Naslov originala
CUJO

Copyright © 1981. by Stephen King

Ovo je knjiga za mog brata Dejvida,
koji me vodio za ruku preko Ulice Vest Brod
i koji me naučio da pravim udice za nebo
od starih vešalica za kapute.
Trik je bio tako prokleto dobar da ga
nikad nisam pregoreo.

Dejvide, volim te.

JEDNOGA DANA...

ne tako davno, pojavilo se čudovište u gradiću Kasl Rok, u državi Mejn. Ubilo je kelnericu Almu Frenčet 1970. godine; ženu po imenu Polin Tudejker i srednjoškolku Čeril Mudi, 1971. godine; zgodnu devojku koja je nosila ime Kerol Dunbarger, 1974. godine; učiteljicu Etu Ringold u jesen 1975. godine; i konačno, početkom zime, te iste godine, gimnazijalku po imenu Meri Kejt Hendrasen.

Čudovište zapravo nije bilo vukodlak, vampir, lešinar, niti pak kakvo bezimeno stvorenje iz demonske šume ili snežne magline, već naprosto, policajac Frenk Dod, preopterećen mentalnim i seksualnim problemima. Neki dobar čovek, po imenu Džon Smit, na čudnovat način otkri identitet čudovišta, ali pre nego što su uspeli da ga uhvate — izgleda da se radilo samo o nekih sekund-dva — Frenk Dod izvrši samoubistvo.

Pomalo šokantno, naravno, ali i veselo; ovo samoubistvo značilo je pravo veselje za mali grad, konačno je nestalo čudovište koje je uporno haralo snovima. Košmar grada sahranjen je u grobu Frenka Doda.

Ipak, i u ovom prosvećenom dobu, koje je nesumnjivo nametnulo i saznanje o negativnim psihološkim uticajima roditelja na decu, nađe se mesta za bar jednog tatu, negde u Kasl Roku — ili možda jednu baku — koji će umirivati dečicu uz priču kako Frenk Dod dolazi po decu koja ne paze i ne slušaju. Naravno da u Kasl Roku nije bilo mesta protivljenju mališana dok su gledali kroz svoje mračne prozore i maštarili o Frenku Dodu u njegovom sjajnom crnom kišnom mantilu, Frenku Dodu koji davi... i davi... i davi.

On je napolju, kao da čujem baku kako šapuće dok vetruština zviždi niz dimnjak i škrguće oko poklopaca koji poskakuju na toploj peći. On je napolju, i ako nisi dobar, možda će se njegovo lice pojaviti u oknu dok gledaš kroz prozor svoje spavaće sobe, kad svi u kući budu zaspali osim tebe; možda je njegovo lice to koje ti se večito ceri iz garderobera usred noći, sa velikim znakom STOP u jednoj ruci, koju podigne kad preskače decu i nožem u drugoj, kojom će se ubiti... i pssst, deco... pssst... pssssssssst.

Sve u svemu, što je bilo — bilo je. Košmara, sasvim sigurno; dece koja su dugo ležala budna; prazne Dodove kućerine (jer je njegova majka ubrzo posle svega podlegla moždanoj kapi) koju su svi izbegavali i zaobilazili kao kuću duhova; ali sve je to bilo pa prošlo, kao i svi neizbežni pratioci lanca bezrazložnih ubistava.

I vreme je prošlo. Punih pet godina.

Čudovište je nestalo, čudovište je mrtvo. Frenk Dod je trulio u svom kovčegu.

Samo što čudovišta nikad ne umiru. Vukodlaci, vampiri, lešinari, bezimena stvorenja iz ništavila. Čudovište nikad ne umire.

Pojavilo se ponovo u Kasl Roku u leto 1980. godine.

Četvorogodišnji Ted Trenton, probudio se jednog majskog jutra te godine, neposredno po ponoći. Ustao je iz kreveta i pospano se uputio beloj svetlosti koja se neznatno probijala kroz poluotvorena vrata, usput već spuštajući donji deo pižame. Piškio je čitavu večnost, povukao vodu i vratio se u krevet. Navukao je pokrivač i tad ugledao stvorenje u svom garderoberu.

Oniže, širokih ramena, naherene glave, upalih očiju koje ćilibarno svetlucaju — nešto što bi moglo biti polu-čovek polu-vuk. Oči mu se prevrnu u dupljama dok je pratio dečakovo uspravljanje u krevetu, kesice između nogu se zanjišu, dlaka mu se nakostreši, a duh oglasi poput tananog zimskog zvižduka kroz grlo: sulude oči koje se cere, oči koje su obećavale stravičnu smrt uz nečujnu muziku vrištanja; nešto u garderoberu.

Čuo je kako reži; osetio je sladunjavost njegovog lešinarskog daha.

Ted Trenton ručicama silovito pokrije oči, zaustavi dah i vrisne.

U susednoj sobi glasno gunđanje — njegov otac.

Uplašeni uzvik: — Šta je bilo? — u istoj sobi — njegova majka.

Odjeci njihovih stopa, u trku. Kad su ušli, on proviri kroz prstiće i ugleda stvorenje u garderoberu kako reži uz jezivo obećanje da oni mogu doći, ali će sigurno otići, a kada budu...

Svetlo se upali. Vik i Dona Trenton priđu njegovom krevetu, izmene zabrinute poglede preko njegovog krečno belog lica i izbezumljenih očiju, pa njegova majka reče, ne, uzvikne,: — Rekla sam ja, Vik, da su tri viršle previše!

A onda je njegov tatica seo na krevet, zagrlio ga i upitao šta nije u redu.

Ted se usudi da baci još jedan pogled u provaliju svog garderobera.

Čudovište je nestalo. Umesto gladne zveri koju je video, bilo je tu ćebadi na dve gomile, nemarno nabacane zimske posteljine, jer Dona još nije bila uspela da sve složi na spratu. Sve je bilo na hrpi preko stolice koju je Ted koristio da dohvati ponešto sa gornje police garderobera. Umesto dlakave trouglaste glavetine, naherene skoro upitno, a istovremeno tako proždrljive, video je samo svog plišanog medu na višoj gomili ćebadi. Namesto upalih, zlokobnih ćilibarnih očiju, bila su tu dva prijateljska smeđa staklašca kroz koja je njegov Miška posmatrao svet.

— Šta nije u redu, Tedi? — ponovo ga upita tatica.

— Čudovište! — uzviknu Ted. — U mom garderoberu! — I brižne u plač.

Mama sede pokraj njega. Bezbedno uvaljen između njih, bio je pažen i mažen kako se samo poželeti može. A onda usledi roditeljski ritual. Objasnili su mu kako čudovišta ne postoje i kako je on to samo ružno sanjao. Majka mu je objasnila kako senke ponekad mogu da liče na ona grozna bića koja se prikazuju na TV i u stripovima, a tata ga je ubeđivao kako je sve u redu, najboljem redu i da ga u njihovoj dobroj kući ništa ne može povrediti. Ted je klimao glavicom kao da misli da su oni apsolutno u pravu, a tako je dobro znao da nisu.

Otac mu je objasnio kako u mraku dve hrpe ćebadi sasvim liče na široka ramena, kako meda zapravo čini tu naherenu glavu na kojoj su Miškine staklene okice primile odsjaj svetlosti iz kupatila i životnost prave životinje.

— Pazi sad, — reče. — Dobro me pogledaj, Tedi.

Ted je gledao.

Njegov tata uzme hrpu ćebadi sa stolice i smesti je u samo dno garderobera. Ted je čuo kako se vešalice za odela diskretno pomeraju, dodiruju i pričaju o njegovom tati nešto na vešaličkom jeziku. To je bilo smešno pa se i Ted nasmejao. Mama primeti njegov osmeh i, rasterećena najzad, uzvrati iskrenim osmehom.

Tata se izvuče iz garderobera, pokupi Mišku i smesti ga Tediju u naručje.

— I poslednje, ali ne i najmanje važno, — tata je to rekao uz naklon, krajnje teatralno, da su se i Ted i mama slatko smijuljili, — ’tolica.

Dobro zatvori vrata garderobera i zabarikadira ih stolicom. Kad se vratio Tedovom krevetu, on se još uvek smeškao, ali su njegove okice imale ozbiljan izraz.

— U redu, Ted?

— Da, — reče Ted, a onda se prisili da kaže: — Ali, tatice, bilo je tamo. Video sam ga. Stvarno.

— To je bilo u tvojoj glavi, Ted, — reče tata i njegova krupna topla ruka pomiluje mu kosicu. — Nisi ti video čudovište u garderoberu, neko pravo. Nema čudovišta, Ted. Ima ih samo u pričama i u tvojoj glavi.

Naizmenično je posmatrao velika lica svoje mame, pa tate, pa opet, lica koja je voleo.

— Stvarno?

— Stvarno, — reče mama. — Hajde sad lepo ustani pa da piškiš kao veliki.

— Piškio sam. To me je i probudilo.

— Lepo, — mama će, jer nam roditelji baš nikad ne veruju, — ali mi učini na volju, važi?

Mališan poslušno ode dok ga je ona posmatrala kako na jedvite jade cedi čitavih četiri kapi, nasmeši se i doda, — Eto, vidiš? Baš je trebalo da piškiš.

Ted rezignirano klimne glavom u znak odobravanja i vrati se u krevet. Ušuškaju ga. Poljube za laku noć.

Samo što njegovi tata i mama stignu do vrata svoje sobe, u njemu se nastani strah poput ledenog ogrtača prepunog magle. Poput pokrova koji miriše na neizbežnu smrt. O, molim, pomisli, ali ništa više, samo to: O molim o molim o molim.

Verovatno mu je otac pročitao misli, vrati se i, već s jednom rukom na prekidaču za svetlo, ponovi: — Nema čudovišta, Ted.

— Nema, tata, — reče Ted, jer su u tom trenutku oči njegovog oca izgledale tako osenčene i daleke... kao da su vapile za njegovom uverljivošću. — Nema čudovišta. — Osim jednog u mom garderoberu.

Svetlost umine.

— Laku noč, Ted. — Mamin glas doplovi lako i nežno, a on u svojoj glavi viknu, Čuvaj se, mamice, oni jedu žene. U svim filmovima hvataju žene, nose ih nekuda i onda ih pojedu! O molim o molim o molim...

Ali su oni već otišli.

Tako je četvorogodišnji Ted Trenton ostao da leži u svom krevetu, potpuno ukočeno kao u kakvom nesnosnom mideru za kičmu. Ležao je tako pokriven do zuba, jednom rukom grčevito savijajući Miška uz svoje telo, dok je na jednom zidu bio Luk Skajvoker; na drugom zidu veverica šarenih leđa veselo se cerila sa vrha miksera (ŽIVOT VAM NUDI LIMUN, NE BUDITE KISELI, PRIUŠTITE SI LIMUNADU! drsko poručuje iscerena veverica); a na trećem čitavo šarenilo tima Sesami Strita. Dobroćudni totemi, dobra magija. A vetar napolju urla preko krovova i kliže se duž crnih žljebova! Ove noći za njega nema sna.

Ali, malo po malo, onaj odvratni mider poče da raspušta svoje spone i oslobodi mišiće. Misli mu odlutaju...

A onda ponovni vrisak, ovoga puta bliži od noćnog vetra i Ted bi ponovo bačen u izbezumljenu budnost.

Šarke na vratima garderobera.

Škriiiiiiii...

Tako tanani zvuk, da ga verovatno mogu čuti samo psi i mali dečaci ako se probude usred noći. Vrata njegovog garderobera otvarala su se polako i mirno, provalija smrti otvarala se u mrak, mic po mic, mic po mic.

Čudovište je bilo u tom mraku. Čučalo na istom mestu kao i pre. Cerilo mu se dok su se kabasta ramena protezala oko naherene glave, sa očima ćilibarnog sjaja i životnošću priglupe lukavosti. Rekao sam ti da će oni otići, Ted, prošaputa, na kraju uvek odu. A onda se ja vraćam. Ti mi se dopadaš, Ted. Mislim da ću odsad dolaziti Svake noći, i svake noći ću biti malo bliže tvom krevetu... još malo bliže... a onda ćeš samo jedne noći, pre nego što uspeš da ih dovičeš, čuti kako nešto reži, reži nešto tik uz tebe, Ted, to ću biti ja i ja ću skočiti i onda ću te pojesti i ti ćeš biti u meni.

Zurio je u čudovište u garderoberu, fasciniran i, istovremeno omamljen prestravljenošću. Bilo je nečeg... skoro sasvim bliskog. Nečeg što mu je već bilo poznato. I to je i bilo najgore, upravo to prividno prepoznavanje. Baš zato...

Zato što sam ja lud, Ted. Ja sam ovde. I bio sam oduvek ovde. Nekada je moje ime bilo Frenk Dod i ja sam ubijao žene, a možda sam i njih pojeo. Oduvek sam bio ovde, šunjao se okolo, osluškivao. Ja sam čudovište, Ted, staro čudovište i imaću te uskoro, Ted. Osećaš li kako sam ti sve bliži... i bliži...

Možda mu je stvar iz garderobera govorila svojim uobičajenim šištanjem ili je možda to bio samo prizvuk vetra. Bilo kako bilo, svejedno. Pomno je slušao svaku reč, omamljen prestravljenošću, samo što se ne onesvesti (a tako budan); posmatrao je to osenčeno lice koje reži i već ga je dobro znao. Neće više spavati noćas, a možda i nikad više.

Ali nešto kasnije, negde između pola sata po ponoći i prvog otkucaja u sledećem danu, možda zato što je bio mali, Ted ponovo odluta u svoj san. Laki san u kome su ga zdepasta, dlakava stvorenja belih zuba gonila u mračne košmare sna.

Vetar je vodio duge razgovore sa olucima. Beli luk prolećnog meseca oslikao se na nebu. Negde u daljini, na nekoj poljani noći ili stazi borove šume, neki pas zalaja besno, a onda se utiša.

A u garderoberu Teda Trentona, bdilo je nešto ćilibarnih očiju.

— Jesi li ti vratio ćebad? — upita Dona sledećeg jutra svoga muža. Stajala je uz šporet i pripremala slaninu. Ted je bio u drugoj sobi i prelistavao novi broj revije o životinjskom svetu, grickajući ’tvinkls’ pahuljice. ’Tvinklsi’ su bili iz serije ’Šarp’ — žitnih pahuljica, a Trentonovi su dobij ali sve vrste ’Šarp’ pahuljica besplatno.

— Ha? — upita Vik. Potpuno se udubio u sportsku stranu. Podmlađeni tim ’Njujorkera’ sad je već uveliko uspešno odolevao groznici ’Red Soksa’, Ali je Vik mazohistički uživao u iščekivanju novog prljavog starta ’Meta’.

— Ćebad. U Tedovom garderoberu. Vraćena su napolje. I stolica je vraćena na staro mesto, a vrata su opet bila otvorena. — Donela je na sto slaninu koja je još cvrčala.

— Jesi li ih ti vratio na stolicu?

— Ja — ne, — reče Vik, okrećući stranicu. — Sve mi to miriše na zaveru loptica naftalina.

— Čudno. Mora da ih je on vratio.

On spusti novine i podigne pogled ka njoj. — O čemu ti to pričaš, Dona?

— Sećaš se ružnog sna od sinoć?

— Teško da ću ga zaboraviti. Mislio sam da će dete da umre. Grč, šta li.

Ona potvrdno klimne glavom. — On misli da je ćebad preturao neki... — Ona slegne ramenima.

— Bauk, — reče Vik, iscerivši se.

— Pretpostavljam. A ti si mu utrapio njegovog medu i svu ćebad strpao u dno garderobera. Ali ona su opet bila na stolici kad sam ušla da namestim krevet. — Nasmeje se.

— Pogledala sam unutra i na trenutak pomislih...

— Sad mi je jasno, — reče Vik i ponovo uze novine. Prijateljski joj namigne. — ’Tri besna psa’, kad bi se zezali.

Kasnije, kad je Vik već otišao na posao, Dona upita Teda zašto je vratio stolicu i ćebad kad su ga toliko noćas uplašila.

Ted podigne pogled ka njoj, a njegovo lice, obično živahno i veselo, delovalo je bledo i oprezno — prestaro. Pred njim je bila otvorena slikovnica ’Rat zvezda’. Zelenim flomasterom upravo je bojio muđuzvezdani prostor.

— Nisam ja, — reče.

— Ali, Ted, ako ti nisi, tata nije, a nisam ni ja...

— Čudovište je, — reče Ted. — Čudovište u mom garderoberu.

Ponovo se udubi u svoju sličicu.

Ona ga je stojeći posmatrala, zabrinuto i pomalo uplašeno. On je bio bistar dečak i možda premaštovit. Ovo baš i nisu bile vesele vesti. Moraće o tome da porazgovara sa Vikom još koliko večeras. Moraće dobro da popriča s njim o tome.

— Ted, zar se ne sećaš šta je tata rekao, — podseti ga.

— Nema čudovišta.

— Nema po danu, — reče mališan i nasmeši joj se tako iskreno, predivno, da razbije sve njene strahove. Razbaruši mu kosu i spusti poljubac na obraz.

Nameravala je da porazgovara sa Vikom, a onda, dok je Ted bio u obdaništu, došao je Stiv Kemp i ona je potpuno zaboravila, a Ted je i te noći vikao, vikao kako je u njegovom garderoberu čudovište, čudovište!

Vrata garderobera zjapila su otvorena, ćebad na stolici. Ovog puta ih Vik podigne na gornju policu garderobera.

— Zaključana su tamo gore, Tedi, — reče Vik, poljubivši svog sina. — Sad si bezbedan. Vrati se da spavaš i lepo sanjaj.

Ali, Ted dugo nije mogao da zaspi i pre nego što je i uspeo, vrata garderobera lagano se otvore uz tanani zvuk šarki i provalija smrti otvori u smrtni mrak — smrtni mrak u kome je nešto dlakavo, oštrih zuba i kandži, čekalo, nešto što je odisalo sirovom krvlju i prokletstvom.

Zdravo, Ted, prošaputa svojim glasom u truljenju, a u Tedovom prozoru prikaza se mesec poput obrisa beličastog razrezanog oka mrtvog čoveka.

Najstarija živa osoba u to kasno proleće u Kasl Roku bila je Ivlin Čelmers, među starijim meštanima poznata kao tetka Ivi ili ’stara radio-Mileva’, kako ju je nazivao Džordž Meara koji joj je donosio poštu — uglavnom kataloge i ponude iz ’Riđers Dajdžesta’ i molitve posvećene besmrtnom Hristu — i slušao njene beskrajne monologe. — Jedino što ume ta stara radio-Mileva to je da predskaže vreme — običavao je Džordž da prizna uz čašicu sa svojim drugarima dole kod ’Pitomog tigra’. Bilo je to prilično glupo ime za kafanu, ali kako je to bilo jedino mesto u Kasl Roku gde se moglo nazdraviti, činilo se da je ovo ime sasvim leglo svakom namerniku.

Džordžovo mišljenje nailazilo je na opšte odobravanje. Tetka Ivi, kao najstariji stanovnik Kasl Roka, imala je štap ’Boston Posta’ već pune dve godine, zapravo sve od vremena kada je Arnold Hibert isteturao sa zadnjeg odmorišta Kasi klinike i slomio vrat, tačno dvadeset pet minuta nakon puštanja gasa u pantalone, po poslednji put u životu, u sto prvoj godini, tako senilnoj da je svaki pokušaj razgovora sa njim padao u iskušenje razgovora sa praznom konzervom hrane za mačke.

Tetka Ivi nije bila ni blizu senilnosti Arnija Hiberta a ni tako stara kao on, niti slučajno tako glupa da izgubi svoj dom kao Hibert. Već dobro zašla u starost, u devedeset trećoj, uvek je bila spremna da ispsuje Džordža Mearu na pasja kola, kad bi joj mamuran i rezigniran donosio poštu.

Ali, umela je da predvidi vreme. Opšte mišljenje u gradu — bar među starijim svetom koji je mario za tako šta — bilo je da je tetka Ivi nepogrešiva u tri stvari: određivanju nedelje u kojoj će početi prva letnja žetva, kakva će biti sezona borovnica i kakvo će vreme biti.

U jedno rano jutro tog juna, odgega do poštanskog sandučeta na kraju staze, pušeći svoje omiljene cigare ’Herbert Tarejton’, teško se oslanjajući na svoj ’Boston Post’ (koga će naslediti Vin Merčant kad stara radio-Mileva odapne, mislio je Džordž Meara, a i da se tebe rešimo, Ivi). Pozdravi Mearu, urlajući — njena gluvoća ju je tako očigledno ubedila da su iz sažaljenja prema njoj svi na ovom svetu ogluveli — a onda se prodra kako ih čeka najtoplije leto u poslednjih trideset godina. Vruće rano i vruće kasno i vruće u sredini, Ivi je urlala iz sve snage usred pospanog mirnog popodneva.

— Tako, znači? — upita Džordž.

— Šta?

— Rekoh ’tako znači?’ — I po tome je bila poznata tetka Ivi. Svakog bi naterala da urla kao i ona. Da čoveku popucaju krvni sudovi.

— Pristala bih už osmeh da poljubim svinju, ako ne bude tako! — prodra se tetka Ivi. Pepeo sa njene cigare pade na rame Mearine uniforme, sveže očišćene i po prvi put obučene ovog jutra; on strese prljavštinu ljutito. Tetka Ivi se nagne kroz prozor njegovih kola ne bi li mu dreknula pravo u uvo. Dah joj je mirisao na kisele krastavce.

— Svi poljski miševi otišli iz podruma! Tomi Nido video jelena kod jezera Musantik, sa krznom boje rubina i rogovima srndaća koji se prvi pojavio! Pod snegom koji se topi, zelena trava! Zelena trava, Meara!

— Tako znači, Ivi? — odvrati Džordž jer je bilo neophodno odvratiti bilo šta. Počeo je da oseća glavobolju.

— Šta?

— TAKO ZNAČI, TETKA IVI? — dreknu Džordž Meara. Sa usta mu prsne pljuvačka.

— A, da! — Tetka Ivi zaurla zadovoljno. — A videla sam kasno sinoć i munju! Loš znak, Meara! Rana munja je loš znak! Ljudi će umirati od vrućine ovOg leta. Loše nam se piše!

— Moram da idem, tekta Ivi! — prodra se Džordž. — Imam specijalnu pošiljku za Strindžera Bola!

Tetka Ivi Čelmers zabaci glavu i poče da kokodače na prolećno nebo. Kokodakala je tako sve dok se umalo ne zadavi i nanovo se pepeo sa cigarete skotrlja niz njenu kućnu haljinu. Poslednje parče cigarete ispljune, ono se otkotrlja po stazi i zaustavi tik uz jednu od njenih cipela — crnu kao ugalj i tesnu kao mider; cipela koja traje vekovima.

— Imaš specijalnu pošiljku za Frenčija Bola? Otkud to, pa on ne bi mogao da pročita ni ime sa svog sopstvenog spomenika!

— Moram da idem, tetka Ivi! — reče Džordž užurbano i ubaci menjač u brzinu.

— Ako je Bog ikad stvorio apsolutnog prirodnog luđaka, onda je to sigurno Frenči Bolo! — Prodra se tetka Ivi ravno u gomilu prašine u kojoj je nestao Džordž Meara.

Ostala je za trenutak pokraj svog poštanskog sandučeta i posmatrala kako Džordž odlazi. Nije bilo nijednog pisma lično upućenog njoj; u poslednje vreme retko ih je bilo. Većina pismenih ljudi koje je poznavala, sad su bili među mrtvima. I ona će za njima uskoro, pretpostavljala je. Leto koje dolazi ulivalo joj je neki loš predosećaj, stravičan. Govorila je kako će miševi rano napustiti podrume, pričala o munji na prolećnom nebu, ali nije pominjala munju koju je spoznala negde nad horizontom kako čuči poput mršave, ali moćne zveri šugavog krzna i crvenih, pobesnelih očiju; nije pominjala svoje snove, vrele, žedne i bez senki; nije pominjala ni jedno jutro u kome joj suze behu navirale bez ikakvog razloga, suze koje nisu oslobodile oči već ih zagušile poput avgustovskog znojnog ludila. Osećala je miris ludila u vetru koji još nije stigao.

— Džordž Meara, ti si jedan matori govnar, — reče tetka Ivi, dajući reči neki sočni mejnovski prizvuk koji je istovremeno bio morbidan i komičan: govnarrrrr.

Uputi se kući uz pomoć svog ’Boston Posta’ koji joj je dodeljen na ceremoniji u gradskoj većnici, iz glupog razloga što je zdravo dočekala takvu starost. Nije ni čudo, mislila je, što se ta prokleta diploma iscepala.

Zastane i baci pogled ka nebu koje je još uvek bilo prolećno bistro i pastelno meko. Ali, ona je osećala da dolazi: nešto vrelo. Nešto prljavo.

Samo godinu dana pre tog leta, stari ’jaguar’ Vika Trentona užasno je tandrkao negde u zadnjem levom točku i baš ga je Džordž Meara uputio na garažu Džoa Kejmbera, u predgrađu Kasl Roka. — Tip ima jako čudan način poslovanja — tog će dana Džordž Viku dok su stajali uz njegovo poštansko sanduče. — Kaže ti čovek koliko će sve da košta završi pos’o i naplati tačno koliko je i rek’o. Neverovatno, a?

— Sede u svoj auto i ode, ostavivši Vika da se misli je l’ poštar to ozbiljno ili on (Vik) nije uspeo baš da shvati neki crni humor Jenkija.

Ali, ipak je pozvao Kejmbera i jednog julskog dana (mnogo hladnijeg od svih julskih dana sledeće godine), on, Dona i Ted zajedno odu kolima do Kejmbera. Bilo je stvarno daleko. Vik je dvaput morao da zastaje i pita kuda dalje i otprilike tad je počeo sva dalja gradska predgrađa da naziva ’Ćoškovima kaljiča’.

Uđe u Kejmberovo dvorište dok je zadnji točak tandrkao više nego ikad. Tad trogodišnji, Ted sedeo je u krilu Done Trenton i smešio joj se; vožnja tatinim ’atotom’ uvek ga je veselila, a i Dona se prilično prijatno osećala.

Dečak, od svojih osam-devet godina, stajao je u dvorištu i udarao neku prastaru loptu još starijim štapom za bezbol. Lopta bi letela kroz vazduh, odbila se o zid štale, za koju je Vik mislio da je Kejmberova garaža i kotrljala se po zemlji skoro čitav put nazad.

— Zdravo, — reče dečak. — Jeste li vi g. Trenton?

— Tako je, — reče Vik.

— Sad ću ja da zovnem tatu — reče dečak i pođe u štalu.

Sve troje Trentonovih izađu iz kola, a Vik poče da šeta okolo, pa zabrinuto čučne kraj pokvarenog točka. Možda je ipak trebalo da popravi auto u Portlandu. Ovo baš i nije obećavalo; Kejmber čak nije istakao ni firmu.

Njegova razmišljanja prekine Donin glas koji ga je nervozno dozivao. A onda: — O, moj Bože, Vik...

Brzo se podiže i ugleda ogromnog psa kako se pojavljuje iz štale. Za jedan trenutak opsedne ga apsurdna dilema da li se zapravo i radi o psu ili nekoj ružnoj vrsti ponija. A onda, kako je pas istrčkarao iz senke štalske provalije, ugleda njegove tužne oči i shvati da je bernardinac.

Dona naglo zgrabi Teda i povuče se do auta, dok se Ted nestrpljivo otimao iz njenih ruku, pokušavajući da siđe dole.

— Da vidim kucu, mamice... da vidim kucu!

Dona baci pogled ka Viku, koji slegne ramenima sa vidljivom nelagodnošću. Onda se dečak vrati i pošašolji psa dok se približavao Viku. Pas mahne svojim apsolutno ogromnim repom i Ted poče urnebesno da se otima.

— Slobodno ga spustite, gospođo, — reče dečak ljubazno. — Kudžo voli decu. Neće ga povrediti. — A onda se obrati Viku: — Tata će odmah doći, samo da opere ruke.

— U redu je, — reče Vik. — Ovo je vraški veliki pas, sinko. Jesi li siguran da nije opasan.

— Nije, nije, — dečak pokuša da zvuči ubedljivo, ali se Vik već, sasvim nesvesno, povlačio ka svojoj supruzi dok je Ted tapkao ka psu. Kudžo je stajao naherene glave i polako mahao repom, koji je bio nalik na ogromnu četku.

— Vik... — poče Dona.

— U redu je, — reče Vik, pomislivši, nadam se. Pas je bio taman toliki da smaže Tedija u jednom zalogaju.

Ted zastane na trenutak, očigledno u dilemi. Izmeni jedan dugi pogled sa psom.

— Kuco? — reče Ted.

— Kudžo, reče Kejmberov mali prilazeći Tedu. — Ime mu je Kudžo.

— Kudžo, — ponovi Ted, a pas mu priđe i poče da liže njegovo lice, dobroćudno, izbalavivši ga tako bogato da je Ted, uz kikot, pokušavao da ga odgurne. Okrene se svojim roditeljima, smejući se isto kao kad ga jedno od njih golica. Načini jedan korak ka njima, ali se saplete. Padne, a pas iznenada pođe ka njemu, preko njega i Vik, koji je rukom obuhvatio Donin struk, oseti i ču njen uzdah. Pođe napred, a onda zastane.

Kudžo zaškrguće zubima nad Tedovom majicom. Podiže dečaka — tako da je na trenutak Ted ličio na mače u zubima svoje majke i postavi ga na noge.

Ted odjuri svojoj mami i tati. — Volim kucu! Mama! Tata! Volim kucu!

Kejmberov mali sve je posmatrao uživajući, sa obema rukama zavučenim duboko u džepove farmerki.

— Naravno, divan je to pas, — reče Vik. Sve ga je to zabavilo, ali mu je srce i dalje ubrzano lupalo. Načas je zaista bio poverovao da će pas odgristi Tedovu glavu kao lilihip. — To je bernardinac, Ted, — reče.

— Benan... dina! — viknu Ted, a onda pojuri natrag ka Kudžou koji je mirno sedeo pred ulazom u štalu, nalik na malu planinu. — Kudžo! Kuuuuuudžo!

Dona se ponovo napeto privijala uz Vika. — O, Vik, zar ne misliš...

Ali, Ted je već bio sa Kudžoom, prvo ga snažno zagrlio pa mu se uneo u lice. Kako je Kudžo i dalje sedeo (tapkao repinom po šljunku i opušteno isplazio jezik) Ted je mogao da ga pogleda oči u oči ako bi se samo malo pridigao na prste.

— Mislim da im je baš lepo, — reče Vik.

Ted uvuče ručicu među Kudžoove zube, poput najmajušnijeg zubara na svetu. Time priušti Viku još jedan napeti tren, ali odmah pojuri ka njima. — Kuca ima zube, — obrati se Viku.

— Da, — odvrati Vik. — Puno zuba.

Okrene se dečaku s namerom da upita odakle takvo ime za psa, ali tog časa iz štale se pojavi Džo Kejmber, brišući ruke kako ne bi izmastio Vika pri rukovanju.

Vik je bio prijatno iznenađen činjenicom da je Kejmber odmah znao šta mu je činiti. Napregnuto je osluškivao zvuk zadnjeg točka, sve vreme vožnje do poslednje kuće u dnu brda i natrag do Kejmberovih.

— Otiš’o vam je ležaj zadnje osovine, — reče Kejmber odsečno. — Srećni ste da vas nije negde blokirao.

— Možete li to da sredite? — upita Vik.

— A, da. Odma’ ću da ga sredim, ako vas ne mrzi da pričekate sat-dva.

— Mislim da će biti u redu, — reče Vik. Baci pogled ka Tedu i psu. Ted je dobio bezbol kojim se Kejmberov mali igrao. Bacao bi ga što je dalje mogao (a to baš i nije bilo tako daleko) i Kejmberov bernardinac bi ga poslušno donosio natrag. Lopta je bila užasno izbalavljena. — Vaš pas zabavlja mog sina.

— Kudžo voli decu, — odvrati Kejmber. — Hoćete da uterate auto u štalu, g. Trenton?

Sad će vas doktor pogledati, pomisli Vik veselo i utera ’jaguara’. Ispostavilo se da je popravka trajala samo sat i po, a Kejmberova cena bila je zapanjujuće razumna.

Ted je trčkarao kroz to prohladno oblačno popodne prozivajući psa nebrojeno puta: — Kudžo... Kuuudžo... doooođi, Kudžo... — Neposredno pred njihov odlazak, Kejmberov dečak, po imenu Bret, podigne Teda Kudžou na leđa, obuhvati ga oko struka i Kudžo poslušno napravi dva kruga kroz dvorište. Prošavši pored Vika, pas uhvati njegov pogled i... Vik se mogao zakleti da se pas smejao.

Samo tri dana nakon urlatorskog dijaloga između Džordža Meare i tetke Ivi Čelmers, devojčica Tedovog uzrasta skoči od doručka — postavljenog na stolu u toplom domu u Ajova Sitiju, država Ajova — i izjavi: — Mama, nije mi dobro. Mislim da ću se razboleti.

Njena majka se osvrne, ne baš iznenađena. Pre dva dana, Marsin stariji brat vraćen je iz škole kao akutni slučaj stomačnog gripa. Brok je sada bio sasvim dobro, ali proveo je užasna dvadeset četiri sata, oslobađajući svoje telo sa obe strane.

— Jesi li sigurna, dušo? — upita Marsina majka.

— O, ja... — Marsi poče glasno da stenje i tetura ka donjem hodniku grčevito obuhvatajući stomak. Majka pođe za njom sve do kupatila i pomisli: O, Bože, nije valjda opet. Biće pravo čudo ako i mene ne strefi.

Čuje zvuk povraćanja i pođe u kupatilo već razmišljajući o svim detaljima koji je čekaju: bistri sokovi, ležanje, noćna posuda, knjige; Brok bi mogao da prenese portabl-televizor gore u njenu sobu čim se vrati iz škole...

Pogleda i sve misli nestanu pod udarcem šoka.

Lavabo u koji je njena četvorogodišnja kćerka povraćala, bio je pun krvi; krv po čitavom porcelanskom bokalu, krvlju isprskane pločice.

— O, mama, nije mi dobro...

Njena kćer se okrene, njena kćer se okrene, okrene, usta su joj bila puna krvi, krv je tekla niz njen vrat, prekrivala njenu plavu marinsku haljinu, krv, o dragi Bože dragi Isuse Josipe i Marijo toliko krvi...

— Mamice...

I njena kćer učini to još jednom, ogromna količina krvi izluči se iz njenih usta po svemu okolo, poput suludog pljuska, a onda se Marsina majka sabere i pojuri sa njom, pojuri do telefona u kuhinji i pozove hitnu pomoć.

Kudžo je znao da je prestar da bi lovio zečeve.

Nije on bio star, čak ni za psa. Ali, sa punih pet godina, prilično davno je okončao svoje detinjstvo u kome je i leptir bio dovoljan motiv za neumornu trku kroz šume i poljane iza kuće i štale. Imao je punih pet godina i, da je čovek, već bi dobro zagazio u prvu fazu svog zrelog doba.

Ali, to je bio šesnaesti juni, predivno jutro sa još živom rosom po travi. Zaista je stigla vrućina koju je tetka Ivi predskazala Džordžu Meari — bio je to najtopliji rani juni u poslednjih ko zna koliko godina — i negde oko dva popodne, Kudžo bi ležao u prašnjavom dvorištu (ili u štali, ako mu to ČOVEK dozvoli, što je ponekad činio kad je bio pijan, što nije bila nikakva retkost u poslednje vreme), dahćući pod vrelim. Ali, to je bilo kasnije.

A zec, krupan; braon, debeo, nije ni sanjao da je Kudžo tamo, u dnu, kraj severnog polja, tek milju dalje od kuće. Za zeca je vetar duvao pogrešnim pravcem.

Kudžo pođe za zecom, više sporta no mesa radi. Zec se srećno oblizivao na novu detelinu koja će se dobro ispeći za mesec dana pod ovim nemilosrdnim suncem. Da je prevalio samo polovinu početne razdaljine do zeca u trenu kad ga je primetio i suludo počeo da beži, Kudžo bi morao da ga pusti. Ali, on je već bio na nekih četrnaest metara udaljenosti kad je zec podigao glavu i načuljio uši. Za trenutak se uopšte nije micao; bila je to ukočena skulptura crnih očiju, komično iskolačenih. I onda je bilo gotovo.

Uz stravičan lavež, Kudžo krene u poteru. Zec je bio jako mali, a Kudžo jako veliki, ali i sama mogućnost pridoda snagu Kudžoovim nogama. Bio je već tako blizu, samo da ščepa zeca. Ali mu zec umakne. Kudžo krene okolo, ali mu je to sad teže padalo jer je šape gubio u mekom crnom blatu, gubio tlo pod nogama i ponovo se dizao. Ptice su se besomučno razletale od njegovog teškog odsečnog laveža; i ako pas uopšte može da se smeje, Kudžo se tad smejao. Zec pođe ustranu pa pojuri preko sevemog polja. Kudžo jurne za njim, već izgubivši svaku nadu da će ovu trku dobiti.

Ali, dao je sve od sebe i ponovo počeo da sustiže zeca u trenutku kad se spuštao u malu rupu sa strane onižeg blagog uzvišenja. Rupa je bila obrasla visokom travom, ali Kudžo nije oklevao. Pogne svoje žutosmeđe telo poput nekog krznenog projektila i prepusti se slobodnom padu unapred... sve dok se ne zaglavi kao čep u uskom grliću boce.

Džo Kejmber je posedovao čitavu farmu ’Sedam hrastova’ na samom kraju gradske ceste br. 3, već nekih sedamnaest godina, ali nije imao pojma da ova rupa postoji. Svakako bi je otkrio da se bavio farmom, ali nije. U štali nije bilo stoke, to je zapravo bila njegova auto-radionica i prodavnica auto-delova. Njegov sin Bret često je lutao poljima i šumom iza kuće, ali ni on nije primetio rupu, mada je nekoliko puta stao na nju i to ga je moglo koštati bar iščašenja zgloba. Po sunčanom danu rupa je mogla da prođe kao senka; a kad je bilo oblačno, tako obrasla travom, potpuno je nestajala.

Džon Mosam, prethodni vlasnik farme, dobro je znao za rupu ali mu nije padalo na pamet da je pomene Džou Kejmberu kad ju je 1963. godine kupovao. Možda bi je i pomenuo, kao upozorenje, 1970. godine, kad su Džo i njegova žena Čeriti dobili sina, ali je tada stari Džon već davno bio podlegao raku.

Bilo je dobro što je Bret nikad nije otkrio. Nema ništa zanimljivije za dečaka od rupe u zemlji i to još ovakve kakva se otvara u prirodnu kamenu pećinu. Bila je duboka oko šest metara, što je bilo sasvim dovoljno da se vižljasti đečačić uvuče, sklizne na dno i tek onda otkrije da nikako ne može napolje. Ranije se to i dešavalo malim životinjama. Površina pećine od uglačanog kamena bila je sjajna za ulaz, ali isto tako nemoguća za izlaz, a njeno dno bilo je prekriveno kostima: jednog zeca, tvora, par veverica i jednog mačka. Mačkovo ime bilo je g. Čistunac. Kejmberovi su ga izgubili pre dve godine i pretpostavljali su da ga je udario auto ili da je, naprosto, pobegao nekuda. Ali, eto njega tu uz kosti ogromnog poljskog miša koga je jurio sve dovde.

Kudžoov zec uleti i sklizne na samo dno. Sada je drhtao načuljenih ušiju i njuškice koja se tresla poput zvučne viljuške, dok je Kudžoov besni lavež punio pećinu. Odjekivalo je na sve strane tako da se činilo da je barem čopor pasa unutra.

Mala pećina je, s vremena na vreme, privlačila i slepe miševe — ne baš mnogo jer je bila mala, ali su njeni hrapavi svodovi bili idealni za kačenje i dremuckanje po danu. Slepi miševi su bili još jedan dobar razlog za taličnost Breta Kejmbera, naročito ove godine. Ove godine, smeđi slepi miševi, proždrljivi na insekte, tromo su se kretali po pećini sa otrovnim nabojem besnila.

Kudžo se zaglavio ramenima. Silovito je kopao zadnjim nogama, ali bez uspeha. Mogao je da se vrati i izvuče napolje, ali mu je sad već previše bilo stalo do zeca. Osećao je da je u zamci, samo da ga ščepa. Nije baš jasno mogao sve da vidi jer je svojim telom praktično blokirao svaki trag svetlosti, a nije imao nikakav osećaj tla pod nogama. Nanjušio je mokraću i izmet slepih miševa, ustajao i svež... ali, ono što je bilo najvažnije, nanjušio je zeca. Toplog i ukusnog. Večera je bila servirana.

Njegov lavež razbudi slepe miševe. Bili su prestravljeni. Nešto je uzurpiralo njihov dom. Masovno polete ka izlazu, krešteći. Ali, intuitivno dođu do zagonetnog i užasnog otkrića: ulaz više nije bio na starom mestu. Na mestu ulaza, bio je neki proždrljivi stvor.

Vrteli su se i obrušavali u mraku, njihova membranozna krila odavala su zvuk sudaranja odeće — pelena možda — kroz gusti vetar. Pod njima, zečić se šćućurio i nadao svom spasu.

Kudžo oseti kako nekoliko slepih miševa leprša oko trećine njegovog tela, koja je uspela da se ubaci u pećinu, i to ga preplaši. Nije mu se dopadao njihov miris ni njihov zvuk; nije mu prijala ta čudna toplota koja, kao da je, iz njih izbijala. Zalaje još jače i poče da reži na stvorenja koja su obletala i skičala oko njegove glave. Čeljust mu se zatvori oko jednog smeđe-crnog krila. Smrve se kosti, tanje od kostiju šake novorođenčeta. Slepi miš se ustremi i zagrebe kožu Kudžoove njuške otvarajući duboku ranu u obliku upitnika. Samo sekund kasnije, teturao je i obrušavao se niz uglačani kamen u samrtnom ropcu. Ali, užas je ostvaren; ujed pobesnele životinje najopasniji je u predelu glave, jer je besnilo zapravo bolest centralnog nervnog sistema. Za razliku od svojih ljudskih gospodara, psi su neuporedivo osetljiviji i teško se mogu nadati potpunoj zaštiti vakcinom inaktiviranog virusa, koju svaki veterinar obavezno preporučuje. A Kudžo nikada u svom životu nije primio vakcinu besnila.

Kudžo sve to nije znao, ali je znao da je nevidljiva stvar koju je zagrizao imala odvratan pokvaren ukus i zaključi da igra nije bila vredna pišljiva boba. Snažnim trzajem ramena izvuče se iz rupe u koju se sruči poveća količina prašine. Strese se i sa njegovog krzna se spusti gomila prašine i smrskanih komada zemlje. Sa njuške je kapala krv. Sedne, sporo digne glavu ka nebu i tiho poče da zavija.

Slepi miševi izlete iz svoje rupe u vidu smeđeg oblačka, zalepršaju neki sekund, zbunjeni sunčanim bistrim junom i vrate se na spavanje. To su bila stvorenja bez mozga i za samo dva-tri minuta zaboravili su na lavež uljeza i spavali snom pravednika, nogama okačeni za svod pećine i umotanih u sopstvena krila poput starica u šalovima.

Kudžo otrčkara nazad. Ponovo se strese. Uzaludno je šapom čistio svoju njušku. Krv se već zgrušavala, postajala čvrsta, ali ga je bolelo. Psi imaju osećaj samosvesti koji daleko prevazilazi njihov prošek inteligencije i Kudžo je bio sam sebi odvratan. Nije želeo da se vrati kući. Ako bi otišao kući, neko od njegovog trojstva, — ČOVEK, ŽENA ili DEČAK — mogao bi primetiti da je učinio nešto. Moguće da bi ga jedno od njih nazvalo i GADANPAS. A tog trenutka i samom sebi nije bio ništa drugo do GADANPAS.

I tako, umesto da ode kući, Kudžo krene duž rečice koja je delila zemljište Kejmberovih i posed Gerija Pervijea, Kejmberovog prvog komšije. Gazio je uz reku; nalivao se vodom; brčkao po vodi, pokušavajući da se oslobodi tog odvratnog ukusa u ustima, da se oslobodi prljavštine i ustajalog zelenog smrada sa kamena pećine, da se oslobodi tog osećanja da je baš GADANPAS.

Malo po malo, počeo je bolje da se oseća. Izađe iz vode i strese se tako silovito da je svaka kap vode formirala u sebi dugu.

GADANPAS — osećaj postajao je sve slabiji, a isto tako i bol u nosu. Uputi se ka kući da vidi je li DEČAK tu negde. Navikao je na žuti školski autobus koji je svako jutro dolazio po Dečaka i vraćao ga u popodnevnim satima, ali prošle nedelje školski autobus nije nailazio sa svojim blještavim očima i veselim tovarom dece. DEČAK je stalno bio kod kuće. Obično je bio napolju u štali i nešto radio sa ČOVEKOM. Možda je žuti školski autobus danas opet dolazio. A možda i nije. Videće. Zaboravio je na rupu i odvratni ukus krila slepog miša. Nos ga skoro nimalo nije boleo.

Kudžo se lako probijao kroz visoku travu severnog polja, susrećući pokoju pticu usput, ali nije mario za nju. On je svoju poteru za danas pošteno odradio, njegovo telo se sećalo iako mozak nije. On je bio bernardinac po poreklu, star pet godina, skoro sto kilograma težak i sad, u jutro 16. juna 1980. godine bio je zaražen besnilom.

Sedam dana kasnije, na tridesetak milja od farme ’Sedam hrastova’ u Kasl Roku, dvojica se sretnu u centru Portlanda, u restoranu ’Žuta podmornica’. ’Podmornica’ je imala veliki izbor sendviča, pizza i specijaliteta. U pozadini sale bio je i jedan fliper. Nad šankom natpis: „Ako možete pojesti dva ’Žuta Pod Košmara’, ješćete besplatno”; a ispod njega krupno razvučeno, nastavak: KO POVRAĆA TAJ PLAĆA.

Za Vika Trentona obično ništa nije bilo veće uživanje od specijaliteta ’Žute podmornice’, ali, kako su stvari stajale, danas će mu i to biti samo porez na kiselinu.

— Izgleda da gubimo loptu, a? — Vik upita drugog čoveka koji je prilično tužno odmeravao dansku šunku na tanjiru. Taj drugi bio je Rodžer Brejkston, a kad on nema volju za klopu, znalo se sasvim pouzdano da je na pomolu neka kataklizma. Rodžer je imao oko sto trideset kilograma i kad bi seo nije imao krilo. Jednom, kad su njih dvojica delili krevet i kikotali se poput dece u premalom šatoru, Dona izjavi kako ona misli da su Rodžeru krilo sredili u Vijetnamu.

— E, moj Viktore, izgleda da smo najebali, — prizna Rodžer, — i to tako debelo da ne poveruješ.

— Ti stvarno misliš da ovaj put može bilo šta da reši?

— Možda i ne može, — reče Rodžer, — ali ako ne odemo, definitivno gubimo račun kod Šarpa. Možda ćemo nešto uspeti i da spasemo. Bar će nam platiti povratak. — Unese se u svoj sendvič.

— Zatvaranje za deset dana neće nam baš ići u račun.

— Misliš da nam ovo ide u račun?

— Naravno da ne. Ali, treba snimiti i sve te spotove u Kenenbank Biču...

— Lisa to može i sama da završi.

— Ja baš nisam ubeđen da Lisa može da se pobrine i za svoj sopstveni ljubavni život, a kamoli spotove, — reče Vik, — ako i pretpostavimo da Lisa može da izađe na kraj sa spotovima, još uvek ostaje serija ’Izbor pahuljica od borovnice’... Kasko Banka i Trust... a trebalo bi i da se sastaneš sa glavešinom Udruženja posrednika Mejna...

— A, ne, to je tvoje.

— Jebi se ti što je to moje, — reče Vik. — Šiznem svaki put kad samo pomislim na te crvene pantalone i bele cipele. Došlo mi je da pretražim kuću ne bih li tipu našao neki poslužavnik.

— Nije ni bitno, a i ti dobro znaš da nije. Niko od njih ne plaća ni deseti deo onoga što Šarp plaća. Šta još da ti kažem? Sam znaš da će i Šarp i mali hteti da porazgovaraju sa nama obojicom. Da ti rezervišem sedište ili ne?

Oblije ga ledeni znoj od same pomisli na deset punih dana, pet u Bostonu i pet u Njujorku. Rodžer i on radili su za agenciju ’Elison’ u Njujorku čitavih šest godina. Vik je sada imao svoj dom u Kasl Roku. Rodžer i Altea Brejkston živeli su petnaestak milja dalje, u okolini Bridžtona.

Vik nije želeo ni da se seti svega. Imao je osećaj da to nikada neće potpuno preživeti, da ne zna gde će sam sa sobom, sve dok se on i Dona nisu preselili u Mejn. I sada je imao neki morbidan osećaj Njujorka, kao da ga je pustio tri godine, ne bi li ga nanovo ščepao. Avion bi mogao da skrene sa svoje rute ili se uvali u vazdušne oluje. Ili bi moglo doći do udesa na mostu Triborou, pa njihov Čeker se pretvorio u običnu harmoniku. Neki suludi otmičar mogao bi da upotrebi svoj pištolj umesto da njim samo plaši narod. Eksplodiraće gas i otvarač rezervoara će mu odrubiti glavu, tako da će nastaviti da leti kroz vazduh poput teškog frizbija. Ili nešto drugo. Ako se vrati, taj grad će ga ubiti.

— Rodž — reče, spuštajući svoj sendvič posle jednog jedinog zalogaja — jesi li ikad pomislio da neće svet propasti ako mi izgubimo račun kod Šarpa?

— Svet će i dalje živeti, — odgovori Rodžer sipajući pivo u kriglu, — a mi? Evo ja imam još sedamnaest od dvadeset godina hipoteke i dve devojčice kojima je srce na bridžtonskoj Akademiji. Ti imaš svoju hipoteku, svoje dete i tog izdrkanog sportskog ’jaguara’ koji ima da te usmrti.

