalom, bilo je kasno i u proteklih četrdeset osam sati dva je puta kratko odspavao. “Ako propustiš dovoljno sna počneš se glupsati”, rekao je. “Ako igraš Monopol, to je u redu. Ali ako se baviš s majmunima koji pucaju na ljude i onda im na čela pilećom krvi pišu obeshrabrujuće riječi, spreman si za umiranje. I eto, ja sam pogriješio. Bio sam dovoljno sretan da se izvučem. Bog ponekad oprašta.”

Ta pogreška je bila što nije vidio drugog stražara sve dok nije prošao pored njega. To se dogodilo jer je drugi čovjek bio dublje u sjeni umjesto da je stajao pored ceste poput Lemkea. Na sreću za Ginellija, razlog nije bilo skrivanje nego udobnost. “Ovaj nije samo slušao Walkman”, rekao je Ginelli. “Ovaj je čvrsto spavao. Sugavi stražari, ali ono što i očekuješ od civila. Također su zaključili kako ja za njih još uvijek ne predstavljam dugoročnu prijetnju. Ako misliš kako te netko uistinu želi sjebati, to te drži budnim. Čovječe, to te drži budnim čak i kad poželiš otići na spavanje.”

Ginelli je prišao usnulom stražaru, izabrao mjesto na stražarovoj lubanji i onda to mjesto prilično snažno udario kundakom Kalašnjikova. Čuo se tresak poput opuštene ruke koja udara po stolu od mahagonija. Stražar, koji se udobno naslonio na drvo, srušio se u travu. Ginelli se sagnuo i opipao mu puls. Bio je tamo, usporen, ali ne i nepravilan. Nastavio je dalje.

Pet minuta kasnije došao je do vrha niskog brda. Ispod njega na lijevoj se strani nalazilo polje. Ginelli je mogao vidjeti tamni krug vozila parkiranih oko dvjesto metara od ceste. Večeras nije bilo vatre. Zavjesama prigušena svjetla u nekoliko kampera, ali to je bilo sve.

Ginelli se potrbuške spustio do polovice brda držeći jurišnu pušku ispred sebe. Pronašao je kamenu izbočinu koja mu je omogućila dobar oslonac za kundak i istovremeno nišanjenje kampa u podnožju brda.

“Mjesec je upravo izlazio, ali nisam ga namjeravao čekati. Uostalom, dovoljno sam dobro vidio za ono što sam trebao učiniti - tada sam od njih bio udaljen manje od sedamdeset metara. A i nisam trebao obaviti nekakav fini posao. Kalašnjikov je dobar za strašenje ljudi. Prestrašio sam ih, sigurno. Kladim se kako je otprilike polovica napravila limunadu u krevetu. Ali ne i starac. On je stvarno opak, Williame.”

Sa stabilno postavljenom strojnicom, Ginelli je duboko udahnuo i nanišanio prednju gumu kampera s jednorogom. Čulo se cvrčanje cvrčaka i žuborenje malog potoka u blizini. Leganj mračnjak se oglasio jednom preko mračnog polja. Na polovici njegovog drugog stiha Ginelli je otvorio vatru.

Grmljavina Kalašnjikova rasparala je noć na dva dijela. Vatra je visjela oko kraja cijevi u koroni dok se okvir - trideset metaka kalibra 30, svaki u čahuri dugoj gotovo poput cigarete 100s, svaki pogonjen sa sto četrdeset zrnaca baruta - praznio. Prednja guma kampera s jednorogom nije se samo raspala; eksplodirala je. Ginelli je rafalom strojnice prešao dužinom kampera - ali nisko. “Nisam želio napraviti nijednu rupu u nečijem tijelu”, rekao je. “Razvalio sam to ispod njega. Nisam pucao čak ni blizu njega, zbog rezervoara za gorivo. Jesi li ikada vidio eksploziju kampera? Slično kao kad zapališ petardu i poklopiš ju konzervom. Vidio sam to jednom, na obilaznici u New Jerseyju.”

Kamperova stražnja guma je eksplodirala. Ginelli je izbacio prvi okvir i ubacio novi. Dolje je počinjala uzbuna. Glasovi su posvuda vikali, brojni bijesni, većina samo prestrašena. Žena je vrisnula.

Neki - koliko od ukupnog broja, Ginelli nije znao - su izlazili iz kampera, većina u pidžamama i spavaćicama, svi su izgledali zbunjeno i prestrašeno, svi su istovremeno pokušavali gledati u pet različitih smjerova. A onda je Ginelli po prvi puta vidio Taduza Lemkea. Starac je izgledao gotovo komično u svojoj noćnoj košulji koja je vijorila. Cuperci kose bježali su ispod njegove noće kape ukrašene trakama. Došao je pred kombi s jednorogom, bacio jedan pogled na ispuštenu, uništenu gumu i onda pogledao ravno prema mjestu na kojem je Ginelli ležao. Rekao je Billyju kako u tom vatrenom pogledu nije bilo ničeg komičnog.

“Znao sam da me ne može vidjeti”, rekao je. “Mjesec nije izašao, zacrnio sam lice i ruke, bio sam samo još jedna sjena na polju prepunom sjena. Ali... mislim da me vidio, Williame, i to mi je smrznulo srce.”

Starac se okrenuo prema svojim ljudima koji su mu počinjali prilaziti, još uvijek brbljajući i mašući rukama. Viknuo je na njih na romskom i mahnuo rukom prema karavanu. Ginelli nije razumio jezik, ali gesta je bila dovoljno jasna: Sakrijte se, budaletine jedne.

“Prekasno, Williame”, rekao je Ginelli samozadovoljno.

Ispalio je drugi rafal točno iznad njihovih glava. Sada je puno ljudi vrištalo - i muškarci kao i žene. Neki su se bacili na zemlju i počeli puzati, većina s glavama na tlu i stražnjicama u zraku. Ostatak se razbježao, u svim smjerovima osim u onom iz kojeg je došla pucnjava.

Lemke je ostao na mjestu, grmio je na njih, urlao. Noćna kapa mu je spala s glave. Trkači su nastavili trčati, puzači puzati. Lemke je inače njima možda vladao željeznom rukom, ali Ginelli ih je prestravio.

Pontiacov karavan iz kojeg je sinoć ukrao sako i tenisice bio je parkiran pored kombija, s prednjim krajem okrenutim prema van. Ginelli je u AK-47 ubacio i treći okvir i ponovno otvorio vatru.

“Sinoć u njemu nije bilo nikoga, a kako je zaudarao, pretpostavio sam kako ni večeras u njemu također neće biti nikoga. Ubio sam taj karavan - hoću reći, uništio sam tog kurvinog sina.”

“AK-47 je jako opaka puška, Williame. Ljudi koji su samo gledali ratne filmove misle kako, kada koristiš strojnicu ili automatsku pušku, dobiješ urednu liniju rupa, ali nije tako. To je neuredno, to je teško, i događa se brzo. Vjetrobran te stare krame je eksplodirao unutra. Poklopac motora se malo podigao. Onda su ga metci zahvatili i otkinuli. Farovi su se razletjeli. Gume su eksplodirale. Maska je otpala. Nisam mogao vidjeti vodu koja je prskala iz hladnjaka jer je bilo premračno za to, ali kad sam ispraznio okvir mogao sam ju čuti. Kad sam ispraznio okvir taj kurvin sin je izgledao kao da je naletio na betonski zid. I tijekom svega toga, dok su staklo i krom letjeli, starac se nije ni pomaknuo. Samo je pogledom tražio bljesak iz cijevi kako bi svoje postrojbe mogao poslati za mnom ako budem glup i sačekam da ih okupi. Odlučio sam nestati prije no što to uspije učiniti.”

Ginelli je potrčao prema cesti, pognut poput vojnika u Drugom svjetskom ratu koji napreduje pod paljbom. Kad je stigao do ceste uspravio se i počeo sprintati. Prošao je pored stražara unutarnjeg perimetra - onog kojeg je sredio kundakom puške - jedva bacivši pogled prema njemu. Ali kad je stigao do mjesta na kojem je sredio gospodina Walkmana zastao je kako bi došao do daha.

“Nije ga bilo teško pronaći, čak i u mraku”, rekao je Ginelli. “Mogao sam čuti šuštanje i krckanje grmlja. Kad sam se malo više približio također sam mogao čuti i njega - uhhh, ohhh, auhh, ufff, hmmm, pfff.’”

Lemke se uspio pomaknuti četvrtinu puta oko drveta za koje je bio zalijepljen - što je rezultiralo time da je bio vezan čvršće nego na početku. Slušalice su mu ispale iz uha i visjele su mu oko vrata. Kad je ugledao Ginellija prestao se opirati i samo je gledao.

“U tim sam očima vidio kako misli da ću ga ubiti, i da je jebeno dobro prestrašen”, rekao je Ginelli. “To mi je savršeno odgovaralo. Onaj starac nije bio prestrašen, ali kažem ti, taj klinac je poželio da se nikad nisu zajebavali s tobom, Williame. Na nesreću, nisam ga mogao natjerati da se dobro preznoji - nije bilo vremena.”

Kleknuo je pored Lemkea i podigao AK-47 kako bi Lemke mogao vidjeti o čemu se radi. Lemkeov je pogled pokazao kako savršeno dobro zna što je to.

“Nemam previše vremena, seronjo, zato dobro slušaj”, rekao je Ginelli. “Reci starcu kako idući put neću pucati visoko ili nisko ili na prazne automobile. Reci mu da je William Halleck rekao neka ju skine. Jasno?”

Lemke je kimnuo koliko mu je samoljepljiva traka dopuštala. Ginelli mu ju je strgnuo s usta i izvadio komad majice.

“Ovdje će uskoro nastati gužva”, rekao je Ginelli. “Viči i pronaći će te. Ne zaboravi poruku.”

“Ne razumiješ”, rekao je Lemke promuklo. “Nikad ju neće skinuti. On je posljednji od velikih mađarskih poglavica - njegovo srce je kamen. Molim vas, gospodine, neću zaboraviti, ali on ju nikad neće skinuti.”

Kamionet je cestom brujao prema ciganskom kampu. Ginelli je bacio pogled u tom pravcu, a onda opet pogledao Lemkea. “Kamen se može smrskati”, rekao je. “To mu također reci.” Ginelli je ponovno izbio na cestu, prešao ju i potrčao prema šljunčari. Još jedan kamionet prošao je pored njega, a onda tri automobila, jedan za drugim. Ovi ljudi, razumljivo znatiželjni tko je pucao iz automatskog oružja u njihovom gradu u gluho doba noći nisu predstavljali nikakav problem za Ginellija. Svjetlost udaljenih farova svaki mu je put dala dovoljno vremena da nestane u šumi. Čuo je nadolazeću sirenu baš kad je stigao do šljunčare.

Upalio je Novu i s ugašenim farovima došao do ceste. Chevrolet s plavom rotirkom u kabini projurio je pored njega.

“Nakon što je prošao obrisao sam ono crno sranje s lica i ruku i krenuo za njim”, rekao je Ginelli.

“Za njim?” prekinuo ga je Billy.

“To je sigurnije. Ako je došlo do pucnjave, nevini ljudi će polomiti noge kako bi mogli vidjeti malo krvi prije no što dođe murja i ispere pločnik. Ljudi koji idu u suprotnom smjeru su sumnjivi. Puno puta odlaze jer u džepovima imaju pištolje.”

U vrijeme kad je ponovno stigao do polja šest je automobila bilo parkirano uz cestu, farovi su se presijecali. Ljudi su jurili amo tamo i vikali. Policijski automobil bio je parkiran u blizini mjesta na kojem je Ginelli sredio drugog mladića; rotirka je iz kabine bacala plavu svjetlost na obližnje drveće. Ginelli je spustio Novin prozor. “Što se događa, policajce?”

“Ništa što bi vas trebalo brinuti. Nastavite dalje.” I za slučaj da tip u Novi govori engleski ali razumije samo ruski policajac je svojom baterijskom svjetiljkom nestrpljivo posvijetlio niz Finson Road.

Ginelli je polagano nastavio cestom, provlačeći se između parkiranih vozila - koja su pripadala lokalnom stanovništvu, pretpostavio je. Bilo je možda teže udaljiti promatrače koji su ti bili susjedi, rekao je Billyju. Ispred karavana kojeg je Ginelli izbušio nalazile su se dvije razdvojene skupine ljudi. Jedna se sastojala od Cigana u pidžamama i noćnim košuljama. Razgovarali su, neki su mahnito gestikulirali. Druga se sastojala od ljudi iz grada. Oni su šutke stajali, s rukama u džepovima i gledali ostatke karavana. Svaka je skupina ignorirala onu drugu.

Finson Road se nastavljao još deset kilometara, i Ginelli je gotovo ne jednom nego dva puta završio u kanalu pored ceste kad su ljudi velikom brzinom dojurili cestom koja je bila malo šira od seoskog puta.

“Samo tipovi koji se nadaju kako će usred noći vidjeti malo krvi prije no što murja ispere pločnik, Williame. Ili u ovom slučaju trave.”

Skrenuo je na cestu koja ga je dovela u Bucksport, i odande je skrenuo na sjever. U dva je sata ponovno bio u motelskoj sobi Johna Treeja. Namjestio je alarm na sedam i trideset i legao na spavanje.

Billy se zagledao u njega. “Želiš reći kako si cijelo vrijeme dok sam ja brinuo jesi li živ ili mrtav spavao u istom motelu koji smo napustili?”

“Pa, aha.” Ginelli je na trenutak izgledao posramljeno, a onda se istovremeno nacerio i slegnuo ramenima. “Pripiši to neiskustvu, Williame. Nisam navikao da ljudi brinu zbog mene. Osim moje mame, naravno, ali to je drugo.”

“Sigurno si prespavao - nisi se vratio ovamo do devet ili tu negdje.”

“Ne - ustao sam čim je alarm zazvonio. Obavio sam poziv i onda prošetao do centra. Unajmio sam novi automobil. Ovoga puta u Avisu. Nemam baš previše sreće s Hertzom.”

“Imat ćeš problema zbog onog automobila iz Hertza, zar ne?” pitao je Billy.

“Neee. Sve je u redu. Ipak, moglo je biti čupavo. Poziv je i bio u vezi toga - Hertzov automobil. Onaj moj ‘poslovni suradnik’je doletio iz New Yorka. U Ellsworthu postoji mala pista, i došao je tamo. Onda je pilot skočio do Bangora gdje ga je pričekao. Moj suradnik je stopirao do Bankertona. On-”

“Ova stvar eskalira”, rekao je Billy. “Znaš to? pretvara se u Vijetnam.”

“Jebote, ne - nemoj biti budala, Williame.”

“Samo je čistač doletio iz New Yorka.”

“Pa, aha. Ne poznajem nikoga u Maineu, i jedina veza koju sam stvorio završila je mrtva. U svakom slučaju, nije bilo problema. Sinoć sam dobio cjelokupno izvješće. Moj suradnik je jučer oko podneva stigao u Bankerton, i jedini tip na postaji bio je klinac koji je izgledao kao da mu u glavi fali malo više dasaka. Klinac bi natočio gorivo kad bi netko došao, ali uglavnom je drkao bez veze u jednoj od garaža, polirao je automobile ili nešto. Dok je bio unutra, moj prijatelj je na žice upalio Forda i odvezao se. Prošao je točno ispred garaže. Klinac se nije ni okrenuo. Moj suradnik ga je odvezao u bangorsku međunarodnu zračnu luku i parkirao Forda najednom od Hertzovih mjesta. Rekao sam mu neka provjeri ima li mrlja od krvi, i kad sam s njim razgovarao telefonom rekao je kako je pronašao malo krvi na sredini prednjeg sjedala - to je bila pileća krv, gotovo sam siguran - i očistio ju je onim vlažnim maramicama. Onda je ispunio podatke na formularu, ubacio ga u kutiju za ekspresni povrat i odletio natrag u Jabuku.”

“Što je s ključevima? Rekao si da ga je upalio na žice.”