— Da, ali lokalna ekonomija...

— Jebi se s lokalnom ekonomijom — viknu Rodžer i uz tresak spusti kriglu na sto.

Društvo od njih četvoro za susednim stolom, troje u teniskim majicama UMP-a i jedan u izbledeloj majici na kojoj je bila otisnuta parola DART VEJDER JE PEDER, poče da aplaudira.

Rodžer im nervozno mahne i nagne se ka Viku. — Nećemo dozvoliti da se to desi vođenjem kampanje za ’Izbor pahuljica od borovnice’ i posrednika Mejna, ti to znaš. Ako izgubimo račun kod Šarpa, propadamo bez daljnjeg. S druge strane, ako uspemo da održimo i delić Šarpa bar još dve godine, mi smo na listi turističkog budžeta, možda čak i državne lutrije ako i sami ne propadnu do tad. Vreća bez dna, Vik. E onda zdravo i doviđenja i Šarpu i njegovim seratorskim pahuljicama. Zli vuk neka potraži večeru negde dalje, ovi prasići su slobodni u svom domu.

— Ceo kontigent nama da bi spasli bar nešto, — reče Vik, — što je otprilike verovatno kao da ’Klivlend Indian’ ove jeseni postane prvak sveta.

— Bolje bi bilo da probamo, drugar.

Vik je sedeo bez ijedne reči, gledao u svoj ledeni sendvič i razmišljao. Zaista nije bilo fer, ali on je mogao da podnese nefer odnos. Ono što ga je najviše vređalo bila je apsurdnost čitave ove lude situacije. Iskrsla iz vedrog neba, poput smrtonosnog tornada koji ostavlja krivudavi trag uništenja, a onda iščezne. I on i Rodžer i sam ’Edvorks’ bili su skloni fatalizmu bez obzira koje vrste; on je to mogao da pročita na okruglom Rodžerovom licu, koje nije bilo tako bledo i ozbiljno od dana kad su on i Altea izgubili svog dečaka Timotija, koji je podlegao nekom sindromu, sa samo devet dana starosti. Tri nedelje nakon toga, Rodžer se potpuno slomi, zari je svoje ruke u debele obraze i prepusti nekoj užasnoj beznadežnoj tuzi od koje je Viku neprekidno bila knedla u grlu. To je bilo strašno. Koreni panike koja se sad nazirala u Rodžerovim očima nisu bili daleko od toga.

Tornado se, s vremena na vreme, pojavljivao niotkuda u reklamnom biznisu. Moćna preduzeća, poput agencije ’Elison’, koja su okretala milione, mogla su da ih podnesu. Slabija, kao ’Edvorks’, nisu. Vukli su stalno jednu korpu sa puno sitnih jaja i drugu u kojoj je bilo samo jedno ali vredno — račun kod Šarpa — i sada im je samo preostalo da vide hoće li veliko jaje potpuno biti izgubljeno ili se bar može razbiti. Bilo kako bilo, to nije njihova krivica ali su reklamne agencije proizvodile i drage i poslušne momke.

Vik i Rodžer činili su prirodni tim sve od prvog zajedničkog poduhvata u agenciji ’Elison’ pre šest godina. Vik, visok, mršav i prilično miran, bio je idealan mršavi za Rodžera Brejkstona, kabastog, srećnog i ekstravertnog debelog. Uklopili su se na privatnom i profesionalnom planu. Prvi ugovor koji su potpisali odnosio se na reklamnu kampanju časopisa Udruženja za borbu protiv cerebralne paralize.

Pojavili su se sa sjajnim crno-belim reklamnim plakatom koji prikazuje malog dečaka sa užasnim protezama na nogama kako stoji u kaznenom prostoru na bezbol stadionu. Na glavi ima kapicu ’Njujork Meta’, a njegov izraz — Rodžer je bio ubeđen da zapravo taj izraz lica i prodaje reklamu — nije bio ni najmanje tužan; bio je, prosto, sanjiv. Skoro srećan, u stvari. I jednostavan natpis: BILI BELAMI NIKAD NEĆE POSTIĆI POGODAK. I ispod: BILI BOLUJE OD CEREBRALNE PARALIZE. Ispod toga, sitnim slovima ispisano: Pomozite nam, važi?

Darodavci CP postigli su značajan skok. Dobro za njih, dobro za Vika i Rodžera. Tim Trenton-Brejkston uleteo je u šemu. Usledilo je još šest uspešnih kampanja, Vik je obično brinuo o opštoj koncepciji projekta, a Rodžer o realizaciji.

Za korporaciju ’Soni’ slika čoveka u radnom odelu koji sedi prekrštenih nogu na sredini superautoputa sa šesnaest traka, sa ogromnim ’Sonijevim’ radio-prijemnikom na krilu i anđeoskim osmehom na usnama. Natpis: GRUPA POLIS, ROULINGSTOUNS, VIVALDI, MAJK VOLIŠ, KINGSTON TRIO, POL HARVI, PETI SMIT, DŽERI FOLVEL. Ispod toga: HELO, L. A.!

Za ljude iz ’Vojta’ koji proizvode opremu za plivanje, reklama prikazuje čoveka koji je sušta suprotnost prototipu plejboja sa Majami Biča. Na zlatnoj plaži nekog tropskog raja, arogantno stoji pedesetogodišnjak, sa stomakom pivopije, istetoviran, nerazvijenih mišića ruku i nogu i bedrom izbrazdanim ožiljkom. U rukama ovog odrtavelog plaćenika vise ’Vojtova’ peraja. GOSPODINE, ide natpis. JA RONIM DA BIH PREŽIVEO. NE ZEZAM SE. Bilo je tu još štošta iz Rodžerove serije po principu bla-bla, ali je drski natpis sam po sebi već bio ravan prvoklasnoj prostitutki Vik i Rodžer su hteli da piše NE ZAJEBAVAM SE, ali se ’Vojtovi’ ljudi nisu baš toliko dali. Šteta, prijalo bi Viku da prokomentariše uz piće. Prodali bi peraja i peraja.

A onda ’Šarp’.

Kompanija ’Šarp’ iz Klivlenda bila je dvanaesta na top-listi američkih proizvođača prehrambenih proizvoda u vreme kad je stari Šarp odlučio da dođe u agenciju ’Elison’ u Njujorku posle saradnje od punih dvanaest godina sa reklamnom agencijom u rodnom gradu. Pre drugog svetskog rata Šarp je bio moćniji od Nabiska i rado je to naglašavao. Njegov sin je, pak, rado naglašavao da je drugi svetski rat završen pre trideset godina.

Prvobitno je ugovor bio sklopljen s Vikom Trentonom i Rodžerom Brejkstonom na bazi šestomesečnog probnog perioda. Po isteku tog vremena, Šarp je sa dvanaestog skočio na deveto mesto na tržištu kolača, keksa i pahuljica. Godinu dana kasnije, kada su Vik i Rodžer povukli svoj ulog i prešli u Mejn da bi počeli svoj sopstveni biznis, kompanija ’Šarp’ bila je na sedmom mestu.

Njihova kampanja bila je neodoljiva. Za ’Šarp’-kekse Vik i Rodžer su smislili ’Šarp’-revolveraša, ieprtlju od konjičkog oficira sa Divljeg Zapada, čijih šest revolvera izbacuju kekse umesto metaka, zahvaljujući ljudima koji rade specijalne efekte — u nekim spotovima su to ’Čoka-Čipers’ keksi, u nekima ’Džindžer Snepis’, a u nekima ’Outmilsi’. Svi spotovi završavaju prizorom u kome ’Šarp’-revolveraš tužno stoji na hrpi keksa. — Eto, zlikovci su pobegli, — obraćao bi se milionima Amerikanaca svaki dan, — ali ja imam kekse. Najbolje kekse na zapadu... i bilo gde dalje. — ’Šarp’-revolveraš zagrize jedan keks. Izraz njegovog lica sugeriše gastronomsko iskustvo ravno prvom orgazmu pubertetlije. Zatamnjenje.

Za mešene kolače — šesnaest različitih vrsta, od polumasnih do masnih i onih sa sirom — bio je spot koji je Vik nazivao ’Džordž i Grejsi’. Zatamnjenje na kadar u kome Džordž i Grejsi napuštaju otmenu večeru, gde koktel-sto jedva izdržava silne količine svakojakih specijaliteta. U sledećem kadru otvara se mali prljavi stan, leden, bedno osvetljen. Džordž sedi za skromnim stolom preko koga je bačen karirani stolnjak. Grejsi uzima ’Šarp’ polumasni kolač (masni ili sa sirom) iz frejzera prastarog frižidera i stavlja ga na sto. Oboje mirno sede u večernjim odelima. Izmene jedan osmeh pun topline, ljubavi i razumevanja, dvoje ljudi koji su dosegli krajnju harmoniju. Zatamnjenje, crni blank i reči: PONEKAD VAM JE DOVOLJAN SAMO JEDAN ŠARP KOLAC. U čitavom spotu ni jedne jedine reči. Taj je dobio nagradu ’Klio’.

Baš kao i Šarp Profesor Pahuljica, koji je pozdravljan kao „najodgovorniji reklamni spot koji je ikad napravljen za dečiji program”. Vik i Rodžer su ga smatrali krunom svojih dela... ali se sad upravo Šarp Profesor Pahuljica vratio da ih progoni.

Šarp Profesor Pahuljica, koga je igrao karakterni glumac, poznih godina, nosio je odmerenu, odvažnu i ozbiljnu reklamu u moru animiranih dečijih reklama koje prodaju žvakaće gume, igračke, lutke, slagalice... i konkurentske pahuljice.

Reklama ima zatamnjenje na kadru prazne učionice četvrtog ili petog razreda, sceni sa kojom se spremno identifikuju gledaoci „Duška Dugouška” i ostalih emisija jutarnjeg subotnjeg programa. Šarp Profesor Pahuljica nosi odelo, prsluk na V-izrez, košulju otkopčane kragne. Kako u izgledu, tako i govoru, Šarp Profesor Pahuljica bio je osrednje autoritativan tip; Vik i Rodžer su razgovarali sa nekih četrdesetak nastavnika i nekoliko dečijih psihijatara i zaključili da je upravo ovo bio pravi model roditelja uz kog se većina dece oseća najprijatnije i kakvog najmanje njih uživa kod kuće.

Šarp Profesor Pahuljica sedi na katedri, gestikulira neobavezno — duša pravog drugara skrivena pod tim sivozelenim tvidom, pomisliće mladi gledalac — i govori usporeno i važno. Nije naređivao. Nije zagovarao. Nije laskao. Nije obmanjivao niti hvalisao. Govorio je milionima gledalaca u majicama, koji mljackaju pahuljice i gledaju crtaće subotom ujutro, kao da su veliki.

— Dobro jutro, deco, — profesor kaže mirno. — Ovo je reklama za pahuljice. Slušajte me pažljivo, molim vas. Ja znam mnogo o pahuljicama jer sam ja Šarp Profesor Pahuljica. Šarp pahuljice — ’Tvinkls’, ’Koko Bears’, ’Bren 16’ i ’Šarp Ol-Grein-Blend’ — najukusnije su pahuljice u Americi. A dobre su i za vas. — Trenutak tišine, onda se Šarp Profesor Pahuljica nasmeje... i dok se smeje vi znate da je u njemu duša pravog drugara. — Verujte mi jer ja znam. Vaša mama zna, pa sam mislio da biste i vi voleli da znate.

Jedan mladić uđe u kadar reklame u tom trenutku i pruži činiju ’Tvinklsa’ ili već bilo kakvih pahuljica iz ’Šarp’-serije. Šarp Profesor Pahuljica zagrabi iz činije, zagleda se u svaku sobu u zemlji i kaže: — Ne, ničeg lošeg ovde.

Stari Šarp nije voleo ovu poslednju repliku ili samu ideju da bi bilo šta moglo biti loše u njegovim pahuljicama. Vik i Rodžer ga na kraju ubede, ali bez nekog racionalnog motiva. Pravljenje reklama i nije bio racionalan posao. Čovek obično čini onako kako oseća, ali to ne znači da uvek i razume zašto baš tako oseća. Obojica, Vik i Rodžer, osećali su da je poslednja Profesorova replika istovremeno jednostavna i moćna. Samim tim što dolazi od Profesora Pahuljice, to je bilo krajnje i potpuno zadovoljenje, kompletna sigurnost. Ja vas nikad neću povrediti, podrazumevala je. Svet u kome se roditelji razvode, u kome starija deca ubiju boga u vama bez nekog pametnog razloga, u kome čitav konkurentski tim hoće da vas isprebija zbog jednog dobrog udarca u bezbol meču, u kome ne pobeđuju uvek dobri ljudi kao što je slučaj na TV-u, i u kome vas ne pozivaju baš uvek na dabar rođendanski žur, svet u kome toliko stvari loše ide, uvek će biti pun ’Tvinklsa’ i ’Koko Bearsa’ i Ol-Grein-Blenda’ koji su sjajni. — Ne, ničeg lošeg ovde.

Uz malu pomoć Šarpovog sina (što Rodžer kaže, na kraju bi ljudi mogli pomisliti da je dečko i smislio i napisao celu reklamu), koncept Profesora Pahuljice unekoliko je dorađen i sada je prožimao ne samo subotnji prepodnevni TV-program, već i svakodnevni TV-program koji ima najmasovniju publiku, poput „Hoganovih heroja” ili „Giliganovog ostrva”. ’Šarp’ pahuljice bujale su neuporedivo snažnije od ostalog dela ’Šarp’ programa, a Šarp Profesor Pahuljica postao je američka institucija. Njegov zaštitni znak — replika ”Ne, ničeg lošeg ovde” prerastao je u nacionalnu frazu reda slogana, sa otprilike istim značenjem kao i „Smiri hormone!” ili „’Ajde o’ladi!”

Kada su Vik i Rodžer odlučili da krenu svojim putem, strogo su poštovali uspostavljeni protokol i nisu se obraćali ni jednom od svojih ranijih klijenata, sve dok njihove veze sa agencijom ’Elison’ nisu postale formalno i prijateljski uzajamno bezobzirne. Prvih šest meseci u Portlandu bio je pakao za sve njih. Vikov i Donin dečko, Ted, imao je u to doba samo godinu dana. Dona, kojoj je Njujork silno nedostajao, imala je napade mrzovolje razdražljivosti i prestravljenosti. Rodžer je imao svoj stari čir — ratni ožiljak iz dugotrajne borbe sa reklamama u Njujorku — a kada je Altea izgubila bebu, njegov čir se ponovo razgoropadio i silno ga mučio. Altea se povratila relativno brzo i dobro, mislio je Vik; Dona mu je skrenula pažnju na to da bleda Altea popije po pićence pred večeru, što se sad pretvorilo u po dve čašice pre i tri posle večere. Oba para su letovala u Mejnu, ponekad skupa, a ponekad ne, ali ni Vik ni Rodžer još uvek nisu shvatali koliko je vrata zatvoreno za dođoše, kako su Mejnjani nazivali ”one iz drugih država”.

Oni bi zaista i propali, kao što je Rodžer nagoveštavao da Šarp nije odlučio da ostane uz njih. Međutim, pozicije Klivlendskih kompanija doživele su ironični preokret. Sada je stari Šarp želeo da ostane uz Vika i Rodžera, a mali je (u to vreme već četrdesetogodišnjak) hteo da ih se reši sa logičnim izgovorom da je potpuno suludo obezbediti ugovor nekoj mizernoj reklamnoj agenciji koja je celih šest stotina milja severno od srca Njujorka. Činjenica da se ’Edvorks’ povezao sa njujorškim analitičkim tržištem rezultirala je gubitkom poverenja kod malog, kao i kod drugih firmi za koje su otpočele kampanje U poslednjih nekoliko godina.

— Da je lojalnost toalet-papir, — reče Rodžer ogorčeno — mi bismo dobro obrisali svoja dupeta, drugar.

Ali, Šarp je ostao dosledan i obezbedio im maržu koja im je život značila. — Radili smo sa reklamnom agencijom, ovde u gradu, punih četrdeset godina, — reče stari šarp, — i ako ta dva momka budu poželela da se presele iz tog šugavog grada, time će samo pokazati stari dobri zdrav razum.

Tako i beše. Mali je ućutao. I u poslednje dve i po godine ’Šarp’-revolveraš i dalje je pucao kekse, Džordž i Grejsi i dalje su jeli ’Šarp’ kolače u svom hladnom stančiću, a Šarp Profesor Pahuljica uporno je govorio deci da tu nema ničeg lošeg. Realizacija spotova poverena je malom nezavisnom studiju „Maštarsko oko” u Bostonu, njujorško analitičko tržište savesno je obavljalo svoj deo posla, a Rodžer i Vik su tri-četiri puta godišnje leteli za Klivlend da bi se sastali sa Kerol Šarpom i njegovim malim — koji je sad već intenzivno posedeo nad slepoočnicama. Ostali kontakti na liniji agencija-klijenti povereni su Poštanskoj službi Sjedinjenih Država i kompaniji ’Ma Bel’. Način je možda bio čudan i, svakako, glomazan, ali se činilo da funkcioniše sjajno.

A onda je krenuo i ’Red Rezberi Zingers’.

Vik i Rodžer su već neko vreme znali za ’Zingers’, iako se na tržištu pojavio tek pre dva meseca, tačnije — u aprilu 1980. godine. Većina ’Šarp’ pahuljica bila je obogaćena šećerom ili potpuno bez šećera. ’Ol-Grein-Blend’, ’Šarpov’ proizvod u areni klasičnih pahuljica bio je prilično uspešan. Međutim, ’Red Rezberi Zingers’ imale su za cilj da osvoje tržište sladokusaca: dakle, onaj sloj već oformljenih potrošača koji su kupovali pahuljice iz serije ’Kaunt Cokula’, ’Frenkenberi’, ’Laki Čarms’ i slične zaslađene proizvode za doručak, koji su bili negde na granici između pahuljica i slatkiša.

Krajem leta i početkom jeseni 1979. godine ’Zingers’ je imao povoljne ocene na testiranju u Boasi, država Ajdaho, Skrentonu u Pensilvaniji i Bridžtonu u državi Mejn, koji je Rodžer nazivao svojim novim mestom stanovanja. Rodžer je jednom prilikom rekao Viku kako ne bi svojim bliznakinjama dozvolio da im se približe ni na tri metra (iako je bio zadovoljan kad mu je Altea saopštila da su devojčice vrištale od radosti kad su ih ugledale na tržnici). — U njima ima više šećera nego bilo čega drugog.

Vik klimne glavom u znak odobravanja i odgovori nevino, bez ikakve primisli: — Kad sam prvi put pogledao u jednu od tih kutija, bio sam ubeđen da je puna krvi.

— I šta misliš? — ponovi Rodžer. Bio je negde na polovini svog sendviča, dok je Vik preturao po svojim sećanjima. Bio je sve više ubeđen da stari Šarp i njegov stari mali u Klivlendu ponovo imaju nameru da upucaju glasnika zbog njegove poruke.

— Bolje da pokušamo.

Rodžer ga potapše po ramenu. — Moj čovek, — reče.

— A sad jedi.

Ali Vik nije bio gladan.

Njih dvojica bili su pozvani u Klivlend da prisustvuju „hitnom sastanku” zakazanom za četvrtu sedmicu posle 4. jula — taman toliko koliko će i trebati vremena da se sakupi većina Šarpovih regionalnih menadžera i referenata prodaje, koji su u to vreme na odmoru. Na dnevnom redu bila je i tačka koja se direktno odnosi na ’Edvorks’: ”ocena rada udruženja prema sadašnjim rezultatima poslovanja”, kako se navodi u pismu. Što je značilo, zaključi Vik, da će mali iskoristiti debakl ’Zingersa’ ne bi li se konačno i njih rešio.

Neke tri sedmice nakon euforičnog izbacivanja ’Red Rezberi Zingersa’ na nacionalno tržište — direktno preko Šarp Profesora Pahuljice („Ne, ničeg lošeg ovde”), prva majka odvede svoje detence u bolnicu, skoro histerično ubeđena da ono ima užasno unutrašnje krvarenje. Devojčica koja je uporno povraćala nešto što je isprva ličilo na poveću količinu krvi, bila je žrtva sasvim naivnog virusa.

Ne, ničeg lošeg ovde.

To je bilo u Ajova Sitiju, država Ajova. Sledećeg dana registrovano je još sedam slučajeva. A sledećeg, dvadesetčetiri. U svim slučajevima roditelji dece, koju su mučili povraćanje i proliv, besomučno su sa decom jurili u bolnicu, verujući da se radi o unutrašnjem krvarenju. A onda je broj slučajeva otišao u božju mater — prvo su to bile stotine, pa hiljade. Ni u jednom od ovih slučajeva povraćanje ili proliv nisu bili izazvani pahuljicama, ali u opštoj zabuni, to je potpuno previđeno.

Ne, baš ničeg lošeg ovde.

Pojava se proširila na sve države od istoka do zapada. Problem je nastao od veštačke boje koja je ’Zingersima’ davala jako crvenu boju. Sama po sebi, veštačka boja za hranu, bila je apsolutno neštetna, ali je i to previđeno. Nešto je tu bilo pogrešno i umesto da asimiluje crvenu veštačku boju, ljudski organizam je, jednostavno, odbacuje. Pogrešnom bojom obogaćena je samo jedna vrsta pahuljica, ali je to bila hit-pahuljica. Kad bi umrlo dete koje je konzumiralo punu činiju ’Red Rezberi Zingersa’, autopsija bi otkrila da je čitav digestivni trakt obojen crveno, objasnio je jedan lekar Viku. Efekat je bio strogo privremenog karaktera, ali je to bilo previđeno.

Ako treba da propadnu, Rodžer je hteo da to bude borbeno. Predložio je maratonske konferencije sa ljudima iz bostonskog studija, koji su, zapravo, i radili spotove. Hteo je lično da porazgovara sa Šarp Profesorom Pahuljicom, koji se toliko uneo u svoju ulogu, da je i mentalno i emotivno potpuno bio slomljen ovom situacijom. Onda dalje, sa ljudima u marketingu u Njujorku. I što je najvažnije, provesti skoro dve nedelje u bostonskom ”Ric-Karltonu” i njujorškoj UN „Plazi”, provesti dve nedelje i pretresti sve stare dobre dane. Rodžer se nadao da iz svega toga mora proizići preokret u kompaniji, koji će oboriti s nogu starog Šarpa i njegovog malog. Umesto da pođu u Klivlend sveže obrijanih vratova za giljotiniranje, njih dvojica će se pojaviti sa ratnim planovima koji će preokrenuti efekte kojima su ’Zingersi’ uprskali stvar. To je bila teorija. U praksi, obojici je bilo jasno da su im šanse otprilike svedene na mučenike koji čitavu večnost studiraju način da pogode nevidljivu metu.

Vik je imao drugih problema. Već više od osam meseci on oseća kako se između njega i njegove žene stalno povećava razdor. On ju je još uvek voleo i skoro fanatično idolizovao Teda, ali su neke naivne neprijatnosti prerastale u nešto zlo i on je osećao da mu prete još gora vremena i gore stvari. Već tu negde, možda odmah iza prve krivine. Ovo putovanje, Boston-Njujork-Klivlend, koje pada baš nekako u vreme godišnjeg odmora, vreme u kome se posvećuju jedno drugom i domu, nije bila bog-zna-kakva ideja. U poslednje vreme, iz njenog lica, osmeha i bora, izbijao je kompletan stranac.

A onda ono pitanje. Jedno pitanje progonilo ga je u noćima kad nije mogao da zaspi, a takvih je noći bivalo sve više. Ima li ljubavnika? Veoma retko su vodili ljubav. Ima li ga? Nadao se da nema, ali šta je mislio? Stvarno? Recite iskreno, g. Trenton, ili čete morati platiti svoj ceh.

Nije bio siguran. Nije želeo da bude siguran. Bojao se da bi takva sigurnost definitivno okončala njihov brak. Još uvek ju je kompletno voleo, sad možda i više nego ikad i bio je u stanju štošta da joj oprosti. Ali ne i da ga pravi rogonjom u svom sopstvenom domu. Niko ne voli da ponese te rogove; oni ti izrastaju iz ušiju i deca ti se smeju na ulici. On...

— Šta? — upita Vik, naprasno se vrativši iz svog sanjarenja. — Nisam te čuo, Rodž.

— Rekoh ’te proklete pahuljice’. Gotov citat. Tačno to sam rekao.

— Da, — reče Vik. — Popiću u to ime.

Rodžer podigne svoju kriglu. — Pa, bio bi red — reče.

Vik, učini kako je red.

Geri Pervije sedeo je u prednjem delu svoje bašte, obrasle travom, u dnu brda ’Sedam hrastova’ na cesti br. 3, nekih nedelju dana posle onog depresivnog sastanka Vika i Rodžera uz ručak u ’Žutoj podmornici’, i ispijao svoj doping od četvrtine ledenog đusa pomorandže i tričetvrti najžešće votke. Sedeo je u senci jednog hrasta, koji je preživljavao poslednji stadijum holandske bolesti hrastova, na pohabanoj poljskoj stolici koja je odavno odslužila svoje. Geri je uglavnom nabavljao alkohol u Nju Hejmpširu, jer je tamo bio neuporedivo jeftiniji. Votka nije bila skupa ni u Mejnu, ali je u Nju Hejmpširu bilo džabe, to je zapravo bila država koja je živela od finih stvari — lutrije, alkoholnih pića, cigareta i turističkih atrakcija poput Deda-Mrazova i pištolja.

Nju Hejmpšir je bio divno staro mesto. Poljska stolica polako je propadala u meko tlo zapuštene bašte. Propadala je i kuća iza bašte, siva, oguljene fasade i razbacanih crepova koji gube svoju suštinsku funkciju. Žaluzine zabarikadirane. Dimnjak nakrivljen poput pijanca koji nikako da se otrgne teturanju. Drveni crep raznesen prošlogodišnjom olujom, ostavio je još po koji komad među granama umirućeg hrasta.

— To nije Tadž-Mahal, — prokomentarisao bi Geri, — al’ koga boli dupe?

Tog sparnog junskog dana, Geri je bio pijan k’o majka. Kad je on u pitanju, stanje redovno. Nije razlikovao Rodžera Brejkstona od dupeta. Nije razlikovao ni Donu Trenton od dupeta, a i ako bi je prepoznao, blago bi ga bolelo dupe i za to. Poznavao je Kejmberove i njihovog psa Kudžoa; porodicu koja je živela na brdu, na kraj ceste br. 3. On i Džo Kejmber često su umeli da cugaju zajedno i Geri jednog dana shvati da je Džo Kejmber bio na dobrom putu da zaglavi u alkoholu. Geri je tim putem već uveliko srljao u propast.

— Izdrkani alkos nije ni za šta, al’ što me boli dupe! Geri se obrati pticama i crepovima po obolelom hrastu. Nagne čašu. Prdne. Zgnječi neku bubu. Sunce i senke išaraju mu lice. Nekoliko rasturenih automobila iza kuće utopili su se u visoki korov. Bršljan koji je rastao sa zapadne strane njegove kuće potpuno je izgubio kontrolu rasta i pokrivao je skoro celu. Samo jedan prozor jedva je provirivao i po sunčanom danu tužno svetlucao poput kaljavog dijamanta. Pre dve godine, otprilike, u nastupu totalnog pijanstva, Geri izvuče pisaći sto iz jedne od gornjih soba i baci ga kroz prozor — mada nikako nije mogao da se seti zašto. Sam je nanovo zastaklio prozor jer bi tuda duvalo zimi, ali je sto stajao tamo gde je pao. Jedna fioka bila je otvorena i zijala kao jezik.

1944. godine, kad je Geri ju Pervijeu bilo tek dvadeset godina, goloruk je osvojio nemački bunker u Francuskoj i, kako je samo i dolikovalo takvom junaštvu, sa šest otvorenih rana koje je zaradio u unakrsnoj paljbi, vodio preživeli deo svoje čete još punih deset milja, sve dok nije pao u nesvest. Za ovo je bio odlikovan jednom od najviših počasti u zemlji, „Krstom za izuzetne zasluge”. 1968. godine odneo je dole u Kasi Fols i zatražio da mu Badi Torgeson od medalje napravi pepeljaru. Badi je bio šokiran. Geri je rekao Badiju da bi on radije tražio da se od medalje napravi klozetska šolja ne bi li imao gde da smesti dupe, ali je bilo premalo materijala. Badi je svima prepričavao priču i možda je Geriju to i bio cilj, a možda i nije.

U svakom slučaju, lokalni hipici su ga obožavali do ludila. U leto ’68 većina hipika letovala je na jezerima sa svojim bogatim roditeljima pred septembarski povratak na koledž, gde su, očigledno pomno, studirali protest, pare i pičiće.

Kada je Badi Torgeson, koji je samo u slobodno vreme zavarivao, a inače radio u Kasi Folsu na „Essoovoj” pumpi (sada su se sve pumpe zvale „Ekson”, za šta je Gerija Pervijea blago bolelo dupe) prepravio Gerijevu medalju u pepeljaru, priča se našla i na stranicama Kasl Rokovog „Glasa”. Priču sroči neki lokalni reporter, kulovčina koja iskonstruiše čin u stilu antiratnog gesta. Otprilike tad su hipici počeli da saleću Gerijevu kuću na gradskoj cesti br. 3. Većina je želela da mu kaže da je pravi predstavnik one prave „teške avangarde”. Manji broj njih hteo je da mu saopšti da je „nekako težak”. A tek nekolicina da je „težak drkadžija”.

Geri je svima pokazivao jedno te isto, svoju „vinčesterku. 30-.06”. Rekao im je da se nose sa njegovog poseda. Za njega su svi, bez razlike, bili dugokosi propaliteti i kurvari vašljivih dupeta. Rekao im je da ga blago boli dupe što će im razneti glave od Kasl Roka do Frajberga čak. Posle nekog vremena, prestali su da dolaze i to je bio kraj afere „Krsta za izuzetne zasluge”.

Jedan od onih nemačkih metaka razneo je Geriju Pervijeu desni testis; lekar je uspeo samo da prepozna njegove ostatke u vojničkim gaćama. Veći deo drugog preživeo je i ponekad je Geri uspevao da dostigne sasvim pristojnu erekciju. I da jeste i da nije, često je govorio Džou Kejmberu, i za to ga je baš bolelo dupe. Njegova zahvalna zemlja dodelila mu je „Krst za izuzetne zasluge”. Zahvalno bolničko osoblje iz Pariza otpustilo ga je u februaru 1945. godine sa 80% invalidske penzije i pozlaćenim majmunom na leđima. Zahvalno rodno mesto u njegovu čast organizovalo je paradu 4. jula 1945. godine (više nije imao dvadeset već dvadeset jednu godinu i, hvala na pitanju, osećao se kao sedamstogodišnjak). Zahvalni gradonačelnik doživotno ga je oslobodio plaćanja poreza na posed. To je bilo još i najbolje, jer bi ga u suprotnom izgubio pre dvadeset godina. Najžešćim alkoholom zamenio je morfijum, koji više nije mogao da nabavi, i tako nastavio svoje životno delo — usporeno, ali što je moguće prijatnije, samoubistvo.

Sada, 1980. godine, imao je šezdeset šest godina, bio je potpuno sed i razdražljiviji od bika kome je gomila strelica zabodena u dupe. Od svih živih stvorenja mogao je da podnese samo Džoa Kejmbera, njegovog dečka Breta i Bretovog velikog bernardinca Kudžoa.

Zavali se u trošnu poljsku stolicu, skoro se prevrne i uzme još malo svog dopinga. Doping je bio u čaši koju je dobio na poklon iz restorana „MekDonald”. Na čaši je bila oslikana neka purpurna životinja. Nešto što se zvalo „Grimasa”. Geri je većinu svojih obroka jeo kod „MekDonalda” u Kasl Roku, jer se tu još uvek mogao dobiti jevtin hamburger. Hamburgeri su bili dobri. A za „Grimasu” i sve ostale jebene specijalitete „MekDonalda”, Gerija Pervijea je bolelo dupe.

Nešto kabasto, žuto-smeđe primicalo se kroz visoku travu sa njegove leve strane. Samo trenutak kasnije, Kudžo se pojavi u Gerijevom zapuštenom dvorištu. Ugleda Gerija i zalaje ljubazno. Onda mu priđe, mašući repom.

— Kudži, ti matori kurvaru, — reče Geri. Spusti piće i poče da pretražuje sve džepove u potrazi za biskvitom za psa. Uvek ih je imao bar nekoliko pri ruci, baš za Kudžoa, koji je bio jedan od onih pravih starodavnih dobrih pasa.

Pronađe par biskvita u džepu košulje i podigne ih.

— Sedi, dečko. Sedi.

Koliko god da se osećao bedno i zlo, prizor psa stokilaša koji sedi poput zečića, uvek ga je razgaljivao.

Kudžo sedne i Geri ugleda ružni rez na njegovoj njušci. Geri mu dobaci biskvite u obliku kosti i Kudžo ih je lako hvatao u letu. Ispusti jedan među prednje noge i poče da glocka drugi.

— Dobar pas, — reče Geri i posegne za Kudžoovom glavom da je pomiluje. — Dobar...

Kudžo poče da reži. Negde iz dubine. Bio je to jeziv zvuk. Podigne pogled, a u očima mu se naslućivalo nešto ledeno i perfidno od čega se Geri naježi. Naglo povuče ruku sebi. Sa tako ogromnim psom poput Kudžoa nije se bilo zajebavati. Osim ako se nekom baš sviđalo da do kraja života briše dupe protezom.

— Šta je to ušlo u tebe, momak? — upita Geri. Nikad nije čuo Kudžoa da reži. Baš nikad za sve ove godine otkad ga Kejmberovi imaju. Iskreno rečeno, nikad ne bi ni poverovao da matori Kudžo to uopšte i ume.

Kudžo mahne repom i ponovo priđe Geriju da ga pomiluje, kao da je postiđen što je na trenutak zgrešio.

— Hej, tako te volim, — reče Geri, poigravajući se prstima kroz njegovo duboko krzno. Bio je to jedan od najtoplijih dana u nedelji, a pristizali su još gori, ako je verovati Džordžu Meari, koji je to, opet, čuo od tetke Ivi Čelmers. Pretpostavljao je da je u tome stvar. Psi su mnogo osetljiviji na vrućinu nego ljudi, a budali se ne može zabraniti da i ona ponekad bude loše volje. Kudžoovo režanje baš je bilo zabavno. Da mu je Džo Kejmber to pričao, Geri mu ne bi poverovao.

— Eno ti drugi biskvit, — reče Geri i pokaže prstom na biskvit.

Kudžo se okrene oko sebe, priđe biskvitu, podigne ga, ubaci u njušku — sa koje se slivala pljuvačka — i onda ga ispusti. Pogleda u Gerija moleći za oproštaj.

— Ti da baciš klopu? — zapanjeno će Geri. — Ti?

Kudžo ponovo podigne biskvit i pojede ga.

— Tako je već bolje, — reče Geri. — Nećeš umreti od to malo vrućine. A neću ni ja, samo će me ovi hemoroidi izludeti. Ali, pravo da ti kažem, što me boli dupe i ako porastu k’o loptice za golf? — Zgnječi jednog komarca.

Kudžo legne pored Gerijeve stolice dok je Geri ponovo uzimao svoj doping. Već je bilo vreme da uđe i osveži ga, po receptu drolja iz mesnog kupleraja.

— Osvežiću ja moje dupe, — reče Geri. Pokaže rukom na krov svoje kuće i lepljiva miksura đusa od pomorandže i votke sklizne niz njegovu pocrnelu mršavu ruku. — Vidi ti samo tu dimnjačinu. Samo što se ne strmopizdi dole. A znaš šta, Kudžo, stari druže? Boli me dupe. Cela kuća da ode u tri božje matere, ne bi ni prdn’o. Je l’ ti jasno?

Kudžo malo lupne repom. Nije znao o čemu ovaj ČOVEK govori, ali mu je ritam bio poznat, a ton umirujuć. Ove polemike ponavljale su se nebrojeno puta nedeljno sve od... što se Kudžoa tiče, oduvek. Kudžo je voleo ovog ČOVEKA koji je uvek imao hranu. Samo što Kudžou u poslednje vreme baš i nije bilo do hrane, ali ako je ČOVEK želeo da on to pojede, poješće. Onda bi se tu prućio — baš kao i sad — i slušao taj umirujući govor. Sve u svemu, Kudžo se nije dobro osećao. Nije režao na ČOVEKA zato što mu je bilo prevruće, nego zato što mu nije bilo dobro. Na trenutak — ali samo jedan trenutak — došlo mu je da ugrize ČOVEKA.

— A ti baš pošteno uvalio nos u neki žbun, a? Šta li si samo jurio? Vevericu? Zeca?

Kudžo malo lupne repom. Zrikavci su pevali po gustom grmlju. Za kućom je cvetni bršljan neodoljivo privlačio pospane pčele letnjeg popodneva. U Kudžoovom životu trebalo bi da je sve u redu, ali, nekako nije bilo baš tako. Uopšte mu nije bilo dobro.

— Boli me dupe i da se sve sruši, — reče Geri i ustane teturajući. Poljska stolica se zaljulja i preturi. Pogodili ste, Gerija Pervijea je i za to blago bolelo dupe. — Izvini, momak. — Uđe u kuću i napravi još jedno piće. Kuhinja je bila puna gamadi, preplavljena rascepanim kesama za đubre, praznim konzervama i flašama.

Kad se Geri vratio napolje, sa svežim pićem u ruci, Kudžo je otišao.

Poslednjeg dana juna, Dona Trenton se vraćala iz centra Kasl Roka (meštani su to nazivali „centralnom ulicom”, ali ona još uvek nije prihvatila taj mejnizam), gde je ostavila Teda na popodnevni boravak u obdanište i pokupovala nešto namirnica na „Evgej” tržnici. Bilo joj je vruće i bila je umorna i kad ugleda oslikana vrata kombija Stiva Kempa, najednom pobesni.

Bes je tinjao u njoj čitavog dana. Vik joj je uz doručak servirao putovanje i kad se pobunila što ostaje sama sa Tedom deset dana, dve nedelje ili već sam bog-zna-koliko, objasni joj kako stoje stvari na poslu. Uplašio je, a ona nije volela taj osećaj. Sve do ovog jutra tretirala je aferu ”Red Rezberi Zingersa” kao šalu na račun Vika i Rodžera — i to prilično dobru šalu. Nije ni sanjala da tako apsurdna stvar može doživeti tako ozbiljne posledice.

Onda je Ted bio kenjkav oko odlaska u obdanište, žaleći se da ga je prošlog petka jedan veliki dečak udario. Taj veliki dečko zvao se Stenli Dobson i Ted se bojao da će ga Stenli Dobson i danas opet tući. Plakao je i grčevito se držao za nju kad su stigli do obdaništa i ona je morala prstić po prstić silom da odvaja od svoje bluze, osetivši se kao nacista: — Ideš u optanište, ja? Ja mama! — Ponekad je Ted bio premali za svoje godine, preosetljiv. Zar deca, po pravilu, nisu uvek pomalo starmala i domišljata? Prstići su mu bili dobro ispacani čokoladom i ostavili su trag na njenoj bluzi. To je podseti na tragove krvi iz jevtinih detektivskih časopisa.

Da veselje bude kompletno, vraćajući se kući sa tržnice, njen ’pinto’ počne vrlo čudno da se ponaša, trza i koči kao da je navukao neku auto-moto štucavicu. Sredio se posle nekog vremena, ali ono što se jednom dogodi, lako se može ponoviti i...

... i, krem povrh kolača, eto Stiva Kempa.

— Lepo sranje, promrmlja, zgrabi korpu i izađe iz kola zgodna brineta od svojih dvadeset devet, sivih očiju. Uspe da nabaci svež izraz uprkos nepodnošljivoj vrućini, uprljanoj košulji i tamno-sivom šortsu koji je bio slepljen na bokovima i turu.

Brzo se uspne stepenicama i uđe u kuću kroz verandu. Stiv je sedeo u Vikovoj fotelji. Pio je Vikovo pivo. Pušio je cigaretu — po svoj prilici, svoju. TV je bio uključen i slike u boji prikazivale su agoniju junaka u seriji „Glavna bolnica”.

— Evo princeze, — reče Stiv sa nekim iskrivljenim osmehom koji joj se nekad činio tako šarmantnim i čudnovato opasnim. — Već sam mislio da nikad nećeš ni...

— Hoću da nestaneš odavde, đubre! — Namrgođeno prođe kroz kuhinju. Spusti korpu na šank i počne da sklanja stvari. Ne seća se kad je poslednji put bila toliko ljuta i besna da joj se stomak bolno grči kao u čvorovima. Možda u nekoj od beskrajnih svađa sa svojom majkom. U jednoj od onih pravih predstava strave i užasa dok nije otišla na koledž. Kad joj Stiv priđe s leđa i pocrnela ruka mu sklizne na njen obnaženi struk, ona, bez razmišljanja, spusti lakat na njegove grudi. Nije bila obeshrabrena očitom činjenicom da ju je preduhitrio. On se bavio tenisom i njen lakat se zaustavi na kamenom zidu prekrivenom tvrdom gumom.

Ona se okrene i zagleda u njegovo iscereno lice s bradom. Bila je nešto viša od Vika i kad bi se digla na štikle, dok je Stiv bio daleko viši od nje.

— Ti ne čuješ, izgleda? Nosi se odavde!

— Odmah? A što to? — upita Stiv. — Klinja se igra sa lopticama ili gađa jabuke lukom i strelom... ili već nešto tako... a mužić vredno jurca kroz kancelariju... i pravi je čas da najlepša domaćica Kasl Roka i propali pesnik i igrač tenisa Kasl Roka na sva zvona objave početak njihovog seksualnog zahvata u ljubavnoj harmoniji.

— Vidim da si parkirao ispred ulaza na trotoaru, — reče Dona. — Što ne bi lepo natakao poveći plakat na vrata svog kombija? JA TUCAM DONU TRENTON, ili već nešto tako pametno?

— Imao sam jak razlog da se tu parkiram, — odgovori Stiv, cereći se i dalje. — Pozadi mi je onaj stočić. Go golcat. Upravo onako kako bih voleo da i ti budeš, draga.

— Sto možeš staviti na verandu. Ja ću se pobrinuti za njega. Taman dok ga uneseš, napisaću ti ček.

Njegov osmeh pomalo izbledi. Po prvi put otkako je ušla, šarm sa površine sklizne i mogla je da spozna pravu osobu pod njim. Bio je to čovek koji joj se ni najmanje nije sviđao, čovek koji joj je nanosio bol, bilo joj je muka pri svakoj pomisli na bilo kakvu vezu sa njim. Lagala je Vika, iza njegovih leđa odlazila u krevet sa Stivom Kempom. Kad bi samo ovo osećanje bilo tako jednostavno kao otrežnjenje posle duge i teške groznice. Ili ponovno otkrovenje sebe same kao Vikove supruge. Ali, kad se skine kora, ostaje prosta činjenica da je Stiv Kemp — koji objavljuje svoje pesme, obrađuje nameštaj, izrađuje stolice od bambusa, dobro igra tenis, sjajno igra popodnevnog ljubavnika; ipak — obično govno.

— Uozbilji se, — reče Stiv.

— Da, da, niko ne može odbiti zgodnog, senzitivnog Stivena Kempa, — reče ona. — To mora da je šala. Samo što nije. Prema tome, zgodni senzitivni Stivene Kempu, lepo smesti stočić na verandu, pokupi svoj ček i nestani.

— Nemoj tako da razgovaraš sa mnom, Dona. — Ispruži šaku preko njenih grudi i stisne je. Zabolelo je. Ona se načas uplaši u svem besu. (Ali, zar nije bila sve vreme uplašena? Zar to i nije bio deo nevaljalog uzbuđenja?)

Odgurne te ruke sa sebe.

— Ne penji mi se, Dona. — Više se nije smejao. — Previše je vruće.

— Ja? Tebi? Čoveče, bio si ovde kad sam došla. — Strah od njega samo je učini još besnijom. Nosio je gustu crnu bradu koja mu je visoko skrivala lice, skoro sve do slepoočnica i najednom joj padne na pamet kako, i pored toga što je toliko puta izbliza gledala njegov penis — imala ga u ustima — zapravo nikad nije videla kako izgleda njegovo lice.

— Kako to misliš? — upita je. — Malo te zasvrbelo, počešali smo stvar i sad, druškane, odjebi. Je l’ tako? A ja kako se osećam, ko me jebe?

— Duvaš mi u lice, — gurne ga ne bi li prošla da skloni mleko u frižider.

Ovoga puta to nije očekivao. Nezgodno ga je odgurnula tako da izgubi ravnotežu i napravi mahinalno korak unazad. Čelo mu iznenada postane izborano, obrazi intenzivno rumeni. Viđala ga je ponekad u tom stanju na teniskom terenu iza bridžtonske Akademije. Kad izgubi poen. Nekoliko puta ga je gledala kako igra — uključujući i dva seta u kojima je očas posla sredio njenog zadihanog muža — i retko je gubio, ali je u tih nekoliko retkih puta njegova reakcija prestravljivala, samim tim što se uopšte uvaljivala u tu vezu. Objavljivao je svoje pesme u nekih tridesetak manjih časopisa, čak i celu knjigu, „Progonjeno sunce”, u Baton Ružu u izdanju tzv. „štamparije na garaži”. Završio je slikarstvo u Nju Džersiju; imao svoje mišljenje o modernoj umetnosti, predstojećem referendu u Mejnu koji se odnosio na nuklearno pitanje, filmovima Endi Vorhola i reagovao na poraz kao i Ted na vest da je vreme za spavanje.

Pođe za njom, zgrabi je za ramena i grubo joj okrene glavu ka sebi. Tetrapak mleko izleti iz njene ruke, pukne i mleko se raspe po podu.

— Samo pogledaj, — reče Dona. — Sjajno, gospodine.

— Slušaj, ne dozvoljavam da me bilo ko gura. Ti...

— Gubi se odavde! — Prodra mu se u lice. Kapljice njene pljuvačke isprskaju mu čelo i obraze. — Kako da te ubedim? Da ti nacrtam? Nisi dobrodošao otide! Nosi se i budi božji dar nekoj drugoj ženi!

— Ti, kurvo jedna mala! — Glas mu je bio ogorčen, lice ružno. Nije hteo da joj pusti ruku.

— A uzmi i taj sto. Baci ga na đubre.

Otme mu se i izvuče krpu za pod pa je prinese sudoperi. Ruke su joj se tresle, oseti grč u stomaku; korene glavobolje. Imala je osećaj da će istog časa povratiti.

Spusti se na kolena i poče da briše prosuto mleko.

— Ha, ti si sebi dobro umislila, — reče Stiv. — Otkad ti se to pičić pozlatio? Ti si to volela. Vrištala si za još.

— Ti baš imaš živce, drugar, — obrati mu se, ne podižući pogled. Nije htela da primeti kako je bila bleda. Kosa joj je padala preko lica i to joj je baš odgovaralo. Osećala se kao da je neko gurnuo u košmar. I kad bi se sad pogledala u ogledalu, bila je ubeđena da bi videla samo ružnu vešticu. — Izađi, Stiv, nemam nameru da ti ponovim još koji put.

— A šta ako neću? Pa nećeš pozvati šerifa Benermana? Svakako. Samo reci, ’Zdravo, Džordž, ovde supruga g. Biznismena, a tip s kojim sam se usput tucala, neće da ode. Je l’ biste došli da ga izbacite? Je l’ ćeš tako da mu kažeš?

Prestravi se. Pre nego što se udala za Vika, radila je kao bibliotekar na vinčesterskoj školi i njen privatni košmar uvek se svodio na to kako deci uvek mora po tri puta da kaže — što je glasnije mogla — da se umire, odmah, molim. Posle toga bi se umirili — to joj je bilo dovoljno, bar da izgura semestar po semestar — ali, šta ako ne bi? To je bio njen košmar. Šta ako uopšte neće? Šta ako odu? Ježila se na samo pitanje. Ježila se na činjenicu da se takvo pitanje uopšte postavlja, čak i samom sebi, usred noći. Bojala se sopstvene vike; bila je glasna samo kad je to bilo apsolutno neizbežno. A tu se ruši civilizacija. Ako ne poslušaju i kad viknete, jedino vam preostaje da vrištite.

Ovo je bio takav strah. Jedini odgovor na njegovo pitanje jeste da će vrištati samo ako joj priđe. A hoće li?

— Idi, — reče tiše. — Molim te. Gotovo je.

— A ako ja odlučim da nije? Šta ako odlučim da te silujem tu na podu, usred tog prokletog mleka?

Ona ga pogleda kroz pramen svoje kose. Lice joj je još uvek bilo bledo, oči izbezumljene, oivičene teškim podočnjacima. — Onda ti ne gine tuča. I ako mi se samo ukaže prilika da ti smoždim jaja ili iskopam oko, neću oklevati.

Na trenutak samo, pre nego što joj se uneo u lice, Dona je mislila da se koleba. On je znao da je brza i u prilično dobroj formi. Mogao je da je dobije u tenisu, ali bi ga dotle pošteno premorila. Njegova jaja i oči verovatno nisu bili u opasnosti, ali mu je vrlo lako mogla servirati neki ožiljak na licu. To je bilo samo pitanje koliko daleko hoće da tera stvar. Ona oseti nešto gusto i neprijatno u vazđuhu svoje kuhinje, neki dah džungle i shvati da je to mešavina njenog straha i njegovog gneva. To je izbijalo iz njihovih pora.

— Vratiću sto u moju radnju, — reče on. — Što ne bi poslala svog Leposava Mužića po njega, Dona? Baš bismo lepo nas dvojica mogli da popričamo. O skidanju.

Izađe, povuče za sobom vrata koja su povezivala dnevni boravak i verandu, tako silovito da je živo čudo da se staklo nije razbilo u paramparčad. Trenutak kasnije zaurla motor njegovog kombija i sunovrati se na drum. Gume su škripale.