“Pa”, rekao je Ginelli, “ključevi su cijelo vrijeme uistinu bili problem. To je bila još jedna pogreška. Pripisujem ju nedostatku sna, kao i onu prvu, ali možda mi se to uistinu prikrada starost. Bili su u Spurtonovom džepu i zaboravio sam ih uzeti kad sam ga odložio na počinak. Ali sada...” Ginelli je izvadio ključeve s jarko žutim Hertz privjeskom. Zazveckao je njima. “Vidi!”

“Vratio si se”, rekao je Billy, glas mu je bio lagano promukao. “Isuse Kriste, vratio se i iskopao ga kako bi uzeo ključeve.”

“Pa, prije ili kasnije svisci ili medvjedi bi ga pronašli i razvukli po okolini”, rekao je Ginelli smireno, “ili bi ga pronašli lovci. Najvjerojatnije tijekom ptičje sezone, kad idu s psima. Hoću reći, ljudima iz Hertza uopće nije prevelik problem kad dobiju ekspresnu kuvertu bez ključeva - ljudi uvijek zaboravljaju vratiti ključeve unajmljenih automobila ili hotelskih soba. Ponekad ih pošalju poštom, ponekad jednostavno zanemare. Vođa servisa jednostavno nazove besplatni broj, pročita broj šasije automobila i tip na drugom kraju linije - iz Forda, GM-a ili Chryslera - mu da uzorak ključa. I problem riješen! Novi ključevi. Ali ako netko u šljunčari pronađe tijelo s čeličnim kugličnim ležajem u glavi i ključevima automobila u džepu koji mogu biti povezani sa mnom... loše. Jako loše vijesti. Kužiš me?”

“Da.”

“Uostalom, ionako sam se morao vratiti tamo, znaš”, rekao je Ginelli blago. “A nisam mogao otići Novom.”

“Zašto ne? Nisu ju vidjeli.”

“Trebam ti ispričati po redu, Williame. Onda ćeš vidjeti. Još Chivasa?”

Billy je odmahnuo glavom. Ginelli si je natočio.

“U redu. Utorak, noć, psi. Utorak, jutro, Nova. Utorak navečer, teška artiljerija. Srijeda jutro, rano, drugi unajmljeni automobil. Jesi li sve pohvatao?”

“Mislim da jesam.”

“Sada pričamo o Buickovoj limuzini. Tip iz Avisa mi je želio dati Aries K, rekao je kako je to sve što mu je ostalo i imam sreće što uopće mogu dobiti i to, ali Aries K nije dobar. Morala je biti limuzina. Neupadljiva, ali prilično velika. Za dvadeset dolara je promijenio mišljenje, i napokon sam dobio automobil koji sam želio. Odvezao sam se do Bar Harbor Motor Inna, parkirao ga i obavio još nekoliko poziva kako bih se uvjerio da sve ide po planu. Onda sam se ovamo dovezao u Novi. Sviđa mi se ta Nova, Billy - izgleda poput džukca i unutra smrdi poput štale, ali ima muda.”

“I vratio sam se ovamo i napokon ti skinuo kamen sa srca. Onda sam bio spreman za spavanje, i bio sam toliko umoran da nisam mogao čak ni pomisliti na povratak u Bar Harbor i cijeli sam dan proveo u tvom krevetu.”

“Mogao si me nazvati, znaš, i poštedjeti se barem jednog putovanja”, rekao je Billy tiho.

Ginelli mu se nasmiješio. “Aha, mogao sam nazvati, ali jebeš to. Telefon mi ne bi pokazao kako si, Williame. Nisi se samo ti brinuo.”

Billy je malo pognuo glavu i uz malo problema progutao knedlu. Opet je zamalo zaplakao. Činilo se kako u posljednje vrijeme gotovo uvijek zamalo zaplače.

“I eto! Ginelli ustaje, osvježen i bez previše glavobolje od amfetamina. Istuširao se, uskočio u Novu, koja nakon dana na suncu više nego ikad zaudara na štalu i vraća se u Bar Harbor. Kad je stigao tamo, uzima manje pakete iz prtljažnika Nove i otvara ih u svojoj sobi. U jednom se nalazi Colt Woodsman kalibra trideset osam i futrola. Stvari iz preostala dva paketa stavlja u džepove svoje sportske jakne. Nakon toga napušta sobu i Novu zamjenjuje Buickom. Na trenutak pomišlja kako, da postoje dvojica, ne bi trebao toliko vremena provoditi u mijenjanju automobila poput dečka na parkiralištu otmjenog losangeleskog restorana. Onda, nada se, po posljednji jebeni put izlazi u pitoreskni Bankerton. Tijekom puta zaustavio se samo jednom, u supermarketu. Ulazi i kupuje dvije stvari: jednu od onih staklenih tegli u koje žene stavljaju pekmez i bocu Pepsija. Stiže u Bankerton upravo kad sumrak postaje uistinu dublji. Vozi se do šljunčare i ulazi ravno unutra, znajući kako plahost ovoga puta ionako neće ništa značiti - ako je tijelo pronađeno zahvaljujući sinoćnjem uzbuđenju ionako će biti u problemima. Ali nema nikoga, i nema znakova da je itko bio ovdje. Iskopava Spurtona, malo pretražuje i pronalazi nagradu. Kao u kutiji kukuruznih pahuljica.”

Ginellijev je glas savršeno bezizražajan, ali Billy je otkrio kako mu se ovaj dio u glavi prikazuje poput filma - ne osobito ugodnog. Ginelli kleči, rukama razmiče šljunak, pronalazi Spurtonovu košulju... njegov remen... njegov džep. Gura ruku unutra. Prtlja po pjeskovitom sitnišu koji nikad neće biti potrošen. A ispod džepa hladno meso je zahvaćeno mrtvačkom ukočenosti. Napokon, ključevi, i hitro ponovno sahranjivanje.

“Fuj", rekao je Billy i zadrhtao.

“Sve je to stvar perspektive, Williame”, rekao je Ginelli hladnokrvno. “Vjeruj mi, tako je.”

Mislim kako me to najviše prestrašilo, pomislio je Billy i onda s rastućim čuđenjem slušao dok je Ginelli dovršavao priču o svojoj nevjerojatnoj pustolovini.

S Hertzovim ključevima u džepu Ginelli se vratio u Avisov Buick. Otvorio je Pepsi-Colu, nalio ju u staklenu teglu, i onda zatvorio poklopac. Kad je to učinio odvezao se u ciganski kamp.

“Znao sam da će još uvijek biti tamo”, rekao je. “Ne zato što su još uvijek željeli biti tamo, nego zato što će im Državni medvjedi vraški jasno reći da ostanu tamo do završetka istrage. Tu je gomila, pa, nomada, možeš ih nazvati i tako, u svakom slučaju stranaca u seljačkom gradu poput Bakertona, i neki drugi stranac ili stranci došli su u gluho doba noći i zapucali na njih. Murju takve stvari inače zanimaju.”

Zanimale su ih, sigurno. Na rubu polja bio je parkiran patrolni automobil državne policije Mainea i dvije neoznačene Plymouthove limuzine. Ginelli je parkirao između dva Plymoutha, izašao iz svog automobila i krenuo nizbrdo prema kampu. Uništeni karavan je bio odvučen, najvjerojatnije na mjesto gdje će ga forenzičari obraditi.

Na pola puta niz brdo Ginelli je susreo Državnog medvjeda u odori koji se vraćao gore.

“Ovdje nemate posla, gospodine”, rekao je Medvjed. “Morate otići.”

“Uvjerio sam ga kako tamo imam malo posla”, rekao je nacereni Ginelli Billyju.

“Kako si to učinio?”

“Pokazao sam mu ovo.”

Ginelli je posegnuo u stražnji džep i Billyju dobacio kožnu futrolu. Otvorio ju je. Smjesta je znao što gleda; tijekom svoje odvjetničke karijere vidio je nekolicinu istih. Pretpostavio je kako bi ih vidio puno više da se specijalizirao za kaznene slučajeve. Bila je to plastificirana iskaznica FBI-ja s Ginellijevom fotografijom. Ginelli je na fotografiji izgledao pet godina mlađi. Kosa mu je bila jako kratka, gotovo vojnički kratka. Iskaznica ga je identificirala kao specijalnog agenta Ellisa Stonera.

U Billyjevom se umu odjednom sve posložilo.

Podigao je pogled s iskaznice. “Želio si Buick jer izgleda više-”

“Kao vladin automobil, naravno. Velika neupadljiva limuzina. Nisam se želio pojaviti u konzervi na kotačima kakvu mi je tip u Avisu pokušao dati, a sigurno se nisam želio pojaviti u jebačkom auteku farmera Johna.”

“Ovo - jedna od stvari koje je tvoj suradnik donio na drugom putovanju?”

“Da.”

Billy ju je bacio natrag. “Izgleda skoro kao prava.” Ginellijev je osmijeh izblijedio. “Osim slike”, rekao je, “i je prava.”

Na trenutak je zavladala tišina dok je Billy pokušao svladati ovo bez previše razmišljanja o onome što se moglo dogoditi specijalnom agentu Stoneru, i je li možda imao djecu.

Naposljetku je rekao: “Parkirao si između dva policijska automobila i pokazao identifikaciju državnom murjaku pet minuta nakon što si iskopao ključeve automobila iz džepa leša u šljunčari.”

“Nee”, rekao je Ginelli, “prije bih rekao da je bilo deset minuta.”

Dok je silazio prema kampu mogao je vidjeti dva tipa, u civilnoj odjeći, ali očito murjaci, na koljenima iza kampera s jednorogom. Svaki je imalo malu vrtnu lopaticu. Treći je stajao i držao snažnu baterijsku svjetiljku dok su druga dvojica prekopavala tlo.

“Čekaj, čekaj, evo još jednog”, rekao je jedan od njih. Podigao je zrno iz zemlje i ubacio ga u obližnju kantu. Klank! Dva ciganska dječaka, očito braća, stajala su u blizini i promatrala ovu operaciju.

Ginelliju je u stvari bilo drago što su murjaci ovdje. Ovdje nitko nije znao kako izgleda, a Samuel Lemke je vidio sam siluetu obojanu crnom bojom. Također, bilo je potpuno uvjerljivo kako će se FBI-jev agent pojaviti na poprištu pucnjave u kojoj je korištena ruska strojnica. Ali razvio je veliko poštovanje prema Taduzu Lemkeu. Ne samo zbog one riječi napisane na Spurtonovom čelu; nego radi načina na koji je Lemke stajao pred onim metcima kalibra .30 koji su prema njemu letjeli iz tame. I, naravno, tu je bila ona stvar koja se dogodila Williamu. Iqiao je osjećaj kako je i moguće da starac možda zna tko je on. Možda to uspije vidjeti u Ginellijevim očima, ili uspije namirisati na njegovoj koži, nekako.

Ni pod koju cijenu nije imao namjeru dopustiti starcu s trulim nosom da ga dodirne.

Želio je djevojku.

Ušao je u unutarnji krug i nasumce pokucao na vrata jednog kampera. Trebao je pokucati još jednom prije no što je vrata otvorila sredovječna žena prestravljenog, nepovjerljivog pogleda.

“Što god želite, to nemamo”, rekla je. “Imamo problema. Zatvoreni smo. Ispričavam se.”

Ginelli je pokazao iskaznicu. “Specijalni agent Stoner, gospođo. FBI.”

Razrogačila je oči. Brzo se prekrižila i rekla nešto na romskom. Onda je rekla: “Oh, Bože, što je sljedeće? Više ništa nije ispravno. Otkad je Susanna umrla kao da smo prokleti. Ili-”

Njezin suprug ju je odgurnuo u stranu i rekao joj da zašuti.

“Specijalni agent Stoner”, počeo je Ginelli ponovno.

“Aha, čuo sam što ste rekli.” Izašao je van. Ginelli je pretpostavio da ima četrdeset pet, ali je izgledao starije, strašno visok čovjek toliko jako pogrbljen da je izgledao deformirano. Nosio je majicu Disney Worlda i velike vrećaste bermuda hlače. Zaudarao je na vino Thunderbird i rigotinu koja samo što se nije dogodila. Izgledao je poput čovjeka kojem se to prilično često događa. Kao tri ili četiri puta tjedno. Ginelli je pomislio kako ga je prepoznao - ili je to bio ovaj tip, ili je tu bio još jedan Ciganin visok sto devedeset ili sto devedeset dva. On je bio jedan od onih koji su bježali gracioznošću slijepog epileptičara koji je doživio srčani udar, rekao je Billyju.

“Što želite? Murja nas je cijeli dan gnjavila. Murja nas uvijek gnjavi, ali ovo je jednostavno... jebeno... apsurdno!” Govorio je ružnim, frfljavim glasom, a supruga mu je nešto ljutito govorila na romskom.

Okrenuo je glavu prema njoj. “Det krigiska jag-haller” rekao je, i kako bi naglasio dodao: “Začepi, kučko.” Žena je ustuknula. Čovjek u Disney majici se ponovno okrenuo prema Ginelliju. “Što želite? Zašto ne razgovarate s vašim kompićima ako nešto želite?” Kimnuo je prema forenzičarima.

“Možete li mi reći vaše ime, molim vas?” pitao je Ginelli s bezizražajnom pristojnošću.

“Zašto vam ga oni ne daju?” Rabijatno je prekrižio debele, mlohave ruke. Velike sise zatresle su se ispod njegove majice. “Dali smo im naša imena, dali smo im naše izjave. Netko je usred noći ispalio nekoliko metaka na nas, to je sve što itko od nas zna. Samo želimo da nas puste. Želimo otići iz Mainea, iz New Englanda, s jebene Istočne obale.” Malo tišim glasom dodao je: “I nikad se više ne želimo vratiti.” Kažiprst i mali prst njegove lijeve ruke pojavili su se u gesti koju je Ginelli jako dobro poznavao od majke i bake - to je bio znak protiv zla. Nije bio uvjeren kako je ovaj čovjek i svjestan da ga je napravio.

“Ovo može završiti na dva načina”, rekao je Ginelli, još uvijek glumeći savršeno uljudnog FBI-jevog agenta. “Možete mi dati informacije, gospodine, ili možete završiti u državnoj kaznionici i čekati eventualnu optužbu radi ometanja istrage. Ako budete optuženi za ometanje istrage možete dobiti pet godina zatvora i kaznu od pet tisuća dolara.”

Još jedna gomila romskog iz kampera, ova je bila gotovo histerična.

"Enkelt!” viknuo je muškarac promuklo, ali kad se ponovno okrenuo prema Ginelliju lice mu je vidno pobijelilo. “Vi ste ludi.”

“Ne, gospodine”, rekao je Ginelli. “Nije se radilo o nekoliko hitaca. Radilo se o barem tri rafala iz automatske puške. Automatske puške i strojnice u privatnom posjedu u Sjedinjenim Državama su protuzakonite. FBI je uključen u ovaj slučaj i iskreno vam kažem da ste do struka u govnima, i govna postaju sve dublja, a mislim da ne znate plivati.”

Čovjek ga je još nekoliko trenutaka kiselo gledao, a onda je rekao: “Zovem se Heilig. Trey Heilig. To ste mogli dobiti od onih tipova.” Kimnuo je.

“Oni trebaju obaviti svoj posao, ja trebam obaviti svoj. A sada, hoćete li razgovarati sa mnom?” Krupni čovjek rezignirano je kimnuo glavom.

Proveo je Treya Heiliga kroz ono što se sinoć dogodilo. Negdje na polovici, jedan od državnih detektiva je došetao da vidi tko je on. Bacio je pogled na Ginellijevu iskaznicu i onda brzo otišao, izgledao je i impresionirano i malo zabrinuto.

Heilig je tvrdio kako je na zvuk prvih pucnjeva izletio iz svog kampera, primijetio bljesak oružja i krenuo uzbrdo na lijevu stranu u nadi kako će s boka prići strijelcu. Ali u mraku se spotaknuo na drvo ili nešto, udario glavom u kamen i na neko se vrijeme onesvijestio - inače bi sigurno sredio kurvinog sina. Kao potvrdu svoje priče pokazao je modricu na lijevoj sljepoočnici, staru barem tri dana i najvjerojatnije prouzročenu padom u pijanom stanju. Uh-huh, pomislio je Ginelli i okrenuo novu stranicu u svom notesu. Dosta muljarenja; vrijeme je za ozbiljan posao.