Dona završi sa brisanjem mleka, polako podižući se do sudopere, s vremena na vreme kako bi iscedila krpu. Posmatrala je kako se mleko u masnim tragovima spušta u slivnik. Podrhtavala je, što od reakcije, što od olakšanja. Samo je načula kako Stiv preti da će reći Viku. Preostalo joj je samo da bezbroj puta u glavi prevrti film niza događaja koji su doveli do ovako ružne scene.

Duboko je bila ubeđena da je nepažnjom uletela u aferu sa Kempom. Sve je bilo, zapravo, kao kakva eksplozija cevi pod zemljom. Slične cevi, bila je ubeđena, postoje pod besprekornim travnjacima skoro svakog američkog braka.

Nije želela da dođe u Mejn i zgrozila se nad samom Vikovom idejom o selidbi. Umesto da tamo provode odmor (a i odmori, sami po sebi, pothranjuju tu ideju), razmišljala je o toj državi kao o pustoši u kojoj zimi sneg napada tako visoko da su ljudi potpuno odsečeni od sveta i života. Prestravila ju je sama pomisao na to da svoju bebu vode u takvu sredinu. Mogla je da zamisli — sama sa sobom i glasno pred Vikom — kako iznenada počinju snežne oluje i potpuno blokiraju njega u Portlandu i nju u Kasl Roku. Razmišljala je i pričala o tome kako bi Ted mogao da popije neke pilule, da se opeče na peć ili sam bog-zna-šta još, u takvoj situaciji. Tvrdoglavo je odbijala zahtev da se liši uzbuđenja frke Njujorka i možda je i to bio delić njenog otpora.

Ali, kad malo bolje razmisli — ni jedan od tih razloga nije, zapravo, bio onaj najgori. Najgore su bile sve uverljivije pretnje da bi ’Edvorks’ mogao propasti, a oni bi puzeći morali da se vrate, podvijenih repova. To se nije desilo jer su Vik i Rodžer radili kao stoka. Ali, to je istovremeno značilo da ona ostaje sama sa svojim detetom koje raste i da joj preostaje suviše vremena u kome je osuđena na sebe samu.

Svoje bliske prave prijatelje mogla je da prebroji prstima jedne ruke. Bila je sigurna da oni, koje stekne, ostaju prijatelji zauvek, i u paklu ako treba, ali ih nije sticala brzo i lako. Zabavljala ju je ideja o sticanju diplome Mejna — Mejn i Njujork su bili recipročni univerziteti i radilo se samo o nekoliko formalnosti. Onda bi mogla da poseti školskog nadzornika i zamoli da je stave na listu za Kasl Rok. To je bilo sasvim smešno i nakon dve-tri računske provere, zaboravljala bi na sve. Dvadesetpet dolara koje bi mogla dnevno da zaradi, bilo je tek za benzin i čuvanje Teda.

Postala sam prava američka Pepeljuga, s užasom pomisli jednog dana prošle zime, posmatrajući kako susnežica spušta svoje tragove niz stakla verande. Sedela je kod kuće, hranila Teda pahuljicama, sendvičima ili „Kempbel”-supom, deleći po krišku svog života sa junacima romana, priča TV-serija. Mogla je da ode i poseti Džoanu Velš koja ima devojčicu Tedovog uzrasta, ali kod Džoane joj je uvek nelagodno. Tri godine je starija i pet kilograma teža od Done. Višak kilograma joj nije smetao, izgleda. Kaže da se njenom mužu baš tako dopada. Bila je zadovoljna Kasl Rokom, onakvim kakav je.

Malo po malo, cev je počela da se zapušava. Urlala je na Vika zbog malih stvari, sublimirajući velike jer je njih teško bilo definisati, a još teže artikulisati. Stvari kao što su gubici, strahovi i starenje. Kao što je usamljenost i užas od usamljenosti. Kao kad na radiju čuješ pesmu iz školskih dana i brizneš u plač bez ikakvog razloga. Bila je ljubomorna na Vika jer je njegov život bio svakodnevna borba, on je bio putujući vitez, a njen čitav život bio je samo ovde, svaki dan uz Teda — da ga zabavlja kad je kenjkav, sluša njegove prve reči, sprema mu papicu. Život u rovovima. Najveći deo vremena samo čekaš i slušaš.

I sve vreme je mislila da će biti mnogo lakše kad Ted malo odraste; saznanje da stvari nisu baš takve, donese novi užas. Prošle godine, Ted je bio van kuće tri puta nedeljno u jaslicama; ovog leta provodio je pet popodneva u obdaništu. Kad njega nema, kuća je šokantno prazna. Pragovi zjape jer nema Teda da ih ispuni; stepenište zjapi jer nema Teda da sedne u svojoj pižamici negde na pola puta i blesavo gleda sličice u knjizi na krilu.

Vrata su čeljusti, stepeništa ždrela. Prazne sobe prerastale su u zamke.

Tako je ona prala čiste podove. Gledala glupe serije na televiziji. Razmišljala o Stivu Kempu sa kojim je pomalo flertovala otkad je došao u grad prošle jeseni i otvorio radnju za obradu nameštaja. Uhvatila bi samu sebe kako sedi ispred televizora i nema blage veze s onim što se dešava na ekranu jer sve vreme razmišlja o sjajnom kontrastu njegovog potamnelog tena i bele teniske opreme ili načinu na koji se njegovo telo pomera pri brzom hodu. I konačno je nešto učinila. A danas...

Smuči joj se, rukom začepi usta i poleti u kupatilo. Oči unezverene. Ne stigne, povrati sve iz sebe naokolo. Zagleda se u lom koji je napravila i ponovo se ispovraća.

Kad joj je u stomaku postalo lakše (ali su joj se noge iznova tresle, nešto dobiješ, nešto izgubiš), pogleda se u ogledalo. Lice joj je odavalo olakšanje. Koža joj je bila bleda. Oči crvene. Kosa slepljena u oklopnu kacigu. Shvatila je kako će izgledati kad ostari, a najužasnije od svega bilo je njeno saznanje da bi ovog časa vodila ljubav sa Stivom Kempom samo kad bi bio tu, samo kad bi je zagrlio, ljubio, kad bi joj rekao da ne treba da se plaši, da je vreme mit, a smrt san i da će sve biti u redu.

Neki zvuk izbije iz nje, vrisak koji se nikako nije mogao začeti u njenim grudima. Bio je to glas ludila u njoj.

Ona sagne glavu i zaplače.

Čeriti Kejmber sedela je na bračnom krevetu koji je delila sa svojim mužem, Džoom, i razgledala nešto u svojoj ruci. Upravo se vratila iz prodavnice u kojoj je i Dona Trenton bila stalna mušterija. Šake i stopala joj se slede, kao kad bi predugo bila sa Džoom napolju na snegu, na motornim sankama. Ali, sutra je bio 1. juli i sanke su bile uredno sklonjene u dnu šupe pokrivene ciradom.

Nemoguće. To mora da je neka greška.

Ali, nije bila greška. Proveravala je bezbroj puta i greške nije bilo.

Konačno, to se moralo nekome dogoditi, zar ne?

Naravno. Nekome. Ali baš njoj?

Čula je kako Džo lupa nešto u svojoj garaži, neki zvonki zvuk koji se probija kroz ovo vrelo posle podne, nalik na oblikovanje istanjenog metala čekićem. Pauza, a onda malodušno: — Sranje!

Čekić se oglasi još jednom pred dužu pauzu. A onda se njen muž prodra: — Bret!

Kad god bi tako povisio ton i drao se na njihovog dečaka, u nju bi se uvlačio strah. Bret je jako voleo svog oca, ali Čeriti baš nije bila sigurna šta je Džo osećao za svog sina. Bila je to užasna pomisao, ali istinita. Jednom, pre dve godine, usnula je jeziv san, košmar za koji je mislila da nikad neće iščeznuti iz sećanja. Sanjala je kako njen muž nabija vile Bretu u grudi. Zupci su izbili na drugu stranu i zategli Bretovu majicu na leđima, kao mali šator. Taj mali drkadžija nije došao, a zvao sam ga, reče njen muž u snu, ona se prestravljeno trgne i probudi pored svog pravog pravcatog muža koji je, u svom bokserskom šortsu, spavao pokraj nje medveđim snom. Mesečina se probijala kroz prozor i dopirala sve do kreveta na kome je sedela; mesečina se kupala u ledenoj svetlosti, a ona je shvatila kako čovek može biti prestravljen i kako je strah, zapravo, čudovište žutih zuba, koje se šunja uz samog Boga, spremno da proždere neoprezne i neprilagođene. Otkako su se venčali, Džo je nekoliko puta podigao ruku na nju i to joj je bila dovoljna lekcija. Možda baš nije bila genije, ali njena mati nije gajila budale. Sada je već poslušno prihvatila Džoova naređenja i retko kad se svađala. Pretpostavljala je da je i Bret takav. Ali, ponekad se bojala za svog dečaka.

Priđe prozoru i ugleda Breta kako trči preko dvorišta pa u štalu. Kudžo ga je pratio u stopu, delovao je potišteno i kao da mu je vrućina previše smetala.

Bezvoljno: — Pridrži mi ovo, Bret.

Još bezvoljnije: — Naravno, tata.

Ponovo se oglasi čekić, ledeno i nemilosrdno: Bang! Bang! Bang! Ona samo zamisli Breta kako pridržava nešto pod nečim — neki ležaj osovine, možda, ili teški ekser nad gvozdenim sitom. Njen muž, u majici zavrnutih rukava, nervozno pridržava cigaretu krajičkom usne, zamahuje teškim čekićem. I šta ako je pijan... ako samo malo promaši...

U mašti je čula kako Bret urla u agoniji, ruka mu je krvavo smrvljena, i ona samo prekrsti ruke grčevito preko svojih grudi.

Ponovo baci pogled na stvar koju je držala u ruci i upita se može li je ikako iskoristiti. Više nego išta na svetu, želela je da ode u Konektikat da vidi svoju sestru Holi. Sad je već punih šest godina, od leta 1974. godine — dobro se sećala jer je to bilo njeno nesrećno leto, sa izuzetkom jednog jedinog lepog vikenda. Sedamdeset četvrte krenuli su Bretovi košmari — nemir, ružni sni i sve češće šetnje u snu. Te godine i Džo je počeo mnogo da pije. Bretovi nemirni sni i mesečarenje najednom su nestali. Džoova pijanstva nisu.

Bretu je tad bilo četiri, sada deset godina, i nije se mogao ni setiti svoje tetke Holi koja je udata već šest godina. Ima dečaka koji se zove po svom tati i devojčicu. Čeriti nikad nije videla tu decu, sem na fotografijama koje joj je Holi ponekad slala u pismu.

Plašila se da pita Džoa. Njemu je već bila dosadila njena priča o tome i ako bi se i usudila još jednom da ga priupita, možda bi je udario. Prošlo je skoro šest meseci otkako ga je poslednji put molila da odu malo do Konektikata. Sin gospođe Kejmber nije baš mario za putovanja. Džou je bilo sasvim dobro i u Kasl Roku. Jednom godišnje, on je sa nekim svojim drugarima i onim probisvetom od Gerija Pervijea, odlazio na sever u Mushed, u lov na jelene. Prošlog novembra hteo je da povede Breta. Ona se usprotivila i ostala je pri tome, uprkos Džoovom nesnosnom gunđanju i Bretovim uplakanim očima. Nije mogla dopustiti da dečak bude sa takvim tipovima pune dve nedelje, da sluša kojekakve vulgarštine o seksu i gleda kako se ljudi lako pretvaraju u životinje kad danima i danima pijanče. Svi sa nabijenim puškama lutaju kroz šumu. Nabijene puške, nabijeni ljudi — pre ili kasnije, neko mora biti povređen, imao na sebi fluorescentno-narandžastu kapicu ili ne. Ali, to neće biti Bret. Ne njen sin.

Čekić je ujednačeno i silovito padao na gvožđe. Prestane. Ona se načas opusti. Onda ponovo krene.

Pretpostavljala je da će Bret, pre ili kasnije, poći sa njima, i to će za nju biti kraj. Bret će se pridružiti klubu, a ona će doživotno biti tek nešto više od kuhinjskog nameštaja koji služi održavanju kuće. Da, doći će i taj dan, ona je to znala i patila je već sad. Eto, bar je sve mogla da odloži do sledeće godine.

A ove godine? Hoće li biti u stanju da ga zadrži kod kuće ovog novembra? Možda ne. Kako god bude, bolje — ne baš sasvim u redu, ali bolje — da prvo povede Breta u Konektikat. Da ga povede i pokaže mu kako neki...

... neki...

Zaboga, reci to, pa makar i u sebi.

(kako neki pristojan svet živi)

Kad bi ih Džo pustio da idu sami... ali, bilo je besmisleno i pomisliti tako šta. Džo je mogao da ode bilo kuda, sam ili sa svojim drugarima, ali ona ne, čak ni sa Bretom. To je bio jedan od osnovnih zakona njihovog braka. Ipak, nije mogla a da ne razmišlja o tome kako bi bolje bilo bez njega — njega koji bi sedeo u Holinoj kuhinji, srkao pivo i merio Holinog Džima od glave do pete, onim svojim drskim smeđim očima. Kako bi samo bolje bilo bez njega, koji bi jedva čekao da se vrate, dok bi Holi i Džim jedva čekali da svi odu...

Ona i Bret.

Samo njih dvoje.

Mogli bi da pođu autobusom.

Pomisli: prošlog novembra on je hteo da povede Breta sa sobom u lov.

Pomisli: kako bi bilo da se nagode?

Obuzme je jeza, ispuni joj kosti poput smrskanog stakla. Da li bi ona zaista pristala na takvu nagodbu? Džo neka povede Breta u Mushed najesen, ali sada neka pusti da njih dvoje autobusom odu u Stratford...

Novca ima dovoljno — sada ga je bilo — ali nije samo stvar u novcu. On će uzeti pare i ona ih nikad više neće videti. Osim ako ne iskoristi svoje adute kako treba. Baš... kako treba.

Mozak poče brže da joj radi. Napolju lupa prestade. Ugleda Breta kako izlazi iz štale trčkarajući i bila je nekako zahvalna. Imala je predosećaj da, ako se ikad bude ozbiljnije povredio, to će biti u tom mraku u kome je prašina prekrila sav zamašćeni stari pod.

Ima načina. Mora da ima neki način.

Ako je voljna da se kocka.

Među prstima je držala loz. Bezbroj puta ga je prevrnula, razmišljajući uz prozor.

Kada je Stiv Kemp stigao u svoju radnju, bio je potpuno lud od besa. Njegova radnja bila je u zapadnom predgrađu Kasl Roka, na cesti br. 11. Iznajmio ju je od jednog farmera koji je imao posede i u Kasl Roku i susednom Bridžtonu. Farmer nije bio obična budala, bio je super budala.

Čitavom radnjom dominirala je Stivova bačva za obradu drveta, ogromna gvozdena bačva u kojoj se istovremeno moglo ošuriti podosta ljudi. Poput satelita oko svoje planete, oko bačve bili su poredani: pisaći stolovi, noćni stočići, vitrine police za knjige, stolovi za ručavanje. Sve je mirisalo na lak, laneno ulje i hemikaliju za guljenje drveta.

U prepunoj avionskoj torbi imao je stvari koje je nameravao da obuče posle malo seksa sa finom pičkom. Zavrljači torbu preko cele radnje. Ona tresne o suprotni zid i stropošta se na noćni stočić. On dođe do nje i stavi je sa strane. Kako je krenula da klizi, on je tako snažno šutne da udari o plafon pre nego se surva kao kakva crkotina. Onda samo ostane tako da stoji, duboko je udisao teške mirise i bledo zurio u tri stolice koje je obećao da će oguliti do kraja nedelje. Palci su mu se zabijali u pojas. Prste je grčevito svijao u pesnice. Donja usna bila je .opuštena. Baš kao derište koje se duri jer su ga ispsovali na pasja kola.

— Bedno! — uzdahne i krene po torbu. Pođe, kao da će je ponovo šutnuti, onda se predomisli i podigne je. Uputi se u trosobni stan koji se nadovezivao na radnju. U kući je bilo još toplije. Suluda julska vrućina. Uvlači vam se u glavu. Kuhinja je bila puna prljavih sudova. Muve su zujale oko zelene plastične kese pune konzervi sa govedinom i tunjevinom. Usred dnevnog boravka, bio je veliki stari crno-beli televizor marke „Zenit” koga je sam izvukao iz Nejpl močvare. Krupan štraftasti sivo-crni mačak, po imenu Berni Karbo, spavao je na njemu kao mrtav.

U spavaćoj sobi pisao je svoju poeziju. Sam krevet bio je na rasklapanje, nenamešten, čaršavi uštirkani od sperme. Bez obzira koliko je često tucao (a u poslednje dve nedelje zbir je bio nula), često je masturbirao. Verovao je da je masturbacija znak kreativnosti. Nasuprot krevetu bio je njegov sto. Na njemu starinski pisaći set. Gomile rukopisa sa obe strane. Ostatak rukopisa po nekim fiokama, a nekoliko njih, povezanih gumicama, naslagani u ćošku. Mnogo je pisao i često se selio, a glavni prtljag bio je njegov rad — većinom pesme, nekoliko priča, jedan nadrealistički komad u kome lica imaju grand total u devet reči i jedan roman koji je isprepadao iz šest različitih uglova. Pet godina u jednom mestu bilo je taman dovoljno da se kompletno raspakuje.

Jednog dana, prošlog decembra, dok se brijao, primetio je prve sede u svojoj bradi. Ovo otkriće baci ga u tešku depresiju koja ga je drmala nedeljama. Sve vreme nije uzimao brijač u ruke, kao da je sam čin brijanja, zapravo, i naterao sede da se pojave. Imao je punih trideset osam godina. Nije mu padalo na pamet da razmišlja o tome kako stari, ali ponekad bi mu se to prošunjalo kroz svest i tad bi ga pošteno iznenadilo. Samo sedam stotina dana pred četrdesetu — tolika starost ga je prestravljivala. Bio je ubeđen da samo drugi ljudi mogu imati četrdeset godina.

Ta kurva, pomisli nanovo, Ta kurva.

Tolike ženske je ostavio otkako je prvi put legao sa jednom bledom zgodnom nežnom i tako bespomoćnom francuskom prostitutkom i samo dva-tri puta on je bio ostavljan. Obično je umeo da predvidi kraj i prvi prekine vezu. Odbrambeno sredstvo, kao adutiranje pikovom damom u igri herca. Učiniš to dok još vladaš pičkom ili si zajeban. Vladaš sobom. Na taj način ne razmišljaš o godinama. Primetio je da Dona počinje da se hladi, ali ona ga je uzbuđivala baš kao žena kojom se može prilično lako manipulisati, bar za određeno vreme, nekom kombinacijom psiholoških i seksualnih faktora. Strahom, ako želite da budete grubi. Kad ništa od svega toga nije upalilo, osetio se povređenim i besnim, kao da ga je neko ošinuo tamo gde je najosetljiviji.

Skine se, izvrne novčanik i svu sitninu na sto, uđe u kupatilo, istušira se. Sad se već bolje osećao. Ponovo se obuče u farmerke i izbledelu košulju iz torbe. Pokupi sitninu, stavi je u prednji džep i zastane, zagledavši se u Lorda Bakstona. Nekoliko vizit-karti je poispadalo. Uvek im se to dešavalo jer ih je bilo previše.

Stiv Kemp imao je pravu svaštaru od novčanika. Jedno takvo svašta koje je uvek skupljao i trpao u novčanik, bile su vizit-kartice. To su bili idealni kartončići da se obeleži mesto gde se stalo sa čitanjem knjige, a prazna poleđina predstavlja taman toliko prostora koliko treba da se zapiše neka adresa u letu, neko uputstvo ili broj telefona. Ponekad bi uzimao i dve-tri, pogotovo ako bi se našao u limarskoj radnji ili kad bi naleteo neki od onih iz osiguranja. Stiv bi od činovnika zatražio vizit-kartu uz jedan dobar seratorski osmeh.

Jednom prilikom, u boljim danima, kad su on i Dona bili kod nje, on na televizoru slučajno primeti jednu od vizit-karti njenog muža. Uzeo je vizit-kartu, dok se Dona tuširala. Uzeo je bez nekog osobitog razloga. Tek, eto, da ima.

Otvori novčanik i poče da pretura po karticama, agenti iz Virdžinije, posrednici u trgovini nekretninama iz Kolorada i ko-zna-koliko još poslovnih kartončića među njima. Na trenutak pomisli da je izgubio karticu Leposava Mužića, ali se ona bila samo zaturila između papirnih novčanica. Izvuče je i dobro pogleda. Bela vizit-karta, plavi otisak modernih slova, g. Biznismen Pobednik. Skromno ali efektno. Nenametljivo.

rodžer brejkston edvorks vik trenton
ul. kongres 1633
teleks: EDVORKS portland, mejn 04001 tel. (207) 799-8600

Stiv izvuče parče papira iz nekog jevtinog podsetnika. Raščisti sto. Baci pogled na svoju pisaću mašinu. Ne. Svaki tekst otkucan pisaćom mašinom ima svoju individualnost, baš kao i rukopis. Iskrivljeno ’a’ njegove mašine svakome bi palo u oči, a kamoli nekom inspektoru. Porota bi izašla samo koliko da popije čaj.

Ovo, naravno, neće ni biti stvar policije, nema šanse, ali oprez mu se automatski nametnuo. Jevtin papir do koga se može doći u svakoj papirnici, i ne pisaća mašina.

Izvuče jednu hemijsku olovku iz kantice od kafe, koju je držao na ćošku stola, i krene velikim štampanim slovima:

ĆAO, VIK.

ŽENA TI JE BONBONA.

PRAVA UŽIVACIJA KAKO SE BONBONE ŽESTOKO TUCAJU.

Zastane, nekoliko puta olovkom klikne po zubima. Počelo je da mu se vraća dobro raspoloženje. Konačno. Ona je, naravno, bila sjajna mačka i, vrlo verovatno, bi Trenton mogao da zanemari celu poruku. Rekla-kazala, a pismo se moglo poslati za manje love od jedne kafe. Ali, bilo je tu nešto... uvek nešto. Šta bi to moglo da bude?

Šta bi to moglo da bude? Iznenada se nasmeši; kad bi se tako nasmešio, čitavo lice bi mu se ozarilo pa nije bilo teško shvatiti zašto nikad, sve od one večeri sa bledom francuskom prostitutkom, nije imao problema sa ženskim svetom.

Doda:

NA STA TI LIČI ONAJ MLADEŽ

IZNAD NJENOG TROUGLIĆA?

MENI BAŠ NA ZNAK PITANJA.

IMAŠ LI TI NEKO PITANJE?

To je bilo sasvim dovoljno, ponuđen ko počašćen, uvek je govorila njegova majka. Pronađe neki koverat i ubaci poruku. Zastane na čas, onda ubaci i vizit-kartu unutra i adresira koverat na Vikovu kancelariju, takođe velikim štampanim slovima. Razmisli malo, pa odluči da se ipak sažali na mučenika i ispod adrese doda LIČNO.

Uspravi koverat uz prozorsko okno i zavali se u stolicu, totalno povrativši dobro raspoloženje. Večeras će moći da piše, bio je sasvim siguran.

Spolja se oglasi kamionet, baš pred njegovom kućom. Pozadi natovaren velikim stilskim kabinet-stolom. Neko se dobro ogrebao o kućnu rasprodaju. Blago li tom srećniku.

Stiv polako pođe napolje. Prijalo bi mu da uzme koju paru i kabinet-sto, ali je iskreno posumnjao da će imati vremena za rad. Čim pošalje pismo, pod hitno će morati da promeni vazduh. Nije bila neophodna baš značajna promena, bar ne za izvesno vreme. Osećao je da sam sebi duguje da ostane u kraju još koliko da poseti bar jednom gospođicu Čačku... naravno, kad bude apsolutno siguran da Leposav Mužić nije ni blizu kod kuće. Stiv je s tim tipom igrao tenis i znao je da nije neka sila — mršav, sa teškim naočarima i špageti bekendom — ali, nikad se ne zna kad bi Leposav Mužić mogao da istrči iz svog koloseka i napravi nešto antisocijalno. Većina Leposava Mužića drži pištolje po kući. Ima sve podrobno da proven pre nego uleti. Dozvoliće sebi samo još jednu jedinu priliku-posetu, a onda potpuno zatvara ovaj šou. Možda bi mogao do Ohaja na neko vreme. Ili Pensilvanije. Ili Taosa, u Nju Meksiku. Ali, kao praktični zajebant koji smesti petardu u nečiju cigaretu, on će morati da bude tu negde (naravno, na pristojnijoj distanci) i lično snimi eksploziju.

Vozač i njegova žena provirivali su u radnju da vide je li tu. Stiv pođe napolje sa obe ruke u džepovima, smešeći se. Žena mu odmah uzvrati osmeh. — Zdravo, ljudi, šta mogu da učinim za vas? — upita ih i pomisli kako će poslati pismo čim uspe da se otrese ovih namernika.

Te večeri, dok je sunce crveno, okruglo i vrelo, zalazilo na zapadu, Vik Trenton, vezane košulje oko struka, pažljivo je razgledao motor ’pintoa’, koji je vozila njegova žena. Dona je stajala pored njega i delovala mlada i sveža u belom šortsu i crvenoj bluzi bez rukava. Bila je bosa. Ted je imao na sebi samo kupaće gaćice i jurcao na svom triciklu gore-dole kao da oponaša neku intelektualnu igru, koju je video između Ponča i Džona iz CHiPS-a i Dart Vejdera.

— Popij taj ledeni čaj pre nego što se istopi, — Dona će Viku.

— Aha, — čaša je bila na samoj ivici mašine. Vik uzme nekoliko gutljaja i mahinalno pokuša da vrati čašu na isto mesto, uopšte ne gledajući, ona sklizne — pravo u ruke njegove žene.

— Hej, — reče Vik. — Dobar refleks.

Ona se nasmeje. — Samo znam kad si daleko odlutao, to je sve. Vidi. Nije se prosula ni kap.

Pogledaju se i izmene osmeh na trenutak — jedan dobar trenutak, pomisli Vik. Možda je sve to bio samo plod njegove mašte ili zavaravanje, ali, činilo mu se da je u poslednje vreme bilo više ovakvih malih dobrih trenutaka. Manje teških reči. I manje tišine koja je bila leđna, ili — možda je ovo, zapravo, bilo i gore — samo ravnodušna. Nije znao šta je uzrok, ali bio je zahvalan.

— I, majstore, šta je s mojim autom?

Vik je izvukao prečistač za vazduh i ostavio ga nasred ulaza. — Nikad nisam video ovakav frizbi, — značajno izjavi Ted, okrećući svoj tricikl oko nepoznatog čudnog predmeta. Vik se ponovo nadvi nad mašinu i drškom šrafcigera kucne karburator.

— U karburatoru je neki vrag. Mislim da dizna zeza.

— Ozbiljan kvar?

— Nije baš, — reče Vik — ali može da te ostavi nasred puta ako reši da se začepi. Dizna reguliše protok goriva u karburator i bez toga auto ne ide. To ti je kao i nacionalni zakon, srce.

— Tata, hoćeš da me ljulj aš?

— Evo, samo minut.

— Divno, biću tamo pozadi!

Ted se uputi čitavom vrtiću sa ljuljaškama i klackalicama koje je Vik sam napravio prošlog leta dok se rashlađivao džin-tonikom posle večere i vikendom uz gromoglasni radio-prenos utakmica bostonskog „Red Soksa”. Ted je tad imao samo tri godine, ozbiljno bi sedeo pred podrumskim vratima ili na zadnjem stepeništu, rukama pridržavajući glavu, i nemo sve posmatrao. Samo bi pokatkad nešto doneo ili dodao tati-majstoru. Prošlo leto. Dobro leto, a ne divljački vrelo kao ovo. Izgleda da se Dona baš tad konačno prilagodila i shvatila da Mejn, Kasl Rok, ’Edvorks’ i sve što ide uz to, može biti dobro za sve njih.

A onda ta mistična mrlja, i što je najgore, imao je neki osećaj predskazanja da stvari idu mnogo više nizbrdo nego što je i smeo da pomisli. Stvari u kući počele su najednom da izmiču kontroli, kao da neko spolja pomera i njih i njihov život po sopstvenoj volji. Opsedne ga suluda pomisao — je li bila suluda? — da Dona prečesto menja čaršave. Uvek su bili čisti i samo mu se jedne noći u glavu smesti stari dobri crv iz bajke koji neprijatno odzvanja: Ko je spavao u mom krevetu?

Činilo mu se da se stvari sad polako smiruju. Da nije tog blesavog biznisa sa „Rezberi Zingersima” i prokletog putovanja koje mu je visilo nad glavom, imao bi osećaj da će i ovo leto biti sasvim dobro. Čak bi tako i moglo da ispadne. Ponekad i dobijamo. Nisu baš sve nade uzaludne. Verovao je u to iako nikad tako šta još nije iskusio.

— Ted! — viknu Dona tako da se dečak momentano zaustavi. — Vrati tricikl u garažu.

— Ma-mama!

— Odmah, molim, mesje.

— Mesuje, — reče Ted, zarije lice u ruke i glasno poče da se ceri. — Ni ti nisi sklonila tvoj auto, mama.

— Tata popravlja moj auto.

— Da, ali...

— Poslušaj mamu, Tedi, — reče Vik, podižući prečistač za vazduh. — Ja odmah dolazim.

Ted pokupi svoj tricikl i uveze ga u garažu gromoglasno imitirajući zvuk sirene kola hitne pomoći.

— Zašto ga vraćaš? — upita Dona. — Zar ga nećeš popraviti?

— To je posao za preciznog mehaničara, — reče Vik.

— Ja nemam alat. A čak i da imam, verovatno bih ga samo još više pokvario.

— Prokletstvo, — ona će mrzovoljno i šutne jednu gumu.

— Ove se stvari nikad ne dešavaju u garantnom roku, zar ne? — ’Pinto’ je prešao samo 20000 milja, a treba da prođe još šest punih meseci da bi bio potpuno njihov.

— I to je kao nacionalni zakon, — reče Vik. Vrati prečistač za vazduh na svoje mesto i dobro ga pričvrsti.

— Ja ću valjda uspeti da ga odvezem u južni Paris dok je Ted u vrtiću. Moraću da pozajmim i novac, pošto ćeš ti otići. Vik, hoće li izdržati do južnog Parisa?

— Sigurno. Ali i ne moraš tako. Odvezi ga do Džoa Kejmbera. To je samo sedam milja odavde, a čovek sjajno radi. Sećaš se kad je otišlo ono na točku kod ’jaguara’? Tip je sve sredio nekim sklepanim alatom i naplatio deset dolara. Čoveče, da sam otišao u Portland. Digli bi mi para i para.

— Taj tip me baš nervira, — reče Dona. — A da ne pominjemo to što je bio mrtav pijan.

— Zašto te nervira?

— Samo koluta onim očima.

Vik poče da se smeje. — Dušo, kad si ti u blizini, teško da bi neko odoleo da koluta očima.

— Baš ti hvala. Žene obično i ne mare za to što ih neko gleda. Ono što može da iznervira, zapravo je neka suluda sposobnost da te neko očima skine. — Zastane, pomalo čudno, pomisli Vik, i zagleda se u crvenilo na zalasku. Onda ga ponovo pogleda. — S nekim muškarcima imaš osećaj da im se u glavi stalno odvija kratki film kao Silovanje Sabinjanki... i baš ti imaš glavnu ulogu.

Ponovo ga obuzme ono čudno neprijatno osećanje da ona priča o tri stvari istovremeno. Ali, nije hteo večeras da se uvaljuje u to, ne sad kad je konačno krenuo da se vadi iz govana.

— Srce, on je verovatno potpuno bezopasan. Ima čovek i ženu, i dete...

— Da, verovatno je tako. — Ali, ipak prekrsti ruke preko grudi, dlanovima pridržavajući laktove, tipična poza Donine nervoze.

— Čuj, — reče Vik — ja ću sad u subotu da odvezem auto i ostaviću ga, ako treba, važi? Mada će on verovatno to odmah popraviti. Taman dok popijem dva piva s njim i poigram se sa psom. Sećaš se onog bernardinca?

Dona se glasno smejala. — Sećam se čak i njegovog imena. Skoro je oborio Teda dok ga je umivao. Sećaš se?

Vik klimne glavom u znak odobravanja. — Čitavo popodne Ted se vrteo oko njega i vikao ’Kuuuuuudžo... dođi, Kuuuuuudžo.’

Oboje su se smejali.

— Ponekad se tako glupo osećam, — reče Dona. — Da umem da vozim ’jaguara’ lepo bi mogla sve s njim da obavim dok si ti na putu.

— Nije važno. ’Jaguar’ je ekscentričan. S njim se mora razgovarati. — Tresne ’pintovu’ haubu.

— Oooo, LUDO jedna! — Ona jaukne. — Pa, čaša sa ledenim čajem ti je ostala unutra!

A on je bio tako komično iznenađen da se ona bukvalno zacenila od smeha. Samo sekund kasnije, Vik joj se pridružio. Konačno, morali su da se oslone jedno na drugo kao dva pijanca. Ted se pokupi i dođe da vidi šta se dešava, okice su mu bile kao klikeri. Na kraju, pošto se uverio da su uglavnom dobro, ako zanemari to šašavo ponašanje, i on im se pridruži. Baš otprilike u to vreme, Stiv Kemp, poslao je pismo sa udaljenosti od samo dve milje.

Kasnije, dok se sumrak spuštao i vrućina pomalo smirivala, a prvi svici počeli da pletu svoje niti kroz dvorište, Vik je ljuljao svog sina na ljuljašci.

— Više, tata! Više!

— Ako te gurnem samo malo više, ima da se prevrneš.

— ’Ajde, tatice! ’Ajde da se prevrnem!

Vik ga snažno gurne i zavitla ljuljašku u samo nebo na kome se tek pokoja zvezda javila, i Ted napravi pun krug. Vriskao je zadovoljno, kosa mu je letela na vetru.

— To je bilo lepo, tatice! Još, ’ajde još!

Vik još jednom usmeri ljuljašku, ali ovog puta spreda i Ted napravi pun krug ravno u mirnu, vrelu noč. Tetka Ivi Čelmers živela je sasvim blizu i Tedovi veseli uzvici bili su poslednje što je čula pre no što je izdahnula; srce je izdalo, jedan od onih prozirnih zidova koji se ruši iznenadno (i skoro bezbolno) dok je sedela u svojoj kuhinjskoj stolici, sa šoljicom kafe u jednoj i „Herbert Tarejton” cigaretom u drugoj ruci; samo se zavalila i vizija joj se pomračila, odnekud je čula da dete ciči i na trenutak joj se učinilo da je to od radosti, ali, kako je nestajala tako je osetila iznenadni udarac, ali ne neprijatan, i kao da je dete cičalo u strahu, u agoniji; a onda je više nije bilo i njena nećaka Ebi naći će je sutradan sa ledenom kafom, poput nje same, cigaretom koja se pretvorila u čvrsti stubić pepela, sa donjom vilicom koja belinom veštačkih zuba proviruje kroz izborane usne.

Kad je Tedu otkucavalo vreme za spavanje, on i Vik sedeli su na zadnjem stepeništu. Vik je pio pivo. Ted mleko.

— Tata?

— Molim?

— Ja ne volim što moraš da ideš iduće nedelje.

— Pa, vratiću se.

— Da, ali...

— Ted obori pogled, borio se sa suzama. Vik spusti ruku na njegov vrat.

— Ali, šta, veliki dečko?

— Ko će da kaže one reči protiv čudovišta? Mama ih ne zna. Samo ih ti znaš!

Sad se suzice polako skotrljaju niz Tedovo lice.

— I samo u tome je problem? — upita Vik.

Reči za Čudovište (Vik ih je prvobitno nazvao Katehizis za Čudovište, ali je Ted imao prilično poteškoća sa tom reči pa je naziv skraćen) nastale su negde kasno u proleće kad se Ted počeo žaliti na ružne snove i noćne strahove. Bilo je nešto u garderoberu, govorio je; ponekad bi se noću vrata njegovog garderobera širom otvorila i unutra bi Ted video nešto sa žutim očima što hoće da ga proždere. Dona je mislila da to mora da je neka scena zalutala iz knjige Moriš Sendak Tamo gde je divlje. Vik se glasno pitao pred Rodžerom (ali ne i pred Donom) da Ted nije možda negde iščačkao zbrkani spisak mase ubistava koja su se odigrala u Kasl Roku i odlučio da je ubica — koji je za ovaj grad, zapravo, i bio neki bauk — živ i zdrav u njegovom garderoberu. Rodžer je verovao da je to moguće; sa decom je sve moguće.

Nakon dve nedelje i sama Dona poče pomalo sablasno da tretira čitavu stvar; jednog jutra rekla je Viku, doduše kao kroz smeh, ali nervozno, kako neko stalno prevrće stvari u Tedovom garderoberu. Ama, to Ted radi, odgovorio je Vik. Ti to uopšte ne razumeš, rekla je Dona. On uopšte više i ne prilazi garderoberu, Vik... nikad. On se boji. I dodala je da ponekad, bar koliko se njoj čini, baš posle Tedovih košmara, taj garderober ima neki neprijatan miris. Kao kad bi neka životinja bila zatvorena unutra. Sad već uznemiren, Vik pođe do garderobera i poče da njuška. On je u svojoj glavi već imao napola formiranu ideju da Ted, možda, hoda u snu; možda odlazi u garderober i tamo piški, što bi bio deo nekog čudnog ciklusa snova. Ni na šta mu nije mirisalo osim na kuglice protiv moljaca. Garderober, s jedne strane fino obrađen i dovršen, s druge samo gola daska, protezao se skoro dva i po metra. Bio je uzan kao hodnik u vozu. Naravno da tamo pozadi nije bilo nikakvog bauka i još naravnije da Vik nije izašao kao Narnia. Jest’ da je kosom pokupio neku paučinu. Ali to je bilo sve.

Dona je prvo predložila da se Ted bori sa noćnim strahom „mislima o lepim snovima”, kako je sama to nazivala, i drugo, molitvom. Ted je odgovorio da stvar u garderoberu krade njegove misli o lepim snovima; a pošto Bog ne veruje u Čudovišta, molitve su uzaludne. Tu joj je konačno pukao film — delimično možda i zbog toga što je i sama imala neko sablasno osećanje o Tedovom garderoberu. Jednom, dok je kačila Tedove košuljice unutra, vrata su se polako zanjihala i njoj je trebalo dobrih četrdesetak sekundi da se sa strahom probije kroz mrak, pronađe vrata i izađe napolje. I tad je osetila neki miris. Pomalo ju je podsećao na znoj Stiva Kempa posle vođenja ljubavi. Kao posledica svega, usledio je njen kratak i jasan predlog da — pošto Čudovišta ne postoje — Ted lepo izbaci čitavu ideju iz svoje glavice, uzme Miška i ide na spavanje.

Viku su se, međutim, mnogo dublje i jasnije urezale u sećanje sve vizije vrata garderobera preobličenih u neku razjarenu čeljust usred noći, mesta na kome čudne stvari ponekad šuškaju, mesta u kome se odela na vešalicama ponekad izobličuju u ljudske figure na vešalima. Kroz maglu se sećao kako se pod odbljeskom uličnih svetiljki senke po zidu beskrajno provlače na rubu noći u novi dan, a pucketanja, što ih prate, mogu biti tek iz pokoje kuće ili mogu — baš mogu — biti i odzvuk nečeg jezivog.

Njegovo rešenje bio je Katehizis za Čudovište ili samo Reči za Čudovište ukoliko vam je tek četiri leta i ne razumete se baš u semantiku. Bilo kako bilo, ništa više (ali ni manje) od primitivne čarolije koja tera zlo. Vik ih je izmislio jednog dana u vreme ručka i za Donu su imale osetnog efekta samim tim što su se sručile na njenu čudnu smušenost olakšanja i zlovolje i to baš kad je konačno shvatila da su bili potpuno uzaludni svi njeni pokušaji sa psihologijom, roditeljskim treningom i surovom disciplinom. Vik ih je govorio svake večeri, poput blagoslova, dok je Ted ležao sasvim nag u svom krevecu, prekriven samo jednim čaršavom u sparnom mraku.

— Misliš li da će mu to činiti dobro posle nekog vremena? — upita Dona. U glasu joj se istovremeno naslućivalo i dobro raspoloženje i razdraženost. To je bilo negde sredinom maja, u vreme kada je tenzija među njima uveliko rasla.

— Ljudi koji rade na reklami, ne mare baš nimalo za to neko vreme, — odgovori Vik. — Važno je samo brzo, trenutno rešenje, olakšanje. A ja sam poprilično dobar u tom poslu.

— Jeste, nema ko da kaže Reči za Čudovište, u tome je problem, jako je u tome problem, — odgovori Ted, brišući suzice sa obraščića, zbunjen i postiđen.

— Dobro, slušaj, — reče Vik. — One su napisane. Tako ja i mogu svako veče isto da ih kažem. Otkucaću ih na parčetu papira i zakačiti na tvoj zid. A mamica će moći lepo da ti ih pročita svako veče dok ja nisam tu.

— Stvarno? Hoćeš li?

— Pa naravno. Rekao sam da hoću.

— Nećeš zaboraviti?

— Ni slučajno, čoveče. Uradiću to još večeras.

Ted zagrli svog tatu, a Vik ga čvrsto stegne uz sebe.

Te noći, kad je Ted već spavao snom pravednika, Vik tiho uđe u dečakovu sobu i prikači parče papira na zid. Smestio ga je tik uz Tedov čarobni kalendar tako da će ga odmah videti. Odštampano velikim slovima, na papiru je pisalo:

REČI ZA ČUDOVIŠTE
Tedu

Čudovišta, dalje od ove sobe!

Šta ćete ovde?

Nijedno čudovište da nije pod Tedovim krevetom!

Ne možete ni da stanete tu.

Nijedno čudovište da se nije sakrilo u Tedovom garderoberu.

Premalo je mesta tamo.

Nijedno čudovište da ruje pod Tedovim prozorom!

Ne možete se držati tamo.

Nijedan vampir, nijedan vukodlak, nijedno čudo što grize!

Šta ćete ovde?

Niko da nije dirao Teda, cele ove noći!

Šta ćete ovde?

Vik je dugo gledao papir i sam sebe podsetio da kaže Doni bar dva puta pre nego što pođe kako klincu treba pročitati svako veče. Samo da naznači koliko su Tedu važne bile Reči za Čudovište.

Izlazeći iz sobe, primeti da su vrata garderobera otvorena. Samo pucketanje. Vrati se, čvrsto zatvori vrata i napusti sobu svog sina.

Nešto kasnije, iste večeri, vrata se ponovo širom otvore. S vremena na vreme, bljesne pokoji plamičak, ocrtavajući neke lude senke.

Ali, Ted se nije probudio.

Sledećeg dana, oko 7.15 izjutra, kombi Stiva Kempa pođe drumom br. 11. Stiv je prelazio milju za miljom u pravcu ceste br. 302. Tu će skrenuti levo i poći jugoistočno do Portlanda (imao je nameru da se ubaci u portlandsko Udruženje mladih hrišćana — YMCA) bar na neko vreme.

Na tabli pod volanom ležala je uredna gomila adresiranih pisama — ne štampanim velikim slovima, već otkucanih baš na njegovoj mašini. Pisaća mašina bila je u kombiju pozadi, sa svim ostalim stvarima. Trebalo mu je samo nešto više od sata da se spakuje i završi celu Kasl Rok operaciju, uključujući i Bernija Karboa, koji je dremao u svojoj kutiji pored zadnjih vrata. On i Berni putovali su lagano.

Adrese na kovertima bile su otkucane profesionalno. Ako ništa drugo, šesnaest godina stvaralačkog pisanja napravilo je od njega bar sjajnog daktilografa. Zastane pored istog sandučeta odakle je poslato anonimno pismo Viku Trentonu prethodne večeri i spusti pisma. Na kraju krajeva, njemu ne bi smetalo da potpuno zaključi zakup na radnju i kuću samo da je odlučio da napusti državu, ali pošto ide samo do Portlanda, bilo je poželjno da se sve legalno obavi. Ovoga puta mogao je sebi da priušti miran odlazak; to je još uvek bilo bolje nego da šest stotina dolara u kešu strpa u kombija.

Uz ček koji je pokrivao rentu, priključio je depozite nekim ljudima koji su u međuvremenu dooooobro avanzovali. Uz svaki ček išlo je i ljubavno pismo u kome je Stivu jako žao ako je napravio neku neprijatnost, ali, njegova majka je iznenada teško obolela (svaki pravi Amer uvek je padao na priču o mami). Oni, sa kojima je dogovorio posao, mogu podići svoj nameštaj u radnji — ključ je na simsu iznad vrata, s desne strane i najljubaznije moli da bude vraćen na isto mesto. Hvala, hvala, bla-bla, sranju nikad kraja. Neprijatnosti će se uveliko naći, ali će se bar zbrka izbeći.

Stiv spusti pisma u poštansko sanduče. Uživao je i u onom dobro poznatom osećanju da je pokrio svoje dupe. Vozio je dalje prema Portlandu i pevušio. Pođe kombijem prema cesti 55 u nadi da će saobraćaj biti rasterećen tako da bi u Portland stigao dovoljno rano da zgrabi teren za tenis. Sve u svemu, dan je sasvim obećavao. Ako g. Biznismen još nije primio svoju bombicu, danas će svakako biti njegova. Elegantno, pomisli Stiv i prsne u smeh.

Oko 7.30, dok je Stiv Kemp razmišljao o tenisu, a Vik Trenton se upravo spremao da pozove Džoa Kejmbera zbog Doninog ’pintoa’, Čeriti Kejmber pripremala je doručak za svog sina. Džo je bio otišao u Luiston pre pola sata u nađi da će na nekom gradskom otpadu automobila ili pijaci polovnih auto-delova naći prednje staklo za ’kamara’ iz ’72. Ovo se sjajno uklopilo u Čeritine planove koje je pažljivo spremala.

Spusti pred Breta omlet sa šunkom i sedne pokraj njega. Bret podigne pogled sa knjige koju je čitao, pomalo iznenađen. Čim bi mu pripremila doručak, njegova majka obično je odmah počinjala sa svojim kućnim poslovima. Ako bi je previše zadržao u razgovoru, pre nego obavi sve po redu do druge kafe, imao bi idealnu priliku da oseti oštricu njenog jezika.

— Mogu li s tobom malo da popričam, Bret?

Ono diskretno iznenađenje pretvori se u neku zapanjenost. Posmatrao je i prepoznao u njoj nešto krajnje strano ćutljivoj prirodi. Bila je nervozna. On zatvori knjigu i reče: — Naravno, mama.

— Da li bi ti voleo, — pročisti grlo pa počne ispočetka.

— Da li bi ti se dopalo da odeš u Stratford, u Konektikatu, i posetiš tetu Holi i teča Džima? I vidiš svoje rođake?

Bret se nasmeje. Samo dvaput u životu bio je van Mejna, poslednji put sa ocem u Portsmutu u Nju Hejmpširu. Bili su na aukciji polovnih automobila na kojoj je Džo uzeo ’forda’ iz ’58. — Naravno! — reče — Kad?

— Razmišljala sam o ponedeljku — reče ona. — Posle vikenda za 4. juli. Ostali bismo nedelju dana. Je l’ bi moglo?

— Naravno! Bog te, mislio sam da tata ima puno posla za sledeću nedelju. Morao bi...

Ja to još nisam pominjala tvom ocu.

Bretov osmeh iščezne. Nabode komad šunke i poče da jede. — Eto, koliko ja znam, obećao je Riči Simsu da će srediti motor na njegovom ’harvesteru’. A i g. Miler iz škole trebalo bi da doveze svog ’forda’. I...

— Mislila sam da pođemo samo ti i ja, — reče Čeriti. — „Grejhaundom” za Portland.

Bret je bio u dilemi. Prizor zadnje bašte otvarao mu se kroz prozor. Kudžo je usporeno tapkao uz stepenište i stropoštao na daske u senci. Svojim tužnim krvavim očima posmatrao je DEČAKA i ŽENU. Sad se već prilično loše osećao. Zaista loše.

— Bog te, mama, ja ne znam...

— Ne govori ’bog te’ to je isto kao da si i opsovao.

— Izvini.

— Da li bi ti voleo da ideš? Ako otac kaže da je to u redu?

— Da, stvarno! Ti stvarno misliš da bismo mogli?

— Možda. — Zamišljeno je gledala kroz prozor.

— Mama, a koliko je daleko Stratford?

— Oko tri stotine pedeset milja, ja bar mislim.

— Bog... mislim, isuse, pa to je daleko. Je li...

— Bret.

On je napeto posmatrao. Ta čudna tenzija imala je odraz u njenom tonu i izrazu. Ta nervoza.

— Molim, mama?

— Možeš li ti da smisliš bilo šta što bi tvom ocu trebalo iz radnje? Nešto što bi želeo da nabavi?

Okice mu se malo zacakle. — Pa, uvek su mu trebala pomična klešta... a želeo je i novi komplet francuskih ključeva... a dobro bi mu došla i nova maska za zavarivanje, pošto je stara pukla...

Ne, mislila sam nešto veliko. Skupo.

Bret se zamisli pa se nasmeši. — Pa, ono što bi najviše poželeo, to je nova „Jergenova” motorna dizalica. Motor Ričija Simsa izleteo bi kao gov... ovaj, glatko. — Pocrveni, pa brzo nastavi. — Ali, ti mu ne možeš nabaviti tako nešto, mama. To je stvarno papreno.

Papreno. Džoov izraz za skupo. Mrzela ga je.

— Koliko?

— Pa, u katalogu kaže da je hiljadu sedam stotina dolara, ali tata bi je verovatno mogao dobiti od g. Belaska u Portlandu, gde se prodaje na veliko. Tata kaže da ga se g. Belasko boji.

— I ti misliš da je to pametno? — upita oštro.

Bret se zavali u stolicu, pomalo uplašen njenim gnevom. On ne pamti da se njegova majka ikad ovako ponašala. Čak je i Kudžo, napolju u bašti, načuljio uši.

— Dakle, misliš li?