“Puno vam hvala, gospodine Heilig, bili ste od velike pomoći.” Pričanje priče očito je udobrovoljilo čovjeka. “Pa... u redu je. Žao mi je što sam se onako otresao na vas. Ali da ste na mom mjestu...” Slegnuo je ramenima.

“Murjaci”, rekla je njegova supruga iza njega. Gledala je kroz vrata kampera poput jako starog, umornog jazavca koji iz svoje rupe gleda koliko je pasa u blizini i koliko opako izgledaju. “Uvijek murja, kamo god da odemo. To je uobičajeno. Ali ovo je gore. Ljudi su prestrašeni”

“Enkelt, Mamma”, rekao je Heilig, ali ovoga puta nježnije.

“Trebam razgovarati s još dvoje ljudi, ako me možete uputiti”, rekao je i pogledao praznu stranicu svog notesa. “Gospodinom Taduzom Lemkeom i gospođom Angelinom Lemke.”

“Taduz spava tamo”, rekao je Heilig i pokazao kamper s jednorogom. Ginelli je ovo smatrao uistinu izvrsnim vijestima, ako su bile istinite. “Jako je star i sve ovo ga je strahovito umorilo. Mislim kako je Gina u njezinom kamperu tamo - ipak, ona nije gospođa.”

Prljavim je prstom pokazao prema maloj zelenoj Toyoti s urednim drvenim pokrovom na stražnjem kraju.

“Puno vam hvala.” Zatvorio je notes i gurnuo ga u stražnji džep.

Heilig se s olakšanjem vratio u svoj kamper (a najvjerojatnije i svojoj boci). Ginelli je ponovno prešao preko unutarnjeg kruga u nadolazećem sumraku, ovoga puta do djevojčinog kampera. Njegovo srce je, rekao je Billyju, kucalo jako, snažno i brzo. Duboko je udahnuo i pokucao na vrata.

Nije bilo odgovora. Podigao je ruku kako bi ponovno pokucao kad su se vrata otvorila. William je rekao da je ljupka, ali nije bio pripremljen za dubinu njezine ljupkosti - crne, izravne oči s toliko bijelim rožnicama da su bile pomalo plavičaste, čistom maslinastom kožom koja je dolje blistala svijetlo ružičasto. Na trenutak je gledao njezine ruke i vidio da su snažne i žilave. Na noktima nije bilo laka, bili su čisti i jako kratko odrezani poput nokata farmera. U jednoj je ruci držala knjigu Statistička sociologija.

“Da?”

“Specijalni agent Ellis Stoner, gospođice Lemke”, rekao je i ona čistoća i jasnoća smjesta su nestale iz njezinih očiju - kao da su se preko njih spustile rolete. “FBI.”

“Da?” ponovila je, ali ne s više života od automatske telefonske tajnice.

“Istražujemo pucnjavu koja se sinoć ovdje dogodila.”

“Vi i polovica svijeta”, rekla je. “Pa, samo istražujte, ali ako do sutra ujutro ne pošaljem svoje ispite za dopisnu školu smanjit će mi ocjene radi kašnjenja. Zato se ispričavam-”

“Imamo razloga vjerovati kako čovjek po imenu William Halleck stoji iza toga”, rekao je Ginelli. “Znači li vam to ime išta?” Naravno da je značilo; njezine su se oči na trenutak razrogačile i jednostavno planule. Ginelli ju je smatrao gotovo nevjerojatno ljupkom. Još uvijek ju je smatrao takvom, ali sada je također bio uvjeren kako je ova djevojka uistinu mogla biti osoba koja je ubila Franka Spurtona.

“Ta svinja!” ispljunula je. “Han satte sigpa en av stolarna! Han sneglade pa nytt mot hyllorna i vild! Vild!”

“Imam niz fotografija čovjeka za kojeg sumnjamo da je Halleck”, rekao je Ginelli blago. “U Bar Harboru ih je snimio agent-”

“Naravno da je Halleck!” rekla je. “Ta svinja je ubila moju tantenyjad - moju baku! Ali neće nas još dugo gnjaviti. On...” Ugrizla se za donju punu usnu, ugrizla se snažno, i zaustavila riječi. Da je Ginelli bio čovjek za kojeg se predstavljao već bi si osigurala izuzetno temeljito i detaljno ispitivanje. Ipak, Ginelli se pravio kako nije primijetio.

“Na jednoj od fotografija se čini kako novac prelazi iz ruke u ruku. Ako je jedan od muškaraca Halleck onda je drugi najvjerojatnije strijelac koji je sinoć posjetio vaš kamp. Želio bih da vi i vaš djed ako možete pozitivno identificirate Hallecka.”

“On je moj pradjed”, rekla je odsutno. “Mislim da spava. Moj brat je s njim. Ne bih ga željela buditi.” Zastala je. “Mrsko mi je uznemiravati ga s ovime. Posljednjih nekoliko dana bili su mu strahovito teški.”

“Pa, recimo da to obavimo nas dvoje”, rekao je Ginelli. “Pogledajte fotografije i ako možete pozitivno identificirati čovjeka kao Hallecka nećemo morati uznemiravati starog gospodina Lemkea.”

“To zvuči izvrsno. Ako uhvatite tu svinju od Hallecka uhitit ćete ga?”

“Oh, da. Imam savezni nalog za njegovo uhićenje.”

To ju je uvjerilo. Dok je izlazila iz kampera suknja joj se zavrtjela i Ginelli je ugledao preplanulu nogu lijepu do boli, ali onda je rekla nešto što mu je smrznulo srce: “Mislim kako ga neće ostati puno za to uhićenje.”

Prošli su pored murjaka koji su još uvijek čeprkali po zemlji u nadolazećem sumraku. Prošli su pored nekoliko Cigana, uključujući dva brata, sada odjevena za spavanje u identične kamuflažne pidžame. Gina je kimnula nekolicini i oni su kimnuli njoj ali su se držali podalje - visoki Talijan s Ginom bio je FBI, i bilo je najbolje ne miješati se u te stvari.

Izašli su iz kruga i krenuli uzbrdo prema Ginellijevom automobilu i večernje sjene su ih progutale.

“Bilo je lako kao kad kažeš keks, Williame”, rekao je Ginelli. “Treća noć zaredom, i još uvijek je bilo lako kao kad kažeš keks... zašto ne? Mjesto je bilo prepuno murje. Hoće li se tip koji je pucao na njih vratiti i učiniti nešto drugo dok je murja još uvijek tamo? Nisu mislili tako... ali oni su glupi, Williame. To sam očekivao od ostalih, ali ne od starca - ne provedeš cijeli život učeći kako mrziti i ne vjerovati murjacima i onda odjednom odlučiš kako će te oni zaštititi od onoga, tko god on bio, tko te proganja. Ali starac je spavao. Iscrpljen je. Možda ga sredimo, Williame. Možda ga uspijemo srediti.”

Došli su do Buicka. Ginelli je otvorio vozačeva vrata dok je djevojka stajala tamo. I dok se saginjao unutra i jednom rukom vadio 38-icu iz futrole pod pazuhom, a drugom otpuštao poklopac staklene tegle osjetio je kako se djevojčino raspoloženje iz ogorčenog uzbuđenja naglo promijenilo u iznenadan oprez. I sam Ginelli je bio uzbuđen, njegove emocije i instinkti bili su usmjereni prema van i bili su istančani do gotovo nevjerojatne razine. Činilo se kako osjeća njezino registriranje cvrčaka, okolne tame, lakoće s kojom ju je čovjek kojeg nikad prije nije vidjela odvojio od ostalih u vrijeme kad je trebala znati bolje i ne vjerovati nekom muškarcu kojeg nikada prije nije vidjela. Po prvi se put zapitala zašto ‘Ellis Stoner’ nije papire donio u kamp ako je toliko želio identificirati Hallecka. Ali bilo je prekasno. Spomenuo je jedino ime koje je jamčilo popuštanje koljena i mržnju i zaslijepio ju je željom.

“Evo ga”, rekao je Ginelli i okrenuo se prema njoj s pištoljem u jednoj ruci i staklenom teglom u drugoj.

Ponovno je razrogačila oči. Grudi su joj se podigle kad je otvorila usta i udahnula zrak.

“Možeš početi vrištati”, rekao je Ginelli, “ali jamčim ti kako će to biti posljednji zvuk koji ćeš čuti, Gina.”

Na trenutak je razmišljala da ipak učini... a onda je u dugom uzdahu ispustila zrak iz pluća.

“Ti si taj koji radi za onu svinju”, rekla je. “Hans satte sig pa-”

“Govori engleski, droljo”, rekao je gotovo nehajno, i poskočila je kao ošamarena.

“Ne nazivaj me droljom”, prošaptala je. “Nitko me neće nazivati droljom.” Njezine ruke - te snažne ruke - su formirale pandže.

“Ti si mog prijatelja Williama nazvala svinjom, ja tebe nazivam droljom, tvoja majka je drolja, tvoj otac je smrdljivi šupkolizac”, rekao je Ginelli. Vidio je kako kesi zube na njega i nacerio se.

Nešto u tom cereku ju je natjeralo da popusti. Nije baš izgledala prestrašeno - Ginelli je Billyju kasnije rekao kako nije bio siguran je li u sebi imala strah - ali činilo se kako je nekakav razum izronio kroz njezin žestoki bijes, neki osjećaj onoga s kime i čime ima posla.

“Što misliš da je ovo, igra?” pitao ju je. “Bacili ste kletvu na nekoga sa suprugom i djetetom, misliš da je to igra? Misliš da je onu ženu, tvoju baku, udario namjerno? Misliš da mu je netko platio da ju ubije? Misliš da je mafija platila ubojstvo tvoje stare bake? Sranje!”

Djevojka je sada plakala od bijesa i mržnje. “Žena mu je drkala kurac i pregazio ju je na ulici! A onda su ga... oni han tog in poj ken - oslobodili - ali sredili smo ga. A ti ćeš biti idući, prijatelju svinja. Nije važno što-”

Palcem je skinuo poklopac sa staklene tegle. Pogled joj je po prvi put otišao na teglu. Tamo ga je i želio.

“Kiselina, droljo”, rekao je Ginelli i bacio joj tekućinu u lice. “Da vidimo koliko ćeš ljudi ustrijeliti onom tvojom praćkom kad budeš slijepa.”

Ispustila je mahniti, prodorni vrisak i rukama prekrila oči, prekasno. Pala je na zemlju. Ginelli joj je stavio nogu na vrat.

“Vrišti i ubit ću te. Tebe i tvoja prva tri prijatelja koji će doći ovamo.” Maknuo je nogu. “To je bila Pepsi-Cola.”

Podigla se na koljena i pogledala ga kroz raširene prste, i istim onim iznimno istančanim, gotovo telepatskim osjetilima Ginelli je znao kako joj nije trebao reći kako se ne radi o kiselini. Znala je, znala je gotovo odmah unatoč peckanju. Trenutak kasnije - jedva na vrijeme - znao je da će krenuti prema njegovim mudima.

Dok je skakala prema njemu, gipko poput mačke, zakoračio je u stranu i šutnuo ju u bok. Uz glasan tresak potiljkom je udarila kromirani rub otvorenih vozačevih vrata i srušila se na zemlju, krv je tekla niz jedan savršeni obraz.

Ginelli se sagnuo prema njoj, siguran da je u nesvijesti, i skočila je na njega, sikćući. Jedna ga je ruka pogodila u čelo i tamo napravila dugačku ogrebotinu. Druga je rasparala rukav njegovog pulovera i još je krvi poteklo.

Ginelli je zarežao i gurnuo ju dolje. Gurnuo joj je pištolj na nos. “Hajde, želiš to? Samo naprijed, droljo! Kreni! Uništila si mi lice! Volio bih da kreneš!”

Mirno je ležala i promatrala ga očima koje su sada bile crne poput smrti.

“Učinila bi to”, rekao je. “Da se samo radi o tebi, ponovno bi me napala. Ali to bi ga ubilo, zar ne? Starca?”

Nije ništa rekla, ali činilo se kako je tračak svjetlosti na trenutak zablistao u tim crnim očima.

“Pa, razmisli što bi mu učinilo da je unutra stvarno bila kiselina i da sam ti ju bacio u lice. Razmisli što bi mu to učinilo da sam umjesto tebi u lice odlučio kiselinu baciti onoj dvojici klinaca u maskirnim pidžamama. Mogu to učiniti, droljo. Mogu to učiniti i onda otići kući i dobro večerati. Pogledaj moje lice i znat ćeš da to mogu učiniti.”

Sada je napokon vidio zbunjenosti i rađanje nečega što je moglo biti strah - ali ne za nju.

“Prokleo vas je”, rekao je. “Ja sam kletva.”

“Jebem ti njegovu kletvu, svinja”, prošaptala je i prstima prezirno s lica obrisala krv.

“Rekao mi je da nikog ne povrijedim”, nastavio je Ginelli kao da nije ništa rekla. “I nisam. Ali to završava večeras. Ne znam koliko se puta tvoj stari djed izvukao s ovakvom stvari, ali ovoga se puta neće izvući. Reci mu da ju skine. Reci mu kako je ovo posljednji put da tražim. Evo. Uzmi ovo.”

U ruku joj je ugurao komadić papira. Na njemu je bio napisan broj “sigurne govornice” u New Yorku.

“Nazvat ćeš ovaj broj danas do ponoći i reći mi što je starac rekao. Ako me želiš čuti nazvat ćeš taj broj dva sata kasnije. Možeš uzeti svoju poruku... ako je bude. I to je to. Na jedan ili drugi način, vrata će biti zatvorena. Sutra nakon dva sata nitko na tom broju neće znati koji kurac pričaš.”

“Nikad ju neće skinuti.”

“Pa, možda i neće”, rekao je, “jer je to isto što je tvoj brat rekao sinoć. Ali to nije tvoj problem. Ti samo igraj pošteno s njim i dopusti mu neka sam odluči što će učiniti - pobrini se da mu objasniš kako će, ako kaže ne, tulum uistinu početi. Ti ideš prva, onda ono dvoje klinaca, onda svi ostali kojih ću se moći dočepati. Reci mu to. A sada ulazi u automobil.”

“Ne.”

Ginelli je zakolutao očima. “Hoćeš li se opametiti? Samo se želim osigurati da ću imati dovoljno vremena da odem odavde bez dvanaest murjaka za petama. Da sam te želio ubiti ne bih ti dao da preneseš poruku.”

Djevojka je ustala. Lagano je teturala, ali uspjela je. Sjela je za volan i onda kliznula na suvozačko sjedalo.

“Nedovoljno daleko.” Ginelli je obrisao krv s čela i pokazao joj krv na svojim prstima. “Nakon ovoga želim te vidjeti priljubljenu na suprotna vrata poput naljepnice.”

Priljubila se uz vrata. “Odlično”, rekao je Ginelli i ušao. “A sada ostani tamo.”

Izašao je na Finson Road s ugašenim farovima - Buickovi kotači su malo proklizali na suhoj travi. Počeo je voziti s rukom u kojoj je držao pištolj, vidio kako se trznula i opet u nju uperio pištolj.

“Pogreška”, rekao je. “Ne miči se. Uopće se nemoj micati. Jasno?”

“Jasno.”

Vozio je putom kojim je došao i držao pištolj uperen u nju.

“Uvijek je ovako”, rekla je ogorčeno. “Čak i za malo pravde moramo platiti previsoku cijenu. On je tvoj prijatelj, ta svinja Halleck?”

“Rekao sam, ne zovi ga tako. On nije svinja.”

“Prokleo nas je”, rekla je i glasu joj se osjećao začuđeni prezir. “Recite mu u moje ime, gospodine, kako nas je Bog prokleo puno prije no što su to on ili bilo tko iz njegovog plemena učinili.”

“Čuvaj to za socijalnog radnika, dušo.”

Zašutjela je.

Petstotinjak metara prije šljunčare u kojoj je Frank Spurton počivao Ginelli je zaustavio automobil.

“U redu, ovoje dovoljno daleko. Izlazi.”

“Naravno.” Smireno ga je pogledala onim nedokučivim očima. “Ali trebali biste znati jednu stvar, gospodine - naši će se putovi ponovno sresti. I kad se to dogodi, ubit ću vas.”