— Ne, mama, — reče, ali Čeriti je znala da je lagao. Ako preplašite nekoga da vam proda jedan primerak robe koja ide samo na veliko, onda je to, i te kako, mudro obavljen posao. Prepoznala je divljenje u Bretovom glasu iako ga ni on sam nije bio svestan. Hoće da bude kao on. Misli da je njegov tatica veliki kad može nekoga da uplaši. Bože moj.

— Nije nikakva mudrost plašiti ljude, — reče Čeriti.

— Treba samo da se prodereš i postaviš zlonamerno. Nikakve pameti tu nema. — Ona smiri ton i spusti ruku na njegovo rame. — Hajde, vrati se svom doručku. Nisam htela da vičem na tebe. Valjda je svemu kriva ova nesnosna vrućina.

Nastavio je da jede, nemo i oprezno, s vremena na vreme podižući pogled ka njoj. Ovo jutro bilo je puno skrivenih mina.

— Pitam se samo koliko je to u prodaji na veliko? Hiljadu tri stotine dolara? Hiljadu?

— Ne znam, mama.

— Da li bi to Belasko dovezao? Kad je takva porudžbina?

— Da, mislim da bi. Kad bismo mi samo imali toliko para.

Ona gurne ruku u džep kućne haljine. Loz je bio tu. Zeleni broj na lozu 76 i crveni 434, podudarali su se sa objavljenim brojevima Državne Komisije nakon izvlačenja pre dve nedelje. Proverila je hiljadu puta jer nije mogla da poveruje. Uplatila je pedeset centi te nedelje, baš kao i svake druge, otkako je ustanovljena lutrija 1975. godine, i ovoga puta dobila pet hiljada dolara. Još nije bila unovčila loz ali ga nije ispuštala iz vida ni na sekundu.

— Mi imamo toliko para — reče ona. Bret je zapanjeno zurio u nju.

Oko 10.15 Vik izađe iz Edvorksove” kancelarije i pređe kod Bentlija na jutarnju kafu jer nije mogao da smisli onu splačinu koju im kuvaju na poslu. Čitavo jutro proveo je u pisanju reklama za Deksterove farme jaja. To je bio teži zalogaj. Mrzeo je jaja još od detinjstva kad mu je majka silom trpala po jedno, četiri puta nedeljno. Najbolje što je uspeo da sklepa, bilo je JAJA KAŽU LJUBAV... BEZ ŠAVOVA. I nije nešto. „Bez šavova” nametnulo mu je ideju foto-trika kojim bi se jaje po sredini otvaralo rajsferšlusom. To bi bila sjajna slika, samo čemu bi vodilo? Ni on sam baš nije umeo da smisli kraj. Moraće da konsultuje Tedija, pomisli, dok mu je kelnerica prinosila kafu i kolač. Ted voli jaja.

U stvari, reklama za jaja nije bila glavni krivac za njegovo loše raspoloženje. Najgore je bilo to što mora da ode na dvanaest dana. E, šta je tu je. Rodžer ga je ubedio da tako mora da bude. Moraju da odu i bace se u pakao.

Dobri stari brbljivac Rodžer, koga je Vik voleo kao da mu je brat. Rodžer bi bio presrećan da skokne do Bentlija s njim, popije kafu s njim i slatko se ispriča. Ali, ovoga puta, Vik je morao da dođe sam. Da razmisli. Njih dvojica će skupa provesti dve nedelje, počev od ponedeljka, iznojiće se pošteno i to je bilo sasvim dovoljno, čak i za braću po duši.

Ponovo poče da razmišlja o fijasku „Rezberi Zingersa” i prepusti se tome, znajući dobro da ponekad baš nezainteresovan pogled, bez presinga, neke loše situacije, može — bar za njega — rezultirati nekim svežim uvidom, novim viđenjem.

Ono što se desilo bilo je prilično loše i „Zingersi” su potpuno povučeni sa tržišta. Prilično loše, ali nije baš ni tragično. Nije to bilo kao ona stvar sa konzervama gljiva; niko se nije razboleo ili umro, a i sami potrošači su shvatili da kompanije imaju ponekad svoje padove. Evo samo za primer one poklon čaše kod „MekDonalda” pre dve-tri godine. Konstatovano je da boja na čašama sadrži nedozvoljenu količinu olova. Čaše su odmah povučene i izručene u pakao „Spidi Alkaselcera” i Vikove omiljene žvakaće gume „Veliki Dik”.

Čaše su bile udarac za korporaciju „MekDonald”, ali niko nije optužio Ronalda MekDonalda za pokušaj trovanja svojih maloletnih potrošača. Zapravo, niko nije optuživao ni Šarp Profesora Pahuljicu, iako su komičari, od Boba Houpa do Stiva Martina, žešće udarali na njega; Džoni Karson čak održao celi monolog — udobno uvaljen u foteljčinu — o aferi „Rezberi Zingers” jedne večeri u toku uvodnog špota emisije „Sou večeri”. Nema potrebe da se kaže da je Šarp Profesor Pahuljica najuren sa malog ekrana. Nepotrebno je pominjati činjenicu da je i glumac-Profesor podivljao zbog svega što mu se stropoštavalo na glavu.

Mogu da zamislim i goru situaciju, pomenuo je Rodžer kad su se udarni šokovi malo primirili a i smanjio urnebesni broj telefonskih poziva na liniji Portland-Klivlend.

Kako? Upita Vik.

Pa, Rodžer mu direktno odgovori, mogli smo raditi i na račun Bon Vivan Višisoasa.

— Želite li još kafe, gospodine?

Vik baci pogled na kelnericu. Krene da kaže ne, a onda klimne glavom u znak odobravanja. — Samo pola Solje, molim.

Ona naspe kafu i ode. Vik je nasumice mešao, ne popivši je.

Našlo se tu i bezbroj doktora koji su po novinama i na televiziji govorili kako boja nije opasna po zdravlje. Nešto slično se već i ranije desilo; povrće u poslovnom avionu bilo je poprskano čudnom narandžastom bojom za koju se na kraju ispostavilo da nije ništa drugo do boja sa pojasa za spasavanje čija se upotreba demonstrira putnicima pred svako poletanje. Nekoliko godina ranije, veštačka boja za hranu prouzrokovala je zbrku na tržištu određenom vrstom kobasica sličnu ovoj sa „Rezberi Zingersom”.

Advokati starog Šarpa tražili su odštetu od nekoliko miliona dolara od proizvođača veštačkih boja, slučaj će verovatno rešiti jedno tri godine, a onda biti proglašen zastarelim. Bez obzira, konstituisano je i moćno telo čiji je jedini zadatak bio da ubedi javnost kako greška — samo privremena greška, apsolutno bezopasna greška — nije bila u kompaniji „Šarp”.

Ipak, Šarpove akcije su strmoglavo pale na berzi. Pahuljice su doživele iznenadni pad prodaje, ali to još uvek nije bilo utešno naspram totalne propasti koja ih je mogla zadesiti kad je „Zingers” iskezio svoje izdajničko crveno lice. Šarpov program „Ol-Grein-Blend”, međutim, stajao je bolje nego ikad.

Dakle, ništa loše ovde, zar ne?

Loše. Bogami, loše.

Šarp Profesor Pahuljica bio je loš. Taj mučenik se više nikad neće oporaviti. Posle straha, usledio je smeh, a Profesor, sa svojim trezvenim izrazom i školskim imidžom, bio je bukvalno ismejan na smrt.

Džordž Karlin, u svom noćnom šou-programu: — Da, svet je lud. Ludi svet. — Karlin se nadnese nad mikrofon, zamisli se pa ponovo digne pogled. — Reganovi momci sređuju svoju seratorsku kampanju preko TV-a, zar ne? Rusi su ispred nas u trci naoružanja. Rusi izbacuju na hiljade projektila, zar ne? I tako Džimi dođe na televiziju da napravi jedan od svojih spotova i kaže, ’Dragi moji sunarodnici Amerikanci, onoga dana kad nas Rusi budu pobedili u trci za naoružanje, mladi Amerike će srati crveno’.

Gromoglasni smeh u publici.

— Tako Roni dođe do telefona, okrene Džimija i kaže, ’g Predsedniče, šta je Ejmi doručkovala?’

Urnebesni smeh u publici. Karlin zastane. Prava poenta odmah ide tihim podmuklim tonom:

— Neeee... ničeg lošeg ovde.

Publika frenetično odobrava divljim aplauzom. Karlin tužno spusti glavu. — Crveno sranje, čoveče. Auuuuu. Pročačkajte to malo.

E, u tome je bio problem. Džordž Karlin je bio problem. Bob Houp je bio problem. Džoni Karson je bio problem. Stiv Martin je bio problem. Svaki vic iz američke berbernice bio je problem.

I onda stvar ide ovako: Šarpove akcije odu dole devet posto, a povrate se samo četiri i četvrt. Akcionari će tražiti nečiju glavu. Da vidimo... čiju ćemo dati? Prvo, ko je imao sjajnu ideju za Šarp Profesora Pahuljicu? Šta je sa onim tipovima koji su najpoželjniji? Koga, bre, briga za činjenicu što je Profesor bio u opticaju pune četiri godine pre debakla „Zingersa” i koga briga za činjenicu da su Šarpove akcije u vreme kad se pojavio Šarp Profesor Pahuljica (i njegova svita „Kuki-Nišandžija i Džordž i Grejsi) bile tri poena slabije od današnje vrednosti?

Sve to nije važno. Važno je samo ovo: samo činjenica, samo javna izjava na tržištu da je „Edvorks” izgubio račun kod Šarpa — samo bi to možda prouzrokovalo rast akcija jedan do dva poena. I kada bi nova kompanija propagande zaista otpočela, investitori bi to mogli iskoristiti kao znak da su stare rane konačno samo prošlost kompanije, a akcije bi mogle još jednom porasti.

Naravno, mislio je Vik, promešavši još jednom saharin u kafi, bila je to samo teorija. Pa čak i kad bi se teorija ostvarila, i on i Rodžer su verovali da kratkoročni dobitak za Šarpa može značiti više od obične nadoknade ukoliko nova kompanija propagande, koju na brzinu ostvaruju ljudi koji nisu poznavali kompaniju kao on i Rodžer, ili konkurentsko tržište pahuljicama uopšte, ne urodi plodom.

Iznenada, ovaj novi ugao, novo viđenje, obuzme mu misli. Nevezano i neočekivano. Soljica kafe zastane na pola puta prema ustima i oči mu se razrogače. U viziji nazre dva čoveka — možda njega i Rodžera, možda starog Šarpa i njegovog malog u godinama — kako zatrpavaju raku. Njihove lopate su letele. Fenjer je svetlucao u vetrovitoj noći. Ovi udruženi grobari kradomice su bacali pogled iza sebe. Bio je to noćni pogreb, tajni čin obavljen u mraku. Oni su tajno sahranjivali Šarp Profesora Pahuljicu, i to je bilo loše.

— Loše, — promrmlja naglas.

Naravno da je loše, jer ako su ga sahranili u mrkloj noći, on nikad neće moći da kaže ono što je morao: da mu je žao.

Izvuče olovku iz unutrašnjeg džepa sakoa, maramicu i hitro ispiše po njoj:

Šarp Profesor Pahuljica mora da se izvini.

Zagleda se. Slova su postajala sve veća kako se mastilo razlivalo po maramici. Ispod ove prve rečenice, doda:

Pogreb kakav dolikuje.

I ispod toga:

Pogreb PO DANU.

Još uvek nije bio siguran šta to znači; bila je to više metafora nego smisao, ali na taj način su mu dolazile najbolje ideje. I bilo je nečega tu. Bio je sasvim siguran.

Kudžo je ležao na podu u garaži, u polumraku. Ovde je bilo vruće, ali je napolju bilo još gore... i napolju je dnevna svetlost bila sjajna. Ranije nikad nije bila takva; u stvari, on nikad ranije nije primećivao kvalitet svetlosti. Sad jeste. Glava ga je bolela. Osećao je bol u mišićima. Sjajna svetlost iritirala je njegove oči. Bilo mu je vruće. I na mestu gde je bila rasparana, njuška ga je još uvek bolela.

Bolela i gnojila.

ĆOVEK je nekuda otišao. Ubrzo posle njega, DEČAK i ŽENA otišli su nekuda i ostavili ga samog. DEČAK je stavio pred Kudžoa veliku posudu sa hranom, a Kudžo je pojeo samo malo. Od hrane mu je bilo još gore i on je ostavi.

Sad se oglasi zvuk nekog kamiona. Kudžo ustane i pođe prema štali znajući zasigurno da je neki stranac. Poznavao je zvuk ČOVEKOVOG kamiona, kao i porodičnog auta. Stajao je na vratima, provirujući u blještavi sjaj koji je smetao njegovim očima. Kamion dođe do kuće i zaustavi se. Dva muškarca izađu iz kabine i pođu pozadi. Jedan od njih podigne zadnji deo cirade. Buka je smetala Kudžoovim ušima. Samo uzdahne i povuče se u udobni polumrak.

Kamion je bio iz firme „Portland mašine”. Pre tri sata, Čeriti Kejmber i njen, još uvek zbunjeni sin, ušli su u glavnu kancelariju „Portland mašina” u aveniji Brajton i ona je na svoje ime ispisala ček za novu „Jergenovu” motornu dizalicu — pri kupovini na veliko koštala je tačno 1241 dolar i 71 cent, uključujući i porez. Pre odlaska u „Portland mašine”, ispunila je formular za loz u Ulica Kongres. Bret, kome je apsolutno bilo zabranjeno da uđe sa njom, stajao je na trotoaru sa rukama u džepovima.

Službenik je objasnio Čeriti da će joj ček biti uručen poštom. Kada? Najkasnije za dve nedelje. Biće umanjen za nekih osam stotina dolara koji idu na ime poreza. Suma je bila izračunata na osnovu njene izjave o Džoovom godišnjem prihodu.

Suma koju su joj odbili za porez ni najmanje je nije pogodila. Sve do trenutka kad je službenik uzeo da proveri broj na njenom lozu, bila je sasvim mirna. Tad zadrži dah, još uvek ne verujući da se to njoj moglo dogoditi. Onda službenik klimne glavom, čestita joj i čak pozove upravnika da je upozna. Sve to nije bilo važno. Najvažnije je bilo što je sad opet mogla da diše, a loz nije bio više njoj na brizi. Loz je vraćen redovnoj Komisiji lutrije. Njen ček biće poslat poštom — kako božanstvena, mistična i talična rečenica.

Još uvek joj je srce jače udaralo sve dok je posmatrala svoj zgužvani loz, nervozno je disala dok je popunjavala formular. Sreća je nju izabrala. Po prvi, a možda i jedini put u njenom životu, teška muslinska draperija pred svakodnevicom razgrnula se samo malko i otkrila joj sjaj nekog drugog sveta. Ona je bila praktična žena i njena duša je znala da ne mrzi svog muža samo malo i da ga se ne boji samo malo, ali da će ostati zajedno, da će on umreti i ostaviti joj sve svoje dugove i — ono što nije mogla da prizna čak ni sebi u dubini duše, a sad se toga plašila — možda i njegovog pokvarenog sina.

Da je njeno ime bilo u super-izvlačenju, koje se odigrava dvaput godišnje i da je dobila deset puta po pet hiljada dolara, mogla je da razmisli o otvaranju te teške muslinske draperije, o tome kako vodi svog sina za ruku i otvara, i sebi i njemu, neki drugi svet, kakav god da je, negde van gradske ceste br. 3 i Kejmberove garaže, „Strana kola su naša specijalnost”, Kasl Roka. Mogla je da povede Breta u Konektikat sa otvorenom namerom da se kod svoje sestre raspita koliko bi koštao manji stan u Stratfordu.

Samo trzaj velike zavese. I to je sve. Samo na čas, kratak i prolazan, spoznala je sreću, zagonetnu i neobjašnjivu, poput svetlucave vile koja pleše pod pečurkama u svakom bljesku jutarnje rose... spoznala je samo jednom i nikad više. Zato je osetila kako joj srce lupa dok joj je loz nestajao sa vidika, čak iako zbog njega nije mogla da spava. Shvatila je da će do kraja života svake nedelje kupovati loz, a da nikad neće dobiti više od dva dolara na gomili.

Nije važno. Poklonu se u zube ne gleda. Pogotovo ako ste mudri.

Otišli su do „Portland mašine” i ona je ispisala ček podsetivši se da obavezno u povratku svrati u banku i prebaci dovoljno novca sa štedne na čekovnu knjižicu kako ne bi bila u minusu. Posle petnaest godina, ona i Džo imali su nešto više od četiri hiljade dolara uštede. To je bilo taman dovoljno da se pokriju tri četvrtine njihovih dugova, osim zaloga nekretnina na farmi. Ona, naravno, nije imala prava da ga izuzme, ali je uvek to činila. Jednostavno nije bila u stanju da brine o zalogu nekretnina osim u slučaju plaćanja plaćanjem. Ali, ako su hteli, sada su mogli celu ušteđevinu da spiskaju i na taj račun prebace ček Komisije lutrije, čim bude stigao. Izgubili bi samo kamatu na dve nedelje.

Čovek iz „Portland mašina”, Luis Belasko, obećao je da će motornu dizalicu poslati na kuću Kejmberovih još isto to popodne, a bio je častan baš kao i njegova reč.

Džo Megruder i Roni Dibei izvuku motornu dizalicu iz kamiona i pažljivo je spuste na prljavi puteljak.

— Poveća porudžbina za matorog Džoa Kejmbera, — reče Roni.

Megruder klimne glavom u znak odobravanja. — Njegova žena reče da odnesemo u štalu. To mu je garaža. Bolje bi ti bilo da dobro uhvatiš, Roni. Poteža je to kurveštija.

Džo Megruder uhvati sa svoje, Roni sa svoje strane i njih dvojica, uzdišući i stenjući, pola gurajući je, a pola noseći, smeste je u štalu.

— Daj da malo sednemo, — reče Roni — jedva vidim i gde idem. Da se bar priviknem na mrak pre nego što me nešto opali.

Nameste motornu dizalicu uz tresak. Posle blještavog popodneva napolju, Džo je bio gotovo slep. Raspoznavao je tek grube oblike predmeta — automobil, radnu dasku, osećaj da se zraci podižu gore.

— Ovo mora da... — krene Roni i iznenada stane.

Iz mraka je dopirao zvuk potmulog režanja. Roni oseti kako mu znoj postaje lepljiv. Kosa mu je na vratu bila slepljena.

Prokletstvo, je l’ ti čuješ to? — Megruder prošaputa. Roni je tek sada mogao da vidi Džoa. Džoove oči bile su razrogačene od straha.

— Čujem.

Bio je to zvuk nalik nekoj moćnoj mašini koja stenje u mirovanju. Roni je znao da samo ogroman pas može osloboditi takav zvuk. A kada ogroman pas tako čini, ne piše im se najbolje. Na ulazu nije primetio ČUVAJ SE PSA, ali ovi prostaci i nisu marili za to. Znao je samo jedno. Preklinjao je boga da je pas, koji tako odzvanja, bio vezan.

— Džo, jesi li ti već bio ovde?

— Jednom. To je bernardinac. Grdosija. Nije to ranije činio. — Džo proguta pljuvačku tako glasno da je Roni čuo kako sebi probija put kroz grlo. — O, gospode, pogledaj tamo, Roni. — Ronijeve oči skoro sasvim su se prilagodile na blještavu svetlost i ukaže mu se spektralna, skoro natprirodna vizija. Znao je da se zlom psu ne sme pokazati strah — on ga uvek nanjuši — ali, bez obzira na sve, mimo svoje volje, bespomoćno poče da se trese. To je bilo jače od njega. Pas je bio čudovište. Stajao je u dnu štale iza prevrnutog automobila. Zasigurno je to bio bernardinac: svako bi ga morao prepoznati po gustoj dlaci i širokim ramenima. Glava mu je bila spuštena. Buljio je u njih očima upalim i beživotnim.

Nije bio vezan.

— Polako natrag, — reče Džo. — Ne trči, za ime boga!

Počnu polako da se povlače unazad, a pas istovremeno zakorači napred. Bio je to siguran korak; zapravo, to i nije bilo koračanje, pomisli Roni. Bilo je to prikradanje. Taj pas se nije zajebavao. Njegova mašina nije bila u mirovanju, već spremna da krene. Glava mu je ostala nisko. Režanje nije promenilo svoj ton. Svaki njihov korak unazad pratio je korakom napred.

Za Džoa Megrudera pravi pakao nastao je onog časa kad su se vratili na svetlost dana. To ga potpuno sludi i nanovo zaslepi. Više nije mogao da vidi psa. Kada bi sad pojurio za njim... Leđima dotakne kamion. Tu izgubi i poslednje strpljenje. Histerično posegne za kvakom.

Sa druge strane, Roni Dibei učini isto. Dočepa se vrata i zalepi za njih. Minut je trajao čitavu večnost. Grčevito se držao za kvaku. Još uvek je čuo to režanje koje je ličilo na motor ’evinruda’ ’80. Nije mogao da otvori vrata. Čekao je da pas stigne i liši ga njegovog sopstvenog dupeta. Konačno, prstom napipa dugme, vrata se otvore i on se stropošta u kabinu, dahćući.

Baci pogled na spoljni retrovizor i ugleda psa kako nepomično stoji pred otvorenim vratima štale. Pogleda u Džoa, koji je sedeo za volanom i tupo mu se cerio. Roni mu uzvrati nesigurnim osmehom.

— Samo pas, — reče Roni.

— A-a. Reži al’ ne ujeda.

— Imaš pravo. Da se mi lepo vratimo unutra i još malo zezamo sa motornom dizalicom.

— Jebi se. — reče Džo.

— I ti i taj tvoj konj na kom si dojahao.

Obojica se nasmeju. Roni mu doda cigaretu.

— Šta kažeš da pođemo?

— Tvoj sam čovek, — reče Džo i upali motor.

Negde na pola puta ka Portlandu, Roni kao za sebe, promrmlja: — Taj pas neće na dobro da izađe.

Džo je vozio sa laktom izbačenim kroz prozor. Baci pogled na Ronija. — Prestravio sam se i ne stidim se to da priznam. U takvoj situaciji kad nema nikoga kod kuće userem se i od malih psića i znaš šta radim, samo ga šutnem u jaja, sine, mislim ako ljudi ne vežu psa koji ujeda, ima da dobije svoje, ko ga jebe. Taj stvor... jesi video ti to? Strvina ima preko sto kila.

— Možda je trebalo da se javimo Džou Kejmberu — reče Roni. — Da mu kažemo šta se desilo. Možda bismo mu spasli bar jednu ruku. Šta kažeš, a?

— Je l’ te on nešto zadužio u poslednje vreme? — upita Džo Megruder kroz smeh.

Roni se zamisli pa klimne glavom u znak odobravanja.

— Istina da me on ne podjebava kao ti.

— E, da ti kažem, pre neki dan, tvoja žena mi je pušila i nije bilo tako loše.

— Miči mi se, pederu.

Obojica se nasmeju. Niko nije poznavao Džoa Kejmbera kad su stigli do „Portland mašina” uveliko se spustio mrak, bio, je skoro kraj radnog vremena. Trebalo bi im petnaestak minuta da napišu izveštaj. Belasko je izašao i pitao da li je Kejmber bio tamo da primi pošiljku. Roni Dibei reče naravno. Belasko, drkadžija velikog stila, okrene se i ode. Džo Megruder poželi Roniju prijatan vikend i srećan jebeni praznik. Roni odvrati da planira da se uvali sa svojom starom u krevet i ostane sve do nedelje uveče. Obojica upišu vreme izlaska.

Ni jednom od njih ni na kraj pameti nije bio Kudžo, sve dok nisu o njemu čitali u novinama.

Vik je najveći deo popodneva, pred dugi vikend, proveo u razmišljanju o detaljima tog puta sa Rodžerom. Rodžer je toliko brinuo o svakom detalju da je ponekad ličio na pravog paranoika. Preko agencije obezbedio je rezervacije za avion i hotele. Njihov let za Boston počinje na Džetportu Portlanda u ponedeljak u 7.10. Vik je obećao da će doći po Rodžera ’jaguarom’ u 5.30. Smatrao je da je to nepotrebno rano, ali je dobro znao Rodžer a i njegove bube. Govorili su uopšteno o putu, svesno izbegavajući specifičnosti. Vik je svoje ideje s pauze za kafu sačuvao za sebe i maramicu sigurno pohranio u džep svoje sportske jakne. Rodžer će biti mnogo prijemčiviji na putu.

Vik je razmišljao o tome kako mora rano da krene, pa odluči da se vrati i proveri popodnevnu poštu. Njegova sekretarica Lisa uveliko je napustila kancelariju, zaboga, pa bio je to praznični vikend. Dođavola, nema više te sekretarice koja ostaje i minut posle 5.00, bilo da je običan dan, vikend ili praznik. Što se Vika tiče, to je bio samo još jedan znak raspadanja civilizacije zapada. Lisa, zgodna dvadesetjednogodišnjakinja, skoro bez grudi, sada je već sigurno uletela u uličnu frku i krenula prema Orčardu ili Hemptonu, u tesnim farmerkama, majici koja nije ništa skrivala. Spusti se na zemlju, disko-Lisa, pomisli Vik i nasmeje se.

Na njegovom stolu bilo je samo jedno neotvoreno pismo.

Znatiželjno ga podigne i prvo što je primetio bila je reč LIČNO ispisana ispod adrese, a drugo da je njegova adresa bila ispisana izuzetno ujednačenim velikim štampanim slovima.

Okretao je koverat po rukama, osećajući neki tanani nemir. Negde daleko iz podsvesti, sasvim nejasno obuzme ga želja da iscepa papir u paramparčad i baci u korpu za otpatke.

Umesto toga, otcepi gornju ivicu i izvuče list hartije.

Još štampanih slova.

Jednostavna poruka — šest rečenica — koja ga tresne direktno u srce. Sruči se u fotelju u kojoj je tako retko sedeo. Otme mu se glasni uzdah, zvuk čoveka koji je potpuno izgubio kontrolu nad sobom. U glavi mu je hučalo u prazno i to je trajalo neko vreme koje nije — mogao — razumeo niti shvatao. Da je Rodžer kojim slučajem baš sad ušao, sasvim sigurno bi pomislio da je Vik doživeo srčani udar. Na neki način i jeste. Lice mu je bilo bledo kao kreč. Usta širom otvorena. Tamni podočnjaci pojaviše mu se pod očima. Iznova pročita poruku.

A onda još jednom.

Isprva mu pažnju privuče prva upitnost:

NA ŠTA TI LIČI ONAJ MLADEŽ

IZNAD NJENOG TROUGLIĆA?

To je greška, pomisli zbunjeno. Niko ne zna za mladež osim mene... dobro, njene mame. I njenog oca. Onda, povređen, oseti prve iskre ljubomore: Čak i njen bikini prekriva taj... njen majušni bikini...

Rukom prođe kroz kosu. Spusti pismo i obe ruke nervozno provuče kroz kosu. U grudima ga je i dalje stezao taj grč. Imao je osećaj da mu srce pumpa vazduh umesto krvi. Istovremeno oseti prestravljenost, zbunjenost i bol. Ali, dominantan osećaj, opsesivna emocija bila je prestravljenost. Pismo ga je gledalo i urlalo:

PRAVA UŽIVACIJA KAKO SE BONBONE ŽESTOKO TUCAJU

Sada mu se oči prikuju za ovaj red. Spolja je dopirao zvuk aviona koji se diže u nepoznatom pravcu, a on je samo vrteo istu misao, PRAVA UŽIVACIJA KAKO SE BONBONE ŽESTOKO TUCAJU, prostakluk, ovo je prostakluk. Da, gospodine, i da, gospođo, kako da ne. Tako se kolje tupim nožem. BONBONE ŽESTOKO TUCAJU, koja je to slika. Gde li mu je mašta. To je isto kao kad ti neko saspe u oči kiselinu iz akumulatora.

Pokuša da se sabere, ali

(PRAVA UŽIVACIJA)

jednostavno

(KAKO SE BONBONE ŽESTOKO TUCAJU)

nije mogao.

Sada mu pogled padne na poslednji red i iščitavao ga je bezbroj puta, pokušavajući da izvuče bilo kakav logičan smisao. Stalno mu se nametao taj snažni osećaj prestravljenosti.

IMAŠ LI TI NEKO PITANJE?

Da. Naprasno je imao raznorazna pitanja. Samo što mu se činilo da ne želi odgovor ni na jedno od njih.

Okupira ga sasvim nova misao. Šta ako Rodžer nije otišao kući? Često bi provirio u Vikovu kancelariju ako je još uvek bilo svetla. To bi mu se pogotovo večeras moglo desiti, pred taj prokleti put. Vik se uspaniči od same pomisli, prenese se u apsurdni strah koji ga je godinama mučio u mladosti: užasavala ga je pomisao da su svi znali da odlazi u kupatilo da masturbira. Kad bi Rodžer sad ušao, video bi da nešto nije u redu. On to nije želeo. Ustane i priđe prozoru koji je sa šestog sprata gledao na parking. Rodžerove svetlo-žute ’honde’ nije bilo na vidiku. Otišao je kući.

Potpuno van sebe, Vik je osluškivao. U kancelarijama „Edvorksa” bila je mrtva tišina. U glavi mu je odzvanjala tišina. Nije se čak čuo ni stari g. Stigmejer, portir, koji večito nešto čangrlja. Moraće da se upiše na ulazu. Moraće...

E sada se nešto čulo. Isprva nije znao šta je to. Neki zvuk nalik na cmizdrenje dopro je do njega samo na trenutak. Glas životinje kojoj je smrskana šapa. I dalje gledajući kroz prozor, primeti kako se broj kola na parkingu udvostručio, pa utrostručio, kroz suze.

Zašto ne poludi? Zar je morao biti tako odvratno preplašen?

Pade mu na um apsurdni stari izraz. Namagarčen, pomisli. Ja sam namagarčen.

Ponovo su navirali oni zvuci tupog plača. Pokuša da blokira svoje grlo, ali ništa nije vredelo. Spusti glavu i uhvati se za cev radijatora pod prozorom. Stezao je sve dok nije osetio bol i dok se metal nije pobunio.

Otkad već nije plakao? Plakao je one noći kad se Ted rodio, ali to su bile suze olakšanja. Plakao je i kad je otac umro posle trodnevne surove borbe za život, nakon teškog srčanog udara, i te suze, prolivene u sedamnaestoj, nalikovale su ovima, pekle su u grču da ne bi bile isplakane; to je zapravo i bilo više krvarenje nego plakanje. Ali, u sedamnaestoj je bilo lakše i plakati i krvariti. U sedamnaestoj sigurno znate da vas još čeka i jedno i drugo.

Prestane da cmizdri. Mislio je da je i s tim gotovo. A onda mu se otme neki tihi plač, opor, drhtavi zvuk i on samo pomisli: Jesam li to ja? Gospode, zar se to ja čujem?

Suze su mu se kotrljale niz obraze. Još jedan opori zvuk, pa još jedan. Grčevito se uhvati za metalnu šipku i zajeca.

Četrdeset minuta kasnije, sedeo je u parku Diering Oaks. Nazvao je Donu i rekao da će kasno stići. Ispitivala ga je zašto i zašto je zvučao tako čudno. Rekao je da će stići pre mraka. Rekao je samo neka ona nahrani Teda. A onda je spustio slušalicu pre nego što je ona uspela još nešto da kaže.

Sada je sedeo u parku.’

Suze su sagorele skoro sav strah. Preostao je samo neki gnev u njemu. To je bio sledeći nivo u ovom geološkom razvoju saznanja. Ali, gnev baš i nije bio dobar izraz. On je bio besan. Bio je kao furija. Kao da ga je nešto ujelo. Nekim delićem svesti spoznao je da bi bilo opasno da sad ode kući... opasno po sve troje.

Kako bi samo bilo dobro zataškati sve ovo sranje; bilo bi tako (priznaj to sebi) suludo prijatno zavaliti šamarčinu tom njenom prevarantskom obrazu.

Sedeo je uz jezerce. Sa druge strane, uveliko je trajala igra frizbijem. Primeti da su sve četiri devojčice u igri — i dva dečaka — na koturaljkama. Koturaljke su bile hit ovog leta. Spazi devojku kako gura kolica sa perecima, kikirikijem i kanticama osvežavajućih pića. Lice joj je bilo nežno, sveže i nevino. Jedan od dečkića baci frizbi prema njoj; ona ga vešto uhvati i vrati nazad. U šezdesetim godinama, pomisli Vik, ona bi pripadala zajednici i marljivo trebila bube sa paradajza. Sada je verovatno bila službenica neke dobrostojeće manje poslovne firme.

On i Rodžer ponekad su dolazili ovamo na ručak. Pogotovo u toku prve godine. Onda je Rodžer primetio da jezerce, i pored lepog izgleda, oko sebe širi neki slab, ali sasvim određen miris truleži... a i kućica na steni usred jezera, bila je bela ne od kreča već izmeta golubova. Nekoliko nedelja kasnije, Vik spazi pacova u raspadanju kako plovi između prezervativa i gumenih omota, uz ivicu jezera i, koliko se on seća, više nisu ni jednom došli ovamo.

Kroz nebo proleti jarko crveni frizbi.

Neprestano mu se vraćala ona slika od koje je besneo. Nije mogao da je se oslobodi. Sve je bilo taman toliko prosto koliko i njegov izbor reči, koje bi uputio ovakvom sagovorniku, samo što on nije bio u stanju tako nešto da izvali. Jasno ih je video kako se tucaju u Doninoj i njegovoj spavaćoj sobi. Tucaju se u njihovom krevetu. Ono što je video u svom zamišljenom filmčiću bilo je tako slikovito do detalja, baš kao i oni plakati za porno-filmove koji su se mogli videti u Ulici Kongres. Ona stenje, sija, znoji se, prelepa. Svaki mišić napet. Njene oči imaju onaj tamniji ton kakav uvek stiču kad je seks dobar. On je znao taj izraz, znao je pozu, prepoznavao je zvuke. Mislio je — mislio — da je on jedini koji to zna. Čak ni njeni otac i majka nisu to prepoznavali.

Onda je zamišljao kako tipov penis — njegov kurac — ulazi u nju — Jaše je; ta fraza mu se idiotski neprestano vrzmala po glavi. Tucaju se uz zvuke kasete Džina Otrija: Ponovo jašem tamo gde je prijatelj prijatelj...

Oseti se jezivo. Oseti se povređeno. Pobesni.

Frizbi prozviždi i padne. Vik ga je netremice pratio. On je sumnjao, da, da. Samo što nije isto posumnjati i saznati nešto; ako ništa, sad je bar znao. Mogao bi da ispiše esej o razlici između sumnje i saznanja. I što je najsurovije, on je zaista već počeo da veruje kako su sumnje neosnovane. Pa čak i da nisu, ono što ne znaš ne može te i povrediti. Zar ne? Ako čovek ide kroz mrkli mrak sobe nasred koje je otvorena duboka provalija i izbegne je tek za koji milimetar on ne mora nikad da sazna da mu je tako malo falilo da padne. Nema razloga za strah. Nikakav baš, samo ukoliko svetla ostanu pogašena.

Pa, ni on nije pao. Njega su gurnuli. Sad je samo bilo pitanje. Šta da uradi? Njegovo pobesnelo, povređeno i poniženo ja nije se ni očešalo o pojam „emancipovan”, o rezon da skoro svi brakovi imaju kikseve, s jedne ili druge strane. Jebeš ti „Penthausov” Forum ili Varijacije ili već slična savremena sranja po sistemu: ja sa svojom ženom porazgovaram, ona se potucala sa nekim

(tamo gde je prijatelj prijatelj)

iza mojih leđa, dok je Ted bio van kuće...

Slike ponovo krenuše da se nižu, zgužvani čaršavi, napregnuta tela, nežni zvuci. Ružne fraze, užasni izrazi gomilali su se poput gomile radoznalaca nad nekom nesrećom: vrela pička skrivena žbunom, pojaši uspaljušu, istresi mačora i ne — tucam — se — ja — zbog — sreće — i — ne — tucam — se — ja — za — slavu — Kako — se — ja — tucam — sine — to — je — da — padneš — na glavu, — moj — blesan — u — tvojoj — vlazi, gumi ga za klapu, turi ga za trupu...

U mojoj ženi! pomisli bolno kršeći ruke. U mojoj ženi!

Ali, njegovo pobesnelo povređeno ja, i preko volje, shvati da ne može da ode kući i ubije boga u Doni. Međutim, mogao je da uzme Teda i ode. Zaboravi objašnjenja. Ona neka proba da ga zaustavi ako ima obraza za tako šta. Mislio je da tako daleko neće ići. Uzme Teda, ode u motel, angažuje advokata. Sve preseče i ne osvrne se za sobom.

Ali, ako samo zgrabi Teda, i odvuče ga u motel, možda će se dečak preplašiti. Možda će želeti bilo kakvo objašnjenje. Četiri godine sasvim su dovoljne da se shvati da je nešto otišlo dođavola. A onda i to putovanje — Boston, Njujork, Klivlend. Vika više nije bilo briga za putovanje; taman da su matori Šarp i njegov mali skočili do meseca, njega je blago bolelo dupe. Ali, on nije bio sam. Imao je ortaka. A ortak ima ženu i dvoje dece. Pa čak i sad, ovako grdno povređen, Vikov osećaj odgovornosti nalagao mu je da bar pokuša da spase račun — što je bilo ravno pokušaju spašavanja samog „Edvorksa”.

I još jedno pitanje, iako nije želeo da ga postavi: Zašto je baš toliko želeo da pokupi Teda i ode ne sačekavši njenu verziju cele priče? Da neće možda njeno tucanje sa strane loše uticati na Tedov moral? Ne, nije tako mislio. Problem je, zapravo, bio u tome što je znao da je tako užasno (kao što je on trenutno bio) može povrediti samo preko Teda. A je li želeo da od svog sina napravi emotivnog invalida? Ne.

Ostala pitanja.

Poruka. Razmisli malo o poruci. Ne samo o sadržaju, o onih otrovnih šest redaka, već o samoj činjenici poruke. Neko je upravo zaklao gusku — pardon za igru reči — koja nosi zlatna jaja. Zašto je Donin ljubavnik poslao takvu poruku?

Jer guska, naravno, više nije nosila jaja. I mračni tip koji je poslao poruku, definitivno je poludeo.

Da nije Dona možda ispedalirala tipa?

Pokušao je da smisli bilo kakvu drugačiju verziju, ali slaba vajda. Zar PRAVA UŽIVACIJA KAKO SE BONBONE ŽESTOKO TUCAJU nije bio klasičan trik štenadi? Ispišaj se na ono što ne može više biti tvoje, tako da ne bude ničije. Nije baš logično, ali, ali, ipak olakšavajuće. Nova bolja atmosfera kod kuće u poslednje vreme uklapala se uz ovo pismo. Dona je zračila skoro opipljivim osećajem olakšanja. Ona je šutnula tipa, a tip je vratio udarac poslavši anonimno pismo njenom mužu.

Poslednje pitanje. Ima li bilo kakve razlike?

Izvadi poruku iz džepa i iznova je prevrtao po rukama ne otvarajući je. Posmatrao je kako crveni frizbi leti kroz vazduh i pitao se kog đavola da uradi.

— Šta je to u božju mater? — upita Džo Kejmber.

Govorio je usporeno i krajnje bezbojno. Stajao je na dovratku i posmatrao svoju ženu. Čeriti je postavljala za njega. Ona i Bret već su jeli. Džo je stigao kamionom punim svega i svačega, uterao ga u garažu i imao šta da vidi.

— Motorna dizalica — reče ona. Breta je poslala da se igra sa svojim drugarom Dejvom Bergeronom. Bolje da se ne muva tu ako stvari krenu nizbrdo. — Bret kaže da ti treba. ’Jergenova’ motorna dizalica, reče.

Džo pređe preko sobe. Bio je mršav muškarac, žilave konstitucije, velikog oštrog nosa i mirnog gipkog hoda. Njegov zeleni filcani šešir bio je zabačen pozadi tako da je otkrivao poveće zaliske. Celo mu je bilo umrljano uljem. Zaudarao je na pivo. Njegove plave oči bile su sitne i napregnute. Bio je to čovek koji ne voli iznenađenja.

— ’Ajde, Čeriti, slušam, — reče.

— Sedi. Večera će ti se ohladiti.

Surovo zamahne rukom i grčevito nabije prste u njenu ruku. — Kakvu li si zajebanciju naumila? Ja reko’ slušam.

— Ne viči na mene, Džo Kejmberu. — Prilično je bolelo, ali mu ona ne bi priuštila zadovoljstvo da to primeti na njenom licu ili u očima. On je nalikovao zveri po mnogo čemu i to je u mladosti čak i uzbuđivalo, ali sad više ne. Posle toliko godina provedenih zajedno, shvatila je da ponekad i njena može biti poslednja, samo ako bi delovala hrabro. Ne baš uvek, doduše, samo ponekad.

— Čeriti, ima da kažeš kakva ti je zajebancija na umu!

— Sedi i jedi, — reče ona mirno — pa ću ti reći.

On sedne i ona mu prinese tanjir. Bio je to bogat odrezak mesa.

— Otkad mi to možemo da žderemo ko Rokfeleri? — upita Džo. — Rek’o bi ’ja da ti imaš štošta da objasniš.

Prinese mu kafu i pečen krompir. — Zar nećeš moći da iskoristiš motornu dizalicu?

— Ko je rek’o da neću? Ali ja to sebi ne mogu da priuštim. — Poče da jede, ne skidajući pogled sa nje. Ona je znala da je sad neće udariti. To je bila šansa za nju, dok je još koliko-toliko trezan. Udario bi je da je došao od Gerija Pervijea, naljoskan votkom i povređene muške sujete.

Čeriti sedne preko puta njega i reče: — Dobila sam na lutriji.

Vilice mu se ukoče, pa onda nastave ujednačenim tempom. Prinese viljuškom meso i, strpa ga u usta. — A-a, reče.

— A sutra matori Kudžo ima da sere zlatna dugmeta. — Viljuškom pokaže na psa koji je bezvoljno tumarao po bašti. Bret nije voleo da ga vodi kod Bergeronovih jer su u šupi držali zečeve, a Kudžo je ludeo od njih.

Čeriti zavuče ruku u džep kecelje i, preko stola, pruži Džou kopiju formulara koji je ispunio onaj službenik.

Kejmber ispravi hartiju svojom ručerdom i pogledom poče da prelazi gore-dole. Oči mu se prikuju za cifru. — Pet, — on krene i ugrize se za usnu.

Čeriti ga je posmatrala bez reči. On se nije nasmešio. Nije joj prišao i poljubio je. Za čoveka njegovog kova, ona gorko pomisli, sreća je bila samo nešto što vreba.

On konačno digne pogled. — Ti si dobila pet hiljada dolara?

— Aha, minus takse.

— Otkad kupuješ lozove?

— Svake nedelje jedan od pedeset centi... ali, pored sveg piva na koje bacaš pare, Džo Kejmberu, da se nisi usudio da me gnjaviš i za to.

— Pazi šta pričaš, Čeriti. — Oči su mu plavičasto zacaklile, nije treptao. — Čuvaj jezik da ti ne bi slučajno natek’o pa te ugušio. — Ponovo navali na meso, a ona se, pod maskom na licu, malo opusti. Po prvi put je tigru bacila stolicu u lice, a on je nije ujeo. Bar za sad. — Te pare. Kad ćemo ih dobiti?

— Ček će stići za dve nedelje ili nešto ranije. Dizalicu sam kupila od novca sa našeg štednog računa. Ovaj papir vredi kao i zlato. Tako je bar onaj službenik rekao.

— I ti si otišla u grad i kupila to?

— Pitala sam Breta šta misli da bi ti najviše želeo. To je poklon.

— Hvala, — nastavi da jede.

— Ja sam ti napravila poklon — reče ona. — Sad i ti meni napravi, Džo, važi?

On nastavi sa jelom i nastavi netremice da je posmatra. Nije prozborio ni reč. Oči su mu bile potpuno bezizražajne. Jeo je sa šeširom na glavi, i dalje zabačenim pozadi.

Namerno je govorila sporo, znajući da bi silno pogrešila ako zbrzi celu stvar. — Želela bih da otputujem na nedelju dana. Sa Bretom. Da posetim Holi i Džima u Konektikatu.

— Ne! — reče on i nastavi da jede.

— Mogli bismo otići autobusom. Odseli bismo kod njih. Ne bi nas mnogo koštalo. Ostalo bi još puno novca. Tog dobijenog novca. Ne bi koštalo ni trećinu od ove motorne dizalice. Telefonirala sam na stanicu i raspitala se za cenu povratne karte.

— Ne. Bret mi treba ovde da pomaže.

Ona je besno kršila ruke pod stolom, ali joj izraz na licu osta siguran i smiren. — A kad traje škola, možeš i bez njega

— Čeriti, rekao sam ne. I ona je, s gorčinom, shvatila kako uživa u tome. Video je koliko je to želela. Kako je sve isplanirala. Uživao je u njenom bolu.

Ona pođe ka sudoperi, ne zato što je tamo imala neka posla, već samo da bi dobila u vremenu i sabrala se. Visoko, iz daljine proviri zvezda večernjača. Ona pusti vodu. Porcelan je imao neku izbledelu žutu boju. Voda je, poput Džoa, bila tvrda.

Možda razočaran, osetivši da se Čeriti prelako predala, Kejmber zaključi: — Dečko se mora naučiti nekoj odgovornosti. Ništa mu ne bi falilo da mi pomaže ovog leta umesto da stalno trčka kod Dejvija Bergerona.

Ona zatvori slavinu. — Ja sam ga tamo poslala.

— Ti? A zašto?

— Zato što sam mislila da će sve biti ovako, — reče i okrene se ka njemu. — Ali, ja sam mu rekla da ćeš nas ti pustiti, što zbog para, što zbog motorne dizalice...

— Eto, kad ti bolje znaš, ogrešila si se o dečaka, — reče Džo. — Sledeći put ćeš valjda prvo razmisliti pa onda ubaciti jezičinu u brzinu. — Nasmeje joj se kroz puna usta hrane i posegne za hlebom.

— Mogao bi i ti da pođeš s nama, ako hoćeš.

— Sigurno. Samo da javim Ričiju Simsu da zaboravi ovog leta na svoju prvu žetvu. Osim toga, zašto bi’ ja uopšte išao da ih vidim? Kol’ko sam ih ja video i kol’ko sam od tebe čuo, njih dvoje su prvoklasni šugavci. Jedini razlog iz koga ih ti voliš, jeste što bi i ti volela da si šugavac kao i oni. Glas mu se postepeno dizao. Poče da pijucka hranu. Obično bi je u ovoj fazi prestravio i ona bi odustajala. Skoro uvek. Večeras joj se to neće ponoviti. — Vrlo verovatno da bi ti da i dečak bude takav šugavac. Ja tako mislim. Biće, zapravo, da bi ti od njega meni napravila protivnika. Jesam li u pravu?

— Zašto ga nikad ne osloviš imenom?

— Čeriti, sad ćeš, bogami, da začepiš tu seratorsku gubicu, — reče uz užasni pogled. Crvenilo se probijalo kroz njegove obraze i čelo. — Sad me se čuvaj.

— Ne, — reče ona. — Ovo nije kraj.

On zabezeknuto ispusti viljušku. — Šta? Šta si rekla?

Ona pođe ka njemu i priušti si, po prvi put u braku, luksuz totalnog besa. Ali sve je to bilo u njoj, gorelo i peklo poput kiseline. Osećala je kako je nagriza. Nije se usudila da viče. To bi sasvim sigurno bio kraj. Pokušala je da kontroliše svoj glas.

— Znači, ti bi tako rekao za moju sestru i njenog muža? Naravno da bih. Pogledaj sebe, sediš tu i ždereš sa tim štrokavim rukama i šeširom na glavi. Ne daš da on ode i vidi kako živi drugi svet. E, isto tako ja ne želim da vidi kako ti i tvoji ortaci živite kad ste nasamo. Zato ga nisam pustila s vama u onaj lov prošlog novembra.

Ona zastane, a on je nemo sedeo sa pola kriške hleba i flekom sa odreska posred jakne. Znala je da je neće udariti samo zato što je zabezeknut činjenicom da je to ona, da se ona to usudila da sroči.

— Da se nagodimo, — reče ona. — Poklonila sam ti tu motornu dizalicu i voljna sam da ti dam sav preostali novac — većina to ne bi učinila — ali, ako si toliko nezahvalan, ponudiću još nešto. Pusti ga sa mnom u Konektikat, a ja ću se složiti da pođe s tobom u Mushed naredne lovne sezone.

— Oseti se ledeno i razdražljivo kao da joj je neko upravo ponudio da trguje sa đavolom.

— Moraću da te išibam, — reče Džo zaprepašćeno. Obraćao joj se kao da je dete koje nije u stanju da shvati najobičniju uzročno-posledičnu vezu. — Ja ću ga voditi u lov, ako hoću i kad hoću. Je l’ ti jasno? On je moj sin. U božju mater. Ako ’oću i kad ’oću. — Nasmeši se zadovoljan svojim sopstvenim tonom. — Je l’ ti sad jasno?

Ona upilji u njega. — Ne, — reče. — Nećeš.

On sad skoči. Stolica se sruši.

— Zabraniću to, — reče ona. Poželi da se povuče korak pred njim, ali bi i to bio kraj. Samo jedan pogrešan potez, jedan znak predaje i bila bi gotova.

On krene da otkopčava kaiš. — Išibaću te, Čeriti, — reče on pokajnički.

— Zabraniću kako god znam i umem. Otići ću u školu i reći da je pobegao od kuće. Otići ću do šerifa Benermana i prijaviti da je kidnapovan. Ali, pre svega... postaraću se da Bret sam ne poželi da pođe.

On izvuče kaiš i krene besomučno njime da udara o pod.

— Pre nego što napuni petnaest godina, moći će da ide s tobom i tvojim ispičuturama i životinjama samo ako ga ja pustim — reče odlučno. — Slobodno udari, Džo Kejmberu. To ništa neće izmeniti.

— Tako znači?

— Ja ti kažem da je tako.

Najednom više nije izgledalo da je tu u sobi sa njom. Oči su mu nekud odlutale. Viđala ga je ona takvog i ranije. Nešto mu je palo na pamet. Što god da je, molila je da bude na njenoj strani. Nikad nije otišla tako daleko i plašila se.

Kejmber se iznenada nasmeši. — Baš si ti prava mala vatrena ljutica, a?

Ona ništa nije rekla.

On poče da vraća kaiš u gajke svojih pantalona. I dalje se smešio očima još uvek negde u sanjarenju. — Misliš da bi mogla da se potucaš kao mala vatrenuša? Kao one male vatrene Meksikanke.

Ona je i dalje oprezno ćutala.

— Šta će biti ako kažem da ti i on možete da idete?

— Šta to znači?

— Znači O. K. Ti i on.

On pređe preko cele sobe, na sebi svojstven, žustar, način i ona se sledi od same pomisli na to kojom bi brzinom, samo pre jedne minute, prešao istu razdaljinu i mogao je ošinuti svojim kaišem. I ko bi ga mogao sprečiti? Sve što muž učini svojoj ženi — ili sa svojom ženom — to je samo njihova stvar. Ona ne bi ništa mogla da učini, ili kaže. Zbog Breta. Zbog svog ponosa.

On spusti ruku na njeno rame. Padne mu na njene grudi. Stisne ih. — ’Ajde, — reče — nadošlo mi je.

— Bret...

— Neće doći pre deset. ’Ajde, reko’ da možeš da ideš. Mogla bi bar da kažeš hvala, a?

Šašava misao proleti joj, pre nego što je uspela da je zaustavi: — Skini šešir.

On zavrljači šešir preko cele kuhinje. Smešio se. Zubi su mu bili prilično žuti. Dva prednja gornja zuba bili su veštaci. — Da nam je tu lova, mogli bismo da se tucamo na krevetu punom zelenih dolara, — reče on. — Video sam to jednom na filmu.

Povede je uz stepenište i ona je sve vreme očekivala da pobesni, ali nije. Vodio je ljubav kao i obično, kratko i žestoko, ali nije besneo. Nije joj namern’o zadavao bol i večeras, po deseti ili možda jedanaesti put otkako su u braku, ona je doživela vrhunac. Potpuno mu se prepustila, zatvorenih očiju, osećala je kako joj se njegova brada nabada u čelo. Uguši vrisak u sebi. Da je vrisnula, on bi verovatno postao sumnjičav. Nije bila sigurna da li je on zaista znao da ono što se muškima uvek dešava na kraju, može ponekad i ženi da se desi.

Nešto kasnije (ali još uvek čitav sat pre nego se Bret vratio od Bergeronovih) on je ostavi, ne rekavši kuda ide. Do Gerija Pervijea, na bančenje, slutila je. Ležala je u krevetu i pitala se vredi li uopšte sve što je učinila i obećala. Suze pokušaju... ali ih ona uguši u sebi. Ležala je ukočeno u krevetu, oči su je pekle i istog časa kad je tresak kapije i lavež Kudžoa oglasio Bretov dolazak, mesec se pojavi u svom punom sjaju. Mesec ne mari, pomisli Čeriti, ali joj to ne donese utehu.

— Šta je to? — upita Dona.

Glas joj je bio tup, skoro poražen. Vik je stigao taman kad je Tedu bilo vreme za krevet, a sada je već od tad prošlo punih pola sata. Sad je već spavao gore u svojoj sobi u kojoj je garderober bio dobro zatvoren, a na zadu uz krevet visile Reči za Čudovište.

Vik ustane i priđe prozoru koji se otvarao u mrklu noć. Ona zna, pomisli mrzovoljno. Ne baš sve, možda, ali sad već stiče prilično jasnu sliku. Sve vreme dok je vozio do kuće pokušavao je da odluči da li da se sukobi sa njom, pusti vatri na volju, pokuša da živi sa užasnim sranjem... ili, jednostavno sve pokopa u prošlost. Čim je napustio Diering Oaks, usput je iscepao poruku, negde na cesti 302 izbaci papiriće kroz prozor. Trenton zagađuje okolinu, pomisli. A sada izbor više nije bio u njegovim rukama. U tamnom staklu nasluti njen bledi ten, njen lik u kružnom odsjaju svetiljke.

Okrene joj se, apsolutno ne znajući šta bi joj rekao.

On zna, pomisli Dona.

Nije to bila nova primisao, sad više ne, jer su protekla tri sata bila najduža u njenom životu. Prepoznala je saznanje u njegovom glasu kad se javio da kaže da će kasno doći kući. Isprva se uspaniči — poput ptičice u zaključanoj garaži. Pomisao je bila naglašena i praćena onim tipičnim uskličnicima iz komičnih stripova: On zna! On zna! On ZNA!!! Kroz maglu prestravljenosti, pripremila je Tedu večeru, uporno pokušavajući logično da smisli šta će se sad dogoditi, ali nije uspevala. Sad ću da operem sudove, pomisli. Onda ću ih obrisati. Pa onda da ih sklonim. I da čitam Tedu neku priču. A onda ću otploviti na kraj sveta.

Paniku istisne osećaj krivice. A osećaj krivice sledio je užas. Pa onda se neka fatalistička apatija tiho nastavi u emotivni krug koji se grčevito zatvori. U apatiji je čak bila i mala doza olakšanja. Tajna se oslobodila. Pitala se samo da li je to Stiv učinio ili je Vik sam pogodio. Pre će biti da je to bilo Stivovo maslo, ali to zaista nije bilo važno. U prilog olakšanju i to što je Ted već bio u krevetu i spavao snom pravednika. Ali se pitala u kakvo će se jutro probuditi. I ta pomisao vrati je na početak kruga u panični strah. Oseti se mučno, izgubljeno.

On se okrene i reče: — Danas sam dobio jedno pismo. Anonimno pismo.

Nije bio u stanju da nastavi. Ponovo nervozno pređe preko sobe, a ona zatekne sebe u razmišljanju kako je on zgodan i kako je grozno to što je tako rano počeo da sedi. Na nekim mlađim ljudima to je dobro izgledalo ali je Viku to davalo neki prezreli izraz i...

... i zašto je uopšte razmišljala o njegovoj kosi? nije ona brinula za njegovu kosu, zar ne?

Sasvim tiho, još uvek osećajući drhtanje u glasu, ona izgovori sve što je bilo važno, izbaci iz sebe poput odvratno gorkog leka koji ne može da proguta. — Stiv Kemp. Čovek koji je sređivao tvoj sto u radnoj sobi. Pet puta. Nikad u našem krevetu, Vik. Nikad.

Vik posegne rukom za paklo „Vinstona” na stolu uz sofu i obori ih na pod. Podigne, izvuče jednu i zapali je. Ruke su mu se jako tresle. Nisu gledali jedno u drugo. To nije valjalo, pomisli Dona. Trebalo bi da se gledamo u oči. Ali, ona nije mogla prva to da učini. Bila je uplašena i postiđena. On — samo uplašen.

— Zašto?

— Zar je važno?

— Meni jeste. I to mnogo. Osim ako ti ne želiš da se raziđemo. Ako to hoćeš, onda verovatno nije važno. Ja sam lud čovek, Dona. Trudim se da ne dozvolim... da to izbije na površinu. Ako sad ne porazgovaramo otvoreno, nikad nećemo. Hoćeš li da se raziđemo?

— Pogledaj me, Vik.

On tako i učini, uz veliki napor. Možda je i bio besan kao što je rekao, ali je ona naslućivala samo beznačajne mrvice straha. Najednom, kao da je neko tresnuo bokserskom rukavicom posred usta, ona shvati kako je Vik bio na ivici svega. Agencija je posrtala i to je već bilo dosta zla. Sad šlag povrh trulog kolača — i brak je dobro teturao. Poželi da ga obaspe toplinom, tog čoveka koga je ponekad mrzela i koga se, bar u poslednja tri sata, plašila. Ispuni je neko blaženstvo. Iznad svega se nadala da će Vik uvek misliti kako je bio užasno besan, a ne... onakav kako mu je lice odavalo.

— Ne želim da se raziđemo, — reče ona. — Volim te. U poslednjih nekoliko nedelja, mislim, da sam to iznova otkrila u sebi.

Na trenutak je delovao zadovoljno smireno. Ode do prozora pa se vrati na kauč. Spusti se i pogleda u nju.

— Zašto onda?

Ono blaženstvo utopi se u uzdržani ali ogorčeni bes-Zašto bilo je muško pitanje. Tipično masculinum pitanje začeto u inteligentnom muškarcu zapadne civilizacije s kraja dvadesetog veka. Ja moram da znam zašto si to učinila. Kao da je ona automobil kome je dizna na karburatoru otišla dođavola pa mašina koči i štuca ili, u najmanju ruku, robot čije su trake za prijem instrukcija pobrkale svoj niz, pa sad za doručak služi biftek, a za ručak kajganu. Ono što je žene zaista dovodilo do ludila, pomisli iznenada, nije možda uopšte bio seksizam. Bio je to ovaj suludi muški zahtev za razložnošću.

— Ne znam da li to mogu da objasnim. Bojim se da će zvučati glupo, beznačajno, čak trivijalno.

— Pokušaj. Je li to bilo... — On pročisti grlo kao da je mentalno hteo da ispljune stvar u svoje ruke (opet ona razložnost) i onda je izbaci na videlo. — Zar te ja nisam zadovoljavao? Je li to u pitanju?

— Ne, — reče ona.

— Onda šta? — upita on bespomoćno. — Za ime boga, šta?

U redu... jer ste vi to tražili.

— Strah, — reče ona. — Uglavnom mislim da je to bio strah.

— Strah?

— Dok je Ted bio u školici, ništa me nije moglo odvratiti od osećanja straha. Ted je bio kao... kako se to zove... beli šum. Zvuk koji odaje televizor kad nije podešen na određeni kanal koji prima program.

— On nije bio u pravoj školi, — reče Vik brzo i ona je znala da je na ivici besa, spreman da je optuži što hoće da baci krivicu na Teda, a ako pobesni, više se ne bi moglo razgovarati. Situacija bi se zaoštrila. Nešto što je sad bilo tako krhko, bacalo se između njihovih ruku. Kako bi se samo lako dalo ispustiti.

— To je samo delić svega, — reče ona. — On nije bio u pravoj školi i kad bih bila bez njega to... to je bio kontrast... — Pogledaj u njega. — Tišina je bila preglasna. Tu je bio početak mog straha. A sledeće godine kindergarten, mislila sam. Svako prepodne, umesto tri prepodneva nedeljno. A samo godinu dana kasnije, celih pet dana nedeljno, Trebalo je nekako ispuniti te silne sate. Prestravila sam se.

— Pa si pomislila da ćeš bar malo tog vremena ispuniti tucajući se sa nekim? — upita on ogorčeno.

To je žacne, ali ipak nepokolebljivo nastavi, što je bolje mogla, ne podižući ton. On je pitao i reći će mu.

— Nisam htela da se kačim za komitet biblioteke, niti komitet bolnice, niti da zapodevam drugačije priče, ili se brinem za to ko sprema bolje hamburgere za večeru. Nije mi stalo do istih depresivnih faca i prepričavanja uvek istih tračeva iz ovog grada. Nisam htela da oštrim svoje kandže na bilo čijem ugledu.

Reči su kuljale iz nje. I da je poželela, više ih nije mogla zaustaviti.

— Nisam htela da se bavim preprodajom, niti organizujem žureve, a nisam baš imala potrebu ni da se pridružim dijetalcima. Ti...

Zastane samo na sekundu, da udahne pod teretom ideje koju je sad razotkrila.

— Ti ništa ne znaš o prazninama, Vik. Mislim da ne znaš. Ti si muškarac, a muškarci grabe. Muškarci grabe, a žene brišu prašinu. Tražiš prašinu po praznoj sobi i ponekad slušaš kako napolju vetar zviždi. Samo ponekad ti se učini da je vetar unutra, znaš li to? Onda staviš ploču na gramofon, Bob Sigera ili J. J. Kejla ili bilo koga, i još uvek čuješ vetar i obuzmu te neke zle misli. Očistiš oba klozeta, središ sudoperu i samo se jednom nađeš i u nekoj antikvarnici i vidiš ukrasnu grnčariju i pomisliš kako je tvoja majka imala policu takvih stvarčica, i tvoje tetke imale su takve police, i tvoja baka.

Gledao je pomno i njegov izraz bio je tako iskreno zbunjen da ona spozna pravi očaj u sebi

— Ja ti ovo govorim o osećanjima, a ne o činjenicama!

— Da, ali zašto...

— Pa ja ti pričam zašto! Pričam ti zbog čega sam provodila taman toliko vremena pred ogledalom koliko je trebalo da vidim kako se moje lice menja, kako me više niko neće pitati za ličnu kartu kad naručim alkoholno piće. Prestravila sam se od samog saznanja da sam konačno odrasla.

Ted ide u školicu, a to znači da će i u školu, pa u srednju školu...

— I hoćeš da kažeš da si našla ljubavnika jer si se osetila starom? — Piljio je u nju iznenađeno i ona ga je volela zbog toga jer je, zapravo, i pretpostavljala da je to bio deo svega; Stiv Kemp je smatrao privlačnom i to joj je, naravno, laskalo, isprva je to i činilo flert zabavnim. Ali, to nikako nije bilo najvažnije.

Prihvati njegove ruke svojima i iskreno mu se unese u lice, misleći — znajući — da nikad više tako iskreno (ili otvoreno) neće govoriti sa bilo kojim muškarcem. — To je više od toga. To je saznanje da više ne možeš odložiti zrelost i ne možeš naći mir u onome što imaš. Saznanje da se tvoji izbori sužavaju svakim danom. Za ženu, ne, — za mene — to je najsurovija stvar sa kojom se trebalo suočiti. Supruga, odlično. Ali, ti odlaziš na posao, a čak i kad si kod kuće, ti si još uvek na poslu. Majka — i to je odlično. Ali, svake godine imaš malo manje od toga, jer svake godine svet uzima po parčence njega.

— Muškarci... oni znaju šta su. Oni imaju predstavu o tome šta su. Nikad ne dosegnu ideal i to ih slama i možda baš zato većina umire nesrećna i prevremeno, ali oni bar znaju šta znači biti odrastao. Pruža im se neka prilika u tridesetoj, četrdesetoj, pedesetoj. Oni ne čuju taj vetar, i ako ga čuju, nađu načina da ga uguše, ubeđeni da je to vetrenjača ili već neki drugi đavo koga treba ućutkati da ne bi raspirivao čovekovu nervozu.

— A šta žena čini — šta sam ja činila — bežala od postajanja. Prestravila sam se od zvukova kojima odzvanja kuća kad u njoj nema Teda. Znaš da sam jednom — ovo je suludo — u njegovoj sobi menjala posteljinu i razmišljala o svojim drugaricama iz gimnazije. Pitala sam se samo šta li se sa njima zbivalo posle škole. Bila sam sasvim ošamućena. Vrata Tedovog garderobera se otvore i... ja vrisnem i izletim iz sobe. Ne znam zašto... samo pretpostavljam. Na tren sam pomislila da će iz Tedovog garderobera izaći Džoan Bredi, glava će joj odleteti, a odeća uprskana krvlju i samo će reći ’Poginula sam u saobraćajnom udesu kad mi je bilo devetnaest godina na povratku iz Semove picerije i baš me briga’.

— Bože, Dona, — reče Vik.

— Uplašila sam se, to je sve. Uplašila sam se dok sam gledala one stvarčice i razmišljala o tome da se upišem na kurs grnčarstva, joge ili već bilo čega. A svako bekstvo od budućnosti vodilo je u prošlost. I tako... tako sam počela da flertujem sa njim.

Obori pogled pa iznenada zarije lice u svoje ruke. Njene reči bile su prigušene, ali još uvek razgovetne.

— Bilo je zabavno. Kao da sam se nanovo vratila u koledž. Poput sna. Nekog glupog sna. Kao da je on bio beli šum. On je blokirao taj zvuk vetra. Flert je bio zabavan. Seks... nikakav. Doživljavala sam orgazme, ali sve je to bilo nikakvo. Ne umem da objasnim, jedino što sam tebe još uvek volela kroz sve ovo i shvatila da bežim... — Ponovo ga pogleda. Sad je plakala. — I on beži, on je od toga stvorio karijeru. Pesnik... bar se tako sam naziva. Ja ga nisam mogla uhvatiti ni za glavu ni za rep. On je lutalica koja sanja da je još uvek u koledžu i demonstrira protiv rata u Vijetnamu. Pretpostavljam da je zato to bio baš on. A sad mislim da znaš sve što mogu ja da ti kažem. Ružna pričica, ali je moja.

— Tako bih ga zgazio — reče Vik. — Kad bih mogao da mu razbijem glavu, mislim da bih se bolje osećao.

Ona se silom nasmeši. — Otišao je. Kad smo završili s večerom, Ted i ja smo išli po mleko, ti još nisi bio stigao kući. Na prozoru njegove radnje okačeno je ZA IZDAVANJE. Ja ti rekoh da je lutalica.

— U toj poruci nije bilo poezije, — reče Vik. Očima preleti preko njenog lica, pa obori pogled. Ona mu dodirne obraz, a on se lecne. To je zabolelo više nego išta, bolelo više no što je ona mogla i da zamisli. Poput staklastog talasa koji se razbija, povrate joj se strah i sam osećaj krivice. Ali, više nije plakala. Mislila je da zadugo više neće plakati. Rana i trauma šoka bili su preteški.

— Vik, — reče ona. — Žao mi je. Povređen si i žao mi je.

— Kad si raskinula?

Ispričala mu je kako se vratila kući i zatekla ga tu, izostavivši svoj strah od toga da je Stiv stvarno mogao silovati.

— Onda je poruka njegov način da ti se osveti.

Ona povuče rukom kroz kosu i klimne u znak odobravanja. Lice joj je bilo bledo i izmoreno. Pod očima ljubičasti pečati. — Pretpostavljam.

— Hajdemo gore, — reče on. — Kasno je. Umorni smo.

— Hoćeš li voditi ljubav sa mnom?

On polako odmahne glavom. — Večeras ne.

— U redu.

Zajedno pođu stepenicama. Kod prvog, Dona upita: — I šta će sad biti, Vik?

On odmahne glavom. — Baš ne znam.

— Treba li da stojim u ćošku i pet stotina puta ispišem na tabli OBEĆAVAM DA NEĆU VIŠE NIKAD? Hoćemo li se razvesti? Hoćemo li sve zaboraviti i više nikad ne spomenuti? Šta? — Nije se osećala histerično, samo umorno, ali ton se podizao onako kako nije nameravala niti želela. Najgori je bio sram. Kako je sramotno biti otkriven i gledati kako se otkrovenje bolno nabija u njegovo lice. Koliko je mrzela sebe, toliko je i njega što je činio tako posramljenom i što više nije verovala da ona učestvuje u stvaranju konačne odluke — ako je takve odluke uopšte i moglo biti.

— Trebalo bi da smo u stanju da to zajedno sredimo, — reče on, ali ona je znala da se ne obraća njoj. — Ova stvar — pogleda je molećivo. — On je bio jedini, zar ne?

To je bilo neoprostivo. Pitanje na koje nije imao pravo. Ostavi ga i skoro potrči uz stepenice, pre nego što se sve raspadne, glupe optužbe koje ništa neće rešiti, samo mogu ukaljati i to malo poštenja koje su uzajamno dosezali.

Ove noći ni jedno od njih nije spavalo. A činjenica da je zaboravio da potraži Džoa Kejmbera i upita ga može li da popravi ’pintoa’ njegove žene, za Vika je bila poslednja rupa na svirali.

Što se tiče Džoa Kejmbera, on je sedeo sa Gerijem Pervijeom u jednoj od onih rasklimatanih baštenskih stolica koje su bile raštrkane po bašti. A na baštu, kao da je juče pala bomba. Pod zvezdanim nebom, njih dvojica ispijali su votku sa martinijem iz MekDonaldovih čaša. Svici su svetlucali kroz mrak, a gomile deteline kraj Gerijeve ograde, utapale su u vrelinu noći svoj odvratno sladunjavi zadah.

Kudžo bi obično jurio sviće, lajući ponekad, zabavljajući obojicu. Ali, večeras je samo ležao među njima, njuškom zarivenom u šape. Mislili su da spava, ili Kudžo nije spavao. Samo je ležao, osećajući kako mu bolovi prostreljuju sve kosti i odzvanjaju u glavi. Postalo mu je preteško da smisli šta će dalje biti sa njegovim pasjim životom; nešto se isprečilo na putu njegovog uobičajenog instinkta. Dok je spavao, nizali su se snovi neuobičajene i neprijatne životnosti. U jednom od njih napao je DEĆAKA, zgrabio ga za grkljan i iščupao mu čitavu utrobu. Probudio se cvileći u grču.

Neprestano je bio žedan, ali već je počeo da se pribojava svoje posude za vodu i kad je pio, voda je imala ukus metala. Voda je donosila bol njegovim zubima. Voda je prostrelila bol u njegovim očima. I sada je ležao na travi, ne mareći ni za svioe ni za čitav svet. Glasovi ova dva ČOVEKA za njega su bili samo beznačajni zvuci koji stižu odnekud iznad njega. Za Kudžoa, to je bilo tako malo u odnosu na sopstveni bedan osećaj koji je rastao u njemu.

— Boston! — zablebeće Geri Pervije. — Boston! Koji ćeš pa ti u Bostonu i na koju foru misliš da se i ja prikačim? Ne bi imao love ni do Norga.

— Jebi se, valjaš se po parama, — odgovori Džo. Sad je već bio poprilično pijan. — Mog’o bi malo da zaviriš pod dušek, to je sve.

— Nema tamo ništa osim stenica, — zablebeće ponovo Geri. — Sve vrvi od stenica, a mene blago boli dupe. Spreman za još jedan doping?

Džo pruži čašu. Geri je držao flaše tik uz svoju stolicu. Miksovao je pića u mraku, ispraksiranom rukom hroničnog alkosa.

— Boston! — reče ponovo, pružajući Džou piće. Pakosno mu se obrati: — Malo da pocepaš donove, Džoi, a? — Geri je bio jedini čovek u Kasl Roku — možda u svetu — koji je smeo da ga zove Džoi. — Možda malo da pocepaš uuuu, a? Kol’ko ja znam, nikad nisi ni bio dalje od Portsmauta.

— Bio sam u Bostonu jednom ili dvaput, — reče Džo.

— A tebi bi, perverzijo, bolje bilo da se pričuvaš inače ću da napujdam psa na tebe.

— Ne bi ti tog psa napujdao ni na crnčugu sa po perorezom u svakoj ruci, — reče Geri. Spusti ruku i pogladi Kudžoa. — A šta ti žena na to kaže?

— Ona ne zna da idemo. I ne treba da zna.

— A je l’?

Vodi dečaka dole u Konektikat da poseti svoju sestru i onog kretena za koga je udata. Ostade čitavu nedelju. Dobila je neke pare na lutriji. Možda sam to odma’ i treb’o da ti kažem. Ionako objavljuju sva imena preko radija.

— I stvarno dobila pare na lutriji?

— Pet hiljada dolara.

Geri zvizne. Kudžo načulji uši od ovog neprijatnog zvuka.

Džo ispriča Geriju šta mu je Čeriti predložila za večerom, iako je nagodba zapravo bila njegova ideja: dečak će ići sa njom u Konektikat, a na jesen sa njim u Mushed.

— A ti ćeš da odeš u Boston i sam potrošiš deo te love, đubre jedno — reče Geri. Potapše Džoa po ramenu pa se nasmeje. — E, jesi gadan.

— A što ne bi? Je l’ ti znaš kad sam ja poslednji put imao slobodan dan? Ja ne znam. Ne sećam se. Ove nedelje ionako nemam previše posla. Planirao sam da uvalim čitavih dan i po vremena u generalku Ričijevog automobila, ali sa motornom dizalicom sve neće trajati ni četiri sata. Reći ću mu da doveze auto sutra i to ću završiti za jedno po podne. Trebalo bi zameniti deo, ali tip je nastavnik. U srednjoj školi. Mogu i da vratim isti ventil. Ostalih nekoliko stvarčica mogu isto tako da sredim. Nazovem samo ljude i kažem da imam kraći godišnji odmor.

— I šta ćeš da radiš u Bintaunu?

— Pa, možda da odem na utakmicu u Fenvej. Odem do Vašington ulice...

— Borbena zona! Znao sam! — Geri se isceri i tresne po kolenu. — Da vidiš samo taj prljavi šou!

— Neće biti baš zabavno ako idem sam.

— Pa mog’o bi ja da ti se prikačim, ako si voljan da daš koju paru dok ja ne dobijem ček.

— Važi, — reče Džo. Geri je bio alkos, ali je dug primao ozbiljno.

— Nisam bio sa ženom skoro četiri godine, valjda, — reče Geri prisećajući se. — Ostade moja stara fabrika sperme dole u Francuskoj. A ono što je i ostalo, nekad radi nekad ne. Baš bi bilo veselo otkriti ima li još municije u mom kratkocevnom.

— Aha, — reče Džo. Sad je već zamuckivao i zujalo mu je u ušima. — A ne zaboravi i na bezbol. Znaš kad sam poslednji put bio u Fenveju?

— Devetstošezdesetosme, — reče Džo, naginjući se ka Geriju i naglašavajući svaki slog tapšući ga po ramenu. Usput prospe skoro sve svoje piće. — Pre nego što mi se sin rodio. „Soksi” su igrali protiv „Tajgersa” i pederi izgubiše sa 6:4. Pri kraju meča Norm Keš opalio preko tribina.

— I kad misliš da kreneš?

— Pa, mislio sam u ponedeljak posle podne oko tri. Žena i sin će valjda hteti da odu to jutro. Odvešću ih u Portland na Grejhaund stanicu. A meni ostaje celo pre podne i deo po podneva da završim što imam da završim

— Ideš kolima ili kamionom?

— Kolima.

Gerijeve oči postanu blage i snene u mraku. — Alkohol, bezbol i ženske, — reče. Uspravi se. — Što da ne? Boli me dupe.

— Ideš?

— Aha.

Džo uzdahne pa obojica počnu da se smeju. Niko nije primetio da je Kudžo digao glavu iz svojih šapa i da je tiho režao.

Ponedeljak je osvanuo u tamno-sivim senkama; magla je bila tako gusta da Bret Kejmber sa svog prozora nije mogao da vidi hrast u dvorištu, a bio je samo dvadesetak metara dalje od kuće.

Kuća oko njega još uvek je spavala, ali u njemu više nije bilo sna. Išao je na put i svaki delić njegovog bića podrhtavao je na tu pomisao. Samo on i njegova majka. Osećao je da će to biti dobro putovanje i negde duboko u sebi, van svake svesne misli, radovao se što njegov otac neće poći sa njima. Moći će slobodno da bude onakav kakav jeste, neće morati da se upinje ka nekom idealu muškosti, koji je njegov otac dosegao, a on sam nije još ni počinjao da shvata. Osećao se dobro — čak neverovatno dobro i neverovatno živo.

Žalio je svakog živog ko neće poći na put ovog divnog maglovitog jutra, koje će se pretvoriti u pravi pakao čim se magla bude povukla. Planirao je da sedne pored prozora u autobusu i posmatra svaku pređenu milju od Grejhaunđovog terminala do same ulice Spring u Stratfordu. Sinoć mu je trebalo podosta vremena da zaspi i sad je tu, još uvek nije otkucalo pet... ali ako ostane u krevetu samo koji sekund duže, sigurno će eksplodirati.

Što je tiše mogao, obuče farmerke, svoju majicu Kasl Rok „Kugarsa”, par belih sportskih sokni i patike. Siđe dole i spremi sebi pahuljice od kakaoa. Pokušao je nečujno da žvaće, ali je bio siguran da zvuk grickanja pahuljica, koji oseća u svojoj glavi, odzvanja kroz celu kuću. Odozgo je čuo kako se njegov otac prevrće po bračnom krevetu koji je delio sa njegovom majkom. Federi zaškripe. Bretove vilice se ukoče. Samo trenutak kasnije, uzme još jednu porciju pahuljica i pođe ka zadnjem ulazu, pažljivo zatvarajući vrata kako ne bi tresnula.

Mirisi leta razlivali su se po teškoj magli i vazduh je već bio topao. Na istoku, nad samom linijom magle oko borova, uz ivicu istočnog pašnjaka, ugleda sunce. Bilo je sasvim malo i srebrnasto blistavo poput punog meseca kad se čitav ocrta na nebu. Čak i sad vlaga je bila teška i mirna. Magla će se dići oko osam ili devet, ali će vlažnost ostati.

Ono što je Bret sada video, bio je beli tajni svet koji ga je ispunjavao svojim tajnim igračkama: ljuskavi miris žita koje će za nedelju dana biti spremno za žetvu, zadah nađubrenog tla pod maminim ružama. Čak je naslućivao i aromu deteline Gerija Pervijea koja je polako sakrivala ogradu koja čini međe njegovog poseda — sakrivala je pod teškim sladunjavim čvorovima.

Ostavi svoje pahuljice sa strane i uputi se štali. Na pola puta osvrne se preko ramena; uspe samo da nasluti obrise kuće kroz maglu. Neki korak dalje i magla ju je celu progutala. Bio je potpuno sam u belini dok ga je srebrno sunašce pratilo odozgo. Razaznavao je mirise prašine, vlage, deteline, ruža.

A onda poče režanje.

Srce mu skoči u grlo i on ustukne, potpuno napetih svih mišića. Njegova prva pomisao, poput deteta koje je iznenada uletelo u bajku, bila je vuk, i divlje se osvrtao oko sebe. Nije se videlo ništa osim beline.

Kudžo se pojavi iz magle.

Bret poče da zvižduće. Pas sa kojim je odrastao, pas koji je strpljivo nosio petogodišnjeg Breta svuda po bašti, pas koji je uz poštansko sanduče svaki dan mirno čekao školski autobus po kiši i suncu... taj pas jedva da je nalikovao kaljavoj prikazi koja se materijalizovala iz jutarnje magle. Krupne, tužne oči bernardinca sada su bile crvene, glupe i sitne: više svinjske nego pseće. Dlaka mu je bila ulepljena zeleno-smeđim blatom, kao da se valjao po nekoj baruštini u dnu poljane. Njuška mu je bila iskrivljena u neki užasni podrugljivi osmeh od koga se Bret sledi. Oseti kako mu svakim otkucajem srce odzvanja u grlu.

Gusta bela pena iscedi se polako kroz Kudžoove zube

— Kudžo? — prošaputa Bret. — Kudži?

Kudžo pogleda DEČAKA, više ga nije prepoznavao, ni njegov izgled, niti senčenja njegove odeće (nije jasno razaznavao boje, onako kako ih ČOVEK razlikuje), niti njegov miris. Video je samo jedno čudovište na dve noge. Kudžo je bio bolestan i sada mu se sve prikazivalo čudovišno. Glavom mu je tupo ječalo ubistvo. Želeo je da grize, čupa i čepa. Prikaže mu se sopstvena vizija u naletu na DEČAKA, kako ga obara, kida meso sa kostiju, ispija krv koja još pulsira pod naponom srca u samrtnom ropcu.

A onda čudovišna figura progovori i Kudžo prepozna taj glas. Bio je to DEČAK, DEČAK, a DEČAK mu nikad ništa nije nažao učinio. Nekad je voleo DEČAKA i umro bi za njega da je to bilo potrebno. Ovo osećanje bilo je dovoljno jako da odagna viziju smrti sve dok ne postade tako tmasta kao magla oko njih. Dok ne probi sebi tok i ulije se u bučnu reku njegove boleštine.

— Kudžo? Šta nije u redu, dečko?

Ono malo starog dobrog psa što je ostalo posle ujeda slepog miša, stopi se sa poslednjim kolebanjem bolesnog opasnog psa. Kudžo odtetura dublje u maglu. Pena je kapala sa njegove njuške u prašinu. Poče tromo da trči, u nadi da će pobeći od boleštine, ali ona je trčala sa njim, bučeći i lajući, stvarajući mu nesnosni bol mržnje i ubistva. Poče da se prevrće po visokoj zapuštenoj travi, režeći na nju, iskolačenih očiju.

Svet je bio suludo more mirisa. On bi svaki od njih vratio u svoju postojbinu, a onda bi je raskomadao.

Kudžo poče ponovo da reži. Stane na svoje noge. Zamakne još dublje u maglu koja se sad već razređivala. Ogromni pas od svojih stotinak kilograma.

Bret je stajao na kapiji čitavih petnaest minuta nakon Kudžoovog topljenja u magli, ne znajući šta da učini. Kudžo je bio bolestan. Mora da je pojeo nešto otrovno. Bret je znao šta je to besnilo i da je video mrmota ili vevericu ili bodljikavo prase sa takvim simptomima, odmah bi prepoznao besnilo. Ali, ni na kraj pameti nije mu padala ideja da bi njegov pas mogao oboleti od te strašne bolesti mozga i nervnog sistema. Otrovni zalogaj, to mora da je to.

Reći će ocu. I otac će pozvati veterinara. A možda će tata i sam moći nešto da učini, baš kao što je pre dve godine kleštima iz Kudžoove njuške izvadio bodlje bodljikavog praseta. Svaku je pažljivo okretao, pa gore-dole, da se ne bi slomila pre nego što je izvuče, jer bi se inače tu zagnojilo. Da, reći će tati. Tata će učiniti nešto, kao i tad kad je Kudži imao obračun sa g. Prascem.

A šta će biti sa putovanjem?

Niko nije morao da mu kaže kako je njegova majka teško izborila putovanje nekom suludom strategijom ili srećom, ili kombinacijom takvih igara. Poput većine dece, on je osećao vibracije između svojih roditelja i dobro već naučio sve o emotivnim nabojima koji se menjaju iz dana u dan, baš kao i vodič veteran koji oseća svaku stopu toka nepoznate reke. Sasvim tako. I pored toga što se tata složio, Bret je osećao da je sporazum bio neprijatan i ostvaren preko volje. Putovanje nije bilo sigurno sve dogod ih on ne ostavi na stanici i autobus krene. Kad bi rekao tati da je Kudžo bolestan, da li bi to bio izgovor da ih on zadrži kod kuće?

Nepomično je stajao na kapiji. Po prvi put u životu, bio je u totalnom mentalnom i emotivnom škripcu. Malo kasnije, krene u potragu za Kudžoom, iza štale. Tiho ga je dozivao. Njegovi roditelji još uvek su spavali, a on je znao kako se zvuk pronosi jutarnjom maglom. Nigde nije našao Kudžoa... što je bilo i dobro po njega.

Vika probudi sat u petnaest do pet. Ustane. Isključi ga. Sanjivo krene da se spotiče do kupatila, psujući u sebi Rodžera Brejkstona koji nikad neće stići na portlandski aerodrom dvadesetak minuta pre čekiranja, kao svaki normalan avionski putnik. Ne, Rodžer ne. Rodžer je poseban slučaj. Uvek se može strefiti gumi-defekt ili zastoj u saobraćaju ili neki udes ili zemljotres. Neki stranci iz svemira mogli bi odlučiti da se spuste baš na drum 22.

On se istušira, obrije, proguta par vitamina i vrati se u spavaću sobu da se obuče. Veliki bračni krevet bio je prazan i on malo odahne. Vikend kroz koji su on i Dona upravo prošli, nije bio nimalo prijatan... zapravo, iskreno da kaže, ne bi poželeo još jedan takav do kraja života. Zadržali su normalan prijatan izraz na licima — pred Tedom — ali se Vik, u najmanju ruku, osećao kao deo neke maškarade. Nije smeo ni da misli na tenziju mišića njegovog lica koja je pratila svaki usiljeni osmeh.

Spavali su zajedno, u istom krevetu, ali se Viku, po prvi put, džinovski krevet učinio tako malim. Svako je spavao na svojoj strani, a ničija zemlja među njima šuškala je čistotom uštirkanih čaršava. Petak i subotu noć preležao je budan, morbidno svestan svakog Doninog pokreta i zvuka pripijanja spavaćice uz njeno telo. Upita se da li je i ona bila budna, na svojoj strani praznine koja ih je delila. Sinoć, u noći između nedelje i ponedeljka, pokušali su nešto da srede oko tog praznog prostora usred kreveta. Seksualni deo bio je prilično uspešan, iako pomalo uzdržan (bar ni jedno od njih nije vriskom označilo kraj; a iz nekog čudnog razloga, on je bio apsolutno siguran da će se njoj ili njemu to desiti na kraju). Ali, Vik nije bio siguran da se cela radnja te noći među njima mogla nazvati vođenjem ljubavi.

On obuče svoje letnje sivo odelo — sivo baš kao i ona rana svetlost napolju — i pokupi dva kofera. Jedan je bio znatno teži od drugoga. U njemu je bio najveći deo dokumentacije programa „Šarp” pahuljica. Rodžer je nosio grafičke prikaze podataka.

Dona je u kuhinji pripremala uštipke. Čajnik je već pućkao na sve strane. Na sebi je imala njegov stari plavi flanelski ogrtač. Lice joj je bilo rumeno kao da je san nije odmorio već uznemirio njenu podsvest.

— Hoće li avion leteti kad je ovakvo vreme? — upita Dona.

— Sva magla će se dići. Već se vidi sunce. — pokaže rukom na zrake u daljini i nežno je poljubi u vrat. — Nije trebalo da ustaješ.

— Nema problema. — Podigne tiganj i spretno izruči uštipke na tanjir. Pruži mu ga. — Volela bih da ne ideš. — Glas joj je bio sve tiši. — Bar sad. Posle ovakve noći

— Nije bilo tako loše, zar ne?

— Nije kao ranije, — reče Dona. Gorki, skoro tajni osmeh dotakne joj usne pa nestane. Promeša smesu i nalije malo u tiganj. Sssssss. Ključalom vodom prelije dve vrećice čaja od crvene ruže, dohvati šolje — na jednoj je pisalo VIK, na drugoj DONA — i rasporedi ih preko stola. — Evo i slatka od jagoda, ako želiš.

On uzme slatko i sedne. Prelije testo margarinom i unese se u njegovo otapanje i slivanje, baš kao kad je bio dete. Slatko je bilo „Smakgrovo”. On je voleo „Smakerova” slatka. Bogato ga prelije preko svega. Izgledalo je sjajno. Ali, on nije bio gladan.

— Hoćeš li da povališ nešto u Bostonu ili Njujorku? — upita ona okrenuvši mu leđa. — Da poravnaš račune? Milo za drago?

On se trgne, čak i pocrveni. Bilo mu je drago što je okrenuta leđima jer je osećao da njegovo lice odaje više nego što je želeo da ona vidi. On, zapravo, i nije bio besan; zasigurno mu je padalo na pamet da portiru ponudi deset umesto uobičajenog jednog dolara, a onda postavi nekoliko pitanja. Znao je da i Rodžer to ponekad čini

— Biću prezauzet za tako nešto.

— Kako kaže reklama? Uvek se može još malo želea.

— Je l’ ti to Dona baš hoćeš da se iznerviram? Ili šta?

— Ne. Samo nastavi sa jelom. Treba da napuniš mašinu.

Ona sedne za svoj tanjir sa uštipcima. Bez slatka. Samo malo „Vermont Meid”-sirupa, to je sve. Kako se mi dobro znamo, pomisli on.

— U koliko treba da pokupiš Rodžera? — upita ga ona

— Posle žučnih rasprava, pogodili smo se za šest.

Ona se ponovo nasmeši ali je ovoga puta osmeh bio prijazan i topao. — On stvarno prima srcu te rane obaveze, je l’ da?

— Aha. Čudim se da već nije zvao da proveri jesam li ustao.

Telefon pozvoni.

Njih dvoje se pogledaju preko stola i, posle trenutka mrtve tišine, prasnu u smeh. Bila je to retka prilika, svakako reda od pažljivog vođenja ljubavi u mraku prošle noći. On primeti kako su lepe njene oči, kako svetlucave. Bile su sive poput jutarnje magle napolju.

— Podigni brzo slušalicu, pre nego probudi Tedija.

On tako i učini. Bio je Rodžer. On ubedi Rodžera da je budan, obučen, rasanjen sasvim i spreman za borbu. Pokupiće ga tačno u šest. Spusti slušalicu, pitajući se da li bi Rodžeru trebalo ispričati o Doni i Stivu Kempu. Verovatno ne. Ne, zato što bi Rodžerov savet bio loš, a i ne bi. Ali, čak i ako bi Rodžer obećao da neće reći Altei, on bi to sigurno uradio. A sumnjao je da bi Altea ovako sočni trač mogla zadržati samo za sebe. Ova podrobna analiza pitanja bacala ga je u novu depresiju. To je kao da on i Dona, pokušavajući da reše problem među sobom, sahranjuju svoje sopstveno telo pod svetlošću mesečine.

— Dobri stari Rodžer, — reče on i ponovo sede. Pokuša da se nasmeši, ali uzalud. Trenutak spontanosti je iščezao.

— Hoćete li uspeti da potrpate sav tvoj i Rodžerov prtljag u ’jaguara’?

— Naravno, — reče on. — Moraćemo, Altei treba njen auto a ti... sranje! Totalno sam zaboravio da pozovem Džoa Kejmbera.

— Druge su ti stvari bile na umu, — reče ona. Bilo je diskretne ironije u njenom glasu. — Sve je u redu. Danas neću poslati Teda u obdanište. Ionako ima kijavicu. Mogu ga zadržati kod kuće do kraja leta, ako ti to odgovara. Nelagodno se osećam kad ode.

Suze joj uguše glas, a on nije znao šta da kaže ili joj odgovori. Bespomoćno je gledao kako traži papirne maramice, briše nos i suze.

— Štagod, — reče on, tresući se: — Štagod ti se učini najbolje. — Pa brzo nastavi: — Samo se javi Džou Kejmberu. On je uvek tamo i ubeđen sam da će to srediti za samo dvadesetak minuta. Čak i ako mora da stavi novi karb...

— Hoćeš li ti misliti na to kad odeš? Na to šta ćemo mi? Nas dvoje?

— Da — reče on.

— Odlično. I ja ću. Hoćeš još jedan uštipak?

— Ne, hvala. — Čitava konverzacija posta nadrealna. On najednom poželi da ode i da ga nema. Iznenada mu se putovanje učini neophodnim i vrlo privlačnim. Prilika da se pobegne iz čitave zbrke. Da se smesti daljina između njega i svega ovoga. Oseti iznenadni udar slutnje. Prikaza mu se „Delta” džet kako se probija kroz maglu i plavetnilo.

— Je l’ mogu ja da dobijem jedan uštipak?

Oboje se zbunjeno okrenu. Bio je to Ted. Stajao je nasred hodnika u svojoj žutoj pižami sa punjenim kojotom i crvenim ćebetom obmotanim oko ramena. Ličio je na malog uspavanog Indijanca.

— Sad ću ja brzo da ti ispečem, — reče Dona iznenađeno. Ted obično nije bio ranoranilac.

— Je l’ te telefon probudio, Ted? — upita Vik...

Ted odmahne glavom. — Sam sam se rano probudio da bih se pozdravio s tobom, tata. Je l’ baš moraš da ideš?

— To je samo na kratko.

— To je dugo — reče Ted namršteno. — Ja sam na mom kalendaru zaokružio dan kad se vraćaš kući. Mama mi je pokazala koji treba. Ja ću svaki dan da zaokružim, a ona kaže da će svako veče da mi čita Reči za Čudovište.

— Eto, to je u redu, zar ne?

— Hoćeš se javiti?

— Svako drugo veče, — reče Vik.

— Svako veče. — Insistirao je Ted. Uvuče se Viku u krilo, a kojota posadi tik uz Vikov tanjir. Krene da krčka komad prepečenog hleba. — Svako veče, tatice.

— Ne mogu svako veče, — reče Vik, razmišljajući o napornom planu koji mu je Rodžer izložio u petak, pre nego što mu je stiglo ono pismo.

— Zašto ne možeš?

— Zato što...

— Zato što je tvoj ujka Rodžer težak radoholik, — odgovori Dona, spuštajući Tedov uštipak na sto. — Dođi ovamo i jedi. Tata će nam se javiti sutra uveče iz Bostona i ispričati sve što mu se događalo.

Ted sedne na svoje mesto na kraju stola. Imao je svoj veliki plastični poslužavnik na kome je pisalo TED. — Hoćeš mi doneti neku igračku?

— Možda. Ako budeš dobar. A možda ću se javiti već večeras tako da znaš da sam direktno stigao u Boston.

— Važi. — Vik je fascinirano posmatrao kako Ted naliva more sirupa preko testa. — Kakvu igračku?

— Videćemo, — reče Vik. Posmatrao je Teda kako jede uštipak. Odjednom mu pade na pamet da Ted voli jaja. Pržena, pečena, barena, rovita, Ted ih je tamanio. — Ted?

— Molim, tatice?

— Kad bi ti hteo da ljudi kupuju jaja, šta bi im ti rekao?

Ted razmisli. — Rekao bi’ im da su jaja fina.

Vik susretne Donin pogled i ponovi se trenutak koji su podelili kad je maločas zazvonio telefon. Ovog puta, telepatski, oboje prasnu u smeh.

Njihov rastanak bio je bled. Samo je Ted, sa svojom iskrivljenom slikom o tome koliko traje nešto što je kratko, plakao

— Razmislićeš o tome? — Ponovo ga upita Dona dok je ulazio u ’jaguara’.

— Da.

Ali, ono o čemu je, zapravo, razmišljao dok je vozio do Bridžtona da pokupi Rodžera, bila su ta dva trenutka skoro savršene komunikacije. Dva za jedno jutro. Nije loše. Za to je bilo potrebno nekih osam-devet godina zajedno, skoro četvrt veka njegovog postojanja na zemlji. Počne da razmišlja kako je apsurdna koncepcija čitavog ljudskog komuniciranja — kako je monstruozno i suludo preterivanje bilo neophodno da se postigne tako malo. Kad se investira vreme, mora se biti pažljiv. Da, razmisliće o tome. Bilo je dobro između njih, pa iako su sad neki kanali bili zatvoreni, nakrcani sam bog zna sa koliko prljavštine (i poneka nova se možda još praćakala), sijaset drugih izgledali su otvoreni i obećavali funkcionalnost.

Moralo se pažljivo razmisliti — ali, možda i ne previše odjednom. Neke stvari umeju same da se preuveličaju.

On uključi radio i poče da razmišlja o mučenom Šarp Profesoru Pahuljici.

U deset do osam, Džo Kejmber zaustavi kola pred „Grej-haundovim” terminalom. Magla se digla, a digitalni sat na vrhu zgrade Kasko banke i Trusta označavao je već 73 stepena farenhajta.

Vozio je sa šeširom na glavi, spreman da pobesni na svakog živog ko bi mu se isprečio ili ga obišao. Mrzeo je da vozi kroz grad. Kad on i Geri odu u Boston, on će lepo da parkira auto i neće ga micati sve dok ne krenu kući. Ići će metroom, ako budu uspeli da ga odgonetnu, a ako ne, mogu i peške.

Čeriti je bila obučena u svoje najbolje odelo — u mirno zelenom tonu — i belu pamučnu bluzu sa bogatom rol-kragnom. Stavila je i minđuše, što je Breta potpuno zapanjilo. Ne pamti da je svoju majku video sa minđušama, osim kad je odlazila u crkvu.

Bret je uhvati nasamo dok se pela uz stepenište da se obuče, pošto je spremila tati doručak. Džo je uglavnom ćutao, tek bi promrmljao kratke i odsečne odgovore, a onda odmah okončavao konverzaciju, prebacivši radio na drugu stanicu, ne bi li se uneo u izveštaj rezultata utakmica. Oboje su se plašili da bi tišina mogla izazvati novi užas i izmenu odluke o njihovom putovanju.

Čeriti je ispod pantalona nosila steznik i užurbano je uvlačila bluzu pod njega. Bret primeti da na sebi ima kombinezon boje breskve i to ga takođe zapanji. Nije ni znao da njegova majka ima veš u bilo kojoj drugoj boji osim bele.

— Mama, — reče on.

Ona se okrenu ka njemu, tako naglo da se činilo da će se okomiti na njega. — Je l’ ti nešto rekao?

— Ne... ne. Radi se o Kudžou.

— Kudžou? Kakve veze ima Kudžo?

— Bolestan je.

— Kako to misliš bolestan?

Bret joj ispriča kako je sa drugom činijom pahuljica izašao napolje i pošao kroz maglu i kako se Kudžo iznenada pojavio, crvenih i divljih očiju i njuške u peni.

— A i nije hodao pravo, — završi Bret. — Nekako je, znaš, teturao. Bolje da kažem tati.

— Ne, — reče njegova mati prestravljeno i zgrabi ga za ramena tako grčevito da ga to zaboli. — Da ti nije palo na pamet!

On je pogleda iznenađeno i uplašeno. Ona se malo opusti i nastavi da govori.

— Samo te je uplašio kad se tako pojavio iz magle. Verovatno je sve u redu s njim. Je l’ tako?

Bret je očajnički pokušavao da nađe reči kako bi shvatila da je Kudžo užasno izgledao i da je na trenutak bio ubeđen da će se ostrviti na njega. Nije umeo da nađe prave reči. Možda nije ni želeo.

— Ako nešto i nije u redu, — nastavi Čeriti, — mora da je sasvim bezazleno. Biće da je samo naleteo na nekog tvora...

— Ja nisam osetio tvo...

— ... ili je jurcao vevericu ili zeca. Mogao je i da obori nekog lososa u močvari. Ili je pojeo koprivu.

— Može biti — reče Bret sumnjičavo.

— Tvoj otac bi se ionako samo obrecnuo na tako šta, — reče ona, — već ga čujem. ’Šta kažeš, bolestan, a? E, pa Bret, to je tvoj ker. Ti si zadužen da se brineš za njega. Imam ja previše svog posla da bi’ se još baktao s tvojim usrancima.’

Bret nesrećno klimne glavom u znak odobravanja. Isto je tako i sam mislio i nije mu bila potrebna veća potvrda od očevog mljackanja koje je nadjačavalo sportske rezultate.