“Ne”, rekao je. “Nećeš. Jer mi od večeras duguješ svoj život. A ako ti to nije dovoljno, ti nezahvalna droljo, možeš tome dodati i bratov život od sinoć. Pričaš, ali ne razumiješ kako stvari funkcioniraju, ili zašto se niste izvukli s ovime, ili zašto se nikada nećete izvući iz ovoga sve dok ne odustanete. Imam prijatelja kojeg bi mogla puštati kao zmaja ako mu za remen zavežeš uzicu. Što ti imaš? Reći ću ti što imaš. Imaš starca bez nosa koji je bacio kletvu na mog prijatelja i onda poput hijene pobjegao u noć.”

Sada je plakala, jako je plakala. Suze su joj u potocima tekle niz lice.

“Kažeš da je Bog na vašoj strani?” pitala ga je, glas joj je bio toliko tih da su joj riječi bile gotovo nečujne. “To mi govoriš? Trebao bi gorjeti u paklu zbog takvog svetogrđa. Mi smo hijene? Ako i jesmo, onda su nas ljudi poput tvog prijatelja učinili takvima. Moj pradjed kaže kako nema kletvi, samo ogledala duša muškaraca i žena.”

“Izlazi”, rekao je. “Ne možemo razgovarati. Ne možemo čak ni čuti jedno drugo.”

“Tako je.”

Otvorila je vrata i izašla. Dok se udaljavao vrisnula je: “Tvoj prijatelj je svinja i umrijet će mršav!”

“Ali ja mislim da nećeš”, rekao je Ginelli.

“Kako to misliš?”

Ginelli je pogledao na sat. Prošlo je petnaest sati. “Reći ću ti u automobilu”, rekao je. “Imaš sastanak u devetnaest sati.”

Billy je ponovno osjetio oštru, tupu iglu straha u trbuhu. “S kim?”

Dok je Billy ustao uslijedila je nova epizoda aritmije - ova je bila najduža do sada. Zatvorio je oči i uhvatio se za prsa. Za ono što je ostalo od njegovih prsa. Ginelli ga je uhvatio. “Williame, jesi li dobro?”

Pogledao je ogledalo i vidio Ginellija kako drži grotesknu nakazu u prevelikoj odjeći. Aritmija je prošla i zamijenjena je puno poznatijim osjećajem - onim mljekastim, zgrčenim bijesom koji je bio usmjeren na starca... i Heidi.

“Dobro sam”, rekao je. “Kamo idemo?”

“U Bangor”, rekao je Ginelli.

POGLAVLJE DVADESET TRI

Transkripcija

Uzeli su Novu. Obje stvari koje mu je Ginelli rekao o njoj bile su istinite - prilično je jako zaudarala na kravlje govno i u velikim je zalogajima žderala cestu između Northeast Harbora i Bangora. Ginelli se stao oko šesnaest sati kako bi kupio veliku košaru kuhanih školjaka. Parkirali su se na ugibalištu i podijelili ih, zajedno sa šest konzervi piva. Dvije ili tri obitelji za stolovima za piknik pogledale su Billyja Hallecka i udaljile se koliko su god mogle.

Dok su jeli Ginelli je dovršio svoju pripovijest. Nije trajala još dugo.

“Vratio sam se u sobu Johna Treeja sinoć u dvadeset tri sata”, rekao je. “Mogao sam i prije stići, možda, ali nekoliko sam se puta okretao i vraćao kako bih se uvjerio da me nitko ne prati.”

“Kad sam došao u sobu nazvao sam New York i poslao tipa do telefonske govornice čiji sam broj dao djevojci. Rekao sam mu neka sa sobom ponese diktafon s telefonskim priključkom - stvarčicu kakvu reporteri koriste za telefonske intervjue. Nisam se želio osloniti na rekla-kazala, Williame, ako me kužiš. Rekao sam mu neka me nazove i pusti snimku čim ona poklopi.”

“Dok sam čekao poziv dezinficirao sam ogrebotine koje mi je podarila. Neću reći kako je imala hidrofobiju ili nešto slično, Williame, ali bila je prepuna mržnje, znaš...”

“Znam”, rekao je Billy i smrknuto pomislio: Stvarno znam. Jer dobivam. Na taj jedan jedini način, dobivam.

Poziv je došao u ponoć i petnaest minuta. Ginelli je zatvorio oči i prstima pritisnuo čelo i uspio Billyju gotovo doslovno prepričati snimljeni razgovor.

Ginellijev čovjek: Halo.

Gina Lemke: Vi radite za Čovjeka kojeg sam večeras vidjela?

Ginellijev čovjek: Da, moglo bi se reći.

Gina Lemke: Recite mu da je moj pradjed rekao-

Ginellijev čovjek. Ovo je spojeno na diktafon. Hoću reći snima se. Reproducirat ću to čovjeku kojeg ste spomenuli pa-

Gina: Možete to učiniti?

Ginellijev čovjek: Da. I sada razgovarate s njim, na neki način.

Gina: U redu. Moj pradjed je rekao da će ju skinuti. Rekla sam mu da je lud, gore, da nije u pravu, ali odlučan je. Kaže kako više ne može biti povrijeđenih i ne može više biti straha za njegove ljude - skinut će ju. Ali treba se naći s Halleckom. Ne može ju skinuti ako se ne nađe s njim. Sutra u devetnaest sati moj pradjed će biti u Bangoru. Između dvije ulice nalazi se park - između Uniona i Hammondove. Sjedit će na klupi. Bit će sam. Pobijedio si, veliki čovječe - pobijedio si, mi hela po klockan. Neka svinja od tvog prijatelja sutra u devetnaest sati bude u parku Fairmont u Bangoru.”

Ginellijev čovjek: To je sve?

Gina: Da, samo mu recite da se nadam da će mu kurac pocrniti i otpasti.

Ginellijev čovjek: To si mu već sama rekla, sestro. Ali ne bi to govorila da znaš kome govoriš.

Gina: I ti se također jebi.

Ginellijev čovjek: Trebala bi nazvati u dva sata da provjeriš ima li odgovora.

Gina: Nazvat ću.

“Poklopila je”, rekao je Ginelli. Bacio je prazne školjke u kantu za smeće, vratio se i bez imalo žaljenja dodao: “Moj tip je rekao kako je zvučala kao da je cijelo vrijeme plakala.”

“Isuse Kriste”, promrmljao je Billy.

“U svakom slučaju, moj tip je priključio diktafon na telefon i snimio poruku koju će joj pustiti kad nazove u dva sata. Išla je ovako: ‘Halo, Gina. Ovdje specijalni agent Stoner. Dobio sam tvoju poruku. Zvuči dobro. Moj prijatelj William će danas u devetnaest sati doći u park. Bit će sam, ali ja ću gledati. Pretpostavljam kako će tvoji ljudi također gledati. To je u redu. Oboje ćemo gledati i nitko se neće umiješati u ono što će se događati između njih dvojice. Ako se išta dogodi mom prijatelju skupo ćeš platiti.”’

“I to je bilo to?”

“Da. to je bilo to.”

“Starac je popustio.”

“Mislim da je popustio. To bi još uvijek mogla biti klopka, znaš.” Ginelli ga je ozbiljno pogledao. “Znaju da ću ja gledati. Možda te odluče ubiti pred mojim očima, kako bi mi se osvetili, i onda riskirati s onime što će se dogoditi poslije.”

“Ionako me ubijaju”, rekao je Billy.

“Ili bi si djevojka mogla utuviti u glavu da to učini sama. Luda je, Williame. Kad su ludi ljudi često ne čine ono što im se kaže.” Billy ga je smireno pogledao. “Ne, ne čine. Ali u svakom slučaju, nemam puno izbora, zar ne?”

“Ne... mislim da nemaš. Spreman?”

Billy je bacio pogled prema ljudima koji su zurili u njega i kimnuo. Bio je spreman već dugo vremena.

Na pola puta do automobila je pitao: “Bi li za mene stvarno učinio išta od onoga, Richarde?”

Ginelli je stao, pogledao ga i lagano se nasmiješio. Smijeh je bio gotovo sjetan... ali ona prodorna rasplesana, uzburkana svjetlost u njegovim očima bila je tamo - toliko prodorna da ju Billy nije mogao gledati. Morao je skrenuti pogled.

“Je li to bitno, Williame?”

POGLAVLJE DVADESET ČETIRI

Purpurfargade Ansiktet

U Bangor su stigli u kasno poslijepodne. Ginelli je skrenuo na benzinsku postaju, napunio Novu i radnika na postaji pitao gdje se nalazi Fairmont park. Billy je iscrpljeno sjedio na suvozačkom sjedalu. Ginelli ga je zabrinuto pogledao kad se vratio. “Williame, jesi li dobro?”

“Ne znam”, rekao je, a onda se predomislio. “Nisam.”

“Opet čuka?”

“Aha.” Sjetio se što je Ginellijev noćni liječnik rekao - kalij, elektroliti... nešto kako je Karen Carpenter možda umrla. “Trebao bih nešto s kalijem. Sok od ananasa. Banane. Ili naranče.” Srce mu je iznenada počelo neorganizirano galopirati. Billy se naslonio, zatvorio oči i čekao da vidi hoće li umrijeti. Naposljetku se sve smirilo. “Cijelu vreću naranči.”

U blizini se nalazio diskont. Ginelli je skrenuo na parkiralište. “Odmah se vraćam, Williame. Drži se.”

“Naravno”, rekao je Billy tiho i lagano zadrijemao čim je Ginelli izašao iz automobila. Sanjao je. U snuje vidio svoju kuću u Fairviewu. Lešinar trulog kljuna se spustio na prozor i zagledao unutra. Netko u kući je počeo vrištati.

Onda ga je netko grubo prodrmao. Billy se počeo buditi. “Ha!” Ginelli se naslonio i uzdahnuo. “Isuse, Williame, nemoj me tako strašiti!”

“O čemu pričaš?”

“Mislio sam da si mrtav, čovječe. Drži.” Stavio je mrežicu punu naranči u Billyjevo krilo. Billy je zgrabio vezicu svojim tankim prstima - prstima koji su sada izgledali poput paukovih nogu - nije ju mogao razvezati. Ginelli je svojim džepnim nožićem razrezao vreću i onda njime rasjekao naranču na četvrtine. Billy je u početku jeo polako, kao što čovjek obavlja dužnost, a onda proždrljivo, činilo se kako je po prvi puta nakon nekoliko tjedana pronašao apetit. I činilo se kako se njegovo uznemireno srce smirilo i otkrilo nešto slično svom starom ritmu... iako se to možda samo njegov um poigravao s njim.

Dovršio je prvu naranču i posudio Ginellijev nož kako bi drugu rasjekao na komade.

“Bolje?” pitao je Ginelli.

“Da. Puno. Kad ćemo stići do parka?”

Ginelli se zaustavio uz rubnik i Billy je vidio da se nalaze na uglu Union Streeta i West Broadwaya - ljetno drveće, prepuno lišća, mrmljalo je na laganom povjetarcu. Mrlje i sjene lijeno su se kretale pločnikom.

“Stigli smo”, rekao je kratko Ginelli i Billy je osjetio kako mu je prst dodirnuo kičmu i kako hladan kliže niz nju. “U svakom slučaju, najbliže što želim biti. Ostavio bih te u centru, ali tako bi privukao vraški puno pozornosti ako bi hodao dovde.”

“Da”, rekao je Billy. “Djeca bi padala u nesvijest a trudnice imale spontane pobačaje.”

“Ionako ne bi uspio doći”, rekao je blago Ginelli. “U svakom slučaju, nije bitno. Park je u podnožju ovog brda. Petstotinjak metara. Izaberi klupu u hladu i čekaj.”

“Gdje ćeš ti biti?”

“U blizini”, rekao je Ginelli i nasmiješio se. “Pazit ću na tebe i pazit ću na djevojku. Ako me ponovno ugleda prije no što ja ugledam nju, nikad više neću trebati promijeniti košulju. Kužiš?”

“Da.”

“Držat ću te na oku.”

“Hvala ti”, rekao je Billy i nije bio točno siguran kako, ili koliko, je to mislio. Osjećao je zahvalnost prema Ginelliju, ali bila je to neobična, teška emocija, poput mržnje koju je sada gajio prema Houstonu i svojoj supruzi.

“Por nada", rekao je Ginelli i slegnuo ramenima. Nagnuo se preko sjedala, zagrlio Billyja i poljubio ga u oba obraza. “Budi čvrst sa starim kopiletom, Williame.”

“Hoću”, rekao je Billy uz osmijeh i izašao iz automobila. Izubijana Nova se udaljila. Billy je stajao i gledao sve dok nije zašla iza ugla na kraju ulice a onda je krenuo nizbrdo noseći u jednoj ruci vrećicu s narančama.

Jedva je primijetio dječaka koji je, na polovici ulice, iznenada skrenuo s pločnika, popeo se preko ograde Cowanovih i odjurio preko njihovog dvorišta. Ove noći tog dječaka će probuditi noćna mora u kojoj se teturavo strašilo beživotne raščupane kose na lubanji naginje nad njega. Trčeći hodnikom do njegove sobe, dječakova majka je mogla čuti kako vrišti: Želi me natjerati da jedem naranče sve dok ne umrem! Jedi naranče sve dok ne umreš! Jedi sve dok ne umreš!”

Park je bio velik, svjež, zelen i prostran. Na jednoj strani gomila klinaca se penjala na penjalice, ljuljačke i spuštala niz tobogan. Daleko na drugoj strani igrala se utakmica softballa - dječaci protiv djevojčica, činilo se. Ljudi su hodali, puštali zmajeve, bacali frizbije, jeli čokoladice, pili Cole, lizali sladolede. Bio je to prizor američkog ljeta u drugoj polovici dvadesetog stoljeća, i Billy mu se na trenutak razveselio - razveselio se njima.

Nedostaju samo Cigani, prošaptao je glas u njegovoj glavi i hladnoća se vratila - hladnoća dovoljno stvarna da mu se ruke naježe i da ih hitro prekriži na svojim mršavim prsima. Trebali bi imati Cigane, zar ne? Stare karavane s NRA naljepnicama na hrđavim branicima, kampere, kombije s muralima na bokovima - pa Samuela s njegovim čunjevima za kuglanje i Ginu s njezinom praćkom. I svi su dotrčali. Oni uvijek dotrče. Da vide žongliranje, da pokušaju gađati iz praćke, čuti budućnost, kupiti napitak ili losion, povaliti djevojku - ili barem sanjati o tome - vidjeti kako se psi međusobno kolju. Uvijek dotrče. Samo radi neobičnosti. Naravno, trebamo Cigane. Oduvijek smo ih trebali. Jer ako nemaš nekoga koga ćeš povremeno protjerati iz grada kako ćeš znati da i ti sam pripadaš tamo? Pa, uskoro će doći, točno?

“Točno”, procijedio je i sjeo na klupu koja je bila u najvećem hladu. Noge su mu iznenada zadrhtale, od manjka snage. Izvadio je naranču iz mrežice i uz malo napora ju uspio otvoriti. Ali njegov je apetit sada ponovno nestao i mogao je pojesti samo malo.

Klupa je bila prilično udaljena od ostalih i Billy nije privlačio nimalo neželjene pozornosti, koliko je mogao reći - iz daljine je mogao biti vrlo mršavi starac koji je malo izašao na zrak.

Sjeo je i dok je sjena puzala najprije preko njegovih cipela, pa onda njegovih koljena i naposljetku mu se skutrila u krilu, obuzeo ga je gotovo fantastičan osjećaj očaja - osjećaj pustoši i uzaludnosti puno mračniji od ovih nevinih poslijepodnevnih sjena. Stvari su otišle predaleko i ništa se nije moglo poništiti. Čak ni Ginelli, sa svojom psihotičnom energijom, nije mogao promijeniti ono što se dogodilo. Mogao je samo pogoršati stvari.

Nikad nisam trebao... pomislio je Billy, ali onda se što god bilo to što nije trebao učiniti puklo i rasplinulo poput lošeg radio signala. Ponovno je zadrijemao. Bio je u Fairviewu, Fairviewu Živih Mrtvaca. Leševi su bili posvuda - izgladnjeli. Nešto ga je oštro kljucnulo po ramenu.