— Ako ga samo tako ostaviš, on će se ulizivati oko tate i tata će se sigurno pobrinuti za njega, — reče Čeriti. — Voli on Kudžoa, skoro kao i ti, mada to nikad ne bi rekao. Ako primeti da nešto nije u redu, odmah će ga odvesti veterinaru u Južni Pariz.

— Da, valjda hoće. — Njene reči zvučale su prilično uverljivo, ali je i dalje bio nesrećan zbog svega.

Ona se nagne i poljubi ga u obraz. — Slušaj, ako hoćeš, možemo mu se javiti još večeras. Kako bi to bilo? Kad se čuješ s njim, samo mu kažeš, onako usput, ’Je l’ hraniš mog kucu, tata?’ i onda ćeš znati.

— Da, — reče Bret. Zahvalno se nasmeši svojoj majci i ona mu uzvrati osmeh, uzdahnuvši s olakšanjem. Ali, prokletstvo im je, eto, smestilo još jednu brigu u beskrajno dugo parkiranje, pa onda iznošenje njihova četiri prtljaga (u jedan od njih Čeriti je kradom strpala svih šest albuma sa fotografijama), pa onda unošenje u vagon. Šta ako se Kudžo stvori u bašti pre nego što odu i uvali Džoa Kejmbera u neprilike?

Ali, Kudžo se nije pojavio.

Džo savije „rep” torbe u obliku veverice, doda Bretu još dve manje torbe, a sam ponese dva poveća kofera.

— Ženo, ti si ponela toliko stvari, da se prosto pitam ideš li ti na jednu od onih tura raspuštenica po Renou ili samo u Konektikat.

Čeriti i Bret usiljeno se nasmeju. Zvučalo je kao pokušaj duhovitosti, ali sa Džoom Kejmberom čovek nikad nije siguran.

— Biće divan dan, — reče ona.

— Samo da vas odvezem i onda se vraćam mojoj novoj dizalici, — reče Džo sa ozbiljnim izrazom na licu. Njegov zeleni šešir i dalje je bio naheren pozadi. — Momak, ima da čuvaš majku.

Bret klimne glavom.

— Bolje bi ti bilo. — Pogledom odmeri dečaka. — Vidi samo koliki si. Možda matorom nećeš ni da udeliš poljubac.

— Hoću, tata — reče Bret. Čvrsto ga zagrli i poljubi njegov ogrubeli vrat, osetivši težak miris znoja i zadah votke. Bio je iznenađen i prepun ljubavi za svog oca. To osećanje bilo je još uvek prisutno i javljalo se kad ga je najmanje očekivao (ali sve ređe i ređe u poslednje dve-tri godine, bilo je to nešto što njegova majka nije znala, a i kad bi joj rekao, verovatno ne bi poverovala). Bila je to ljubav koja nije imala nikakve veze sa svakodnevnim ponašanjem Džoa Kejmbera prema njemu ili njegovoj majci; bila je to brutalna, biološka stvar koje se nikad neće osloboditi, fenomen sa masom iluzornih referenci koje će ga pratiti dok je živ: miris dima cigarete, lik dvostruke oštrice u ogledalu, pantalone prebačene preko stolice, psovke.

Otac mu uzvrati zagrljaj pa se okrene Čeriti. Stavi prst pod njenu bradu i malo joj podigne glavu. Iz pozadine stanične zgrade od cigala, dopre zvuk zagrevanja motora autobusa. Bio je to zvuk mirnog dizelskog brektanja. — Lepo se provedi, — reče on.

Oči joj se ispuniše suzama i ona ih istog trena izbriše. Gest je ličio na bes. — U redu, — reče ona.

Najednom, lice mu prekrije napet, zatvoren i suzdržan izraz. Naglo, kao kad bi se vitezu spustio vizir sa šlema. Ponovo je bio savršen prostak. — Daj te torbe, momak! Ovo, bre, k’o da je neko slag’o olovo u njih. — Bog nek’ nam je upomoć!

Ostao je sa njima dok sva četiri prtljaga nisu bila čekirana, pažljivo zagledajući svaku nalepnicu, nesvestan predusretljivog izraza na licu službenika. Uporno ga je posmatrao kako tumba prtljag po traci i tovari ga u autobus. Onda se opet okrene Bretu.

— ’Ajde malo ovamo sa mnom, — reče.

Čeriti je posmatrala kako odlaze. Sedne na jednu od tvrdih klupa, otvori tašnu, izvuče maramicu i poče da je grize. To je sasvim ličilo na njega — poželi joj srećan put i dobar provod, a onda pokuša da ubedi dečaka da se vrati kući sa njim.

Idući trotoarom, Džo reče: — Da ti ja dam dva saveta, momak. Verovatno ni jedan nećeš prihvatiti, dečaci ih retko kad prime, ali to nikad ne spreči očeve da ih iznova daju. Prvo: taj tip koga idete da vidite, taj Džim, nije ništa do obično govno. Jedan od razloga iz kog te puštam na ovaj put jeste što ti je sad deset godina, a to je sasvim dovoljno da se razlikuje govno od govneta. Gledaj ga samo i videćeš. Taj ništa ne radi, samo sedi u kancelariji i gura papire. Takvi su ljudi pola zla ovog sveta jer im mozgovi uopšte nisu u vezi sa rukama. — Na Džoovim obrazima ocrta se grozničav izraz. — On je govno. Samo ga posmatraj pa ćeš videti jesam li u pravu.

— U redu, — reče Bret. Glas mu je bio tanan, ali smiren.

Džo Kejmber se nasmeši. — Drugi savet ti je da pričuvaš džepove.

— Pa, ja nemam no...

Kejmber mu pruži zgužvanu novčanicu od pet dolara.

— Imaš. I nemoj sve potrošiti na jednom mestu. Budala se lako rastaje s novcem.

— U redu. Hvala!

— Zdravo, — reče Kejmber. Nije tražio još jedan poljubac.

— Do viđenja, tatice, — Bret je stajao na trotoaru i posmatrao kako njegov otac ulazi u kola i nestaje u daljini. Nikad više nije video svog oca.

Oko osam i petnaest, tog jutra, Geri Pervije istetura iz kuće u svom šortsu, isflekanom od mokraće i ispiša se u detelinu. Na neki perverzan način, nadao se da će jednoga dana njegova pišaćka biti tako prezasićena alkoholom da će moći da izbeli detelinu pod sobom. Ali, taj dan još nije došao.

— Ajoooooj, moja glava! — vikne, držeći se za glavu svojom slobodnom rukom dok je obilato zalivao detelinu. Oči su mu bile sasvim crvene. Srce mu je zvrčalo poput stare pumpe za vodu koja je u poslednje vreme pumpa više vazduha no vode. Dok je završavao sa pražnjenjem, uhvati ga stravičan grč u stomaku — u poslednje vreme grčevi su bili sve učestaliji — i kako se previje od bola, tako se između njegovih mršavih guzova oslobodi žešći gas nesnosnog smrada.

Okrene se da uđe u kuću, kad ponovo začuje režanje. Bio je to tih, ali snažan glas, koji je dolazio upravo sa mesta na kome se njegova zapuštena bašta spajala sa žitnim poljem.

Poleti ka izvoru zvuka, momentano zaboravivši na glavobolju, zvrčanje srca i grčeve. I kao što već davno nije, vrati se u svoj rat u Francuskoj. Najednom, njegova misao vrisne, Nemci! Nemci! Zaleži!

Ali, to nisu bili Nemci. Iz trave se pojavi Kudžo.

— Hej, dečko, zašto tako re... — poče Geri, a onda zamuca.

Prošlo je dvadeset godina otkako je poslednji put video besno pseto, ali takav se prizor nikad ne zaboravlja. Bilo je to na stanici Amoko, istočno od Makiasa, kad se vraćao sa kampovanja drumom za Istport. Vozio je stari indijanski motocikl koji je imao neko vreme, tamo sredinom pedesetih. Tromi žuti džukac sablasno je kružio stanicom Amoko. Koračao je ubrzano dahćući. Pena mu je u naletima izbijala iz usta. Očima je divlje kolutao. Njegov stražnji deo bio je umazan izmetom. Više je posrtao nego što je hodao, kao da mu je neki zli duh, samo sat ranije, raščepio čeljusti i prepunio ih jeftinim viskijem.

— Evo ga, u božju mater! — viknu skretničar. Ispusti palicu koju je držao u ruci i uleti u omanju aljkavu kancelariju smeštenu uz samu staničnu garažu. Izleti, grčevito stežući pušku svojim masnim ručerdama. Izađe na asfalt, spusti se na jedno koleno i otpočne s pucnjavom. Prvi metak je išao prilično nisko tako da pogodi psa u zadnju nogu i napravi veliku lokvu krvi. Žuti pas se nije viša ni maknuo, sećao se Geri dok je zurio u Kudžoa. Samo je tupo gledao oko sebe, kao da nema pojma o tome šta mu se događa. Sledeći metak ga skoro prepolovi. Okrvavljena telesina bi nabačena na jednu od staničnih pumpi. Samo tren kasnije, pojave se još trojica iz vašingtonske oblasti, u taksiju, zarobljenom još 1940. Sva trojica bila su naoružani. Poredaju se uredno i ispale još osam-devet tura u mrcinu bez života. Sat kasnije, dok su Geriju završavali popravku na prednjem svetlu motocikla, u „Studbejkeru” bez zadnjih vrata, stigne šinter. Navuče duge gumene rukavice i odseče ostatak glave žutog džukca kako bi ga poslao na Državni institut zdravlja i blagostanja.

Kudžo je delovao đavolski živahnije od tog davno pokojnog žutog džukca, ali su ostali simptomi bili istovetni. Nije daleko, pomisli. Opasnije. Isuse, moram po pištolj...

Krene da se povlači. — Zdravo, Kudžo -.. dobra kuca, dobar dečko, lepa kuca... — Kudžo je stajao na ivici bašte, spuštene glave, krvavih očiju, režeći.

— Dobar dečko...

Za Kudžoa, reči koje su dolazile od ČOVEKA, nisu imale nikakvo značenje. Bili su to besmisleni zvuci, nalik na vetar. Ono što je još uvek nešto značilo, bio je miris koji je ČOVEK emitovao. Bio je topao, težak i prodoran. Nepodnošljiv zadah koji sluđuje. Najednom shvati da mu je zlo od ČOVEKA. Režanje se pretvori u užasnu riku i pas nasrne.

Geri shvati da će pas na njega. Okrene se i potrči. Samo jedan ujed značio je smrt. Pojuri ka verandi koja je skrivala sigurnost u kući. Ali, previše pića je bilo, previše zimskih dana uz peć i previše letnjih u baštenskoj stolici.

Čuo je kako mu se Kudžo približava, a onda samo jedan beskonačno dugi sekund u kom ništa više nije čuo, u kome prizna da je Kudžo skočio.

Kako se dočepa prvog stepenika na verandi, tako se, poput lokomotive, obruši stotinak kilograma bernardinca, obori ga i uzme mu dah. Pas posegne za njegovim vratom. Geri pokuša da se iskoprca. Pas je bio nad njim, njegovo gusto krzno skoro ga uguši i lako ga ponovo obori. Geri vrisne.

Kudžo ga ujede za rame, silovito zabadajući zube kroz kožu, kidajući tetive poput tankih končića. Režao je i dalje. Sikne krv. Geri je osećao kako se toplo sliva niz njegovu ruku. Okrene se i poče pesnicama da udara psa. On malo ustukne, tako da se Geri puzeći uspne još tri stepenika. Onda Kudžo krene ponovo.

Geri šutne psa. Kudžo zatetura ustranu pa pođe tromo, režući. Pena šikne iz čeljusti i Geri je mogao da oseti zadah. Mirisao je na trulež — teško i bolesno. Geri posegne desnom pesnicom i žestoko je zari Kudžou u donju vilicu. Reakcija udarca prostreli se do ramena koje ga je krvnički bolelo.

Kudžo ponovo ustukne.

Geri se zagleda u psa. Njegova mršava ćosava brada histerično je podrhtavala. Lice mu je bilo sivo kao pepeo. Rana na ramenu izlivala je krv po stepeništu. — Dođi po mene, drkadžijo, — reče on. — ’Ajde, ’ajde, boli me dupe. — A onda vikne. — Čuješ li ti mene? Boli me dupe!

Ali, Kudžo se povuče još jedan korak.

Reči i dalje nisu imale nikakvog smisla, ali je miris straha napustio ČOVEKA. Kudžo više nije bio siguran želi li da ga napadne ili ne. Povredio je, povredio tako bedno, a svet je bio šaren osećanjima i utiscima...

Geri se digne, podrhtavajući. Pređe i poslednja dva stepenika, savlada čitavu verandu i, leđima okrenut, pokuša da napipa kvaku. Imao je osećaj da mu je na ramenu prosut čist benzin pod kožu. U glavi mu je urlik postajao sve jači, Besnilo! Zaražen sam besnilom!

Nije važno. Jedno po jedno. Njegova sačmarica bila je u garderoberu hodnika. Bogu hvala da su Bret i Čeriti bili već daleko na brdu. To je bila božja milost na delu.

Napipa kvaku i širom otvori vrata. Nije skidao pogled s Kudžoa, sve dok ne uđe i ne zatvori vrata za sobom. Onda ga obuzme snažan osećaj olakšanja. Noge kao da nisu bile njegove. Na trenutak, sav svet otplovi, a on isplazi jezik i poče da ga gricka. Nije baš bio pravi trenutak da se onesvesti, kao kakva ženetina. Ako je baš želeo, mogao je to učiniti kasnije, kad pas bude mrtav. Gospode, kako je samo blizu bio, tu napolju, Geri je bio siguran da će ponovo nasrnuti.

Okrene se i uputi garderoberu kroz mračni hodnik. U tom času, Kudžo smrvi donji prozor na vratima, zubima krčkajući stakliće uz besomučni lavež.

Geri zaurla i pojuri tako da obema rukama dočeka psa koji naskoči na njega, noseći ga niz hodnik, teturajući od zida do zida, pokušavajući da se održi na nogama. Na trenutak se činilo da igraju valcer. Onda Geri, koji je bio dvadesetak kilograma lakši, padne. Nije bio ni svestan da je Kudžoova gubica pod njegovom bradom, da je Kudžoova njuška odvratno topla i suva. Pokušavao je da podigne ruke i smišljao kako će zabiti svoje palce u te pseće oči, kad Kudžo zverski nasrne na njegov vrat i poče da mu čupa grkljan. Geri vrisne i pas se ponovo obruši na njega. Geri oseti kako topla krv šiklja preko njegovog lica i pomisli, Dragi bože, to je moja krv! Rukama je bespomoćno udarao u gornji deo Kudžoovog tela, ne nanoseći mu ni najmanji bol. Konačno, ruke padnu opušteno.

Nemoćan, bolestan, sa otužnim ukusom u ustima, oseti miris deteline.

— Šta vidiš tamo?

Bret se samo malo okrene ka glasu svoje majke. Ali, ne sasvim — nije hteo da izgubi ni jedan detalj u prizoru koji mu se otvarao u prolazu. Autobus je bio na putu već čitav jedan sat. Prešli su most „milion dolara” koji vodi u Južni Portland i sad su se približavali stanici Nju Hempšaira.

— Sve, — reče Bret. — A šta ti, mama, vidiš?

Ona pomisli: Tvoj lik u staklu — vrlo bled. Eto to.

Umesto toga, ona odgovori: — Zašto, pa svet, valjda. Vidim kako se svet otvara pred nama.

— Mama, ja bih voleo da ceo put do Kalifornije pređemo ovim autobusom. Tako bismo videli baš sve što ima u onim školskim knjigama iz geografije.

Ona se nasmeši i rukom prođe kroz kosu. — I debelo bi se umorio od predela.

— Ne. Ne. Ne bih.

Verovatno i ne bi, pomisli ona. Najednom se oseti tužnom i starom. Kada je u nedelju ujutro nazvala Holi da pita mogu li ona i Bret da dođu, Holi je bila oduševljena i njeno oduševljenje učini Čeriti mladom. Čudno da je oduševljenje njenog sina, njegova skoro vidljiva euforija, učinila da se oseća starom. Ipak...

Šta li će biti s njim? — pitala se, analizirajući njegovo lice koje se poput duha, nekim trikom kamere, izdigao nad predelima u pokretu. On je bistar dečko, bistriji od nje same, a neuporedivo od Džoa. Trebalo bi ga upisati na koledž, ali ona je znala da će već u srednjoj školi Džo početi da vrši pritisak da se upiše na kurs za vođenje radnje za opravke automobila, kako bi što bolje iskoristio njegovu pomoć. Pre desetak godina samo, on to nikako ne bi isterao jer glavešine ne bi dozvolile da se tako bistar momak, kao Bret, odluči za manuelno-trgovačke kurseve, ali sada, u fazi slobodnog izbora — po sistemu odaberi sam — užasno se bojala da bi se tako šta i moglo desiti.

Bojala se toga. Nekad je mogla samu sebe da smiri time da je škola još daleko, jako daleko — viša škola, prava škola. Srednja škola bila je tek nešto više od igre za dečaka koji je klizio kroz časove kao Bret. Ali, u višoj školi počinje posao neopozivih izbora. Vrata se zatvaraju skoro nečujno, a jasno prepoznaju tek u snovima zrelih godina.

Uhvati svoje laktove i zadrhti, čak i ne pokušavajući da se zavara time kako je u autobusu hladno jer je uređaj za rashlađivanje preterano jak.

Za Breta je viša škola sad samo četiri godine daleko.

Strese se ponovo i najednom uhvati sebe u želji da nikad nije ni dobila taj novac, ili bar da je izgubila loz. Bila je odvojena od Džoa samo jedan sat, ali je to bilo njeno prvo odvajanje od kad su se venčali krajem 1966. Nije mogla da shvati kako je perspektiva tako blizu, tako vrtoglavo stizala i bila tako gorka. I samo slika: Ženu i dečaka oslobodi mrzovoljni čuvar dvorca... ali ih nanovo uhvate. Vezanih ruku na leđima, okačeni na kuke, na krajevima kuka teške nevidljive gume. I pre nego što mogu da odu previše daleko, op - hajd nazad! Zatvoreni za sledećih četrnaest godina.

Progunđa nešto za sebe.

— Jesi nešto rekla, mama?

— Ne, samo sam pročistila grlo.

Strese se po treći put i sad joj se ruke naježe ćelom svojom dužinom. Seti se stiha jedne pesme koju su obrađivali na času engleskog jezika kad je i sama bila u nižoj školi (želela je da upiše kurseve koledža, ali je njen otac pobesneo već na samu ideju — je l’ ona misli da smo mi tako bogati — majka je umirala od smeha na tu ideju, žaleći je). Sve je to bilo tako daleko od pesme Dilana Tomasa i ona baš nije mogla cele da se seti tačno, ali bilo je nešto sjajno o kretnji kroz sudbine ljubavi.

Onda joj se taj stih činio čudnim i zbrkanim, ali sad je mislila da ga je shvatila. Kako bi drugačije nazvali tu tešku nevidljivu gumu, ako ne ljubav? Hoće li to ona sebe čak i sad zavaravati time kako, na neki način, ne voli čoveka za koga se udala? Da li je ostala uz njega samo iz obaveze, ili za dobro deteta (to je bio crni humor, da ga je ikad napustila, to bi bilo za dobro deteta)? Da je nije nikad zadovoljio u krevetu? Da nije umeo, ponekad kad se to najmanje očekivalo (kao sad na autobuskoj stanici) da bude nežan?

A ipak... a ipak...

Bret je gledao kroz prozor, oduševljen. Ne okrećući se nimalo, samo upita: — Mama, misliš li da je Kudžo dobro?

— Sigurna sam da je odlično, — reče ona odsutno.

Po prvi put uhvati sebe kako sasvim konkretno razmišlja o razvodu — šta bi mogla da radi da bi izdržavala sebe i svog sina i kako bi im bilo u takvoj nezamislivoj (skoro nezamislivoj) situaciji. Kad se ona i Bret ne bi vratili kući sa ovog putovanja, da li bi on pošao za njima, kao što je ono pretio u Portlandu? Da li bi odlučio da pusti Čeriti dođavola, a Breta pokušao da vrati milom... ili silom?

Prevrnula je svakojake mogućnosti kroz glavu, odmeravajući pažljivo svaku ponaosob. Najednom pomisli kako malo daljine i nije naodmet. Bolno je, možda. Ali, možda, i korisno.

Grejhaund je klizio preko granice Nju Nempšaira i kotrljao se na jug.

Delta 727 strmo se izdizala nad Kasl Rokom — Vik je uvek tražio svoju kuću u blizini jezera Kasi i ceste 117, uvek uzaludno — i onda se vraćao prema obali. Bilo je to na nekih dvadesetak minuta od aerodroma Logan.

Dona je bila tamo dole, nekih šest stotina metara niže.

I Tedi. Iznenada ga obuzme depresija sa crnim predosećanjem da neće uspeti, suludo je bilo i pomisliti da hoće. Kad ti kuća izgori, moraš sazidati novu. Nikakav božji Elmerov lepak ne može svezati stare delove.

Prođe stjuardesa. On i Rodžer leteli su prvom klasom („Što da ne uživamo, kad nam se može”, kako reče Rodžer prošlog utorka kad je rezervisao karte, „Ne može svako u propast, ovako savršenim stilom”), u kojoj je bilo još samo četiri ili pet putnika, i skoro svi su čitali jutarnje novine — kao i Rodžer.

— Mogu li nešto da učinim za vas? — upita Rodžera sa tako profesionalno uvežbanim osmehom koji je govorio kako je presrećna što je jutros ustala u pola šest ne bi li se sad tumbala od Bengora do Portlanda, pa do Bostona, do Njujorka i do Atlante.

Rodžer odsutno mahne glavom, a ona se, istim onim vanzemaljskim osmehom, obrati Viku. — Za vas, gospodine? Slatke rolnice? Đus od pomorandže?

— Možete li da zbrzite jedan žešći koktel? — upita Vik, a Rodžerova glava najednom izroni iz novina koje se naglo slože.

Osmeh stjuardese osta istovetan, za nju nije bilo ničeg neobičnog u tome što neko želi piće pre devet ujutro.

— Ja mogu da zbrzim, — reče ona — ali ćete ga i vi, bogami, zbrziti jer samo što nismo stigli u Boston.

— Nema da brinete, — Vik svečano obeća, a ona ode u punom sjaju, sa osmehom koji je taman dolikovao plavoj uniformi sa pantalonama.

— Šta je s tobom? — upita Rodžer.

— Kako to misliš šta je sa mnom?

— Znaš ti šta ja mislim. Nikad te još nisam video ni sa pivom do podne. Obično ne pre pet.

— Lansiram brod, — reče Vik.

— Kakav brod?

— Titanik R. M. S. — odgovori Vik.

Rodžer se namršti. — Stvarno si neukusan. Zar ti se ne čini?

Ne samo da mu se činilo, bio je sasvim siguran. Rodžer je zaslužio nešto bolje, ali ovog jutra, uz vidljivu depresiju koja ga je prekrivala poput smrdljivog ćebeta, jednostavno nije umeo da smisli ništa drugačije, a kamoli bolje. Uspe samo usiljeno da se nasmeši, a Rodžer nastavi da se mršti na njega.

— Slušaj, — reče Vik. — Imam ideju za onu „Zingers” stvar. Biće suludo ubediti matorog Šarpa i malog, ali bi moglo da uspe.

Rodžeru tek sad lakne. To je bio jedini način koji nikad ne omanjuje: Vik je bio čovek od sirove ideje, a Rodžer zadužen za oblikovanje i primenu. Uvek su bili sjajan tim u svim translacijama ideja u medijume i različite načine prezentovanja..

— O čemu se radi?

— Daj mi samo malo vremena, — reče Vik. — Do večeras, možda. A onda ima da dignemo jarbole...

—... pa vidimo čije gaće padaju, — završi Rodžer, cereći se. Protrese novine i nanovo ih otvori na finansijskoj strani. — Važi. Veče i nije tako daleko. Prošle nedelje Šarpove akcije opet skočile. Jesi ti to video?

— Kicoš, — promrmlja Vik i ponovo pogleda kroz prozor. Više nije bilo magle; dan jasan kao kap rose. Plaže Kanebunka, Ogankrita i Jorka formirale su prave panorame sa razglednica — kobaltno more, smeđi pesak, a onda niski predeli Mejna, otvorena polja i gusti naboji jela koji se prostiru na zapad van domašaja pogleda. Božanstveno. Od svega toga njegova depresija posta intenzivnijom.

Ako moram da plačem, isplakaću se u pizdi materinoj, pomisli očajnički. I sve to samo zbog šest rečenica na jeftinom parčetu papira. Baš je prokleto krhak ovaj svet, baš kao ona uskršnja jaja prelepih boja spolja i mračne provalije iznutra. Samo pre nedelju dana, pomišljao je da pokupi Teda i iseli se. Sad se već pitao hoće li Dona i Ted biti tamo kad se on i Rodžer vrate. Da li bi Dona zaista mogla da uzme dete i nestane, recimo svojoj majci u Pokonos?

Naravno da bi. Mogla bi da odluči kako deset dana odvojenog života nije dovoljno ni za nju ni za njega. Možda bi odvajanje na šest meseci bilo bolje rešenje. A ona je sad imala Teda. To bi joj bila nepobitna privilegija, zar ne?

A možda, iznutra progovori neki gmizavi lukavi glas, možda ona zna gde je Stiv Kemp. Možda će odlučiti da ode njemu. Da pokuša sa njim neko vreme. Mogli bi zajedno potražiti svoje srećne prošlosti. Evo sad sulude misli u ponedeljak ujutro, reče sam sebi, sa osećanjem prilične nelagodnosti.

Ali, ova misao nije prošla. Skoro, ali ne sasvim.

Uspeo je da savlada i poslednju kap svog koktela pre no što je avion sleteo na Logan. Piće mu taman toliko digne želudačnu kiselinu koliko da ga muči celo pre podne, otprilike kao i pomisao da su Dona i Stiv Kemp zajedno. To bi mu se iznova vraćalo čak i kad bi progutao celu rolnicu — ali, depresija je rasla i možda je bilo vredno svega.

Možda.

Skoro začuđeno, Džo Kejmber se zagleda u mrlju na podu garaže pod svojom velikom pumpom. Gurne svoj zeleni šešir na čelo, zastane da bolje zagleda mrlju, pa stavi prste među zube i prodorno zvizne.

— Kudžo! Hej, dečko! Dođi, Kudžo!

Zvizne još jednom pa se nagne napred i spusti ruke na kolena. Pas će doći, uopšte nije sumnjao u to. Kudžo nikad nije odlazio daleko. Samo, kako s ovim da izađe na kraj?

Pas se posrao na pod u garaži. Koliko se on seća, Kudžo to nije činio ni kao štene. Popiškio bi se tu i tamo, kao i sva štenad ili bi i samog đavola isterao iz jastučića sa stolice, ali nikad nije učinio ništa ni slično ovome. Na trenutak se upita nije li možda neki drugi pas to sredio, ali odmah odbaci takvu pomisao. Kudžo je bio najveći pas u Kasl Roku, bar koliko je on znao. Veliki psi žderu u ogromnim količinama i seru u ogromnim količinama. Nijedan šnaucer, pudla ili brakirac ne bi mogli napraviti ovoliku gomilu. Džo se zapita da li je pas mogao da oseti kako su Bret i Čeriti otputovali na izvesno vreme. Ako jeste, možda je to bio njegov način da reaguje na njihovu odluku. Džo je čuo za takve stvari.

Psa je dobio umesto novca za posao obavljen 1975-Mušterija je bio neki jednooki tip po imenu Rej Krovel sa puta za Frajberg. Taj Krovel najveći deo svog vremena provodio je radeći u šumi, mada je bio poznat po sjajnom osećaju za pse — umeo je vrlo uspešno da ih odgaja i vrsno da ih trenira. Od tog posla, poznatog među seoskim svetom Nove Engleske kao uzgajivanje pasa, mogao je sasvim pristojno da živi, ali je imao izuzetno lošu narav pa je svojom mrzovoljom terao svoje mušterije.

— Treba mi novi motor za kamion, — Krovel će Džou tog proleća.

— Aha, — odgovori Džo.

— Nabavio sam motor, ali ne mogu da ti platim ruke. Totalno sam švorc.

Stajali su na samoj ivici travnjaka uz Džoovu garažu. U to vreme petogodišnji, Bret poigravao se oko kapije dok je Čeriti prostirala rublje

— Stvarno strašno, Rej, — reče Džo, — ali ja ne radim za džabe. Nije ovo dobrotvorna ustanova.

— G-đa Bisli samo što se okotila, — nastavi Rej. Gospođa Bisli bila je izvrsna ženka rasnog bernardinca. — Čista rasa. Ti mi uradiš posao, ja ti dam štene koje odabereš. Šta kažeš? Ti ćeš isplivati, a ja ne mogu ni na posao bez kamiona.

— Ne treba mi pas, — reče Džo. — Pogotovo ne toliki. Ti prokleti bernardinci ništa drugo i ne rade nego žderu mašine.

— Tebi ne treba pas, — reče Rej i baci pogled na Breta koji je sad sedeo na travi i posmatrao svoju majku, — ali tvoj dečak bi možda voleo da ga ima.

Džo otvori usta pa ih naglo zatvori. On i Čeriti nisu koristili nikakvu kontracepciju, ali nije bilo dece osim Breta, a i njega su dugo čekali. Ponekad ga je posmatrao pa bi se upitao: Da dečak nije usamljen? Možda i jeste. I možda je Rej Krovel bio u pravu. Bretov rođendan bio je sasvim blizu. Mogao bi mu onda pokloniti štene.

— Razmisliću o tome, — reče on

— Samo nemoj dugo da razmišljaš, — reče Rej zabacivši glavu. — Mog’o bi’ ja da odem i do Vina Kalahana, preko u Severni Konvej. Isto je dobar majstor. Možda i bolji od tebe, Kejmberu.

— Možda, — reče Džo, ne uzbuđujući se. Ni najmanje ga nije plašila narav Reja Krovela.

Negde krajem iste sedmice šef obližnje samoposluge doveze svog „tanderberda” kako bi Džo pogledao menjač. Bio je to bezazlen kvar, ali je šef po imenu Donovan, sve dok je Džo izbacivao ulje iz kočnica, ponovo ga usuo i pritegao zavrtnje, pravio galamu oko auta kao histerična majka oko svog čeda. Auto je bio dobro parče, proizvodnja 1960, u vrlo pristojnom stanju. Dok je završavao posao i slušao kako Donovan priča kako njegova žena hoće da prodaju kola, Džou pade na um korisna ideja.

— Razmišljao sam da mom dečaku nabavim psa, — obrati se tom Donovanu, dok je spuštao auto dizalicom.

— Je li? — upita ljubazno Donovan.

— Aha. Bernardinca. Sad je još štene, ali ima bogato da ždere kad odraste. Eto, mislio sam da bi nas dvojica mogli da se nagodimo. Ti meni obezbediš popust na svu kojekakvu hranu za pse, a ja ti pogledam auto s vremena na vreme. Neću ništa uzimati za ruke.

Donovan je bio oduševljen i njih dvojica se u to ime rukovaše. Džo nazva Reja Krovela i reče da je odlučio da uzme štene, ako se ovaj još uvek slaže. Krovel se složi i kada se te godine dokotrljao rođendan njegovog sina, Džo potpuno zapanji i Breta i Čeriti spustivši dečaku u naručje umiljatog psića koji se živahno vrpoljio.

— Hvala, tatice, hvala ti, hvala ti! — vikao je Bret, gledajući svog oca i obasipajući mu obraze poljupcima.

— Dobro, de, — reče Džo. — Ali ćeš ti brinuti o njemu, Bret. To je tvoj pas, a ne moj. Bude li mi se upišao ili usrao u kući, izvešću ga iz štale i ubiti kao neprijatelja.

— Hoću, tatice... obećavam!

Držao se obećanja sasvim dobro i kad je nekoliko puta zaboravio na svoje obaveze, bilo Čeriti bilo sam Džo počistili bi za psom bez komentara. A Džo je otkrio da je bilo nemoguće ostati rezervisan prema Kudžou; kako je rastao (a to je bilo urnebesnom brzinom, razvoj u pravu izjelicu mašina baš kao što je Džo i predvideo), pošto je zauzimao svoje mesto u porodici Kejmber. Bio je to jedan od pravih dobrih bona fide pasa.

Vrlo brzo i potpuno je bio izdresiran na kućni red. I sad ovo. Džo se okrenu, namršten, ruku zgrčenih u pesnice. Od Kudžoa ni traga ni glasa.

Zakorači napolje i zvizne još jednom. Prokleti pas, mora da je negde dole u zatonu, pokušava da se rashladi. Džo ga ne bi krivio. U hladu je već bilo oko trideset stepeni. Ali, pas će se uskoro vratiti i čim stigne, Džo će mu uprljati njušku u sopstvenoj gomili. Bilo bi mu žao da tako učini ako je sve bila samo Kudžoova reakcija na to što su mu nedostajali njegovi, ali baš ne možeš ni psu sve dopustiti.

Nova misao. Džo se tresne rukom po čelu. Ko će hraniti Kudžoa dok su on i Geri na putu?

Pretpostavljao je da bi mogao da napuni onaj stari čanak za štalom — imali su podosta hrane koja se sasvim dobro držala u podrumu — ali neće valjati ako pokisne. A kad bi ostavio u kući ili štali, Kudžo bi mogao resiti da opet krene sa sranjem i pišanjem po podu. A čim stigne do hrane, Kudžo se pretvori u enormnog Peru-žderu. Prvog dana bi sigurno pojeo polovinu hrane, drugu polovinu sledećeg dana, a onda bi gladan tumarao sve dok se Džo ne vrati.

— Sranje, — progunđa.

Pas se nije pojavljivao. Verovatno je znao da će Džo naći njegovu sramotu i da će ga kinjiti. Kudžo je bio pametan pas, koliko to pasja sorta dozvoljava, ali ovakvo saznanje (ili predosećaj), bez sumnje je bilo van njegovog mentalnog domašaja.

Džo uzme lopaticu i počisti pod. Prospe punu bočicu sredstava za čišćenje preko mrlje, očisti još jednom i prelije kofom vode koju je natočio sa česme u dnu garaže.

Gotov posao, pa krene po sveščiću u koju je beležio radni plan i pregleda je. Ričijev „harvester” bio je zabrinut — ta dizalica je stvarno bila moćna stvar, vratio je menjač bez ikakvih problema, a učitelj je bio zadovoljan, baš kao što je Džo i očekivao. Imao je još nekoliko poslića na redu.

Pođe u kuću (nikad se nije potrudio da instalira telefon i u garaži; za tu dodatnu liniju uzimaju debelu paru, govorio je Čeriti) i redom krene da naziva ljude kako bi im dao do znanja da poslom napušta grad na nekoliko dana.

Kontaktiraće većinu, pre nego što krenu da traže pomoć na drugom mestu. Onog jednog ili dvojicu koji nisu mogli da čekaju za novi remen ventilatora ili hladnjak, ispiškao je u startu.

Završi sa telefonom i vrati se u štalu. Poslednje što je još morao da uradi bila je zamena ulja. Vlasnik je obećao da će doći oko podne da podigne svoj auto. Džo se baci na posao razmišljajući kako je kuća delovala pusto bez Čeriti i Breta... i Kudžoa. Veliki bernardinac obično bi ležao u hladu kraj kabastih vrata garaže, opušteno posmatrajući Džoa kako radi. Ponekad bi Džo razgovarao sa njim, a Kudžo je uvek izgledao kao da pažljivo sluša.

Napušten, pomisli poluočajnički. Napušten od sve troje. Baci pogled na mesto na kome se Kudžo uneredio i ponovo odmahne glavom sa zbunjenim gađenjem. Ponovo mu pade na um ko će hraniti psa. Kasnije može nazvati starog Perverta. Možda bi se on setio nekog — nekog deteta — ko bi bio voljan da dolazi gore i daje Kudžou papicu sledećih dva-tri dana.

Klimne glavom i na radiju pronađe stanicu WOXO u Norveškoj. Odvrne do daske. Zapravo, nikad ga nije ni slušao, osim kad su išle vesti ili rezultati sa utakmica, ali radio mu je pravio društvo. Pogotovo sad kad su svi otišli. Baci se na posao. A kad je telefon u kući zvonio po sto puta, nikad ga više nije čuo.

Ted Trenton bio je u svojoj sobi, usred jutra, igrajući se sa svojim kamiončićima. Za četiri godine svog života skupio ih je već preko trideset. Bila je to sjajna kolekcija od onih petparačkih plastikanaca koje mu je tata kupovao u bridžtonskoj robnoj kući, u kojoj je sredom uveče uvek kupovao časopis Tajm (sa ovim petparačkim plastičnim kamiončićima moralo se vrlo pažljivo jer su bili MADE IN TAIWAN i imali tendenciju da se raspadnu) do onih moćnih, na čijem vrhu je bio veliki žuti buldožer, koji je Tedu bio do kolena.

Imao je i različite „ljude” koji su se kačili na automobile i kamione. Neki su bili šupljoglavi, doneseni iz školice. Ostali su bili vojnici. Većinu je nazivao „tipovima iz rata zvezda”. Bili su tu i Luk i Han Solo, osvajač Krip, ratnik Bespin i Tedov miljenik bez konkurencije — Grido. Grido je uvek imao čast da vozi dožera Tonku.

Ponekad bi se igrao svojim kamionima različitih igara (tata i mama su ga vodili u otvoreni bioskop da gleda „Belu svetlost” i „Belu groznicu” i Ted je bio jako impresioniran), a ponekad bi i sam izmislio igru. Jednu je nazvao „Nestanak deset kamiona”.

Igra koju je najčešće igrao — i u koju se upravo bio udubio — nije imala ime. Sastojala se u tome što je podizao jedan po jedan kamion, sa sve vozačima, iz uobičajene dve kolone i slagao ih po dijagonalnim paralelama kao da su uredno parkirani na ulici koju je samo Ted mogao da vidi. Onda bi ih vozao na drugi kraj sobe, opet jednog po jednog, veoma sporo, pa ih tamo slagao jednog tik uz drugoga. Ponekad bi ponavljao igru po deset-petnaest puta, čitav sat i više, ne pokazujući znake umora ili dosade.

I Vik i Dona bili su zbunjeni ovom igrom. Bilo je čudno posmatrati Teda kako neprestano obnavlja ovaj skoro ritualni obrazac. S vremena na vreme, oboje su ga pitali u čemu je draž igre, ali Ted nije imao tako bogat rečnik da im sve to objasni. Sve ostale igre bile su bum-tras sistemi. Bezimena igra bila je mirna, spora, pravilna. Da je njegov rečnik bio dovoljno bogat, možda bi rekao svojim roditeljima kako je to njegov način da kaže Om i da njome otvara vrata kontemplaciji i refleksiji.

Sad, dok se igrao baš te igre, razmišljao je kako nešto nije u redu.

Njegove oči automatski — nesvesno — pogledaju ka vratima garderobera, ali problem nije bio tamo. Vrata su bila dobro zabravljena i otkad ima Reči za Čudovište uopšte se nisu otvarala. Ne, to nešto bilo je nešto drugo.

Nije tačno znao šta, a nije baš bio ni siguran da bi želeo da sazna. Ali, poput Breta Kejmbera, on je već bio upućen u čitanje stanja roditeljske reke kojom je plovio. Baš u poslednje vreme osetio je da su se pojavili crni virovi, peščani plićaci, pa možda i neki zatrpani vodopadi pod samom površinom. Mogli su to biti brzaci. Vodopadi. Bilo šta.

Zapravo, to i nije baš bilo između njegove majke i oca.

Bilo je nešto u načinu na koji su se gledali. U načinu na koji su razgovarali. Na njihovim licima i pod njihovim licima. U njihovim mislima.

Završi sa pretumbavanjem saobraćaja kamiona sa jedne na drugu stranu sobe, ustane i priđe prozoru. Kolena su ga pomalo bolela jer je predugo ostao u bezimenoj igri. Dole, u zadnjem delu bašte, njegova majka prostirala je rublje. Pola sata ranije pokušavala je da nađe čoveka koji bi popravio „pintoa”, ali čovek nije bio kod kuće. Dugo je čekala da neko odgovori, pa onda besno tresne slušalicu. A njegova mama nikad nije besnela zbog ovakvih sitnica.

Posmatrao je kako završava sa poslednja dva čaršava. Zagleda se u njih... i nekako slegne ramenima. Povuče se do jabuke, između dve žice pune opranog rublja, a Ted je znao po pozi — ispružene noge, spuštena glava, ramena u diskretnoj kretnji — plakala je. Posmatrao je još samo malo pa se vratio svojim kamionima. U stomaku oseti prazninu. Već mu je nedostajao otac, strašno mu je nedostajao, ali je ovo bilo mnogo strašnije.

Polako je vraćao kamione, jedan po jedan, u red na drugoj strani sobe. Zastao je samo jednom, kad su se spoljna vrata oglasila. Mislio je da će ga pozvati, ali nije. Prepoznao je njene korake kroz kuhinju i škripu one specijalne stolice u dnevnom boravku kad se spustila u nju. Ali, TV se nije isključivao. Samo je razmišljao kako ona sedi tamo, samo... sedi... i brzo odagna misao.

Završi ređanje kamiona. Bio je tu i Grido, njegov miljenik, koji je sedeo u kabini dožera i svojim okruglim crnim očima zurio u vrata Tedovog garderobera. Oči su mu bile širom otvorene, kao da je tamo video nešto, nešto jezivo što ga je šokiralo, nešto stvarno sablasno, nešto užasno, nešto što je dolazilo...

Ted nervozno baci pogled ka vratima garderobera. Bila su dobro zatvorena.

Ipak, bio je umoran od igre. Vrati kamione na svoje mesto, namerno ih ispuštajući ne bi li njoj dao na znanje da je spreman da siđe i gleda omiljenu seriju na kanalu B. Pođe ka vratima pa zastane i fascinirano se zagleda u Reči za Čudovište.

Čudovišta, dalje od ove sobe!

Šta ćete ovde?

Znao ih je napamet. Voleo je da ih gleda, da ih čita iz glave, posmatra tatin rukopis.

Niko da nije dirao Teda cele ove noći!

Šta ćete ovde?

Najednom silovito iščupa pribadaču kojom je papir bio prikovan na zidu. Pažljivo — skoro sa poštovanjem — skine Reči za Čudovište. Savije papir i pažljivo ga smesti u zadnji džep svojih farmerki. A onda, osetivši se neuporedivo bolje nego čitavog tog dana, pojuri niz stepenice da odgleda šerifa Dilona i Festusa.

U deset do dvanaest došao je i poslednji čovek da podigne svoj auto. Platio je gotovim novcem, koji Džo odmah strpa u svoj masni novčanik, podsetivši se da siđe u banku i podigne još pet stotina pre nego što on i Geri krenu.

Razmišljajući o odlasku, ponovo se seti Kudžoa i problema oko toga ko će ga hraniti. Sedne u svoj kombi i odveze se u dno brda do Gerija Pervijea. Parkira auto na Gerijevom ulazu. Pođe uz stepenice na verandu i tu mu zamre pozdrav u grlu. Vrati se i nagne nad stepenice.

Krv.

Džo je dotakne prstima. Zgrušavala se, ali još uvek nije bila suva. Uspravi se ponovo, bio je zabrinut, ali ne baš preterano. Mora da se Geri napio i zateturao sa sve čašom u ruci. Nije bio zapravo ni zabrinut dok ne primeti da je staklo na vratima razbijeno u paramparčad.

— Geri?

Niko mu ne odgovori. Upita se da nije neko iz inata možda jurio matorog Gerija. Da nije neko od turista pitao za put dalje, a Geri odabrao pogrešan dan da ga pošalje da se jebe na mesecu?

Pođe uz stepenice. Na odmorištu je bilo još više krvi.

— Geri? — pozove još jednom i iznenada poželi da oseti težinu svoje puške o desnom ramenu. Ali, ako je neko sredio Gerija, raskrvario mu nos ili mu izbio pokoji preostali zub, taj je već nestao jer su jedina kola, osim Džoovog „forda LTD”, u dvorištu stajala Gerijeva bela iz serije „krajslera” iz 1966. A niko ne bi krenuo peške baš na gradsku cestu broj 3. Geri Pervije stanovao je sedam milja daleko od grada, dve milje od ceste Mepl Šugar koja je vodila na drum 117.

Verovatno da se sam posekao, pomisli Džo. Samo, daj bože da je u pitanju ruka a ne grkljan.

Džo otvori vrata. Sarka zaškripi. — Geri?

I dalje tišina. Oseti neki odvratno sladunjavi miris koji mu se nije dopao, ali isprva pomisli da dopire od deteline. Sa njegove leve strane nalazilo se stepenište ka drugom spratu. Ispred njega bio je hodnik ka kuhinji i sa leve strane prolaz ka dnevnom boravku.

Nešto je bilo na podu u hodniku, ali u priličnom mraku Džo nije mogao da razazna šta. Ličilo je na prevrnuti sto ili tako nešto... Ali, koliko je Džo znao, ni sad, a ni nikad pre uopšte nije bio nijedan komad nameštaja u Gerijevom hodniku. Kad bi padala kiša unosio bi svoje baštenske stolice ovamo, ali kiše nije bilo već dve nedelje. Osim toga, stolice su bile kraj Gerijevog „krajslera”, na svom uobičajenom mestu. U detelini.

Samo što to nije bio miris deteline. Već miris krvi, lokve krvi. Niti je to bio prevrnuti sto.

Džo poleti ka obličju, srce mu je odzvanjalo u ušima. Spusti se na kolena i otme mu se zvuk nalik vrisku. Najednom mu se vazduh u hodniku učini prevrelim i gustim. Izgledalo je kao da će ga ugušiti. Okrene glavu od Gerija, sa ćelom šakom preko usta. Neko je ubio Gerija. Neko je...

Prisili sebe da ponovo pogleda. Geri je ležao u lokvi sopstvene krvi. Oči su mu bile prikovane za plafon hodnika. Grlo mu je bilo otvoreno. Ne samo otvoreno, dragi bože, izgledalo je kao da ga je neko zubima raščerečio.

Ovoga puta nije morao da se bori sa gutanjem. Ovoga puta je jednostavno sve izbacivao u setovima i uz otužne zvuke. Suludo, negde u podsvesti, pojavi se Čeriti. Čeriti je dobila svoje putovanje, a on svoje neće. On svoje neće dobiti jer je neki kreten izigravao Džeka Trboseka na mučenom starom Geriju Pervijeu...

... i trebalo je da pozove policiju. Sve ostalo nije bilo važno. Nije bilo važno što je pogled matorog Pervijea ostao na senkama plafona u hodniku, niti što se miris njegove krvi smešao sa odvratno sladunjavom aromom deteline.

Podigne se i poče da tetura ka kuhinji. Jecao je duboko u grlu, ali jedva da je bio svestan toga. Telefon je bio u kuhinji na zidu. Morao je pozvati državnu policiju, šerifa Benermana, nekoga...

Zastane na pragu. Oči mu se iskolače tako silovito da se načas činilo da će napustiti svoje duplje. Na pragu je bila gomila psećeg izmeta... I on je, prema masi, znao čiji je pas bio ovde.

— Kudžo, — prošaputa. — Gospode, Kudžo je pobesneo!

Učini mu se da je čuo neki zvuk iza sebe, okrene se dok mu je kosa na vratu podrhtavala. Hodnik je bio potpuno prazan, ležao je samo onaj isti Geri koji je još sinoć govorio kako Džo ne bi mogao ni da napujda Kudžoa na crnčugu, Geri sa provalijom dubokom do samog kičmenog stuba.

Bilo je besmisleno nadati se bilo kakvoj šansi. Poleti niz hodnik i momentano zagazi u Gerijevu krv ostavljajući za sobom duge tragove. Zajeca ponovo, ali kad za sobom zatvori teška unutrašnja vrata, oseti se malo bolje.

Vrati se u kuhinju, obilazeći oko Gerijevog tela i pogleda unutra, spreman da hitro zatvori vrata ako se Kudžo pojavi. Ponovo rasejano poželi da oseti težinu svoje puške o desnom ramenu.

Kuhinja je bila prazna. Ništa se nije micalo osim zavesa koje su diskretno poigravale na vetru što se šunjao kroz otvorene prozore. Nasluti miris praznih boca votke. Bio je kiseo, ali bolji od ovog... onog drugog mirisa. Svetlost sunca probijala se uobičajeno po izbledelom neravnom linoleumu. Telefon, koji je nekad bio beo, sad umašćen od kojekakvih papazjanija i lomljen čak jednom u nekoj davnoj pijanki, visio je na zidu, kao i uvek.

Džo pođe i dobro zatvori vrata za sobom. Priđe otvorenim prozorima i pogleda napolje. Nije bilo nikoga u dvorištu sem dve karoserije u raspadanju koje su dobro odslužile kao prethodnici Gerijevog „krajslera”. On ipak zatvori oba prozora.

Pođe ka telefonu znojeći se u nesnosno toploj kuhinji. Pored telefona, o kanapu je visio imenik. Geri je napravio rupu kroz celi imenik tako da je kanap tuda provukao, pre nekih godinu dana, pijan kao majka, izjavivši da ga baš boli dupe.

Džo podigne imenik pa ga spusti. Imenik tresne o pod. Ruke su mu bile preteške. U ustima ga je mučio osećaj povraćanja. Ponovo uzme imenik i tako ga grčevito otvori da skoro iscepa korice. Mogao je da okrene 0 ili 555-1212, ali mu tako nešto u ovom šoku nije bilo ni na kraj pameti.

Zvuk njegovog teškog ubrzanog disanja, srčanog mišića i šuškanja tankih listova papira u imeniku, potpuno zamaskira tihu škripu iza njega. Škripu podrumskih vrata koje je Kudžo otvorio svojom njuškom.