Ne.

Ključ!

Ne!

Ali došlo je ponovno, ključ i ključ i ključ, bio je to lešinar trulog kljuna, naravno, i nije želio okrenuti glavu iz straha da mu ne iskljuca oči s crnim ostacima svog kljuna. Ali

(ključ)

bilo je uporno i on je

(! ključ!ključ!)

polagano okrenuo glavu i istovremeno se vratio iz sna i ugledao -

- bez imalo iznenađenja kako na klupi pored njega sjedi Taduz Lemke.

“Budi se, bijeli čovječe iz grada”, rekao je i ponovno snažno povukao Billyjev rukav svojim kvrgavim, od nikotina žutim, prstima. Ključ! “Tvoji snovi su loši. Imaju zadah koji ti mogu osjetiti na ustima.”

“Budan sam”, rekao je Billy brzo.

“Siguran si?” pitao je Lemke s malim zanimanjem.

“Jesam.”

Starac je nosio sivo odijelo od serža, dvoredno. Na nogama je imao visoke crne cipele. Ono malo kose što je imao bilo je razdvojeno razdjeljkom i začešljano unatrag s čela koje je bilo izborano poput kože njegovih cipela. Zlatni prsten blistao je na jednom njegovom uhu.

Trulež, vidio je Billy, se proširila - crne linije sada su se širile od ruševina njegovog nosa preko većeg dijela uništenog lijevog obraza.

“Rak”, rekao je Lemke. Njegove blistave crne oči - sigurno oči ptice - ni na tren nisu napustile Billyjevo lice. “To ti se sviđa? To te usrećuje?” “Usrećuje” je zvučalo kao “usreć’je”.

“Ne”, rekao je Billy. Još je uvijek pokušavao raščistiti ostatke sna, vratiti se u stvarnost. “Ne, naravno da ne.”

“Ne laži”, rekao je Lemke. “Nema potrebe. To te usrećuje, naravno da te usrećuje.”

“Ništa od toga me ne usrećuje”, rekao je. “Sve mi se to gadi. Vjeruj mi.”

“Ne vjerujem u ništa što mi je bilo koji bijeli čovjek iz grada ikada rekao”, rekao je Lemke. Govorio je s nekakvom sablasnom vrstom srdačnosti. “Ali ti bolestan, oh, aha. Misliš. Ti nastan farsk - umireš od mršavosti. Zato sam ti nešto donio. Udebljat će te, bit će ti bolje.” Usne su mu se povukle s crnih ostataka zuba u odvratnom osmijehu. “Ali samo kad ju netko drugi pojede.”

Billy je pogledao što je Lemke držao u krilu i s nekakvim lebdećim osjećajem deja vua ugledao je pitu na jednokratnom aluminijskom pladnju. U umuje čuo svoje ja iz snova kako govori svojoj supruzi iz snova: Ne želim biti debeo. Odlučio sam kako želim biti mršav. Ti ju pojedi.

“Izgledaš prestrašeno”, rekao je Lemke. “Prekasno je za strah, bijeli čovječe iz grada.”

Iz sakoa je izvadio džepni nožić i otvorio ga, izveo je operaciju sa staračkom smrknutom i izučenom sporošću. Nož je bio kraći od Ginellijevog noža, primijetio je Billy, ali izgledao je oštrije.

Starac je gurnuo nož u koru, onda ga povukao i napravio rez dug oko sedam centimetara. Izvadio je nož. Crvene kapi pale su na koru. Starac je obrisao nož o rukav sakoa i ostavio tamnocrvenu mrlju. Onda je sklopio nož i spremio ga. Stavio je svoje deformirane palce na suprotne strane pladnja s pitom i lagano povukao. Prorez se proširio i vidjela se viskozna tekućina u kojoj su tamne stvari - možda jagode - plutale poput ugrušaka. Opustio je palce. Prorez se zatvorio. Ponovno je povukao rubove pladnja. Prorez se otvorio. Nastavio je povlačiti i puštati dok je govorio. Billy nije bio u stanju skrenuti pogled.

“Pa... uvjerio si se kako je to... Kako si ju ono ti nazvao? Remplanje. Za ono što se dogodilo mojoj Susanni jednako smo krivi i ti i ja, ili ona, ili Bog. Govoriš sebi kako ti ne možeš biti natjeran da platiš zbog toga - nitko nije kriv, govoriš. Govoriš sebi i govoriš sebi i govoriš sebi. Ali nema remplanja, bijeli čovječe iz grada. Svi plaćaju, čak i za stvari koje nisu učinili. Nema remplanja.” Lemke je na trenutak zamišljeno zašutio. Palci su mu se napinjali i opuštali, napinjali i opuštali. Prorez na piti se otvarao i zatvarao.

“Zato što ne želiš preuzeti krivnju - ni ti, ni tvoji prijatelji - ja ću te natjerati da ju preuzmeš. Zalijepit ću ju na tebe poput znaka. Za moju dragu mrtvu kći koju si ubio učinim to, i za njezinu majku, i za njezinu djecu. Onda dođe tvoj prijatelj. Otruje pse, puca po noći, koristi ruke na ženi, prijeti kako će baciti kiselinu djeci u lica. Skini ju, govori - skini ju i skini ju i skini ju. I naposljetku ja kažem u redu samo da se podol enkelt - izgubi odavde! Ne zbog onog što je učinio, nego zbog onog što će učiniti - on je lud, taj tvoj prijatelj, i nikad neće prestati. Čak je i moja ‘Gelina rekla kako mu je u očima vidjela da nikad neće prestati. ‘Ali ni mi također nećemo prestati’, rekla je, aja sam rekao: ‘Da, hoćemo. Da, prestat ćemo. Jer ako ne prestanemo ludi smo poput prijatelja gradskog čovjeka. Ako ne prestanemo sigurno mislimo kako su riječi bijelog čovjeka istinite - Bog naplaćuje, to je remplanje.’”

Napeti i opušteni. Napeti i opušteni. Otvoren i zatvoren. “‘Skini ju’, rekao je i barem nije rekao ‘Neka nestane, neka je više nema.’ Jer kletva je na neki način poput djeteta.”

Njegovi crni stari palci su se napeli. Prorez se otvorio.

“Nitko ne razumije te stvari. Ja također, ali znam malo. ‘Kletva’ je vaša riječ, ali romska je bolja. Slušaj: Purpurfargade ansiktet. Znaš to?”

Billy je polagano odmahnuo glavom i pomislio kako fraza ima bogatu mračnu teksturu.

“To znači nešto kao ‘Dijete noćnih cvjetova’. To je kao dobivanje djeteta koje je varsel - mjenjolik. Cigani kažu kako se varseli uglavnom pronalaze ispod ljiljana ili beladone, koji cvjetaju noću. Ovakvo nazivanje puno je bolje jer kletva je stvar. Ono što ti imaš nije stvar. Ono što ti imaš je živo.”

“Da”, rekao je Billy. “Unutra je, zar ne! U meni je, jede me.”

“Unutra? Vani?” Lemke je slegnuo ramenima. “Posvuda. Ova stvar - purpurfargade ansiktet - ti si ju donio na svijet poput djeteta. Samo što raste brže od djeteta, i ne možeš ju ubiti jer ju ne možeš vidjeti - možeš samo vidjeti što čini.”

Palci su se opustili. Prorez se zatvorio. Crvena traka potekla je sredinom pite.

“Ova kletva... ti dekent felt o gard da borg. Budi joj poput oca. Još je se uvijek želiš riješiti?”

Billy je kimnuo.

“Još uvijek vjeruješ u remplanje?”

“Da.” Zvučao je poput svrake.

Stari Ciganin trulog nosa se nasmiješio. Crne linije truleži ispod njegovog lijevog obraza su se produbile i zatreperile. Park je sada bio gotovo prazan. Sunce se približavalo obzoru. Sjene su ih prekrile. Nož se odjednom ponovno našao u Lemkeovoj ruci, oštrica je bila izvučena.

Ubost će me, sanjivo je pomislio Billy. Ubost će me u srce i odjuriti sa svojom pitom od jagoda ispod ruke.

“Raširi ruku”, rekao je Lemke.

Billy je pogledao dolje.

“Da - tamo gdje te ustrijelila.”

Billy je skinuo kopče s elastičnog zavoja i polagano ga odmotao. Ispod, njegova je ruka izgledala odveć bijelo, poput ribe. U kontrast tome, rubovi rane su bili tamni, tamno crveni - boje jetre. Ista boja poput onih stvari u piti, pomislio je Billy. Jagode. Ili štogod bile. I rana je izgubila svoj gotovo savršen kružni oblik kako su se rubovi napuhnuli. Sada je izgledala poput...

Poput proreza, pomislio je Billy i pogled mu je odletio do pite.

Lemke je Billyju dodao nož.

Otkud znam da oštricu nisi premazao curareom ili cijanidom ili otrovom za štakore? pomislio je pitati, ali nije. Ginelli je bio razlog. Ginelli i Kletva Bijelog Čovjeka Iz Grada.

Izlizana koštana drška džepnog nožića savršeno mu je pristajala u ruku.

“Ako se želiš riješiti purpurfargade ansiktet, najprije ju moraš dati piti... a onda ćeš pitu s djetetom kletve dati nekome drugome. Ali to treba biti uskoro, ili će ti se dvostruko vratiti. Razumiješ li?”

“Da”, rekao je Billy.

“Onda to učini ako želiš”, rekao je Lemke. Ponovno je napeo palce. Tamni prorez na kori pite se otvorio.

Billy je oklijevao, ali samo sekundu - onda mu se u mislima pojavilo kćerkino lice. Na trenutak ju je vidio u svoj jasnoći dobre fotografije, kako ga gleda preko ramena, smije se, cofovi koje drži u rukama izgledaju poput velikog smiješnog purpurnog i bijelog voća.

Nisi u pravu za remplanje, starče, pomislio je. Heidi za Lindu. Moja supruga za moju kćer. To je remplanje.

Gurnuo je oštricu noža Taduza Lemkea u rupu u svojoj ruci. Krasta je lako pukla. Krv je prsnula u prorez na piti. Kroz maglu je bio svjestan kako Lemke vrlo brzo govori na romskom, njegove crne oči ni na tren nisu napustile Billyjevo blijedo, iscijeđeno lice.

Billy je okrenuo nož u rani, gledao kako se njezine napuhnute usne razdvajaju i kako ponovno dobiva svoj prijašnji kružni oblik. Sada je krv tekla brže. Nije osjećao bol.

“Enkelt! Dosta.”

Lemke mu je istrgnuo nož iz ruke. Billy je odjednom imao osjećaj kao da uopće nema snage. Naslonio se na naslon klupe, osjetio žestoku mučninu, žestoku prazninu - onako kako se žena koja je rodila sigurno osjeća, zamislio je. Onda je spustio pogled na svoju ruku i vidio kako je krvarenje već stalo.

Ne - to je nemoguće.

Pogledao je pitu u Lemkeovom krilu i vidio još nešto nemoguće - samo ovoga se puta nemoguće odigravalo pred njegovim očima. Starčevi palci su se opet opustili, prorez se ponovno zatvorio... i onda više jednostavno nije bilo proreza. Kora je bila cijela osim dvije male rupice točno na sredini. Na mjestu proreza na kori se nalazilo nešto slično cik-cak naboru.

Ponovno je pogledao svoju ruku i nije vidio nimalo krvi, nikakvu krastu, nikakvu ranu. Rana je sada u potpunosti zacijelila, ostao je samo kratki bijeli ožiljak - on je također išao cik-cak, i presijecao je linije života i srca poput munje.

“Ovo je tvoje, bijeli čovječe iz grada”, rekao je Lemke i stavio pitu Billyju u krilo. Njegov prvi, gotovo nekontrolirani poriv, bio je da ju baci, da je se riješi kao što bi se riješio velikog pauka kojeg mu je netko bacio u krilo. Pita je bila odvratno vruća, i činilo se kako na jeftinom aluminijskom pladnju pulsira poput nečeg živog.

Lemke je ustao i pogledao ga. “Osjećaš se bolje?” pitao je.

Billy je shvatio kako se, izuzev osjećaja o stvari koju je držao u krilu, uistinu osjeća bolje. Slabost je prošla. Srce mu je normalno kucalo.

“Malo”, rekao je oprezno.

Lemke je kimnuo. “Sada ćeš dobiti na težini. Ali za tjedan dana, možda dva, počet ćeš ju gubiti. Samo ako ju ovoga puta počneš gubiti neće biti povratka. Osim ako ne pronađeš nekoga tko će to pojesti.”

“Da.”

Lemkeov pogled nije skrenuo u stranu. “Siguran si?”

“Da, da!” viknuo je Billy.

“Malo mi te je žao”, rekao je Lemke. “Ne puno, ali malo je. Jednom si možda bio pokol - snažan. Sada su ti ramena slomljena.

Ti nisi ništa kriv... postoje razlozi... imaš prijatelje.” Nasmijao se bez imalo veselja. “Zašto sam ne pojedeš svoju pitu, bijeli čovječe iz grada? Umrijet ćeš, ali umrijet ćeš snažan.”

“Odlazi odavde”, rekao je Billy. “Uopće nemam pojma o čemu pričaš. Naš posao je završen, to je sve što znam.”

“Da. Naš posao je završen.” Pogled mu je na kratko kliznuo na pitu, a onda se vratio na Billyjevo lice. “Pazi se tko će pojesti obrok koji je namijenjen tebi”, rekao je i otišao. Na polovici jedne staze za trčanje se okrenuo. Bio je to posljednji put što je Billy vidio njegovo nevjerojatno drevno, nevjerojatno umorno lice. “Nema remplanja, bijeli čovječe iz grada”, rekao je Taduz Lemke. “Nikad.” Okrenuo se i otišao.

Billy je sjedio na klupi u parku i gledao ga sve dok nije nestao.

Kad je Lemke nestao u sumraku Billy je ustao i krenuo putom kojim je došao. Napravio je dvadeset koraka prije no što je shvatio kako je nešto zaboravio. Vratio se do klupe, smetenog i ozbiljnog lica, staklastog pogleda, i uzeo svoju pitu. Još je uvijek bila vruća i još je uvijek pulsirala, ali te su mu stvari sada izazivale manje gađenja. Pretpostavio je kako se čovjek na sve može naviknuti, uz dovoljno poticaja.

Krenuo je natrag prema Union Streetu.

Na pola puta uzbrdo gdje ga je Ginelli ostavio ugledao je plavu Novu parkiranu uz rubnik. I tada je znao kako je kletva uistinu nestala.

Još je uvijek bio strahovito slab, i svako malo srce bi mu poskočilo (poput čovjeka koji je stao u nešto masno, pomislio je), ali nestala je, ipak - i sada kada je nestala točno je znao što je Lemke mislio kad je rekao kako je kletva živo biće, nešto poput slijepog, nerazumnog djeteta koje je bilo u njemu, hranilo se njime. Purpurfargade ansiktet. Sada je nestala.

Ali mogao je osjetiti kako pita koju je nosio vrlo polagano pulsira u njegovim rukama i kad je spustio pogled mogao je vidjeti kako kora ritmično pulsira. A jeftini aluminijski pladanj držao je njezino mračno srce. Spava, pomislio je i zadrhtao. Osjećao se poput čovjeka koji nosi uspavanog vraga.

Nova je stajala uz rubnik na svojim podignutim stražnjim kotačima i nosom koji je pokazivao prema dolje. Žmigavci su treperili.

“Gotovo je”, rekao je Billy, otvorio suvozačka vrata i ušao unutra. “Gotovo...”

Tada je vidio kako Ginelli nije u automobilu. To jest, većina Ginellija. Zbog sve dubljih sjena nije mogao vidjeti kako je zamalo sjeo na Ginellijevu odrezanu ruku. Bila je to odrezana ruka s komadićima krvavog mesa koji su se iz zgloba razvukli po izlizanom sjedalu Nove, odrezana ruka puna kugličnih ležajeva.

POGLAVLJE DVADESET PET

55

“Gdje si?” Heidin je glas bio ljutit, prestrašen, umoran. Billy nije bio osobito iznenađen što za taj glas više nije osjećao apsolutno ništa - čak ni znatiželju.

“Nije važno”, rekao je. “Vraćam se kući.”

“Ugledao je svjetlost! Bogu hvala! Napokon je ugledao svjetlost! Hoćeš li sletjeti na La Guardiju ili Kennedyja? Pokupit ću te.”

“Vozit ću”, rekao je Billy. Zastao je. “Heidi, želim da nazoveš Mikea Houstona i kažeš mu kako si promijenila mišljenje za res gestae.”

“Što? Billy, što...?” Ali po nagloj promjeni u njezinom glasu mogao je reći kako je jako dobro znala o čemu govori - bio je to glas prestrašenog djeteta koje je uhvaćeno u krađi slatkiša i odjednom je izgubio strpljenje s njom.

“Zahtjev za prisilnom hospitalizacijom”, rekao je. “To je u odvjetničkoj branši ponekad poznato kao Karta za ludaru. Obavio sam svoj posao i drage ću se volje prijaviti kamo god vas dvoje želite - kliniku Glassman, New Jersey centar za kozje žlijezde, Sveučilište akupunkture na Srednjem zapadu. Ali ako me murja zgrabi kad uđem u Connecticut i završim u državnoj ludnici u Norwalku bit će ti jako, jako žao, Heidi.”

Plakala je. “Učinili smo samo ono što smo smatrali najboljim za tebe, Billy. Jednog ćeš dana to shvatiti.”

Lemke je progovorio u njegovoj glavi. Ti nisi ništa kriv... postoje razlozi... imaš prijatelje. Otjerao je glas, ali prije no što je uspio u tome hladnoća mu je uz ruke krenula do vrata i preko njega došla na lice.

“Samo...” Zastao je i u glavi ovoga puta čuo Ginellija. Samo ju skini. Skini ju. William Halleck kaže da ju skineš.

Ruka. Ruka na sjedalu. Široki zlatni prsten na kažiprstu, crveni kamen - možda rubin. Tanke crne dlake rastu između drugog i trećeg zgloba. Ginellijeva ruka.

Billy je progutao knedlu. Iz grla mu se čuo glasan uzdah.

“Samo papire proglasi nevažećima”, rekao je.

“U redu”, rekla je brzo i onda se opsesivno počela pravdati. “Samo smo... ja sam samo učinila ono što sam smatrala... Billy, postao si toliko mršav - pričao si ludosti...”

“U redu.”

“Zvučiš kao da me mrziš”, rekla je i ponovno zaplakala.

“Ne budi smiješna”, rekao je - što nije baš bilo negiranje. Glas mu je sada bio tiši. “Gdje je Linda? Je li tu?”

“Ne, vratila se kod Rhode na nekoliko dana. Ona je... pa, jako je uznemirena svime ovime.”

Mogu se kladiti u to, pomislio je. Već je bila kod Rhode, onda se vratila kući. Znao je jer je s njom razgovarao preko telefona. Sada je opet otišla, i nešto u Heidinoj frazi ga je nagnalo da pomisli kako je ideja o odlasku ovoga puta bila Lindina. Je li otkrila kako ste ti i dobri stari Mike Houston radili na tome da njezinog oca proglasite ludim, Heidi? To se dogodilo? Ali nije bilo važno. Linda je otišla, to je bilo važno.

Oči su mu odlutale na pitu koju je odložio na televizor u svojoj motelskoj sobi u Northeast Harboru. Kora je još uvijek lagano pulsirala gore dolje, poput odvratnog srca. Bilo je važno da se njegova kći uopće ne približi toj stvari. Bila je opasna.

“Bit će najbolje da ostane tamo dok ti i ja ne riješimo naše probleme”, rekao je.

Na drugom kraju linije Heidi je glasno zaječala. Billy je pitao što nije u redu.

“Ti nisi u redu - zvučiš toliko hladno.”

“Zagrijat ću se”, rekao je. “Ne brini.”

Uslijedio je trenutak u kojem je mogao čuti kako guta jecaje i pokušava povratiti kontrolu. Čekao je da se to dogodi ni strpljivo ni nestrpljivo; uistinu nije osjećao ama baš ništa. Val strave koji ga je obuzeo kad je shvatio kako je stvar na sjedalu Ginellijeva ruka - to je uistinu bila posljednja snažna emocija koju je večeras osjetio. Osim luckastog napada smijeha koji ga je kasnije obuzeo, naravno.

“U kakvom si stanju?” pitala je naposljetku.

“Bilo je malo napretka. Imam pedeset pet kilograma.” Uzdahnula je. “To je dva i pol kilograma manje nego što si imao kad si otišao!”

“To je također dva i pol kilograma više no što sam imao kad sam se jučer ujutro vagao”, rekao je blago.

“Billy... želim da znaš kako sve ovo možemo riješiti. Stvarno, možemo. Najvažnije je da ozdraviš, a onda ćemo razgovarati. Ako budemo trebali razgovarati s nekim drugim... nekim poput bračnog savjetnika... pa, ja se slažem ako se i ti slažeš. Samo što mi... mi...”

Oh, Isuse, opet će početi cviliti, pomislio je i šokirao se i nasmijao - oboje na vrlo nejasan način - na vlastitu bešćutnost. A onda je rekla nešto što ga je osobito dirnulo, i na trenutak se sjetio one stare Heidi... a s njom i starog Billyja Hallecka.

“Ako želiš prestat ću pušiti”, rekla je.

Billy je pogledao pitu na televizoru. Njezina je kora lagano pulsirala. Gore i dolje, gore i dolje. Sjetio se koliko je tamna bila kad ju je stari Ciganin zarezao. Sjetio se napola vidljivih ugrušaka koji su mogli biti svi tjelesni jadi čovječanstva ili samo jagode.

Sjetio se krvi koja je iz rane na njegovoj ruci tekla u pitu. Sjetio se Ginellija. Trenutak topline je prošao.

“Bolje nemoj”, rekao je. “Kad čovjek prestane pušiti udeblja se.”

Kasnije, ležao je na spremljenom krevetu s rukama ispod glave i gledao u tamu. Bilo je petnaest do jedan, ali nikad se u životu nije osjećao manje pospano. I tek mu se sada, u mraku, počelo vraćati nekakvo isprekidano sjećanje na vrijeme između pronalaska Ginellijeve ruke na sjedalu Nove i dolaska u ovu sobu i telefonskog razgovora sa suprugom.

U mračnoj se sobi čuo zvuk.

Ne.

Ali da. zvuk poput disanja.

Ne, to je tvoja mašta.

Ali to nije bila mašta; to je bilo Heidino sveto pismo, ne sveto pismo Williama Hallecka. Znao je bolje nego samo misliti kako su neke stvari moguće jedino u njegovoj mašti. Kora se pomaknula, poput korice bijele kože iznad živog tkiva; i čak i sada, šest sati nakon što mu ju je Lemke dao, znao je kako će aluminijski pladanj biti vruć ako ga dodirne.

"Purpurfargade ansiktet”, promrmljao je u tami i zvuk je bio poput prizivanja.

Kad je ugledao ruku vidio je samo nju. Kad je pola sekunde kasnije shvatio što gleda vrisnuo je i odskočio od nje. Ruka se od pokreta zaljuljala amo tamo - izgledalo je kao da ju je Billy pitao kako je i ona je odgovarala comme ci, come ca gestom. Dva kuglična ležaja kliznula su iz nje i zakotrljala se pukotinom između sjedala i naslona.

Billy je ponovno vrisnuo, dlanove je stavio pod bradu, zabio nokte u donju usnu, oči su mu bile razrogačene i vlažne. Srce mu je počelo slabašno poskakivati u prsima i shvatio je kako se pita naginje desno. Bila je centimetar od pada na Novin pod i raspada.

Uhvatio ju je i ispravio. Aritmija u njegovim prsima je popustila; opet je mogao disati. I ona hladnoća koju će Heidi kasnije čuti u njegovom glasu počela se uvlačiti u njega. Ginelli je najvjerojatnije mrtav - ne, kad smo već kod toga, prekriži ono najvjerojatnije. Što je ono rekao? Ako me ponovno ugleda prije no što ja ugledam nju, nikad više neću trebati promijeniti košulju.

Onda to reci na glas.

Ne, nije to želio učiniti. Nije to želio učiniti, i nije želio gledati ruku. Pa je učinio oboje.

“Ginelli je mrtav”, rekao je. Zastao je, a onda, jer mu je to zvučalo malo bolje: “Ginelli je mrtav i ja ne mogu ništa učiniti u vezi toga. Osim odjebati odavde prije no što murja...”

Pogledao je prema volanu i vidio kako su ključevi još uvijek tu. Privjesak bivšeg vlasnika, seljačine, s fotografijom Olivije Newton John s trakom za kosu visio je na kožnoj vrpci. Pretpostavio je kako je djevojka, Gina, možda vratila ključ u bravu kad je dostavila ruku - pobrinula se za Ginellija, ali sigurno neće prekršiti nijedno obećanje koje je njezin pradjed možda dao Ginellijevom prijatelju, čuvenom bijelom čovjeku iz grada. Ključ je bio za njega. Odjednom se sjetio kako je Ginelli uzeo ključeve od automobila iz mrtvačevog džepa; i djevojka je sada sigurno učinila istu stvar. Ali pomisao nije donijela nimalo jeze.

Um mu je sada bio vrlo hladnokrvan. S veseljem je prihvatio hladnoću.

Izašao je iz Nove, oprezno odložio pitu na pod, prešao na vozačevu stranu i ušao unutra. Kad je sjeo Ginellijeva je ruka ponovno izvela onu odvratnu gestu ljuljanja. Billy je otvorio pretinac za rukavice i unutra pronašao jako staru kartu Mainea. Razmotao ju je i stavio preko ruke. Onda je upalio Novu i krenuo niz Union Street.

Vozio se gotovo pet minuta kad je shvatio da ide u pogrešnom pravcu - na zapad umjesto na istok. Ali tada je u sumraku ispred sebe ugledao zlatne lukove McDonald’sa. U želucu mu je kruljilo. Billy je skrenuo i zaustavio se kod drive-in interkoma.

“Dobro došli u McDonald’s”, rekao je glas iz zvučnika. “Mogu li uzeti vašu narudžbu?”

“Da, molim vas - želio bih tri Big Maca, dvije velike porcije krumpirića i kavu.”

Baš kao u starim danima, pomislio je i nasmiješio se. Sve požderi u automobilu, riješi se smeća i kad dođeš kući nemoj reći Heidi.

“Želite uzeti i nešto za desert?”

“Naravno. Pitu od trešanja.” Pogledao je raširenu kartu pored sebe. Bio je siguran kako je mala izbočina zapadno od Auguste Ginellijev prsten. Poklopio ga je val nesvjestice. “I kutiju McDonaldland keksa za mog prijatelja”, rekao je i nasmijao se.

Glas je pročitao njegovu narudžbu i onda završio. “Vaša narudžba dolazi na šesto devedeset, gospodine. Nastavite vožnju.”

“Možeš se kladiti u to”, rekao je Billy. “To je ono bitno, zar ne? Samo se voziš i pokušavaš uzeti svoju narudžbu.” Opet se nasmijao. Istovremeno se osjećao jako dobro i želio je povraćati.

Djevojka mu je kroz prozor dodala dvije tople bijele vrećice. Billy joj je platio, dobio ostatak i nastavio vožnju. Zastao je na kraju zgrade i uzeo staru auto kartu s rukom u njoj. Savinuo je krajeve karte oko ruke, posegnuo kroz otvoren prozor i ubacio ju u kantu za smeće. Na vrhu kante plastični Ronald McDonald plesao je s plastičnom grimasom. Na poklopcu kante za smeće pisalo je STAVITE SMEĆE NA NJEGOVO MJESTO.

“To je također ono bitno”, rekao je Billy. Rukom je trljao nogu i smijao se. “Samo pokušavam staviti otpad na njegovo mjesto... i zadržati ga tamo.”

Ovoga je puta skrenuo na istok po Union Strectu, u pravcu Bar Harbora. Nastavio se smijati. Nekoje vrijeme mislio kako nikada neće moći prestati - kako će se smijati sve do dana kada će umrijeti.

Zato što bi ga netko mogao primijetiti kako Novi daje ono što je Billyjev kolega odvjetnik jednom nazvao “masažom za uklanjanje otisaka” da je to obavio na relativno javnom mjestu na primjer na parkiralištu Bar Harbor Motor Inna - Billy se zaustavio na napuštenom ugibalištu oko šezdesetak kilometara istočno od Bangora kako bi to obavio. Što se njega ticalo nije želio nikako biti povezan s ovim automobilom. Izašao je van, skinuo svoju sportsku jaknu, složio ju da dugmad bude unutra i onda pomno obrisao svaku površinu za koju se mogao sjetiti da ju je dodirnuo i svaku koju je možda dodirnuo.

Iznad ureda Motor Inna svijetlio je natpis Nema slobodnih soba i bilo je samo jedno slobodno parkirališno mjesto koje je Billy mogao vidjeti. Nalazilo se ispred mračne sobe i nije gotovo nimalo sumnjao kako je to Ginellijeva soba Johna Treeja.

Parkirao je Novu, izvadio rupčić, obrisao vrata i unutarnju kvaku. Uzeo je pitu. Otvorio je vrata i obrisao unutarnju kvaku. Vratio je rupčić u džep, izašao iz automobila i stražnjicom gurnuo vrata kako bi ih zatvorio. Onda je pogledao uokolo. Umorna majka svađala se s djetetom koje je čak bilo umornije od nje; dva starca su stajala pred uredom i razgovarala. Nije vidio nikoga drugoga, osjetio je kako ga nitko ne gleda. Čuo je televizor iz motelskih soba, i, iz grada, rock‘n’roll iz barova dok su se gosti Bar Harbora spremali za opako tulumarenje.

Billy je prošao pored ulaza, krenuo prema centru i pratio svoje uši do zvuka najglasnijeg rock benda. Bar se zvao Slani pas, i kao što se Billy nadao, taksiji su bili parkirani tamo - tri taksija koji su čekali lijene, umorne i pijane. Billy je razgovarao s jednim od taksista i taksist je drage volje za petnaest dolara pristao Billyja odvesti do Northeast Harbora.

“Vidim da imate ručak za sebe”, rekao je taksist kad je Billy ušao.

“Ili za nekoga”, odgovorio je Billy i nasmijao se. “Jer to je ono bitno, zar ne? Samo se pobrinuti da netko dobije ručak.”

Taksist ga je na trenutak sumnjičavo gledao u retrovizoru, a onda slegnuo ramenima. “Kako god kažete, prijatelju - vi plaćate.”

Pola sata kasnije telefonom je razgovarao s Heidi.

Sada je ležao i slušao kako nešto diše u tami - nešto što je izgledalo poput pite, ali je u stvari bilo dijete koje su on i onaj starac zajedno stvorili.

Gina, pomislio je, gotovo nasumce. Gdje je? ‘Nemoj ju povrijediti’ - to sam rekao Ginelliju. Ali mislim kako bih, da je se mogu dočepati, ja povrijedio... gadno bih ju povrijedio zbog onoga što je učinila Richardu. Njezina ruka? Onom starcu bih ostavio njezinu glavu... u usta bih joj nagurao kuglične ležajeve i ostavio mu glavu. I zato je dobro što ne znam gdje bih je se mogao dočepati, jer nitko ne zna kako ovakve stvari počinju; prepiru se oko toga i naposljetku izgube istinu ako nije pogodna, ali svi znaju kako se nastavlja: oni uzmu jednog, mi uzmemo jednog, oni uzmu dva, a mi uzmemo tri... oni u zrak dignu zračnu luku, pa mi u zrak dignemo školu... i krv teče ulicama. Jer to je ono što je uistinu bitno, zar ne? Krv na ulicama. Krv...

Billy je spavao bez da je znao da je spavao; njegove su se misli jednostavno stopile u niz sablasnih, izopačenih snova. U nekima je ubijao, u nekima bio ubijen, ali u svima je nešto disalo i pulsiralo, i nikad nije mogao vidjeti to nešto jer je bilo u njemu.