Spuštao se u podrum čim je ubio Gerija Pervijea. Svetlo u kuhinji bilo je prejako, skoro zaslepljujuće. Emitovalo je beličaste vrele tračke agonije direktno u njegov raspadajući mozak. Vrata podruma bila su širom otvorena i on je tromo tapkao niz stepenice u blagosloveni ledeni mrak. Zaspao je tik uz Gerijev stari vojnički sandučić. Vetar je dopirao kroz otvorene prozore i skoro sasvim zatvorio podrumska vrata. Nije bio dovoljno jak da ih zatvori do kraja.

Jecaji, zvuci Džoovog povraćanja, teturanja i treskanja koji su pratili Džoove kretnje niz hodnik i zatvaranje ulaznih vrata — probude ga i vrate u bol. Njegov bol i tupi neprestani bes. Stajao je na mračnom pragu, iza Džoovih leđa. Glava mu je bila pognuta. Oči skoro skarletne. Njegovo gusto smeđe krzno bilo je umazano zgrušanom krvlju i suvim blatom. Iz usta mu je izbijala pena i neprestano je pokazivao zube jer je jezik počeo da mu otiče.

Džo nađe region Kasl Roka u imeniku. Dođe do K i spusti prst koji se neumoljivo tresao, do gradskih službi Kasl Roka, negde na polovini stupca. Bio je tu i broj telefona šerif ove kancelarije. Podigne prst da okrene broj u času kad Kudžo poče jezivo da reži.

Džo Kejmber oseti svaki nerv u svom telu. Imenik mu isklizne iz ruke i ponovo tresne o zid. On se polako okrene ka izvoru režanj a. Ugleda Kudžoa kako stoji na pragu podrumskih vrata.

— Lepa kuca, — prošaputa promuklo i pljuvačka mu sklizne niz grlo.

Bespomoćno se pomokri u pantalone i zadah amonijaka prosto ošine Kudžoov njuh. Skoči. Džo se naglo povuče ustranu. Održavao je ravnotežu na jednoj nozi koja je bila potpuno ukočena, a pas se tako silovito zabije u zid da probije tapet i plastičnu podlogu podigavši brdo krečne prašine. Sada više nije režao; teški nemilosrdni zvuci koje je lučio bili su divlji, žešći od svakog laveža.

Džo se povuče do zadnjih vrata. Stopalo mu se zakači za jednu od kuhinjskih stolica. Luđački je granao rukama pokušavajući da održi ravnotežu, i možda bi i uspeo da se tog časa na njega nije bacio Kudžo, krvožedna grdosija koja ubija, sa balama besne pene koja se njihala iz njegovih čeljusti. Oko njega se širio zeleni močvarni smrad.

— O, bože, pusti me! — vrisne Džo Kejmber.

Seti se Gerija. Jednom rukom pokrije svoj vrat, a drugom pokuša da se oslobodi Kudžoa. Kudžo se odmah povuče, škrgućući zubima, izobličavajući njušku u odvratni osmeh koji je otkrivao njegove zube poput oštrih požutelih bodlji. Onda se ponovo vrati.

Samo ovoga puta se vrati po jaja Džoa Kejmbera.

— Hej, klinjo, hoćeš sa mnom u bakaluk? Posle ćemo na ručak kod Maria.

Ted skoči. — Da! Super!

— Idemo onda.

Tašna joj je visila o ramenu, a na sebi je imala farmerke i bledo plavu košulju. Po Tedovom mišljenju, izgledala je jako lepo. Ni traga od njenih suza, što je za njega bilo olakšanje, jer kad ona plače i on je plakao. Bilo mu je jasno da to čine samo bebe, ali je to bilo jače od njega.

Na pola puta do kola, dok je ona već sedala za volan, pade mu na um da je „pinto” bio pokvaren.

— Mamice?

— Molim? Ulazi.

On je malo oklevao. Bio je uplašen. — A šta ako auto neće da ide?

— Neće? — Gledala ga je zbunjeno i on iz njenog izraza shvati da je potpuno zaboravila da je auto pokvaren. On je podsetio i sad je ponovo bila nesrećna. Je li to bila „pintova” ili njegova greška? Nije znao, ali neki osećaj krivice iznutra govorio je da je on krivac. A onda se ona opusti i nasmeši mu se od srca. Bio je to osmeh koji je prepoznavao i osećao kao svoj specijalni osmeh, koji je ona uvek čuvala samo za njega. Oseti se bolje.

— Tedi, mi idemo samo do grada. Ako mamin stari plavi „pinto” otkaže, lepo ćemo da bacimo dva dolara na onaj jedini taksi u Kasl Roku i vratimo se kući. Je l’ tako?

— Dobro, važi. On uđe u kola i uspe sam da zatvori vrata. Ona mu se unese u lice i samo što ne posegne za kvakom na vratima, a Ted je bio siguran da se setila prošlog Božića kad je tresnuo vratima preko svoje sopstvene noge pa je morao da vuče gips skoro mesec dana. Ali, tada je bio još beba, a sad je imao pune četiri godine. Sada je već bio veliki dečko. Znao je da je tako jer mu je to rekao i njegov tata. Nasmeši se svojoj majci kako bi pokazao da vrata nisu nikakav problem, a ona mu uzvrati osmehom.

— Jesu li dobro zatvorena?

— Dobro, — Ted se složi, a ona ih otvori i ponovo tresne jer mame nikad ne veruju dok im ne saopštiš nešto loše, kao na primer da si prosuo šećer dok si tražio kikiriki ili da si razbio prozor pokušavajući da baciš raketu preko krova garaže.

— Izvuci pojas, — reče ona. — Kad se ta dizna ili već ko zna koji đavo uzjoguni, auto užasno cima.

Pomalo zabrinut, Ted izvuče svoj pojas i veže se. Naravno da se nadao da neće imati neprilika, kao u onoj igri sa kamionima. Još više se nadao da mama neće plakati.

— Kacige dole? upita ona, kobajagi nameštajući nevidljive naočare.

— Kacige dole, — odgovori Ted cereći se. Bila je to samo njihova igra u kojoj su tako često uživali.

— Pista čista.

— Čista.

— Onda možemo da krenemo. — Upali motor i prebaci menjač na hod unazad. Trenutak kasnije putovali su ka gradu.

Kad su lepo prevalili celu jednu milju, oboje se opuste. Sve dotle Dona je ukočeno sedela za volanom, a Ted je istovetno reagovao na sedištu suvozača. A „pinto” je tako klizio kao da je baš juče sišao sa proizvodne trake.

Odu do Egrej tržnice i naprave pazar za četrdeset dolara — taman toliko namirnica koliko im je bilo potrebno za narednih desetak dana, koliko će Vik biti odsutan. Ted je insistirao na svežoj kutiji „Tvinklsa”, a dodao bi i „Koko Bearse”, da je mama dozvolila. Redovno su dobijali pošiljke Šarpovih pahuljica, ali su sad već bili prilično izlihtili. Ovo je bilo naporno putovanje, ali je ipak ostavljalo mesta za gorke misli (dok je čekala u redu za kasu, Ted je sedeo u jednoj od onih specijalnih stolica za decu, sa koje su mu noge nonšalantno klatile) o tome dokle su stigle tri kese bakaluka. Nije to više bilo tužno, nego zastrašujuće. To je dovede do zastrašujuće mogućnosti — verovatnoće, prošaputa u sebi — da bi Vik i Rodžer zapravo mogli i da izgube račun kod Šarpa, a time i agenciju. Koliko bi tek onda koštao bakaluk?

Pogleda debelu ženu sa kolicima, u pantalonama boje avokada, kako iz tašne vadi punu šaku markica za popust na cene. Primeti kako devojka na blagajni prevrće očima otvarajući novi registar i u stomaku oseti grč panike. Ne može baš dotle da dođe, može li? Može li? Ne, naravno da ne može. Naravno da ne može. Oni bi se prvo vratili u Njujork, pa bi...

Nije joj se dopao kontekst kome su žurile njene misli i ona odlučno odbaci celu temu pre nego što dobije veće razmere i baci je u novu duboku depresiju. Sledeći put ne mora da kupi kafu, to bi već umanjilo račun za čitava tri dolara.

Odgura Teda zajedno sa pazarom do „pintoa”, smesti kese u gepek, a Teda na mesto suvozača i oslušne ne bi li se uverila da su vrata dobro zatvorena. Htela je sama da ih zatvori, iako je shvatila da je to nešto što on oseća da može i sam. To je bila stvar za velikog dečka. Prošlog decembra samo što nije dobila srčani udar kad je Ted zaglavio nogu i tresnuo vratima. Kako je samo vrisnuol Ona se skoro onesvestila... ali Vik je bio tu i izleteo iz kuće, bos u kućnom ogrtaču. I ona mu je prepustila stvar, jer od nje slaba vajda u takvim situacijama: obično je padala u bljutavu sentimentalnost. On prvo proveri da noga nije slomljena, onda se na brzinu obuče i odveze ih do bridžtonske bolnice.

Pazar potrpan, Ted isto tako, ona sedne za volan i upali motor. Sad će zajebati, pomisli, ali „pinto” ih je poslušno doveo do Maria koji je pravio izvrsne pice prepune kalorija. Školski se uparkira, tik uz ivičnjak, pa uvede Teda u restoran, osetivši se bolje nego čitavog dana. Možda Vik i nije bio u pravu; moguće da je loše gorivo ili se prljavština nagomilala u dovodu, pa je sad konačno sebi probilo put u sistemu mašine. Nije se nimalo radovala odlasku u garažu Džoa Kejmbera. To je bilo taman bogu iza nogu (kako je Vik duhovito primetio, kao i ono sa ćoškovima kaljača — ali, naravno da je on sebi mogao da priušti duhovite opaske, kad je muško), a bila je pomalo i uplašena od tog Kejmbera, još pri prvom susretu. Pravi pravcati zaostali Jenki koji grokće, i to mrzovoljne face. A onaj pas... kako li mu beše ime? Nešto što je zvučalo španjolski. Kudžo, tako je. Isto ime koje je i Vilijam Vulf odabrao, mada je Dona bila ubeđena da Džo Kejmber sigurno nije nazvao svog bernardinca po radikalnom pljačkašu banaka i otmičaru mladih naslednica. Sumnjala je u to da je Džo Kejmber ikada i čuo za ujedinjenu oslobodilačku armiju. Pas je delovao prilično dobroćudno i prijateljski, mada nije baš mirno mogla da gleda kako Ted mazi to čudovište — baš kao što nije mogla ni da ga gleda preblizu vratima automobila. Kudžo je bio tako ogroman da bi mrvice poput Teda sredio u dva zalogaja.

Ona Tedu naruči topli sendvič, jer nije baš mario za pice — dete to nije nasledilo iz moje porodice, pomisli — a sebi picu sa papričicom, lukom i duplim sirom. Jeli su za jednim od onih stolova koji su gledali na cestu. Posle ovakve klope od mog daha bi i konj umro, pomisli ona, ali onda shvati da sve to više uopšte nije bilo važno. Uspela je da odbije i muža i muškarca koji je posećivao u poslednjih šest meseci.

To je ponovo vrati na krstarenje depresijom, ali ona još jednom uspe da odvesla van svega... i ruke su je već pomalo bolele.

Skoro su stigli kući, na radio-programu oglasio se Springston, kad „pinto” ponovo počne sa onim.

Isprva nije bilo tako glasno, a onda se pretvori u bučno tandrkanje. Ona polako doda gas, nekad je to bilo od koristi.

— Mamice? — Ted će prestravljeno.

— U redu je, Ted, — odgovori ona, mada nije bilo. „Pinto” poče teško da brekće i trza, bacivši ih oboje naglo napred takvom silinom da se pojasevi automatski blokiraju. Mašina je urlala. Neka kesa u gepeku izvrne se na flaše i konzerve. Jasno se razazna zvuk lomljave.

— Ti, prokleti drkadžijo! — Vikne van sebe od besa. Iza obronka se već nazirala njihova kuća, ali ona je sumnjala da će ih „pinto” dovesti donde.

Prestravljen, koliko od njenog vriska, toliko od grčenja automobila, Ted poče da plače, što samo raspiri njenu zbunjenost, očaj i bes.

— ZAVEŽI! — zaurla na njega. — Gospode, Ted, ućuti!

On poče da plače još jače i zavuče ruku u zadnji džep u kome su bile Reči za Čudovište. Dodirnuvši ih, oseti se malo bolje. Ne mnogo, ali malo.

Dona odluči da se skloni sa strane i stane. Nije imala drugog izbora. Pokuša da skloni auto sa druma, poslednji put ubacivši menjač u prvu brzinu. Tedovim autićem mogu preneti kese u kuću, a onda će odlučiti šta dalje sa „pintoom”. Možda...

Samo što su „pintovi” točkovi krenuli preko šljunka, mašina se dvaput oglasi brektanjem pa se potpuno umiri, baš kao što se i ranije dešavalo. Neki tren kasnije bili su na ulazu u dvorište. Ona uveze auto, parkira ga, povuče ručnu kočnicu, ugasi motor, nasloni glavu na volan i zaplače.

— Mamice? — reče Ted jadno. Nemoj više da plačeš, pokušao je da doda, ali ostade potpuno bez glasa i samo je ustima uspeo da uobliči reči nemo. Samo je gledao, želeći da je uteši, a ne znajući kako se to radi. To je bio tatin posao a ne njegov i Ted najednom poče da mrzi svog tatu što je bio negde daleko. Silina ove emocije istovremeno ga šokira i prestravi i, bez ikakvog razloga, on ugleda kako se vrata njegovog garderobera otvaraju i luče mrkli mrak koji zaudara na nešto teško i gorko.

Ona konačno digne pogled, crvena u licu. Pronađe maramicu u tašni i obriše oči. — Žao mi je, dušo. Ja nisam, ustvari, vikala na tebe. Vikala sam na ovaj-.. ovu stvar. — Rukom snažno udari volan. — Jooj! — Prinese ruku ustima i nasmeje se. To nije bio srećan smeh.

— Zamisli da još tandrče, — reče Ted tužno.

— Zamislila sam, — odgovori Dona sa nepodnošljivim osećanjem usamljenosti bez Vika. — Hajde da unesemo stvari. Kad smo ih već kupili, Cisko.

— Važi, Pančo, — reče on. — Sad ću ja moj autić.

Ted dovede svoj autić i Dona ga natovari posle prepakivanja kese koja se preturila. Opo što se razbilo bio je — kečap. Ni manje ni više. Veselica. Pola flašice „Hajnca” proliveno po plavom tepihu. Kao da je neko tamo izvršio hara-kiri. Pretpostavljala je da će najveći deo moći da pokupi sunđerom, mada će mrlja i dalje ostati. Bojala se da će ostati čak i ako uzme specijalno sredstvo za čišćenje tepiha.

Vukla je autić do kuhinjskih vrata, a Ted ih je gurao. Unese stvari unutra i poče da razmišlja da li da ih sklanja ili prvo pokuša da očisti mrlju, kad se oglasi telefon. Ted sa zaleti ka njemu, poput sprintera na znak starta. Umeo je jako lepo da se javi na telefon.

— Da, ko je to, molim?

Slušao je, ceri se i pruža Doni slušalicu.

Naravno, pomisli ona. Neko ko ima da priča dva sata ni o čemu: Obrati se Tedu:

— Znaš li ko je to, srce?

— Naravno, — reče on. — Tata.

Srce poče da joj kuca užurbano. Uzme slušalicu. Halo?

Vik?

— Zdravo, Dona. — Da, bio je to njegov glas, ali tako rezervisan -.. tako oprezan. Oseti kako tone, a to joj baš nije trebalo posle svega danas.

— Jesi li dobro? — upita ona.

— Naravno.

— Mislila sam da, ako se uopšte budeš javio, da će to biti kasnije.

— Pa, otišli smo ravno u studio „Maštarsko oko”. Oni su radili sve spotove Šarp Profesora Pahuljice i zamisli šta se desilo? Ne mogu da nađu izdrkano projekciono platno! Rodžer čupa kosu.

— Da, — reče ona, odobravajući klimanjem glave. — On mrzi kad ne ide sve po planu, zar ne?

— To se podrazumeva. — On duboko uzdahne. — Pa sam mislio dok oni traže...

On zastane, a njen očaj — njen osećaj da tone — sva ta osećanja koja su bila tako neprijatna, a ipak tako detinjasto pasivna, pređu u aktivniji osećaj straha. Vik nikad ne bi odlutao kao sad, čak i kad bi ga privukla neka stvar s njegove strane žice. Ona se seti kako je izgledao u četvrtak veče, na ivici sloma.

— Vik, jesi li dobro? — Čula je alarm u svom glasu i znala je da ga je i on morao čuti, čak je i Ted digao pogled sa svoje slikovnice koju je raširio po podu u hodniku, oči su mu bile sjajne, a njegovo majušno čelo namršti se jednom borom.

— Da, — odgovori Vik. — Rekoh da se sad javim dok oni pretražuju okolo. Mislim da posle neću imati prilike. Kako je Ted?

— Ted? Odlično.

Nasmeši se Tedu pa mu namigne. Ted joj uzvrati osmehom, nestane bora sa njegovog čela i on se vrati svojoj slikovnici. Zvuči umorno i ne moram mu sad sručiti celo sranje oko automobila, pomisli ona, a onda odmah krene baš tom temom.

Oseti kako joj se glas puni dobro poznatim prizvukom samosažaljenja koga se tako grčevito klonila. Za koji mu je đavo sve ovo uopšte i pričala? Zvučao je kao da se raspada, a ona lupeta o karburatoru i razbijenoj boci kečapa.

— Da, zvuči kao ta dizna, — reče Vik. Zapravo, on je sad zvučao nešto bolje. Nešto manje potišteno. Možda stoga što je ovo bio zanemarljivi problem u poređenju sa onima sa kojima su bili primorani da se pozabave u perspektivi. — Zar Džo Kejmber nije mogao danas da te primi?

— Pokušavala sam da ga dobijem, ali nije bio kod kuće.

— Verovatno jeste, — reče Vik. — U garaži nema telefona. Obično mu žena ili sin prenesu poruku. Možda su oni nekuda izašli.

— A možda je i on izašao...

— Naravno, — reče Vik. — Ali čisto sumnjam, srce. Ako čovek stvarno može da pusti korenje, onda je Džo Kejmber sigurno jedan od onih kojima bi to pošlo za rukom.

— Da probam da odem bez najave? — upita Dona sumnjičavo. Pomisli na puste milje duž ceste 117 i Mepl Šugar... i sve to pre nego što se stigne do Kejmberovog puta, koji je tako daleko da čak nema ni ime. A ako taj prokleti kvar reši da se doradi još u toj pustinji, bila bi stvarno veselica.

— Ne, ipak nemoj, — reče Vik. — On je verovatno tamo... osim ako ti je baš neophodan. U tom slučaju je otišao. Sistem ’kvake 22’. — Zvučao je depresivno.

— Šta onda da uradim?

— Nazovi Fordovu šlep-službu.

— Ali...

— Pa, moraš. Ako probaš da izguraš dvadeset pet milja do Južnog Pariza, sigurno će otkazati nasred puta. Ali, ako im unapred objasniš situaciju, možda bi mogli da ti obezbede pomoć. Ukoliko ne dođe do toga, iznajmiće ti auto.

— Iznajmiti... Vik, zar to nije skupo?

— Jeste, — reče on.

Ponovo pomisli kako silno greši što mu sve to sasipa na glavu. On je verovatno mislio kako je ona nesposobna za bilo šta... osim za tucanje sa lokalnim majstorom za finalnu obradu nameštaja. Za to je bila odlična. Oči joj se ponovo prepune vrelim slanim suzama, što iz besa, što iz samosažaljenja. — Ja ću se pobrinuti za to, — reče ona očajnički pokušavajući da održi normalan prizvuk u glasu. Jednim laktom bila je naslonjena na zid, drugom rukom skrivala je oči. — Ne brini.

— Dobro, ja... sranje, evo Rodžera. Prašnjav je od glave do pete, ali su našli projekciono platno. Daj mi još sekund Teda, hoćeš?

Izbezumljena pitanja zastanu joj u grlu. Je li u redu? Da li je on mislio da može biti u redu? Mogu li se vratiti i početi ispočetka? Prekasno. Nema vremena. Iskoristila je svoje vreme za trtljanje o kolima. Glupača.

— Naravno, — reče ona. — On će se pozdraviti i umesto mene. Samo... Vik?

— Molim? — Sad je zvučao nestrpljivo, presiran vremenom.

— Volim te, — reče ona i pre nego što je uspeo da odgovori, doda: — evo Teda. — Brzo tutne Tedu slušalicu i uputi se ka verandi, spotičući se preko otirača. Sve je videla kroz prizmu suza.

Stajala je na verandi i gledala prema cesti 117, grčevito stežući svoje laktove, boreći se da povrati kontrolu — kontrolu, dođavola, kontrolu — bilo je zapanjujuće kako nešto može užasno boleti iako je fizički sve bilo u najboljem redu.

Iza sebe je nazirala Tedov glasić kako priča Viku da su jeli kod Maria, da je mama uzela svoju omiljenu debelu picu i da je „pinto” bio dobar sve dok skoro nisu stigli kući. Onda je rekao Viku da ga voli. A onda samo tihi zvuk spuštanja slušalice. Prekid kontakta.

Kontrola.

Konačno oseti da je smogla malo kontrole nad sobom. Vrati se u kuhinju i krene da sklanja pazar.

Tog popodneva, oko tri i petnaest, Čeriti Kejmber izađe iz Grejhaund autobusa. Bret joj je bio za petama. Grčevito je stezala dršku na svojoj tašni. Najednom se uplaši da neće prepoznati Holi. Lice njene sestre koje je godinama obitavalo u njenoj svesti, poput fotografije (mlađa sestra koja se dobro udala) nekako mistično iščezne ostavivši za sobom samo blank u magnovenju.

— Vidiš li je? — upita Bret. Zainteresovano je gledao po autobuskom depou Stratforda. Na njegovom licu više nije bilo straha.

— Daj da pogledam okolo! — Čeriti će oštro. — Verovatno je u kafeu ili ..

— Čeriti?

Ona se okrene i ugleda Holi. Slika joj se silovito vrati iz sećanja i stopi sa realnim prizorom žene koja je stajala uz stanične flipere. Prvo što Čeriti primeti bilo je da Holi nosi naočare — čudno! Druga šokantna pomisao bila je da Holi ima bore — ne previše, ali su se sasvim jasno ocrtavale. Treća pomisao zapravo i nije bila nikakva pomisao. Bila je to vizija tako jasna i istinita i tako srceparajuća poput fotografije tonirane sepijom: Holi skače u baricu u svojim gaćicama, kikice joj skaču do neba, a palac i kažiprst leve ruke podupiru zatvorene nozdrve, gestikulirajući komično. Tada nije bilo naočara, pomisli Čeriti i bol se povrati stežući joj srce.

Sa obe Holine strane, stidljivo bacajući poglede čas na nju čas na Breta, stajali su dečačić od svojih pet i devojčica od, možda, dve i po godine. Devojčicine naduvene pantalone otkrivale su pelene pod njima. Njena kolica bila su sklonjena sa strane.

— Zdravo, Holi, — oglasi se Čeriti tako tanušno da je jedva i samu sebe čula.

Bore su bile sasvim male. Podignu se gore baš onako kako je njihova mati uvek govorila da i treba da bude. Haljina joj je bila tamno plave boje i prilično je delovala skupo. Privesak je bio ili jako uspela bižuterija ili, pak, majušni smaragd.

Onda jedan tren. Neki vremenski prostor. I u njemu, Čeriti oseti kako joj se srce prepunilo silnom radošću, tako pravom i kompletnom da je bila sigurna da se nikad neće upitati koliko je koštalo ovo putovanje. Jer sada je bila slobodna, njen sin je bio slobodan. Ovo je bila njena sestra, a ovo su deca njeni sestrići, ne slike, već stvarnost.

Kroz smeh, i po koju suzu, dve žene pođu jedna drugoj, oklevajući isprva, pa onda žurno. Zagrle se. Bret ostane tamo gde je bio. Mala devojčica, možda uplašena, pođe za svojom majkom i grčevito zgrabi rub njene haljine, valjda da spreči svoju mamu i onu nepoznatu tetu da odlete zajedno.

Dečačić je zurio u Breta, a onda krene. Bio je u farmerkama i majici na kojoj je bilo otisnuto EVO NEPRILIKA.

— Ti si moj rođak Bret, — reče dete.

— Aha.

— Ja se zovem Džim, kao i moj tata.

— Aha.

— Ti si iz Mejna, — reče Džim. Iza njega, Čeriti i Holi žustro su govorile, prekidajući jedna drugu i smejući se što bi htele sve da ispričaju još ovde na ovoj sumornoj autobuskoj stanici južno od Milforda, a severno od Bridžporta.

— Aha, ja sam iz Mejna, — reče Bret.

— Imaš deset godina.

— Tačno.

— Meni je pet.

— A, je l’?

— Aha. Ali mogu da te bacim na zemlju. Ka-vud! — Udari Breta u stomak, a ovaj se presamiti.

Bret samo izusti iznenađeno — Auuuu!

Obe žene uzdahnu.

— Džimi! — Holi vrisne užasnuta.

Bret se polako uspavi i ugleda svoju majku kako ga posmatra sa napetim izrazom na licu.

— Aha, možeš da me središ kad god hoćeš, — reče Bret i nasmeši se.

I to je bilo u redu. Sa lica svoje majke čitao je da je u redu i bilo mu je drago.

Oko pola četiri Dona odluči da ostavi Teda sa ženom koja će ga čuvati i pokuša da odveze auto do Kejmbera. Ponovo okrene broj, ali se niko nije javljao. I ako je izašao iz garaže, mislila je da će se brzo vratiti, možda baš kad i ona pristigne... nadajući se sve vreme da će stići donde. Prošle nedelje Vik joj je rekao da će Kejmber verovatno naći neki krš kojim bi se vratila ukoliko „pinto” mora da ostane na popravci dan-dva. To je zapravo i bio odlučujući faktor. Ali, smatrala je da ne treba da vuče i Teda sa sobom. Ako „pinto” otkaže nasred puta, ona će morati auto-stopom, dobro, ali Tedu to baš ne bi trebalo.

Ted je, međutim, imao drugačiju ideju.

Vrlo brzo posle razgovora sa tatom, popne se u svoju sobu, baci na krevet i uvali u gomilu knjižica. Samo petnaestak minuta kasnije, on zaspa i usnu san koji je bio krajnje običan ali nabijen čudnom, skoro užasnom moći. U snu je video velikog dečaka kako baca bezbol i uporno pokušava da ga udari. Promaši dvaput, triput... četiri. Pri petom bacanju uspe da udari loptu. Ali, štap se slomi kod drške. Dečak zadrža dršku jedan tren pa se sagne i dohvati širi deo štapa. Pogleda ga, odmahne glavom besno i zavrljači ga u visoku travu pored ulaza. Onda se okrene i Ted shvati, polušokiran, poluzadovoljan, da je to bio on u svojoj desetoj ili jedanaestoj godini. Da, bio je to Ted. Ted je bio siguran u to.

Dečak nestane i nastane sivilo. U njemu nazre samo dva zvuka: škripu ljuljaške... i udaljeno kvakanje pataka. Sa ovim zvucima i sivilom dospe i jeziv osećaj da ne može da diše, da se guši. I jedan čovek izađe iz magle... čovek koji je nosio sjajni kišni mantil i u jednoj ruci znak STOP na štapu. Cerio se, a oči su trnu bile sjajni srebrni novčići. Podiže jednu ruku da pokaže na Teda i Ion sa užasom shvati da to i nije bila ruka, bile su to kosti, a lice pod sjajnom vinilskom kapuljačom kišnog mantila, nije uopšte bilo lice. Bila je to lobanja. Bilo je...

Skoči iz sna, telo mu se kupalo u znoju, što je samo delimično bilo zbog urnebesne vrućine u sobi. Sedne, podboči se laktovima, teško dišući.

Škljoc.

Vrata garderobera širom se otvoriše. Istog trena on ugleda nešto unutra, ali samo na sekund jer je momentano poleteo ka vratima koja vode u hodnik, što je brže mogao. Video je to samo na sekund, ali je i sekund bio dovoljan da spozna da to nije nikako bio onaj čovek u sjajnom crnom kišnom mantilu, onaj Frenk Dod koji je ubijao žene. Nije to bio on. Nešto drugo. Nešto sa očima crvenim kao krvavo sunce na zalasku.

Ali, on nije mogao o takvim stvarima da priča sa svojom mamom. Zato se usredsredi na Debi koja ga je čuvala.

Nije želeo da ostane sa Debi. Debi je bila zla prema njemu, uvek je glasno puštala gramofon i tako dalje, i tako dalje. Kad ništa od toga nije imalo efekta na njegovu mamu, Ted zloslutno izjavi kako bi Debi mogla da ga upuca. Kad Dona učini grešku bespomoćno se nasmejavši na samu pomisao da bi petnaestogodišnja kratkovida Debi Gerindžer mogla da upuca bilo koga, Ted brižne u plač i otrči u dnevni boravak. Trebalo je da joj kaže kako Debi Gerindžer ne bi bila dovoljno jaka da zadrži čudovište u garderoberu — ako padne mrak, a njegova mama se još ne vrati, ono bi moglo da izađe. Mogao bi to biti onaj čovek u crnom kišnom mantilu, a mogla bi biti i zver.

Dona pođe za njim. Bilo joj je žao što se kikotala i pitala se kako je samo mogla biti tako bezosećajna. Dečakov otac je otišao i to je već bilo dovoljno. Nije želeo da izgubi i mamu, pa makar to bilo i na jedan sat. I...

I da li ije moguće da on iošeća šta se dešava između Vika i mene? Možda je čak i čuo —?

Ne, to verovatno nije, pomisli. Nije ni mogla tako nešto da poveruje. Bila je to njegova uobičajena uznemirenost.

Vrata dnevne sobe bila su zatvorena. Ona posegne za kvakom, okleva, pa tiho kucne. Niko ne odgovori. Pokuca još jednom, pa kad se i sad niko ne oglasi, ona polako uđe. Ted je ležao licem prema kauču sa velikim jastukom preko glave. Bilo je to specijalno ponašanje — rezervisano samo za velike nesreće.

— Ted?

Tišina.

— Oprosti što sam se smejala.

Ispod jednog kraja mekog sivog jastuka sa sofe proviri njegovo lice. Na njemu su bile sveže suze. — Je l’ mogu i ja da idem, molim te? — upita. — Mamice, nemoj me terati da ostanem ovde sa Debi. — Glumčina, pomisli ona. Glumčina i očita prisila. Ona je prepozna (ili je oseti) i istog časa shvati da je nemoguće biti tvrd... delimično i zbog sopstvenih suza koje su joj pretile. Činilo se da u poslednje vreme nad njenim horizontom ne iščezavaju oblaci.

— Srce, ti znaš kako je bilo s „pintoom” kad smo se vraćali. Mogao bi da otkaže usred ćoškova kaljača pa bismo morali peške do neke kuće da telefoniramo, a to je ko zna koliko daleko...

— Pa šta? Ja mogu dugo peške!

— Ja to znam, ali možeš se uplašiti.

Setivši se stvari u garderoberu, Ted najednom vrisne iz sve snage, — Neću se uplašiti! — Ruka mu automatski krene ka zadnjem džepu farmerki gde su bile skrivene Reči za Čudovište.

— Nemoj tako da vičeš, molim te. Jako ružno zvuči.

On se smiri. — Neću se uplašiti. Samo hoću da pođem s tobom.

Ona ga bespomoćno pogleda. Znala je dobro da treba pozvati Debi Gerindžer. Osećala je kako je sramno izmanipulisana od strane četvorogodišnjeg sina. Ako sad popusti, to će biti za sva vrpmena. To je lančana reakcija, pomisli, koja nema nigde kraja, a uprskaće i ono što ni ne znam da postoji. Bože što sad nisam na Tahitiju.

Zausti da mu kaže, čvrsto i jednom zauvek, da će pozvati Debi i da će praviti kokice zajedno samo ako bude bio dobar i da će ići u krevet odmah posle večere, ako ne bude dobar i da je to kraj. Umesto svega, iz nje samo izbije:

— U redu, možeš da pođeš. Ali, ako „pinto” ne uspe, moraćemo peške do prve kuće i vratićemo se taksijem. I ako budemo morali da pešačimo, uopšte neću da slušam tvoja džangrizanja, Tede Trentonu.

— Ne, pa neću...

— Dozvoli da završim. Neću da čujem da mi džangrizaš ili tražiš od mene da te nosim, jer neću hteti. Jesmo li se razumeli?

— Da! Da, naravno! — Ted skoči sa sofe. Sva nesreća bila je zaboravljena. — Je l’ odmah idemo?

— Da, pa valjda. Ili... znam šta. Zašto ne bih spremila nešto za klopicu? Papicu i mlekce u termosice.

— To ako moramo da kampujemo celu noć? — Ted je opet delovao sumnjičavo.

— Ne, srce. — Ona se nasmeši i privije ga uz sebe. — Ali ja još uvek nisam dobila Kejmbera. Tvoj tata kaže da je to verovatno zato što nema telefon u garaži pa ni ne zna da ga ja zovem. Njegova žena i dečak su možda izašli, tako...

— Trebalo bi da ima telefon u garaži, to je glupo.

— Samo ti nemoj to da mu kažeš, reče Dona naglo, a Ted odmahne glavom, kao taman posla. — Bilo kako bilo, ako nema nikoga tamo, mislila sam da bismo ti i ja mogli da pojedemo po sendvič u kolima ili na stepeništu dok ga budemo čekali.

Ted zapljeska ručicama. — Super! Super! Je l’ mogu ja da ponesem moju torbicu za ručak sa Snupijem?

— Naravno, — reče Dona, predavši se potpuno.

Dona nađe kutiju pahuljica (ona je smatrala da su odvratne, ali ih je Ted voleo više od svih grickalica). Stavi u foliju nekoliko zelenih maslinki i krastavčića. Mlekom napuni Tedov termos i do polovine Vikov veliki termos koji su nosili na izlete.

Ko zna iz kog razloga, sama hrana je unervozi.

Baci pogled na telefon i pomisli da još jednom pokuša sa brojem Džoa Kejmbera. Onda odluči da ne bi imalo smisla, jer njih dvoje idu gore u svakom slučaju. Onda pomisli kako bi bilo da priupita Teda je li se predomislio oko Debi Gerindžer, pa se upita što to s njom ne bi moglo biti u redu — Ted je bio sasvim jasan po tom pitanju.

Tog trenutka iznenada joj pozli. Jednostavno, uopšte joj nije bilo dobro. Ni na šta konkretno nije mogla da se požali. Pogleda po kuhinji kao da očekuje da joj se uzrok objavi. Ali nije.

— Idemo, mamice?

— Da, — reče ona odsutno. Na zidu nad frižiderom bila je tabla za ostavljanje poruka i ona samo nažvrlja: Ted i ja smo otišli u Kejmberovu garažu „pintoom”. Brzo se vraćamo.

— Jesi gotov, Ted?

— Naravno. — Nasmeje se. — Za koga je poruka, mama?

— Džoan bi mogla da svrati sa onim malinama, — reče ona. — Ili možda Elison MekKenzi. Htela je da mi pokaže neke od onih stvarčica za kozmetiku.

— Aha.

Dona mu rukom prođe kroz kosu, pa izađu zajedno. Vrućina ih zapahne poput čekića zamotanog u jastuk. Taj ugursuz od automobila verovatno neće ni upaliti, pomisli ona.

Ali jeste.

Bilo je tri i četrdeset pet posle podne.

Vozili su se na jugoistok cestom 117 prema drumu Mepl Šugar, koji je bio pet milja van grada. „Pinto” se ponašao za primer i da nije bilo raznoraznih tandrkanja i čandrljanja na putu, Dona bi se upitala kako je uopšte sebi mogla da dopusti toliko buke ni-oko-šta. Ali, bilo je tu i nekog čudnog zvuka, tako da je opet vozila sedeći ukočeno uspravno, ni pola milje preko četrdeset, tik uz desni ivičnjak čim bi joj se neko približavao. Na putu je saobraćaj bio prilično opterećen. Počeo je letnji promet turista i brisanja na godišnje odmore. U „pintou” nije bilo uređaja za rashlađivanje, tako da su se vozili potpuno spuštenih prozora.

U blagoj krivini, vozač kamping automobila, natovaren sa dva mopeda, legne na sirenu i obiđe ih. Debela žena vozača kroz naočare za sunce pogleda Donu i Teda bahato.

— Jebite se! — zaurla Dona i podigne srednji prst na debelu ženetinu. Debela se brzo okrene, a Ted je posmatrao svoju majku koja mu se nasmeši i pored očigledne nervoze. Nema frke, drugar. Dobri smo. Budale iz druge države.

— Aaaa, — reče Ted oprezno.

Slušaj me, pomisli ona. Veliki Jenki. Vik bi bio ponosan.

Morala je samoj sebi da se nasmeje. U Mejnu je svako živ znao da, ako ste se doselili ovamo iz bilo kog drugog mesta, ostajete oni iz druge države sve dok vas ne spuste u grob. A i na nadgrobnoj ploči ispisaće vam nešto u stilu HERI DŽOUNZ, KASL KORNERS MEJN (poreklom iz Omahe, Nebraska).

Većina turista putovala je prema cesti 302 odakle bi krenuli na istok za Neiples ili na zapad prema Bridžtonu, Frajbergu ili Severnom Konveju, Nju Hempšair, sa alpskim padinama, zabavnim parkovima i restoranima. Dona i Ted nisu išli ka raskrsnici 302.

Iako je njihova kuća gledala na centar Kasl Roka, šuma je zatvarala pogled sa obe strane puta sve dok ne bi stigli na pet milja od svojih ulaznih vrata. Ova šuma bi se ponekad povukla — neznatno — koliko da otkrije veći deo kuće, ali što bi se otišlo dalje, kuće bi poprimale izgled, kako je njen otac govorio, kuća Iraca siromaha. Sunce je još uvek sijalo i preostalo im je još dobra četiri sata dana, ali ova pustoš ponovo unese nemir u nju. Nije bilo loše ovde, na cesti 117, ali kad jednom napustiš glavni put...

Njihovo skretanje bilo je obeleženo znakom na kome je pisalo bledim, skoro nečitkim slovima CESTA MEPL SUGAR. Ovaj drum bio je asfaltni, sa dve trake, neravan i ispucao od leda. Prolazio je pored dve-tri lepe kuće, dve-tri ne tako lepe kuće i jednog starog krša od kamping automobila koji je bio postavljen na imanju u raspadanju. Ispred njega, u beskraj se prostirao bršljan. Dona u bršljanu nazre jeftine plastične igračke. Na samom ulazu, na vrh drveta, nahereno je bio okačen znak KOD SLOBODNIH MAČIĆA. Detence od dve godine, golišavog trbuha, stajalo je na ulazu. Mokre pelene opušteno su visile pod njegovim majušnim penisom. Stajao je otvorenih usta, jednom rukom čačkao nos, a drugom pupak. Gledajući ga, Dona oseti bespomoćnu jezu.

Prekini! Za ime boga, šta je s tobom?

Iznova se šuma zatvori oko njih. Stari „ford” iz ’68. sveže obojen oko farova, mimoiđe se sa njima. Mladić duge kose nonšalantno je sedeo za volanom. Na sebi nije imao košulju. Išao je možda osamdeset. Dona se žacnu. Bilo je to jedino vozilo koje su sreli.

Na strmom usponu ceste Mepl Šugar, kada prođu ona retka polja i bašte, otvori im se fascinantan prizor zapadnog Mejna prema Bridžtonu i Frajbergu. Dugo jezero svetlucalo je nedaleko poput safirskog priveska na fabulozno bogatoj ženi.

Peli su se uz sledeći dugi uspon uz jedno od onih erozivnih brda (baš kao u reklami, ovaj put okružen je prašnjavim javorima sa kojih se otapa toplota), kad „pinto” poče iznova da trza. Doni zastane dah u grlu i samo pomisli, O hajde, hajde, hajde, ti, vašljivi mali auto, hajde!

Ted se uzvrpolji u svom sedištu i čvrsto zgrabi torbicu sa Snupijem.

Ona polako krene da dodaje gas, ponavljajući u sebi iste reči po stoti put, poput neartikulisane molitve: Hajde; hajde, hajde.

— Mamice? Je li...

— Ćuti, Ted.

Zvuk je bivao sve glasniji. Ona pritisne pedalu gasa snažnije... i „pinto” poče da štuca pa se mašina još jednom umiri.

— Ura! — reče Ted tako iznenada i tako glasno da je skoro poskočio.

— Još nismo stigli, Tedi.

Pređu još jednu milju do raskrsnice na kojoj je pisalo GRADSKA CESTA BR. 3. Dona skrene pobedonosno. Koliko se ona sećala, Kejmberova garaža bila je na nešto manje od milje i po odavde. Ako „pinto” ovde ostavi dušu, ona i Ted će to lako savladati.

Prođu pokraj trošne kuće ispred koje je bio stari beli auto u raspadanju. U retrovizoru Dona primeti kako je sunčana strana kuće potpuno zarasla u detelinu. Čim prođu kuću, sa njihove leve strane otvori im se polje i „pinto” krene uz dugo strmo brdo.

Negde na pola puta, autić poče ponovo da se buni. Samo ovoga puta mnogo više nego ikada ranije.

— Hoće li stići do gore, mamice?

— Da, — reče ona namršteno.

Kazaljka brzinometra u „pintou” padne sa četrdeset na trideset, ona prebaci u manju brzinu pretpostavljajući da će to pomoći kompresiji ili već nečem drugom. Umesto toga, „pinto” poče još jače da trza. Iz pumpe za dovod benzina burno se prolomi zvuk koji rasplače Teda. Sad im se na nizbrdici povećavala brzina i ona je sa puta mogla da vidi Kejmberovu kuću i crvenu štalu koja je služila kao garaža.

To dodavanje gasa ranije je bilo od koristi. Ona pokuša ponovo i motor se na trenutak umiri. Kazaljka brzinomera puzala je od petnaest do dvadeset. A onda iznova poče da podrhtava i da se trese. Dona proba sa gasom, ali ovoga puta, motor poče luđački da koči. Idiotska lampica na tabli stane da svetluca ukazujući na činjenicu da je „pinto” konačno na ivici snage.

Ali, to sad više nije bilo važno jer je „pinto” upravo prolazio pored Kejmberovog poštanskog sandučeta. Bili su tu. U poštanskom sandučetu ležao je paketić koga je lako mogla da pročita u prolazu povratnu adresu: Dž. S. Vitni i kompanija.

Informacija joj se direktno zabeleži u podsvesti. Sva njena pažnja bila je usmerena na uterivanje auta u dvorište. Neka stane, pomisli. Moraće ga popraviti, pa bio unutra ili napolju.

Ulaz je bio malo sa strane. Da je ćelom dužinom imao uspon, kao što je kod Trentonovih, „pinto” ne bi uspeo. Ali, posle malog inicijalnog uspona, Kejmberov ulaz bio je potpuno ravan, pa se spuštao prema velikoj preuređenoj štali.

Dona izbaci menjač iz brzine i prepusti inerciji da spusti „pintoa” do samih vrata štale, koja su bila poluotvorena. Dona skine nogu sa pedale kvačila kako bi je prebacila na kočnicu i zaustavila auto, kad motor ponovo poče da se buni... mada ovoga puta slabije. Lampica je reagovala poput usporenog pulsiranja srca, a onda preraste u konstantno svetlo. „Pinto” stane.

Ted pogleda u Donu.

Ona mu se nasmeje. — Ted, stari druže, mi stigosmo.

— Aha, — reče on. — Samo kad bi bilo nekog unutra.

Stari zeleni kamion bio je parkiran pokraj štale. U redu, bio je to Kejmberov, a ne neki tuđi kamion koji je čekao na popravku. Zapamtila ga je još prošli put. Ali, u garaži su bila pogašena svetla. Baci pogled ulevo i vidi da nije bilo svetla ni u kući. A paket leži u poštanskom sandučetu.

Povratna adresa na paketu beše Dž. S. Vitni i kompanija. Ona je znala šta je to; njen brat dobio je njihov katalog još kao tinejdžer. Prodaju delove za automobile i rezervnu opremu. Paket za Džoa Kejmbera od Dž. S. Vitnija bilo je nešto najprirodnije na svetu. Samo da je tu, sigurno bi već primio svoju pošiljku.

Nikoga kod kuće, pomisli ona deprimirano i odjednom poče da besni na Vika. On je uvek u kući, sigurno, to je tip koji bi pustio korenje u garaži, samo kad bi mogao, sigurno bi, osim ako ti je neophodan.

— Pa, idemo da vidimo, u svakom slučaju, — reče Dona, otvarajući svoja vrata.

— Ja ne mogu da otkačim pojas, — oglasi se Ted uzaludno cimajući pojas.

— Polako, Ted, samo bez pundravaca, molim. Doći ću s te strane.

Ona izađe, tresne vratima i načini dva koraka prema prednjem delu kola u nameri da obiđe okolo i oslobodi Teda. To bi taman i Kejmberu pružilo priliku da izađe i izvidi kakvo mu je društvo, ako je uopšte bio tu. Nekako joj se nije dalo ni da proviri nenajavljeno. Verovatno suludo s njene strane, ali posle one ružne scene sa Stivom Kempom u njenoj kuhinji, postala je svesna šta znači biti žena bez zaštite, sad joj je to bilo mnogo jasnije nego u šesnaestoj kad su joj otac i majka konačno dozvolili da se zabavlja.

Tišina je odmah zapahne. Bilo je tako vruće i tako tiho da je prosto odisalo smrću. Bilo je tu nekih zvukova, naravno, ali posle nekoliko godina u Kasl Roku ono što je o svojim ušima mogla da konstatuje uglavnom je bilo to da su se sporo adaptirale sa „velegradskih” na „gradske” uši. A ovo je bilo pravo selo.

Čula je cvrkut ptica i grublju muziku vrana negde u dugom polju koje se prostiralo duž brda uz koje su se upravo uspeli. Bio je tu i tonalitet uzdaha povetarca i hrastova duž samog ulaza, koji su svojom kretnjom ocrtavali senke pokraj njenih stopala. Ali, nije se mogao ni naslutiti zvuk motora, čak ni udaljeni traktor u radu. Velegradske i gradske uši više su prilagođene na zvuke koje proizvodi čovek; zvuci ove prirode imaju tendenciju da razbiju čvrstu mrežu selektivne recepcije. A opet, totalni nedostatak ovakvih zvukova, čini nas nemirnima.

Čula bih ga da radi u štali, pomisli Dona. Ali, jedini zvuci koje je registrovala bili su njeni sopstveni koraci po šljunku i jedva čujno zujanje — ona smesti ovo zujanje u podsvesti na jedan od električnih stubova, negde tu pozadi na putu.

Zastane pred „pintoom” i krene na Tedovu stranu kad nazre neki novi zvuk. Tiho, ali zgusnuto, režanje.

Stane, podigne glavu, pokušavajući da odredi izvor ovog zvuka. Prestravi se, ne od samog zvuka, već njegove naizgledne neodređenosti. Dolazio je niotkuda. Bilo ga je svuda. A onda neki interni radar — oprema za opstanak, možda — okrene je pun krug oko sopstvene ose i ona spozna da režanje dolazi iz garaže.

— Mamice? — Ted proviri glavom kroz spušteni prozor, koliko god mu je to pojas dozvoljavao. — Ne mogu ovaj prokleti....

— Psssssst!

(režanje)

Ona sigurno zakorači unazad, desnom rukom se lagano naslanjajući na „pintoa”, nervi su joj tanano podrhtavali, još uvek ne panično, ali u stanju prilično povišene napetosti. Samo pomisli: Pre nije režao..

Kudžo izađe iz Kejmberove garaže. Dona je zurila u njega, osećajući kako joj se dah guši u grlu, bezbolno, ali potpuno. Bio je to isti onaj pas. Baš Kudžo. Ali...

Ali o moj

(o moj bože)

Oči tog psa behu prikovane za njene sopstvene. Bile su crvene i lučile neku lepljivu supstancu. Činilo se kao da psu teku gumene suze. Njegovo smeđe krzno bilo je umazano i ulepljeno blatom i...

Je li to krv

(je li to njegova krv Isuse Isuse)

Izgledalo je da više uopšte ne može da se makne. Nije imala vazduha. Čula je da se čovek može paralisati od straha, ali nije ni sanjala da se to dešava tako potpuno. Nikakav kontakt nije postojao između njenih nogu i mozga. To tanko sivo vlakno koje se protezalo kroz srž kičmene moždine preseklo je dovod signala. Ruke su joj bile, neosetljive gomile mesa. Mokraća joj se slije niz noge. Ona toga nije bila svesna, imala je samo slab osećaj udaljene toplote.

A izgledalo je da pas zna. Njegove užasne prazne, na tren nisu napuštale Donine krupne plave oči. Zakorači napred polako, skoro sasvim malaksalo. Sada je stajao na dovratku, u samom ulazu u garažu. Sada je bio na šljunku, samo sedam-osam metara dalje. Uopšte nije prestajao da reži. Bio je to odvratni zloslutni zvuk. Sa njegove njuške slivala se pena. Dona nije mogla ni da se makne, ni makac.

Tada Ted ugleda psa, prepozna krv u njegovom krznu i vrisne — bio je to strašan zvuk koji potpuno zaokupi Kudžoov pogled. Kao da je Donu to i oslobodilo.

Ona se okrene, teturajući kao pijanac, tresne nogu o branik „pintoa”, zadajući sebi užasan bol. Poleti nazad oko kola. Kudžoovo režanje preraste u besno urlikanje i ustremi se na nju. Ona skoro izgubi tlo pod nogama na klizavom šljunku i jedino što je mogla da učini, bilo je da se osloni na „pintoa”. Tresne laktom o haubu i tiho jaukne od bola.

Vrata na automobilu bila su zatvorena. Ona ih je sama zatvorila, automatski, čim je izašla iz kola. Hromirano dugme pod kvakom najednom je izgledalo zaslepljujuće svetlo, reflektujući joj sunčeve zrake direktno u oči. Nikad neću moći da otvorim ta vrata, uđem i zatvorim ih za sobom, pomisli ona i poče da se guši shvativši da bi sad i tu mogla da ostane za vja vjekova. Nema dovoljno vremena. Nikako.