POGLAVLJE DVADESET ŠEST

57,5

TAJANSTVENA SMRT JE MOŽDA
MAFIJAŠKO UBOJSTVO

Čovjek koji je pronađen ustrijeljen u podrumu zgrade na Union Streetu identificiran je kao newyorski kriminalac. Richard Ginelli, u podzemlju poznat kao “Richie Malj” bio je tri puta optužen - za iznudu, trgovinu drogom i umorstvo - od strane države New York i saveznih vlasti. Kombinirana lokalna i savezna istraga Ginellijevih poslova okončana je 1981. nakon nasilne smrti nekolicine svjedoka optužbe.

Izvor blizak uredu državnog tužitelja Mainea sinoć je rekao kako se pomisao o takozvanom “mafijaškom ubojstvu "pojavila i prije no što su saznali identitet žrtve zbog neobičnih okolnosti umorstva. Prema izvoru, jedna od Ginellijevih ruku je odrezana, a na čelu mu je krvlju napisana riječ “svinja”.

Ginelli je navodno ustrijeljen oružjem velikog kalibra, ali državni balističari za sada odbijaju objaviti svoje zaključke, što je jedan od službenika državne policije nazvao “također pomalo neobičnim”.

Priča je bila na naslovnici bangorskog Daily Newsa kojeg je Billy Halleck kupio tog jutra. Sada ju je gledao po posljednji put, zagledao se u fotografiju zgrade u kojoj je pronađen njegov prijatelj, onda je zarolao novine i ugurao ih u kantu za smeće s državnim pečatom Connecticuta na boku i natpisom na metalnim vratima STAVITE SMEĆE NA NJEGOVO MJESTO.

“To je ono bitno”, rekao je.

“Što ste rekli, gospodine?” Bila je to djevojčica od nekih šest godina s trakama u kosi i mrljom osušene čokolade na bradi. Šetala je svog psa.

“Ništa”, rekao je Billy i nasmiješio joj se.

“Marcy!” nervozno je viknula djevojčicina majka. “Dođi ovamo!”

“Pa, do viđenja”, rekla je Marcy.

“Do viđenja, dušo.” Billy ju je gledao kako se vraća majci, mala bijela pudlica trčkarala je ispred nje na uzici dok su joj pandže zveckale. Djevojčica nije kako treba ni stigla do majke kad je počelo grđenje - Billyju je bilo žao djevojčice koja ga je podsjećala na Lindu kad je Lin imala nekih šest godina, ali to ga je također ohrabrilo. Jedna je stvar bila imati vagu koja mu je rekla kako je dobio pet kilograma; druga je stvar - bolja - bila ta što ga je netko opet smatrao normalnom osobom, čak i ako je taj netko bio šestogodišnja djevojčica koja je šetala obiteljskog psa na odmorištu... djevojčica koja je najvjerojatnije mislila kako na svijetu ima puno ljudi koji izgledaju poput hodajućih kranova.

Jučerašnji je dan proveo u Northeast Harboru, ne toliko u odmoru koliko u pokušaju vraćanja zdravog razuma. Osjetio je kako dolazi... onda bi pogledao pitu na televizoru na njezinom jeftinom aluminijskom pladnju i nestao bi.

U sumrak ju je smjestio u prtljažnik svog automobila i to je malo poboljšalo stvari.

Kad je pao mrak, kad su se ti osjećaji zdravog razuma i duboke usamljenosti činili najsnažnijima pronašao je svoj stari izgužvani adresar i nazvao Rhodu Simonson u okrug Westchester. Nekoliko trenutaka kasnije razgovarao je s Lindom koja je bila delirično vesela što ga čuje. Uistinu je saznala za res gestae. Niz događaja koji je doveo do otkrića, koliko je Billy mogao (ili želio) pratiti, bio je isto toliko gorak koliko i predvidljiv. Mike Houston je rekao svojoj supruzi. Njegova supruga je rekla njihovoj najstarijoj kćeri, najvjerojatnije dok je bila pijana. Linda i Houstonova kći su se prošle zime nešto posvađale i Samantha Houston je gotovo polomila obje noge kako bi došla do Linde i rekla kako njezina dobra draga mama pokušava smjestiti njezinog dobrog dragog tatu u ludaru.

“Što si joj rekla?” pitao je Billy.

“Rekla sam neka si u šupak nagura kišobran”, rekla je Linda i Billy se počeo smijati sve dok mu iz očiju nisu potekle suze... ali dio njega također je osjećao tugu. Nije ga bilo ni puna tri tjedna i njegova je kći zvučala kao da je ostarila tri godine.

Linda je onda otišla ravno kući kako bi pitala Heidi je li istina to što joj je Samantha Houston rekla.

“Što se dogodilo?” pitao je Billy.

“Stvarno smo se gadno posvađale i nakon toga sam se željela vratiti ujni Rhodi i ona je rekla, pa, možda to i nije toliko loša ideja.”

Billy je na trenutak zastao, a onda rekao: “Ne znam trebam li ti to reći ili ne, Lin, ali nisam lud.”

“Oh, tata, znam”, rekla je gotovo prijekorno.

“I bolje mi je. Dobivam na težini.”

Vrisnula je toliko glasno da je maknuo telefon s uha. “Dobivaš? Stvarno?”

“Da, stvarno.”

“Oh, tata, to je super! To je... Govoriš mi istinu? Stvarno?"

“Časna izviđačka”, rekao je i nacerio se.

“Kad dolaziš kući?” pitala je.

A Billy, koji je sutra ujutro namjeravao napustiti Northeast Harbor i ući u svoju kuću ne kasnije od dvadeset dva sata, je odgovorio: “Još tjedan ili tu negdje, dušo. Najprije želim nabaciti malo težine. Još uvijek izgledam prilično odvratno.”

“Oh”, rekla je Linda razočarano. “Oh, u redu.”

“Ali kad ću dolaziti nazvat ću te na vrijeme kako bi došla barem šest sati prije mene”, rekao je. “Možeš napraviti još jedne lazanje, poput onih kad smo došli iz Mohonka, i još me malo udebljati.”

“Jebenica!” rekla je smijući se, a onda odmah iza toga: “Ups. Oprosti, tata.”

“Oprošteno”, rekao je. “U međuvremenu ostani kod Rhode, mačkice. Ne želim više vikanja između tebe i mame.”

“Ionako se ne želim vratiti dok ti ne budeš tamo”, rekla je i čuo je čvrstoću u njezinom glasu. Je li i Heidi osjetila tu zrelu čvrstoću u Lindi? Pretpostavljao je da jest - to bi objasnilo nešto njezinog očaja sinoć preko telefona.

Rekao je Lindi da ju voli i spustio slušalicu. Te druge noći san je došao lakše, ali snovi su bili loši. U jednom od njih je čuo Ginellija u prtljažniku njegovog automobila, vrišti da ga puste van. Ali kad je otvorio prtljažnik to nije bio Ginelli nego goli dječak-dijete s bezvremenskim očima Taduza Lemkea i zlatnim prstenom u jednom uhu. Dječak-dijete je prema Billyju pružio krvlju umrljane ruke. Nacerio se i zubi su mu bili srebrne igle.

“Purpurfar gade ansiktet”, rekao je cvilečim, neljudskim glasom, i Billy se probudio, drhteći u hladnoj, sivoj zori na obali Atlantika.

Odjavio se dvadeset minuta kasnije i opet krenuo na jug. Zaustavio se u sedam i četrdeset pet radi obilnog kontinentalnog doručka i kad više nije mogao jesti otvorio je novine koje je kupio pred restoranom.

Ipak, nije mi poremetio ručak, pomislio je sada dok se vraćao prema unajmljenom automobilu. Jer ponovno dobivanje težine je također ono što je bitno.

Pita se nalazila na sjedalu pored njega, pulsirajuća, topla. Pogledao ju je, upalio automobil i izašao iz parkirališta. Shvatio je kako će za manje od sat vremena biti kod kuće i osjetio je neobičnu, neugodnu emociju. Prešao je gotovo trideset pet kilometara prije no što je shvatio koju: uzbuđenje.

POGLAVLJE DVADESET SEDAM

Ciganska pita

Parkirao je unajmljeni automobil na prilazu iza svog Buicka, uzeo Klugeovu torbu koja je bila njegova jedina prtljaga i krenuo preko travnjaka. Bijela kuća sa svojim jarko zelenim roletama, za njega uvijek simbol udobnosti, dobrote i sigurnosti, sada mu je izgledala strano - toliko strano kao da je uistinu bila tuđa.

Bijeli čovjek iz grada živio je ovdje, pomislio je, ali ja nisam siguran je li se nakon svega vratio kući - ovaj tip koji hoda travnjakom više se osjeća poput Ciganina. Jako mršavog Ciganina.

Ulazna vrata s čije su se obje strane nalazila dva veličanstvena fenjera su se otvorila i Heidi je stala na prag. Nosila je crvenu suknju i bijelu bluzu bez rukava koje se Billy nije mogao sjetiti da ju je ikad prije vidio. Kosu je također ošišala jako kratko, i u jednom trenutku šoka pomislio je kako to uopće nije Heidi nego neka strankinja koja joj je pomalo sličila.

Pogledala ga je, preblijedog lica, pretamnih očiju, drhtavih usana. “Billy?”

“Ja sam”, rekao je i ukopao se na mjestu.

Stajali su i gledali se, Heidi s nekom vrstom mizerne nade na njezinom licu, Billy s nečim što nije bilo ama baš ništa na njegovom licu - ali ipak sigurno je bilo nešto, jer je nakon nekoliko trenutaka viknula: “Za ime Božje, Billy, nemoj me tako gledati! Ne mogu to podnijeti!”

Osjetio je kako mu na lice izranja osmijeh - unutra je imao osjećaj kao da je nešto mrtvo izronilo na površinu jezera ali to je sigurno izgledalo dobro jer je Heidi odgovorila sa svojim provizornim, drhtavim osmijehom. Suze su joj počele teći niz obraze.

Oh, ali oduvijek si se lako rasplakala, Heidi, pomislio je.

Krenula je stubama. Billy je ispustio Klugeovu torbu i krenuo prema njoj, osjećao je mrtvi osmijeh na licu.

“Što ima za jelo?” pitao je. “Umirem od gladi.”

Pripremila mu je divovski obrok - odrezak, salatu, kuhani krumpir velik gotovo poput torpeda, svježi zeleni grašak i za desert borovnice u kremi. Billy je pojeo sve. Iako se nikad nije ohrabrila i rekla, svaki trenutak, svaka gesta i svaki pogled koji mu je upućivala davali su istu poruku: Daj mi još jednu šansu, Billy - molim te daj mi još jednu šansu. Na neki način, mislio je, ovo je iznimno smiješno - smiješno na način koji bi stari Ciganin cijenio. Od neprihvaćanja bilo kakve odgovornosti počela je prihvaćati svu odgovornost.

I malo po malo, kako se ponoć približavala, u njezinim je gestama i pokretima osjetio nešto drugo: olakšanje. Imala je osjećaj da joj je oprošteno. To je bilo u redu što se Billyja ticalo, jer to što je Heidi mislila da joj je oprošteno također je bilo ono bitno.

Sjedila je nasuprot njega, gledala ga kako jede, povremeno dodirivala njegovo ispijeno lice i pušila Vantage 100 jedan za drugim dok je on pričao. Ispričao joj je kako je ganjao Cigane uz obalu; kako je dobio fotografije od Kirka Penschleyja; i kako je naposljetku u Bar Harboru sustigao Cigane.

U tom trenutku istina i Billy Halleck su se rastali.

Dramatični susret kojem se istovremeno i nadao i bojao ga se, nije uopće prošao onako kako je očekivao, rekao je Heidi. Za početak, starac mu se nasmijao. Svi su se nasmijali. “Da sam te prokleo, sada bi bio pod zemljom”, rekao mu je stari Ciganin. “Misliš da smo mi magija - svi vi bijeli ljudi iz grada mislite da smo mi magija. Da smo magija, zar bismo se okolo vozili u starim automobilima i kombijima kojima su ispušne cijevi vezane žicom? Da smo magija, zar bismo spavali u poljima? Ovo nije magična predstava, bijeli čovječe iz grada - ovo nije ništa osim putujućeg fašnika. Poslujemo s provincijalcima kojima novac smeta u džepovima, i onda nastavljamo put. A sada odlazi odavde prije no što pustim neke od ovih mladića na tebe. Oni znaju kletvu - zove se Kletva Mjedenog Boksera.”

“Stvarno te tako nazvao? Bijeli čovjek iz grada?”

Nasmiješio joj se. “Da. Stvarno me tako nazvao.”

Ispričao je Heidi kako se vratio u svoju motelsku sobu i jednostavno ostao u njoj iduća dva dana, previše depresivan da učini nešto više od čeprkanja po hrani. Trećeg dana - prije tri dana - stao je na vagu u kupaonici i vidio da je dobio kilogram i pol unatoč tome koliko je malo jeo.

“Ali kad sam razmislio o tome, vidio sam kako to nije ništa čudnije od jedenja svega što je na stolu i otkrivanja kako sam izgubio kilogram i pol”, rekao je. “I ta ideja me napokon izvukla iz mentalne rupe u kojoj sam bio. Proveo sam još jedan dan u toj motelskoj sobi i razmišljao kao nikada do tada. Počeo sam shvaćati kako su na klinici Glassman nakon svega mogli biti u pravu. Čak je i Michael Houston mogao djelomično biti u pravu, iako ne podnosim tog malog govnara.”

“Billy...” Dodirnula mu je ruku.

“Zaboravi”, rekao je. “Neću ga zveknuti kad ga budem vidio.” Ipak, možda mu ponudim komad pite, pomislio je Billy i nasmijao se.

“Što je smiješno?” Zbunjeno mu se nasmiješila.

“Ma ništa”, rekao je. “U svakom slučaju, problem je bio u tome što su mi Houston, oni tipovi na klinici Glassman - čak i li, Heidi - to pokušavali nagurati u grlo. Pokušavali ste mi na silu ukazati na istinu. Toga sam se jednostavno trebao dosjetili sam. Jednostavna reakcija krivnje, uz - pretpostavljam - kombinaciju paranoidnih iluzija i svojevoljnog samozavaravanja. Ali, na kraju, Heidi, i ja sam također bio djelomično u pravu. Možda iz potpuno krivih razloga, ali bio sam djelomično u pravu - rekao sam kako ga moram ponovno vidjeti, to je sredilo stvar. Samo ne na način na koji sam očekivao. Bio je manji no što sam ga se sjećao, nosio je jeftini Timexov sat i imao je brooklynski naglasak. Rekao je ‘kltva’ a ne ‘kletva’. Mislim kako je to najviše od svega razbilo iluziju - to je kao da čuješ Tonyja Curtisa kako u onom filmu o arapskom carstvu govori: ‘Ovo ti je palača mog starog.’ I onda sam uzeo telefon i-”

U salonu, sat iznad kamina počeo je otkucavati.

“Ponoć je”, rekao je. “Idemo u krevet. Pomoći ću ti da posuđe staviš u sudoper.”

“Ne, mogu i sama”, rekla je i onda ga zagrlila. “Drago mi je što si se vratio kući, Billy. Idi gore. Sigurno si iscrpljen.”

“Dobro sam”, rekao je. “Samo...”

Odjednom je pucnuo prstima važno poput čovjeka koji se upravo nečega sjetio.

“Skoro sam zaboravio”, rekao je. “Nešto sam ostavio u automobilu.”

“Što? Može li to čekati do jutra?”

“Da, ali trebao bih ju unijeti unutra.” Nasmiješio joj se. “Za tebe je.”

Izašao je van, srce mu je luđački lupalo u prsima. Ispustio je ključeve automobila na prilazu, onda glavom udario u bok automobila u žurbi da ih podigne. Ruke su mu toliko drhtale da isprve nije mogao ugurati ključ u bravu.

Što ako još uvijek onako pulsira gore dolje? oglasio se njegov um. Isuse Kriste, odjurit će vrišteći čim ju ugleda!

Otvorio je prtljažnik i kad unutra nije vidio ništa osim dizalice i rezervne gume gotovo je i sam vrisnuo. Onda se sjetio - bila je na suvozačkom sjedalu. Zalupio je prtljažnik i žurno obišao oko automobila. Pita je bila tamo, i kora je bila savršeno mirna - kao što je uistinu i znao da će biti.

Ruke su mu naglo prestale drhtati.

Heidi je ponovno stajala na trijemu, gledala ga. Prišao joj je i stavio joj pitu u ruke. Još se uvijek smiješio. Dostavljam robu, pomislio je. A dostavljanje robe bilo je još jedna od brojnih stvari koje su bile bitne. Još se veselije nasmiješio.

“Voila”, rekao je.

“Zamisli!” Sagnula se bliže prema piti i pomirisala. “Pita od jagoda... moja omiljena!”

“Znam”, rekao je Billy uz osmijeh.

“I još je topla! Hvala ti!”

“Sišao sam s autoputa u Stratford po gorivo i nekakva ženska udruga ili tako nešto prodavala je kolače na travnjaku pred crkvom koja je bila tamo”, rekao je. “I pomislio sam... znaš... ako se na vratima pojaviš s palicom ili nečim imat ću mirovnu ponudu.”

“Oh, Billy...” Opet je počela plakati. Zagrlila ga je jednom rukom dok je drugom na vrhovima prstiju poput konobara držala pitu. Dok ga je ljubila pita se nagnula. Billy je u prsima osjetio kako mu srce zastajkuje i počinje kucati nepravilnim ritmom.

“Pazi!” uzdahnuo je i zgrabio pitu baš kad je počela padati.

“Bože, stvarno sam nespretna”, rekla je, nasmijala i rubom pregače koju je stavila obrisala oči. “Doneseš mi moju omiljenu pitu i ja ju zamalo ispustim na tvoje ci-ci...” Potpuno se slomila, naslonila na njegova prsa i zaplakala. Pogladio je njezinu novu kratku kosu jednom rukom, držeći pitu na dlanu druge, za svaki slučaj podalje od njezinog tijela ako kojim slučajem napravi nekakav nagli pokret.

“Billy, jako mi je drago što si kod kuće”, jecala je. “I obećaj mi da me nećeš mrziti zbog onog što sam učinila? Obećavaš?”

“Obećavam”, rekao je nježno i pogladio ju po kosi. U pravu je, pomislio je. Još je uvijek topla. “Idemo unutra, ha?”

U kuhinji je pitu stavila na policu i vratila se do sudopera.

“Zar nećeš uzeti komad?” pitao je Billy.

“Možda kad završim s ovime”, rekla je. “Ti uzmi ako želiš.”

“Nakon večere koju sam likvidirao?” pitao je i nasmijao se.

“Neko će ti vrijeme trebati sve kalorije koje možeš unijeti.”

“Ovo je jednostavno slučaj kad u gostionici nema slobodnih soba”, rekao je. “Želiš da brišem posuđe?”

“Želim da odeš gore i legneš u krevet”, rekla mu je. “Ja dolazim odmah.”

“U redu.”

Otišao je gore bez osvrtanja, znajući kako će si prije odrezati komad pite ako on nije tamo. Ali najvjerojatnije neće, ne večeras. Večeras će željeti s njim u krevet - možda će čak željeti voditi ljubav s njim. Ali mislio je da zna kako ju obeshrabriti u tome. Jednostavno će gol leći u krevet. Kad ga ugleda...

A što se tiče pite...

“‘Juhu-hu-hu’, rekla je Scarlet, ‘sutra ću pojesti svoju pitu. Sutra je novi dan.’” Nasmijao se na zvuk svog pokunjenog glasa. Tada je već bio u kupaonici i stajao je na vagi. Pogledao je ogledalo i u njemu ugledao Ginellijeve oči.

Vaga je pokazala kako se sada vratio na 59,5, ali nije bio sretan. Nije osjećao apsolutno ništa - osim umora. Bio je nevjerojatno umoran. Krenuo je hodnikom koji mu je sada izgledao toliko neobično i nepoznato i ušao u spavaću sobu. U mraku se spotaknuo na nešto i zamalo pao. Promijenila je raspored namještaja. Skratila je kosu, kupila novu bluzu, premjestila stolice i manji od dva ormara u spavaćoj sobi - ali to je samo bio početak neobičnosti koja je sada ovdje vladala. Nekako je narasla dok ga nije bilo, kao da je Heidi nakon svega prokleta, ali na puno profinjeniji način. Je li to uistinu toliko šašava ideja? Billy nije tako mislio. Linda je osjetila neobičnost i pobjegla od nje.

Počeo se polagano razodijevati.

Ležao je u krevetu i čekao ju da dođe, ali umjesto toga čuo je zvukove koji su, iako tihi, bili dovoljno poznati da mu ispričaju priču. Škripa gornjih vrata kuhinjskog ormarića - onog s lijeve strane, onog u kojem su držali desertne tanjure - koja se otvaraju. Zveckanje ladice; tiho zveckanje pribora zajelo dok je birala nož.

Billy se zagledao u tamu, srce mu je lupalo.

Novi zvuk njezinih koraka u kuhinji - išla je do police na kojoj je ostavila pitu. Čuo je škripu daske na sredini kuhinjskog poda kad je stala na nju, kao što je činila već godinama.

U što će nju pretvoriti? Mene je pretvorila u ljudski kostur. Cary je pretvoren u nešto poput životinje od koje se, kad crkne, može napraviti par cipela. Hopley je pretvoren u ljudsku pizzu. U što će nju pretvoriti?

Daska na sredini poda ponovno je zaškripala kad je stala na nju - mogao ju je vidjeti, tanjur u desnoj ruci, cigarete i šibice u lijevoj. Mogao je vidjeti komad pite. Jagode, lokvu tamnog crvenog soka.

Osluškivao je i čekao tihu škripu vrata blagovaonice, ali nije došla. To ga nije previše iznenadilo. Stajala je pored stola, gledala na dvorište i jela pitu njezinim brzim, ekonomičnim Heidi zalogajima. Stara navika. Gotovo da je mogao čuti kako vilica grebe po tanjuru.

Shvatio je da pada u san.

Padam u san? Ne - nemoguće. Nemoguće je da netko zaspi tijekom počinjenja ubojstva.

Ali zaspao je. Opet je čekao škripu daske na kuhinjskom podu - čut će ju kad bude išla do sudopera. Mlaz vode dok bude ispirala tanjur. Zvuk njezinih koraka kroz sve sobe, podešavanje termostata, gašenje svjetla i provjeravanje alarma pored vrata - sve rituali bijelih ljudi iz grada.

Ležao je u krevetu slušajući podnu dasku i onda je sjedio za svojim stolom u Big Jubileeju, Arizona, gdje se odvjetništvom bavio posljednjih šest godina. Jednostavno, samo tako. Tamo je živio s kćerkom i bavio se pravom koje je nazivao “korporacijsko sranje” da stavi hranu na stol; ostatak je bio besplatna pravna pomoć. Živjeli su skromno. Stari dani - garaža za dva automobila, vrtlar tri dana tjedno, porez od dvadeset pet tisuća dolara godišnje - odavno su nestali. Nisu mu nedostajali, a bio je uvjeren kako ne nedostaju ni Lin. Bavio se pravom u gradu, ponekad u Yumi ili Phoenixu, ali to je bilo rijetko i živjeli su dovoljno daleko od Jubea da bi zavoljeli zemlju oko sebe. Linda će iduće godine otići na fakultet i onda bi se mogao preseliti natrag u grad - ali ne, rekao joj je, prije no što ga obuzme samoća, a nije mislio kako će se to dogoditi.

Dobro su živjeli i to je bilo u redu, to je stvarno bilo u redu, jer omogućiti sebi i svojima dobar život je ono bitno.

Čuo se kucanje na vratima svoje radne sobe. Odgurnuo se od stola, okrenuo i Linda je stajala tamo i Lindin nos je nestao. Ne; nije nestao. Umjesto na licu bio joj je u desnoj ruci. Krv je tekla iz crne rupe iznad njezinih usta.

"Ne razumijem, tata”, rekla je nazalnim, pištavim glasom. "Samo je otpao.”

Naglo se probudio, počeo rukama udarati zrak, pokušao je otjerati tu viziju. Pored njega, Heidi je udahnula u snu, okrenula se na lijevi bok i navukla pokrivače preko glave.

Malo po malo, stvarnost se vratila u njega. Bio je u Fairviewu. Rano jutarnje sunce prolazilo je kroz prozore. Pogledao je na drugu stranu sobe i ugledao digitalni sat na noćnom ormariću i vidio da je 6:25. U vazi pored sata bilo je šest crvenih ruža.

Izašao je iz kreveta, prešao sobu, skinuo svoj ogrtač s vješalice i otišao niz hodnik do kupaonice. Pustio je vodu, objesio ogrtač na vrata, primijetio kako je Heidi pored nove bluze i frizure također nabavila i novi ogrtač - lijepi plavi ogrtač.

Stao je na vagu. Dobio je još pola kilograma. Ušao je pod tuš i trljao se s grubošću koja je bila gotovo prisilna, nasapunao je svaki dio tijela, trljao i onda opet nasapunao. Pazit ću na svoju težinu, obećao je samome sebi. Kad je ne bude uistinu ću paziti na svoju težinu. Nikad neću ponovno biti debeo kao prije.

Obrisao se. Odjenuo je ogrtač, shvatio kako stoji pred zatvorenim vratima i opčinjeno gleda Heidin novi plavi ogrtač. Pružio je ruku i prstima uhvatio najlonski nabor. Protrljao je njegovu glatkoću. Ogrtač je izgledao nov, ali je nekako izgledao poznat.

Jednostavno je otišla i kupila ogrtač koji izgleda poput nekog kojeg je već imala, pomislio je. Ljudska kreativnost nije beskrajna, kompa - i na kraju se svi počinjemo ponavljati. Na kraju, svi smo opsesivni.

Houston je progovorio u njegovom umu: Ljudi koji se ne boje umiru mladi.

Heidi: Za ime Božje, Billy, nemoj me tako gledati! Ne mogu to podnijeti!

Leda: Sada izgleda poput aligatora... poput nečega što je ispuzalo iz močvare i odjenulo ljudsku odjeću.

Hopley: I ostaneš misleći kako će možda barem ovoga puta. barem ovoga puta, biti malo pravde... trenutak pravde koji će ublažiti život prepun sranja.

Billy je prtljao po plavom najlonu i stravična pomisao se pojavila u njegovoj glavi. Sjetio se svog sna. Linda na vratima njegove radne sobe. Krvava rupa na nje/inom licu. Ovaj ogrtač... nije izgledao poznat jer je Heidi jednom imala sličan. Izgledao je poznat jer l.inda upravo sada ima ogrtač koji tako izgleda.

Okrenuo se i otvorio ladicu s desne strane umivaonika. Unutra se nalazila četka za kosu s natpisom LINDA duž crvene drške.

Crna kosa bila je zapetljana na četki.

Poput čovjeka u snu krenuo je hodnikom prema njezinoj sobi.

Lutalice su uvijek voljne pripremiti takve stvari, prijatelju moj... to je jedna od stvari u kojima su lutalice dobre.

Seronja je, Williame, tip koji ne vjeruje u ono što vidi.

Billy Halleck je otvorio vrata na kraju hodnika i ugledao svoju kćer, Lindu, kako spava u svom krevetu, s jednom rukom prebačenom preko lica. Njezin stari medvjedić, Amos, bio je u naručju druge ruke.

Ne.Oh, ne. Ne, ne.

Držao se za dovratak i sanjivo ljuljao naprijed natrag. Što god bio, nije bio seronja, jer je vidio sve: njezinu crnu spitku od antilopa prebačenu preko naslona stolice, jedan Samsoniteov kofer, otvoren, iz kojeg je ispadala zbirka traperica i kratkih hlača i bluza i donjeg rublja. Na dršci je vidio oznaku iz autobusa. Vidio je još više. Vidio je cvijeće pored sata u njegovoj i Heidinoj spavaćoj sobi. Ruže koje nisu bile tamo kad je sinoć otišao na spavanje. Ne... Linda je donijela ruže. Kao zalog pomirenja. Došla je rano kako bi se pomirila s majkom prije no što se Billy vrati kući.

Stari Ciganin s trulim nosom: Nitko nije kriv, govoriš. Govoriš sebi i govoriš sebi i govoriš sebi. Ali nema remplanja, bijeli čovječe iz grada. Svi plaćaju, čak i za stvari koje nisu učinili. Nema remplanja.

Okrenuo se potrčao prema stubama. Strah ga je natjerao da preskače po dvije stube i ljuljao se poput mornara na moru.

Ne, ne Linda! vrištao je njegov um. Ne Linda! Bože, molim te, ne Linda!

Svi plaćaju, bijeli čovječe iz grada - čak i za stvari koje nisu učin ili. Jer to je ono što je bitno.

Ono što je ostalo od pite stajalo je na polici, uredno pokriveno celofanom. Četvrtina je nestala. Pogledao je kuhinjski stol i tamo ugledao Lindinu torbicu - na remen su bili pričvršćeni bedževi s rock zvijezdama: Bruce Springsteen, John Cougar Mellancamp, Pat Benatar, Lionel Ritchie, Sting, Michael Jackson.

Prišao je sudoperu.

Dva tanjura.

Dvije vilice.

Sjedile su ovdje, jele pitu i pomirile se, pomislio je. Kada? Kad sam zaspao? Sigurno.

Čuo je starog Ciganina kako se smije i koljena su mu popustila. Morao se uhvatiti za stol kako stvarno ne bi pao.

Kad je povratio malo snage, okrenuo se, prešao kuhinju i čuo kako daska na sredini poda škripi kad je stao na nju.

Pita je ponovno pulsirala - gore i dolje, gore i dolje. Njezina opscena, ustrajna toplina zamaglila je celofan. Mogao je čuti tiho šljapkanje.

Otvorio je kuhinjski ormarić i uzeo desertni tanjur, otvorio je ladicu i izvadio nož i vilicu.

“Zašto ne?” prošaptao je i skinuo celofan s pite. Sada je ponovno bila mirna. Sada je ponovno bila samo pita s jagodama koja je izgledala jako primamljivo unatoč ranom jutru.

I kao što je Heidi rekla, i dalje su mu trebale sve kalorije koje je mogao pojesti.

“Jedi zdušno”, prošaptao je Billy Halleck u sunčanoj tišini kuhinje i odrezao si komad ciganske pite.

Bilješka o piscu

Stephen King živi u Maineu, u Sjedinjenim Američkim Državama, sa svojom suprugom, spisateljicom Tabithom King. Napisao je preko četrdeset romana i oko dvije stotine priča. Dobio je više književnih nagrada: World Fantasy Award, nekoliko Bram Stoker Award, O. Henry Award. Godine 2003. dodijeljeno mu je odličje Nacionalne zaklade za knjigu za istaknuti doprinos američkoj književnosti.

Postoji razlog zašto je Stephen King jedan od najpopularnijih pisaca na svijetu. Piše priče koje vas zaintrigiraju i nemoguće ih je odložiti dok ih ne pročitate.

Tijekom razdoblja od 1966. do 1973., prije no što je objavio remek djelo Carrie, Stephen King pisao je pod dva imena.

Pod pseudonimom Richard Bachman King je pisao horror priče za časopise nakon kojih je uslijedio niz romana koji su prvi put objavljeni početkom 1980-ih u zbirci The Bachman Hooks.

Nakon objavljivanja njegovog idućeg romana Kletva pod istim pseudonimom čitatelji su shvatili kako je Richard Bachman u stvari Stephen King.

Bachman je umro od raka pseudonima, ali 1995. pojavljuju se Stegovnici i objavljeni su zajedno s Očajavanjem Stephena Kinga. Blaze, karika koja nedostaje u Kingovom opusu posljednji je roman napisan tijekom Bachmanove rane faze, otkriven je i objavljen 2007. godine.

Na temelju dva Bachmanova romana, Kletva i Trkač, snimljeni su filmovi.

1⇒ NRA - National Riffle Association; američka neprofitna organizacija čija je primarna misija štititi i braniti Ustav Sjedinjenih Američkih Država, a osobito pravo na posjedovanje i nošenje oružja.