Silovito otvori vrata. Čula je kako vazduh jeca kroz njeno grlo. Ted ponovo prodorno vrisne.

Ona sedne, skoro se sručivši iza volana. Krajičkom oka uhvati Kudžoa kako joj prilazi, napetih zadnjih udova, spremnih za skok. To bi uvalilo čitavih njegovih stotinak kilograma pravo u njeno krilo.

Ona naglo zatvori vrata obema rukama, desnom posežući preko volana, ramenom aktivira sirenu. U pravi čas. Samo sekunđ nakon treska vrata, oglasi se novi tresak, udarac, tup ali snažan, kao kad bi neko kolima udario o debeli drveni trupac. Besni urlik psa nestade istog časa i nastane tišina.

Sam se oborio, pomisli ona histerično. Hvala bogu, bogu hvala zato...

Samo tren kasnije, Kudžoovo lice prekriveno penom, izopačeno, pojavi se kroz prozor, baš kao monstrum u filmovima strave i užasa, kao da je odlučio da priušti publici krajnje uzbuđenje sopstvenom materijalizacijom u probijanju filmskog platna. Ona je lepo mogla da vidi njegove ogromne, teške zube. I onda opet onaj užasni osećaj, koji preti nesvešću — pas gleda u nju — ne bilo koju ženu kojoj se desilo, eto, da je u klopci u svojim kolima, sa svojim ma lim dečakom, već u Donu Trenton, kao da je lutao okolo, čekajući da se baš ona pojavi.

Kudžo poče ponovo da laje, zvuk laveža bio je prodoran čak i kroz staklo automobila. Najednom joj pade na pamet da ako automatski ne podigne prozor čim se „pinto” zaustavi (kako tata kaže: zaustavi kola, podigni prozore, proveri kočnicu, izvuci ključeve, zaključaj auto), ostade kraća za svoj vrat. Njena krv poprskala bi volan, tablu, stakla. Samo jedna jedina radnja, tako automatska, a ona nije mogla da se seti da je izvede.

Vrisne.

Odvratna njuška psa zamakne s njenog vidika.

Priseti se da je i Ted tu i pogleda oko sebe. Ugledavši ga, obuzme je novi strah, poput uboda užarene igle. Nije bio onesvešćen, ali ni blizak svesti. Zabačeno je sedeo na svom sedištu razrogačenih očiju, praznog pogleda. Lice mu je bilo belo. Usne u uglovima poplavele.

— Ted! — Ona mu zapucketa prstima ispred nosa i on usporeno trepnu na ovaj suvi zvuk. — Ted!

— Mamice? — reče Ted promuklo. — Kako je čudovište izašlo iz mog garderobera? Je li to san? Je l’ ja to spavam?

— Sve će biti u redu, — reče ona i prođe je jeza od njegovih reči. — Biće...

Ona ugleda ogroman rep psa kako prolazi ispred „pintoa”. Išao je okolo na Tedovu stranu automobila.

A Tedov prozor nije bio zatvoren.

Ona skoči preko Tedovog krila, svaki mišić u grču, zglobovi su se oglašavali pri histeričnom okretanju ručice. Okretala je što je brže mogla, ubrzano dišući, osećajući kako se Ted previja pod njom.

Ne uspe da ga zatvori do kraja kad Kudžo skoči. Ostao je sasvim dovoljan otvor da Kudžo silovito nabije svoju njušku primoran da je podiže ka plafonu dok je ona uporno pokušavala da ga zatvori do kraja. Ted ponovo vrisne i zarije glavu u ruke da ne gleda. Pokuša da sakrije lice u Donin stomak, u svom šlepom naporu da pobegne, ometajući je u pokušaju da zatvori prozor.

— Mama! Mama! Mama! Kaži mu da prekine! Kaži mu da ide!

Nešto toplo slivalo joj se niz ruke. Sa užasom shvati da je to bila mešavina sluzi i krvi koja se lučila iz pseće njuške. Poslednji put, iz sve snage i uspe još malo da digne prozor. Kudžo ustukne. Još jednim pogledom obuhvati besnog izopačenog bernardinca, suludu karikaturu one prijateljske njuške. Onda se pas prevrne i ona mu je mogla videti samo leđa.

Sada se ručica lako okretala. Ona zatvori prozor pa izbriše ruke o farmerke, glasno se gnušajući.

(o Isuse o Marijo majko božja)

Ted je ponovo pao u ono polusvesno stanje. Ovoga puta, na pucketanje njenih prstiju — nikakva reakcija.

Imaće neke komplekse od ovoga, gospode. Dragi Ted, da sam te samo ostavila sa Debi.

Uhvati ga za ramena i poče da drmusa.

— Je l’ ja to spavam? — on ponovo upita.

— Ne, — reče ona. On uzdahne duboko i bolno. Od tog zvuka srce joj se paralo. —: Ne, ali sve je u redu, Ted. U redu je. Pas ne može da uđe unutra. Sad su svi prozori zatvoreni. Ne može da uđe. Ne može nam ništa.

To prođe i Tedove okice malo se razbistre. — Onda idemo kući, mama. Neću ovde da ostanem.

— Da, da. Hoćemo...

Poput ogromnog smeđeg projektila, Kudžo skoči na haubu i lajući nasrne na staklo. Ted ponovo zaurla, oči mu se iskolače, u obraze je zarivao svoje male pesnice, ostavljajući crveni trag za njima.

— Ne može nam ništa! — Dona vikne na njega. — Čuješ li ti mene? Ne može da uđe! Ted!

Kudžo se ustremi na staklo, tup udarac, povuče se pa nanovo zagrebe haubu. Ostavljao je seriju tragova na boji automobila. A onda ponovo krene.

— Hoću kući! — vrisne Ted.

— Zagrli me čvrsto, Tedi i ništa ne brini.

Kako je ovo suludo zvučalo... ali šta drugo da mu kaže.

Ted zarije lice u njene grudi. Istog časa Kudžo ponovo nasrne na staklo. Pena se slivala niz staklo dok je uzaludno pokušavao da ga pregrize i uđe. Njegove mutne zakrvavljene oči piljile su u Donine. Raskomadaću te, govorile su. I tebe i dečaka. Proždraću vas žive, samo kad nađem ulaz u ovu metalnu konzervu. Gutaću vas parče po parče dok još budete vrištali.

Besan, pomisli. Ovaj pas je besan.

Sa sve većim strahom, pogleda prema parkiranom kamionu Džoa Kejmbera. Da ga nije ujeo?

Ona pritisne sirenu. „Pinto” zaurla a pas zatetura, skoro potpuno izgubivši ravnotežu. — Ne prija ti baš, a? — Ona se trijumfalno izdere na njega. — Smeta tvojim ušima, je l’ da? — Ponovo legne na sirenu.

Kudžo skoči sa haube.

— Mamice, molim te, idemo kući.

Ona okrene ključ. Motor zavergla i zavergla i zavergla... ali „pinto” ne krene. Konačno, ona odustane.

— Srce, ne možemo još da idemo, auto...

— Da! Da! Sada! Baš sada!

Glava poče da joj se trese. Bolno i potpuno usklađeno sa ubrzanim pulsiranjem Brca.

— Ted, saslušaj me. Auto neće da upali. To je zbog tog kvara. Moramo sačekati da se mašina ohladi. Mislim da će onda ići. Onda možemo otići.

Jedino što nam preostaje jeste da izađemo odavde i da se spustimo niz brdo. Onda više nije važno da li će stati jer možemo i bez motora. Ako se ne bojim da vozim bez kočnica, mogli bismo prevaliti ceo put do ceste Mepl Šugar i da mašina otkaže... ili...

Seti se kuće u dnu brda, one potpuno utonule u detelinu sa istočne strane. Tamo ima ljudi. Videla je kola.

Ljudi!

Ponovo počne sa sirenom. Tri puta kratko tri puta dugo tri puta kratko i tako po sto puta — jedino čega se sećala od Morzeove azbuke sricane u toku dve godine provedene sa skautima. Čuće je. Čak i ako ne budu razumeli poruku, doći će da vide ko to čačka đavola kod Džoa Kejmbera — i zašto.

Gde li je pas? Više nije mogla da ga vidi. Ali, nije važno. Pas ne može da uđe, a pomoć samo što nije stigla.

— Sve će biti dobro, — obrati se Tedu. — Samo čekaj i videćeš.

Prljava fasada u Kejmbridžu skrivala je kancelarije studija „Maštarsko oko”. Poslovni prostor nalazi se na četvrtom spratu, dva manja studija na petom, a na šestom — i poslednjem — spratu bila je projekciona sala jedva dovoljna za šesnaest sedišta u četiri reda, sa jadnim uređajima za rashlađivanje.

U predvečerje tog ponedeljka, Vik Trenton i Rodžer Brejkston sedeli su u trećem redu projekcione sale, bez sakoa, razvezanih kravata. Gledali su po pet puta svaku reklamu sa Šarp Profesorom Pahuljicom. Bilo ih je ukupno dvadeset. A od svih dvadeset, samo tri špota famoznog „Rezberi Zingersa”.

Poslednja rolna od šest spotova istekla je pre pola sata, kino-operater im je poželeo laku noć i otišao na svoj večernji posao da vrti filmove u bioskopu „Orson Vels”. Petnaest minuta kasnije, Rob Martin, predsednik „Maštarskog oka” mrzovoljno im mahne za laku noć i doda kako su im njegova vrata otvorena tokom čitavog sutrašnjeg dana, kao i u sredu, ukoliko ga budu trebali. Zaobiđe rečenicu koja je bila prisutna u sve tri glave: Vrata su vam otvorena ukoliko smislite nešto o čemu bi vredelo porazgovarati.

Rob je imao pravo na mrzovolju. Bio je to vijetnamski veteran koji je izgubio nogu u Tet-ofanzivi. Svu svoju invalidninu uložio je u otvaranje M-O studija, krajem sedamdesete. Studio se borio i koprcao sve vreme, uglavnom skupljajući mrvice sa stolova dobrostojećih medijskih kuća na kojima su se gostili veći bostonski studiji. Vik i Rodžer radili su sa njim iz prostog razloga što ih je on podsećao na njih same — na neki način, slični su bili njihovi putevi borbe za dosezanje ciljeva iz bajki i slabljenje do propasti. A i inače Boston je bio lakši za prolaz nego Njujork, recimo.

U poslednjih šesnaest meseci, „Maštarsko oko” je doživelo pravi uspon. Rob je bio u prilici da iskoristi činjenicu da oni rade spotove za Šarpa i na račun toga dobij aju i druge poslove. Po prvi put stvari su prilično stabilno delovale. U maju mesecu, neposredno pred bum pahuljica, on pošalje Viku i Rodžeru razglednicu na kojoj je prikazan jedan od bostonskih autobusa u pokretu. Na zadnjoj strani bile su četiri dame diskretno nagnute, koliko da istaknu svoje zadnjice u novom modelu farmerki. Tekst na poleđini razglednice u novinarskom stilu: MAŠTARSKO OKO PONUDILO UGOVOR ZA IZRADU STRAŽNJICA BOSTONSKIH AUTOBUSA ZA DOBRE PARE. Onda je to bio vrisak, a sad već ni blizu šale. Posle fijaska „Zingersa”, dva klijenta (uključujući i pomenuti program đžinsa) otkazala su aranžman sa M-O i kad bi „Edvorks” izgubio račun kod Šarpa, Rob bi izgubio i sve ostale, zahvaljujući Šarpovom. Bio je ljut i preplašen... osećanja koja je Vik savršeno dobro poznavao.

Sedeli su i ćutke pušili skoro čitavih pet minuta kad Rodžer krene usporeno, — Vik, meni se od toga stvarno povraća. Gledam kako tip sedi za svojim stolom i posmatra me kao da ne može da sažvaće komad putera u ustima, uzima poveću količinu pahuljica, proždere ih i kaže ’Ne, ničeg lošeg ovde’ i meni samo krene u stomaku. Sreća moja da je kino-operater morao da ode. Da su pustili tu bljuvotinu samo još jednom, ja bih je odgledao sa kesom za povraćanje na krilu.

Nervozno ugasi cigaretu u pepeljari na naslonjaču za ruke. Stvarno je delovao bolesno, ten mu je poprimio neki žućkasti ton koji se Viku nimalo nije dopadao. Nazovi to nervni slom, premor ili već kako bilo, ali uvek se misli na ono prestravljeno svijanje u pacovsku rupu. Svijanje koje gleda u mrak i vidi nešto što će te pojesti.

— Stalno sebi ponavljam, — Rodžer će, posežući za novom cigaretom, — kako vidim nešto. Znaš? Nešto. Nisam verovao da je baš toliko loše koliko mi se činilo. Ali, kumulativni efekat ovih spotova... to ti je kao da gledaš Džimija Kartera i on ti kaže ’Nikad vas neću prevariti’. — Povuče dim cigarete pa je uvali u pepeljaru. — Nije ni čudo što su Džordž Karlin, Stiv Martin i onaj jebeni subotnji program uživo digli toliku galamu. Tip je toliko licemeran...

— Glas mu iznenada zadrhti i on zatvori usta.

— Imam ideju, — reče Vik tiho.

— Da, pa ti reče nešto još u avionu. — Rodžer ga pogleda ne nadajući se baš preterano. — Ako imaš ideju, daj da čujemo

— Mislim da bi Šarp Profesor Pahuljica morao da snimi još jedan spot, — reče Vik. — Mislim da bi trebalo da ubedimo matorog Šarpa. Ne malog. Baš matorog.

— I šta će stari profa sad da prodaje? — upita Rodžer, otkopčavajući još jedno dugme na košulji. — Otrov za pacove ili šta?

— Ma, daj, Rodžer. Pa niko nije otrovan.

— Al’ još uvek može da se otruje, — reče Rodžer i prasne u smeh. — Ja se ponekad pitam da li ti uopšte shvataš šta je to propaganda. To je, bre, držanje vuka za rep. Eto, mi ispustismo ovog vuka i on samo što se nije vratio po nas da nas cele popapa.

— Rodžer...

— Ovo ti je, bre, zemlja u kojoj se na naslovnim stranama objavljuje vest da je jedan potrošač konstatovao kako hamburger od 200 gr kod MekDonalda teži nešto manje od 200 gr. Neki mračni kalifornijski časopis donosi reportažu o tome kako kolizija u prednjem trapu može dovesti do eksplozije rezervoara za benzin kod „pintoa”, a „fordova” kompanija...

— Nemoj sad to, — prekine ga Vik nasmešivši se. — Moja žena ima „pintoa”. Problema kol’ko voliš.

— Ja samo hoću da ti kažem da bi novi spot Šarp Profesora Pahuljice bio taman toliko mudar kao i ustupak koji bi Ričard Nikson adresirao na Sindikat. On je, bre, iskompromitovan, Vik, tip je totalno ispaljen! — Zastane, pogleda u Vika, a ovaj je slagao bore na čelu. — I šta bi ti da on kaže?

— Da mu je žao.

Rodžer mu namigne pa poče da se kikoće. — Da mu je žao. Žao? O, bože, pa. to je divno. Je l’ to bila tvoja sjajna ideja?

— Polako, Rodž. Nećeš čak ni da mi pružiš priliku. To uopšte ne liči ria tebe.

— Ne, — reče Rodžer. — Izgleda da stvarno ne liči. Ali, ja ne mogu da verujem da Ji to...

— Ozbiljno? Na žalost, sasvim ozbiljno. Ti si završio kurseve. Šta je suština uspešne propagande? Zašto se uopšte nešto reklamira?

— Svaka reklama zasniva se na tome da ljudi hoće da poveruju. Ljudi se prodaju.

— Da, i kad Mejtag kaže da je najusamljeniji čovek u gradu, ljudi hoće da poveruju da negde stvarno postoji takav čovek, koji ništa ne radi nego samo sluša radio i tek mu se ponekad smisli da ga sam isključi. Ljudi hoće da veruju da njihovi Mejtagi nikad neće morati na popravku. Kad Džo DiMadjo izađe i kaže ’G. Kafa štedi kafu i novac’, ljudi hoće da poveruju u to: Ako...

— Ali, čoveče, zbog toga smo i otišli u čabar. Hteli su da poveruju Šarp Profesoru Pahuljici i on ih je izneverio. Kao što su hteli da veruju i u Niksona, a on...

— Nikson! Nikson! Niksonl — reče Vik, iznenađen svojom žestinom. — Potpuno si zaslepljen tim poređenjem. Čuo sam to bar dvesta puta otkako je stvar propala. Stalno to ponavljaš, a poređenje uopšte ne odgovara!

Rodžer ga je zapanjeno gledao.

— Nikson je bio varalica, znao je da je varalica, a govorio je da nije varalica. Šarp Profesor Pahuljica govorio je da nema ničeg lošeg u pahuljicama „Red Rezberi Zingers” iako jeste bilo nečeg lošeg, ali on to nije znao. — Vik se nagne napred i prstom blago dotakne Rodžerovu ruku, naglašavajući. — Nije bilo prevare. On to mora da kaže, Rodž. On je taj koji mora da izađe pred američki narod i kaže da nije bilo prevare. Ono čega jedino jeste bilo, jeste greška koja se potkrala kompaniji koja proizvodi veštačke boje za hranu. Grešku nije načinila Šarpova kompanija. On to mora da kaže. I što je najvažnije, mora reći da mu je žao što je došlo do takve greške i što su ljudi uplašeni iako nije niko povređen.

Rodžer klimne glavom pa slegne ramenima. — Da, shvatam, šta hoćeš. Ali ni matori ni mali to neće, Vik. Oni hoće da sahrane...

— Da, da, da! — Vik se tako prodra da se Rodžer trgne. Skoči i krene nervozno da korača gore-dole duž uskog prolaza između redova u projekcionoj sali. — Naravno da hoće i u pravu su, mrtav je i treba ga sahraniti, Šarp Profesora Pahuljicu treba sahraniti, „Zingersi” su već sahranjeni. Ali, ono što mi moramo da pokažemo jeste da to neće biti ponoćni pogreb. U tome je stvar! Oni impulsivno hoće da reše ovu stvar kao mafija: ko je uprskao pojede ga mrak... ili kao prestravljeni rođak što pokopava žrtvu kolere.

Nagne se ka Rodžeru, tako da su im se nosevi skoro doticali.

— Naš posao je da ih ubedimo da Profesor Pahuljica nikad neće steći svoj mir, ako ne bude pokopan usred svetlosti dana. I hoću da cela zemlja bude u žalosti kad njega sahranjujemo.

— Ti si polu... — Rodžer poče, pa naglo ućuta.

Konačno Vik prepozna onaj prestravljeni izraz u očima svog ortaka. A onda, iznenada, ovaj uplašeni izraz na Rodžerovojn licu bi zamenjen nekim ludilom. Rodžer grohotom poče da se smeje. Vik je toliko bio zadovoljan što je video to nasmejano lice da je, po prvi put otkako je dobio Kempovu poruku, potpuno zaboravio na Donu i sve što se dogodilo. Posao ga je potpuno opseo i tek kasnije je mogao da se upita koliko li je vremena prošlo otkad je poslednji put osetio to čisto predivno posvećenje nečemu u čemu je bio sjajan.

— Spolja gledano, mi samo tražimo da se ponovi ono što Šarp ponavlja sve vreme otkako se to dogodilo, — nastavi Vik, — ali, kad to kaže Profesor Pahuljica lično...

— Zatvara se krug, — promrmlja Rodžer. Zapali još jednu cigaretu.

— Naravno da je tako. Možda i možemo to da namestimo matorom kao finalnu scenu u farsi „Red Rezberi Zingersa”. Mi ostajemo čisti. To stiže iza nas...

— Uzimanje gorkog leka. Sigurno, to bi ostavilo utisak na matorog gusana. Javno pokoravanje... sam sebe izbičuje...

— I umesto da ode dostojanstveno poput čoveka koji je zavalio dupe u blatešku svi mu se smeju i on odlazi kao Daglas MekArtur, pokazavši kako stari vojnici nikad ne umiru, već samo izblede. To bi bilo spolja, na površini. Ali, ispod toga tražimo ton... osečanje... — Sad je već prelazio granicu i umešao se u Rodžerovu specijalnost. Da je samo uspeo da razobliči značenje ove ideje koja mu je iskrsla još uz kafu kod Bentlija, Rodžer bi je sigurno prihvatio još onda.

— MekArtur, — reče Rodžer tiho. — To je to, zar ne? Ton je oproštajni. Osećanje žaljenja. Ljudima sugerira osećanje da mu je načinjena nepravda, ali da je sad kasno. I... — pogleda u Vika skoro unezvereno.

— Šta?

— Večernji blok, — reče Rodžer.

— A?

— Pa spotovi. Puštamo ih u večernjem bloku. Oni su za roditelje, a ne za decu. Je l’tako?

— Aha, aha.

— Ako ikad napravimo tu stvar.

Vik se nasmeje. — Napravićemo, bogami! — Citira jedan od Rodžerovih izraza za dobar reklamni spot: — To je vreća bez dna, Rodžer. Sjebaćemo im znanje, samo ako treba. Iskoristićemo sve što možemo pre nego odemo u Klivlend...

Sedeli su i razgovarali još čitav sat u maloj projekcionoj sali i kad pođu natrag u hotel, obojica znojavi i premoreni, bio je mrkli mrak.

— Možemo li sad kući, mamice? — upita Ted apatično.

— Samo još malo, srce.

Ona baci pogled na ključ u bravi za paljenje automobila. Ostala tri ključa na privesku: ključ od kuće, garaže i „pintoovog” prtljažnika. Na metalnom prstenu o kome su visili ključevi, bio je komadić kože i pečurka. Privezak koji je kupila kod „Svansona”, u bridžtonskoj robnoj kući, negde u aprilu. U aprilu kad je bila tako razočarana i uplašena, i ne znajući šta je pravi strah, strah od toga da nikad neće uspeti da podigne prozor pored svog deteta, dok besan pas balavi njene ruke.

Posegne za ključem. Dotakne kožni privezak. Ponovo povuče ruku nazad.

U tome je bila stvar: plašila se i da proba.

Bilo je sedam i petnaest. Dan je još uvek bio svetao, iako se „pintova” senka protezala sve do garaže. Ona nije ni znala da njen inuž i njegov ortak još uvek gledaju spotove Šarp Profesora Pahuljice u „Maštarskom oku” u Kejmbridžu. Nije znala ni zašto se niko nije javljao na znak SOS koji je uporno oglašavala sirenom. Po knjizi, neko bi morao da dođe. To bi bila nagrada heroini za tako pametnu ideju. Ali niko nije došao.

Zvuk je sigurno dospeo do one trošne kuće u dnu brda. A možda su oni tamo bili pijani. A možda su vlasnici ono dvoje parkiranih na ulazu (dvorišnom ulazu, automatski se ispravi, ovde to zovu dvorišni ulaz) zajedno otišli trećim kolima. Kako bi samo volela da vidi tu kuću odavde, ali to je bilo nemoguće, gubila se sa vidika već prvim usponom brda.

Konačno odustane od poziva SOS. Bojala se da bi toliko trubljenje moglo da isprazni akumulator koji nisu punili ni menjali od dana kad su ga kupili. Još uvek je verovala da će „pinto” upaliti kad se mašina dovoljno ohladi. Ranije je uvek tako bilo.

Ali, ti se bojiš da probaš, jer ako ne upali...šta onda?

Posegne za ključem kad pas utetura u njeno vidno polje. Ležao je ispred „pintoa” tako da nije mogla da ga vidi. Sada se polako kretao ka štali, pognute glave i podvijenog repa. Gegao se tromo i teturao poput pijanca na samoj ivici svog gorkog kraja. Ne osvrćući se, Kudžo zamakne za senke zgrade i nestane.

Ona još jednom povuče ruku sa ključa.

— Mamice, zar nećemo da idemo?

— Čekaj da smislim, srce, — reče ona.

Baci pogled na levu stranu, kroz prozor pored vozačevog sedišta. Samo osam brzih stepenika odvelo bi je do zadnjih vrata Kejmberove kuće. U školi je bila zvezda u trkačkom timu, a još uvek je redovno džogirala. Mogla je da pretekne psa sve do vrata, pa i unutra, bila je sigurna u to. Tamo ima telefon. Samo jedan poziv šerifu Benermanu i ovaj užas bi se završio. S druge strane, ako ponovo pokuša da upali mašinu, možda neće hteti da krene... ali bi to razjarilo psa. Jedva da je nešto znala o besnilu, ali se odnegde prisećala da su besne životinje preosetljive na zvuke. Buka može da ih odvede u frenetično ludilo.

— Mamice?

— Pst, Ted. Pssst!

Osam stepenika. Udri.

Čak i ako je Kudžo vrebao i posmatrao iz garaže, van domašaja njenog pogleda, osećala se sigurnom — ona je znala — da može dobiti trku do zadnjih vrata. A... čovek kao Džo Kejmber sigurno je imao pušku. A možda i punu policu. Sa kakvim bi samo zadovoljstvom raznela jebenu glavu tog psa u gomilu kaše i džema od jagoda.

Osam stepenika u trku.

Naravno. Samo napred.

A šta ako su ta vrata od verande zaključana?

Vredi li taj rizik?

Srce joj je besomučno udaralo u grudima, dok je odmeravala svoje šanse. Da je bila sama, to bi bilo nešto drugo. Ali, pretpostavimo da su zaključana. Mogla je da pretekne psa do vrata, ali ne i nazad do kola. Ako on pojuri, ako nasrne na nju kao pre? A i šta bi Ted radio? Šta ako bi Ted video kako njegovu mamu napada bolesni pas od stotinak kilograma, kako je čepa i grize, otvara...

Ne. Ovde su bili sigurni.

Probaj motor ponovo!

Posegne za ključem i delić njenog mozga uzvikne da bi bilo pametnije sačekati još malo da se mašina sasvim ohladi...

Sasvim ohladi? Pa oni stoje ovde već više od tri sata.

Zgrabi ključ i okrene ga.

Mašina zavergla jednom, dvaput, triput... i onda primi, oglasivši se bučno.

— Bogu hvala! — ona vikne.

— Mamice? — upita Ted vrišteći. Je l’ idemo? Je l’ idemo?

— Idemo, — Dona će nepokolebljivo i ubaci menjač u brzinu. Kudžo izleti iz štale... a onda samo ostane tu, buljeći u auto. — Jebi se, psu! — Izdra se trijumfalno.

Pritisne pedalu gasa. „Pinto” prevali metar-dva i stane.

— Ne! — vrisne, a idiotska crvena lampica ponovo krene. Kudžo zakorači, pređe još dva koraka kad se mašina zaustavi, ali i dalje samo ostane nem, pognute glave. Posmatra me, ponovo je opsedne misao. Njegova senka protezala se za njim tako jasno kao silueta isečena od crnog krep-papira.

Dona nespretno poleti ka ključu i okrene ga. Motor počne da vergla, ali ovog puta nije prihvatao. U ušima joj je odzvanjalo nešto nalik na tandrkanje i nekoliko trenutaka uopšte nije shvatala da je to samo u njenoj glavi — imala je čak neki čudan osećaj da je mogao dopirati i od psa. Udari u ključ sa užasnom grimasom na licu, psujući, već nesvesna Tedovog prisustva, izbacivala je reči za koje nije imala pojma ni da ih zna. A sve to vreme, Kudžo je stajao tamo i posmatrao, oslikavajući se u dugoj senci za petama koja je nalikovala nestvarnom pogrebnom šlepu.

Konačno, Kudžo se opruži na ulazu, kao da je zaključio da nemaju nikakve šanse da pobegnu. Zbog toga ga je sada mrzela više nego onda kada je kroz Tedov prozor pokušavao da uđe u auto.

— Mamice... Mamice... Mamice!

Negde iz daleka. Nevažno. Jedino što je u ovom času bilo važno, to je ovaj prokleti mali jebeni auto. Ima da krene. Ona će ga naterati da krene čistom... snagom... svoje volje!

Nije imala predstavu koliko je vremena stvarno provela pogrbljena nad volanom, sa kosom u očima, uzaludno pokušavajući da upali motor. Ono što je na kraju vrati sebi nije bilo Tedovo vrištanje — koje je sad preraslo u šapat — već zvuk mašine. Kresnula bi na pet sekundi, pa prestajala da radi, pa opet pet sekundi pa prestajala. Činilo joj se da pauze postaju sve duže.

Usijala je motor.

Odustane.

Odustajala je samo povremeno, poput žene koja povremeno dolazi sebi iz nesvesti. Seti se napada gastroentritisa koji je imala na koledžu — sve u njoj bi krenulo liftom nagore ili padobranom nadole — finale svega bilo je sivilo nekog toaleta. Vraćanje je bilo baš kao i ovo sad, kao da si isti onaj od ranije, ali je neki nevidljivi slikar dodavao boju svetu, isprva ga čineći punim, a onda prepunim. Boje su vrištale na tebe. Sve je izgledalo plastično i lažno, nalik na stvari u izlogu — POLETITE U PROLECE, možda ili SPREMNI ZA POČETNI UDARAC.

Ted se šćućurio dalje od nje, kapci zatvoreni u grču, palac jedne ruke u ustima. Drugu ruku čvrsto je držao na zadnjem džepu u kome su bile Reči za Čudovište. Disanje mu je bilo plitko i ubrzano.

— Ted, — reče ona, — ništa ne brini.

— Mamice, jesi dobro? — Glasić je bio tek nešto sigurniji od promuklog šapata.

— Da. Kao i ti. Bar smo sigurni. Ovaj star* auto će ići. Videćeš.

— Mislio sam da se ti ljutiš na mene.

Ona ga zgrabi i čvrsto zagrli. Osetila je znoj u njegovoj kosi i miris Džonsonovog šampona „Nema više suza”.

Pomisli na tu flašicu koja je bezbedno stajala na drugoj polici medicinskog kabineta u kupatilu na spratu. Kad bi samo mogla da je dotakne! Ali, od svega toga mogla je samo da oseti miris u tragovima.

— Ne, dušo, ne na tebe, — reče ona. — Nikad na tebe.

Ted je zagrli. — On nam ovde ne može ništa, je l’ da?

— Ne.

Ne može... ne može ni da uđe unutra, je l’ da?

— Ne.

— Mrzim ga — reče Ted zamišljeno. — Hoću da umre.

— Da. I ja.

Ona baci pogled kroz prozor i shvati da je sunce na samom zalasku. Obuzme je neka zloslutna jeza pri samoj pomisli. Seti se žmurki iz detinjstva koje su se uvek završavale stapanjem senki u purpurne lagune; mistični zov iz prikrajka njenog detinjstva, dalek i srećan, cika dece koja se raduju večeri, vrata koja se zatvaraju pred noći:

— Tra-la-la-la-la-la! Tra-la-la-la-la-laam-la!

Pas ju je posmatrao. Bio je lud i ona više nije sumnjala u to. Njegove sulude prazne oči bile su netremice fiksirane u nju.

Ne, ti to izmišljaš. To je samo pas i to bolestan pas. Stvari su već previše loše i bez priviđenja da u tim očima ima nečega čega nema.

Govorila je sama sebi. Pre samo nekoliko minuta, bila je ubeđena da su Kudžoove oči kao na kakvom portretu koji te prati bez obzira u kom uglu prostorije se našao.

Ali, pas je gledao u nju. I... i bilo je nečeg poznatog u tome.

Ne, reče sebi, i pokuša da odagna tu misao. Ali bilo je prekasno.

Videla si ga ranije, zar ne? Onog jutra kad je Ted po prvi put imao ružne snove, onog jutra kad su čaršavi i ćebad vraćeni na stolicu, njegov Miška na vrhu, i samo na tren, kad si otvorila vrata garderobera, videla si upala obličja crvenih očiju, nešto u Tedovom garderoberu što je bilo spremno da skoči, bio je to Kudžo, Ted je bio u pravu sve vreme, samo što čudovište nije bilo u garderoberu... bilo je ovde. Bilo je

(prekini)

ovde i čekalo samo da

(!PREKINI DONA!)

Buljila je u psa i zamišljala kako prodire u njegove misli. Proste misli. Isti prost obrazac koji se obnavlja uprkos vrtlogu njegove bolesti i delirijuma.

Ubij ŽENU. Ubij DEČAKA. Ubij ŽENU. Ubij...

Prekini, naredi sama sebi. On uopšte ne misli i to nije nikakav đavolji bauk iz dečijeg garderobera. Običan bolestan pas t to je sve. Još malo pa ćeš poverovati da je pas kazna božja za počinjem...

Kudžo iznenada ustade — maltene kao da ga je ona pozvala — i ponovo nestane u štali.

(maltene kao da ga je ona pozvala)

Ona se drhtavo, poluhisterično nasmeje.

Ted digne pogled. — Mamice?

— Ništa, srce.

Ona pogleda ka mračnom ulazu u garažu-štalu, pa ka zadnjim vratima kuće. Zaključano? Otključano? Zaključano? Otključano? Pomisli kako bi se novčić okretao u vazduhu, kako bi se burence okretalo na pištolju, pet praznih mesta, jedno puno. Zaključano? Otključano?

Sunce se spustilo i sve što je ostalo od dana svilo se u belu liniju ocrtanu na horizontu. Nije bila ništa gušća od bele pruge na asfaltu auto-puta. A i ona će vrlo brzo nestati. Zričci su pevali u visokoj travi sa desne strane ulaza, dopunjujući se u besmislenim kriketi-riketi glasovima.

Kudžo je i dalje bio u štali. Spavao? — pitala se ona.

Jeo?

Ta misao podseti je da je i sama spakovala nešto hrane. Povuče se između dva prednja sedišta do torbice sa Snupijem i svoje smeđe torbe. Njena termos boca otkotrljala se skroz pozadi, verovatno kad je auto počeo da štuca uzbrdo. Morala je da se protegne, bluza joj se izvuče iz pojasa dok je prstima lovila stvari po zadnjem sedištu. Ted koji je dremao, naglo se probudi. Njegov glas odmah je ispuni nekim oštrim strahom iz koga je još više mrzela tog prokletog psa.

— Mamice? Mamice? Šta to...

— Samo da dohvatim hranu, — umirivala ga je. — I moj termos, vidiš?

— Dobro, — on se ponovo zavali u svoje sedište i vrati palac u usta.

Ona blago protrese termos pored uha, osluškujući kotrljanje slomljenog stakla. Ćulo se samo mućkanje mleka. A i to je bilo nešto.

— Ted? Hoćeš da jedeš?

— Hoću da pajkim, — reče on, ne otvarajući oči, i dalje sa palcem u ustima.

— Moraš da nahraniš mašinu, drugar.

Nije se čak ni nasmešio. — Nisam gladan. Pospan sam.

Ona ga brižno pogleda i odluči da bi bilo pogrešno dalje ga terati. San je bio Tedov prividan odbrambeni mehanizam — možda i jedini — sad je već ionako pola sata prošlo njegovo uobičajeno vreme za spavanje. Naravno, da su sad kod kuće, on bi popio čašu mleka, pojeo par keksića pre pranja zuba... i jedna pričica, jedna iz one njegove knjige, možda... i...

Ona oseti kako je bolno peku oči pred suze i pokuša da odagna sve te misli. Otvori termos, ruke su joj podrhtavale, uspe sebi pola šolje mleka. Solju ostavi ispred sebe na ploči sa instrumentima i uzme jedan slani štapić. Posle prvog zalogaja shvati da je potpuno izgladnela. Pojede još tri štapića, uzme koji gutljaj mleka, proguta četiri-pet zrelih maslinki, pa iskapi mleko. Podrigne tiho... a onda se malo ozbiljnije zagleda u štalu.

Sada je ona senka pred njom bila mračnija. Samo što to nije bila senka. Bio je to pas. Bio je to Kudžo.

Gleda nas.

Ne, nije verovala u to. Kao što nije verovala ni u viziju Kudžoa u gomili ćebadi u garderoberu njenog sina. Ona nije... samo... samo jedan delić nje jeste. Ali taj delić nije bio u njenoj svesti.

Baci pogled na retrovizor u kome se ogledao put. Bilo je već previše mračno da bi ga videla, ali je znala da je tu, baš kao što je znala i da niko neće doći. Kada su ono prošli put Vikovim „jaguarom” došli sve troje (onda je pas bio divan, promrmlja negde u sebi, Tedi ga je mazio i smejao se, sećaš se?), cerekali su se i uživali, Vik joj je tad rekao da je Kasl Rok skladište bilo na samom kraju gradske ceste br. 3. Onda je krenuo novi program pošumljavanja i sada se, četvrt milje iza Kejmberovog imanja, put prosto završavao na mestu odakle se prostire gorski lanac. Na obroncima znak ZABRANJEN PROLAZ SKLADIŠTE ZATVORENO. Od Kejmberovih se nije imalo kud dalje.

Dona se pitala da neće možda slučajno naići neki ljudi u potrazi za pravim pravcatim privatnim parkingom, a nije mogla da veruje da baš nikog od lokalne dečurlije ne kopka šta ima na starom skladištu. Bilo kako bilo, još uvek niko nije natrapao ovamo.

Bela linija na horizontu bledela je i utapala se u večernje rumenilo... i ona se bojala da i to nije bila samo njena iluzija. Meseca nigde nije bilo.

Neverovatno, ali i sama se oseti pospanom. Možda je san bio i njeno prirodno oružje. A i šta bi drugo mogla sad? Pas je i dalje bio tamo (bar je tako mislila; mrak je bio već tako dubok da se teško moglo reći je li to bio stvarni oblik ili samo senka). Akumulator je morao da se odmori. Onda će moći ponovo da pokuša. Zašto onda ne bi odspavala?

Paketić u poštanskom sandučetu. Onaj paketić od Dž. S. Vitnija.

Malo se pridigne, namršti obrvu pred zagonetkom. Okrene glavu, ali prednji ugao kuće potpuno je blokirao pogled na poštansko sanduče. Ipak, lepo je videla taj paketić kako leži u poštanskom sandučetu. Zašto li je mislila na to? Je li to imalo bilo kakvog značaja?

Još uvek je držala činiju sa maslinama i krastavcima, svaki posebno uvijen u foliju. Umesto da pojede još nešto, samo stavi beli plastični poklopac na činiju i vrati je u Tedovu torbicu. Ne dopusti sebi da krene u razmišljanje zašto je toliko brinula o hrani. Zavali se u sedište i napipa ručicu kojom se naslon spuštao. Nameravala je da razmisli o paketiću u poštanskom sandučetu — tamo je bilo nečega, bila je skoro sasvim sigurna u to — ali njene misli skliznu na drugu ideju, koja potpuno ponese tonove stvarnosti dok se ona uvlačila u san.

Kejmberovi su otišli da posete rođake koji žive u nekom gradu udaljenom dva, možda i cela tri sata vožnje.

Kenebunk, možda. Ili Holis. Ili Ogasta. Bio je to porodični skup.

U začetku svog sna, nazrela je skup od pedesetak ljudi, ili nešto više, na zelenom travnjaku, veličine i lepote kakve se mogu videti samo u TV-reklamama. Bio je tu i ozidani roštilj nad kojim se uveliko dimilo. Za dugim drvenim stolom sedelo je bar četiri tuceta ljudi i svi su jedno drugom dodavali klipove kukuruza i pekarski krompir... Bilo je tu i hrenovki sa roštilja (Doni počnu da rastu zazubice od ove vizije). Preko stola bio je prostrt stoljnjak vezen rukom. U pročelju je bila jedna draga žena, potpuno bele kose, na samom vratu skupljene u punđu. Potpuno ubačena u kapsulu svog sna, Dona shvati da je to bila njena majka. Nije je iznenadilo.

Kejmberovi su bili tu, ali to zapravo nisu bili oni.

Džo Kejmber je, u čistom radnom odelu iz „Siersa”, ličio na Vika, a g-đa Kejmber nosila je Doninu svilenu haljinu vodeno-zelene boje. Njihov dečak izgledao je otprilike onako kako će Ted izgledati u petom razredu...

— Mamice?

Slika se pomuti i poče da se raspada. Ona pokuša da je zadrži jer je bila tako mirna i lepa: arhetip porodičnog života koji joj se nikad nije dao, koji ona i Vik nikad ne bi ni dosegli sa samo jednim detetom i svojim pažljivo isprogramiranim životima. Kroz tugu koja je rasla u njoj, upita se zašto nikad ranije nije razmišljala o stvarima u tom svetlu.

— Mamice?

Slika se iznova uskovitla i poče zatamnjenje. Taj glas spolja probijao je viziju poput oštre igle kroz ljusku jajeta. Nije važno. Kejmberovi su bili na porodičnom skupu i pojaviće se kasnije, negde oko deset, srećni i siti. Sve će biti u najboljem redu. Onaj Džo Kejmber sa Vikovim licem pobrinuće se za sve. Sve će opet biti u redu. Ima stvari koje bog nikad ne bi dopustio. To bi...

— Mamice?

Prene se iz sna, iznenađena što se našla za volanom „pintoa” umesto u krevetu kod kuće... ali samo na tren Divna nestvarna vizija rođaka okupljenih za drvenim stolom počela je već da se razlaže i za nekih petnaestak minuta neće se setiti ništa je sanjala.

— Ha? Molim?

Najednom, šokantno, telefon u kući Kejmberovih poče da zvoni. Pas se podiže, uskomeša senku, tako da se potpuno razbije u njegovo nezgrapno obličje.

— Mama, moram u kupatilo.

Kudžo poče da zavija na zvuk telefona. On nije lajao; zavijao je. Najednom se ustremi na kuću. Skoči na zadnja vrata takvom silinom da ih protrese u ramu.

Ne, pomisli ona s užasom, o ne, prekini, molim te, prekini...

— Mama, moram da...

Pas je režao, oštrio zube o drveni deo vrata. Ona je jasno čula škrgutanje zuba pri svakom nasrtaju.

—... piškim.

Telefon je zvonio šest puta. Osam puta. Deset. A onda prestade.

Ona shvati da je zaustavila dah. Propusti ga kroz zube, izdišući vazduh kratko i ubrzano.

Kudžo je stajao na vratima sa zadnjim šapama na zemlji, prednjim na poslednjem stepeniku. Nastavio je da reži negde u grudima, sasvim duboko — odvratan zvuk iz košmara. Na kraju se okrene i zagleda u „pintoa”... Dona je lepo videla kako mu se na njušci i grudima ulepila pena besnila... pa otapka u senke i nestane u njima. Bilo je nemoguće odrediti kuda je zapravo otišao. U garažu, možda, a možda i negde pokraj štale.

Tedi je očajnički cmizdrio na rukavu njene košulje.

— Mama, moram jako da idem!

Ona ga pogleda bespomoćno.

Bret Kejmber polako spusti slušalicu. — Niko se ne javlja. Valjda nije kod kuće.

Čeriti klimne glavom u znak odobravanja, ne preterano iznenađena. Bilo joj je drago što je Džim predložio da telefonira iz njegovog kabineta koji je bio u prizemlju i potpuno van porodične sobe. Porodična soba imala je zvučnu izolaciju. U njoj su bile police pune igara, „panasonik” TV sa velikim ekranom, video-rikorderom i „atari” video-igrama. A u jednom uglu bio je „vurlicerov” džuboks koji je stvarno svirao.

— Valjda je dole kod Gerija, — doda Bret nezadovoljno.

— Pa, mislim da je sa Gerijem, — složi se ona, što baš i nije bilo sasvim isto kao da je rekla da su zajedno u Gerijevoj kući. Shvatila je sve iz Džoovog poslednjeg pogleda kad su se konačno nagodili. Nagodba koja je nju i njenog sina i dovela ovamo. Nadala se da Bret neće nazvati obaveštenja kako bi našao broj telefona Gerija Pervijea, jer je sumnjala da će se bilo ko i tamo javiti. Pretpostavljala je da su njih dvojica, poput dva psa odskitali nekuda da laju na mesec.

— Mama, misliš li da je Kudži dobro?

— Da, ne verujem da bi tvoj otac baš otišao i ostavio ga samog ako mu nije dobro, — reče ona i to je bila istina... Nije verovala da bi tako nešto uradio. — Da ostavimo to za ujutro? Ionako već moraš u krevet, prošlo je deset, a danas je bio veliki dan.

— Nisam umoran.

— Pa, nije baš pametno preterivati sa nervoznim uzbuđenjima. Izvadila sam tvoju četkicu za zube, a tetka Holi ti je spremila peškir. Sećaš se koja je spavaća soba?

— Da, naravno. Je l’ i ti ideš na spavanje, mama?

— Uskoro. Sešću još malo sa Holi. Ona i ja imamo da pretresemo silnu prošlost.

Bret stidljivo reče: — Ona liči na tebe. Znaš?

Čeriti ga pogleda iznenađeno. — Stvarno? Da, pa verovatno da liči, malo.

— A i onaj dečkić, Džimi. Alal mu udarac. — Bret prasne u smeh.

— Je l’ti povredio stomak?

— Ma, đavola. — Bret pogledom preleti preko Džimovog kabineta, primeti „andervudovu” pisaću mašinu, Rolodeks, uredno naslagane fascikle sa imenima po abecednom redu. Bio je to pažljiv pogled kojim je sve odmeravao, a ona ga nije niti razumela niti mogla da oceni. Činilo se da se Bret vratio iz daleka. — Ne, nije me povredio, on je samo đete. — Namigne joj. — Moj rođak, tako?

— Tako?

— Krvno srodstvo. — Izgledalo je kao da meditira o tome.

— Bret, kako ti se sviđaju teča Džim i tetka Holi?

— Ona mi se dopada. Za njega još ništa ne mogu da kažem. Taj džuboks. Sve je to lepo, ali... — Prodrma glavom nekako nestrpljivo.

— Šta to, Bret?

— On je tako ponosan na to! To je bila prva stvar koju mi je pokazao, kao dete sa igračkom, zar ovo nije super, znaš već.

— Pa, to je tek odskora njegovo, — reče Čeriti. Neki čudnovati strah krene da se vrzma po njoj, nešto u vezi sa Džoom — šta li je on to natrabunjao Bretu kad ga je odvukao na trotoar? Svako je pristrasan na nešto novo. — Holi mi je pisala kad su ga konačno dobili, kaže da je Džim želeo tako nešto još iz mladih dana. Ljudi... dušo, različiti ljudi kupuju različite stvari. Da... da bi pokazali kako su uspešni, ja bar mislim tako. O ukusima se ne raspravlja. Ali, to je obično nešto što nisu mogli sebi priuštiti sebi u mladosti.

— Je li teča Džim bio siromašan?

— Ja zaista to ne znam, — reče ona. — Ali, oni sad nisu siromašni.

— Samo sam mislio da on baš nema nikakve veze sa tim. Shvataš šta sam hteo da kažem? — Unese joj se u lice.

— On je to kupio novcem, iznajmio neke ljude da ga poprave, iznajmio još neke ljude da to donesu ovamo i sad kaže da je to njegovo, a on nije... znaš, nije... ma, ne znam.

— On to nije napravio svojim rukama? — Iako je strah u njoj sve više rastao i srastao sa njom, glas joj je bio nežan.

— To! Tako je! Kupio ga je novcem, ali stvarno nije imao nikakve veze...

— Ikakve...

— O.K., aha, ikakve veze sa tim, a sada, kao da to njemu služi na čast...

— Rekao je da je džuboks osetljiva i složena mašina.

— Tata bi mogao da je napravi, — reče Bret smireno, a Čeriti se učini da je čula kako se vrata iznenada s treskom zatvaraju. Nije to bilo u kući, već u njenom srcu. — Tata bi to sredio i to bi bilo njegovo.

— Bret, — reče ona (a glas joj je bio slab i kao da se sebi samoj pravdala), — nisu svi tako dobri u sređivanju i popravkama kao tvoj otac.

— Znam to — reče, i dalje razgledajući kabinet. — Da. Ali teča Džim ne bi trebalo da se hvali time samo zato što je imao pare, razumeš? To što on misli da mu džuboks služi na čast, ja ne mogu da pod....... to mi smeta.

Ona se iznenada razbesni na njega. Poželela je da ga zgrabi za ramena i prodrma; da se izdere toliko glasno da zakopa istinu u njegove misli. Taj novac nije stigao niotkuda i slučajno; skoro uvek je to bio rezultat istrajnog čina volje, a ta volja jeste baš srž karaktera. Rekla bi mu ona da je njegov otac usavršavao svoju zanatsku veštinu ispijajući bocu za bocom sa svojim drugarima krišom, među izbušenim i dotrajalim gumama, dok je Džim Bruks bio u pravnoj školi, lupajući glavu da završi razred po razred, jer je to vodilo diplomi a diploma je ulaznica — ulaznica za vožnju na vrtešci. To još uvek nije značilo da ti sleduje prste, ali ti je garantovalo šansu da bar probaš.

— Hajde gore i spremi se za krevet, — reče ona mirno. — Ono što misliš o tvom teči Džimu, zadrži za sebe. Ali... pruži mu priliku, Bret. Nemoj suditi samo po ovome.

— Sad su već prošli u porodičnu sobu i ona prstom pokaza na džuboks.

— Ne, neću — reče on.

Pođe za njom gore u kuhinju gde je Holi pripremala kakao za njih četvoro. Džim mlađi i Grečen odavno su već otišli na spavanje.

— Jesi li našla svog čoveka? — upita Holi.

— Ne, verovatno je sišao pa ćaska sa onim svojim prijateljem, — odgovori Čeriti. — Pokušaćemo sutra.

— Hoćeš li kakao, Bret? — upita Holi.

— Da, molim.

Čeriti ga je posmatrala kako seda za sto. Stavlja lakat gore, pa ga brzo spusti, setivši se da je to nekulturno. Srce joj se prepuni ljubavlju, nadom i strahom, da namah pomisli kako će napustiti njeno telo.

Vreme, pomisli ona. Vremena i budućnosti. To mu daj. Ako ga budeš silila, zasigurno ćeš ga izgubiti.

Ali, koliko joj je vremena preostalo? Samo jedna sedmica, a onda će se vratiti pod Džoov uticaj. I čak u ovom trenu, dok je sedela pokraj svog sina i zahvalila Holi za šolju toplog kakaoa, misli joj se ponovo vrate ideji razvoda.

U njenom snu, objavi se Vik.

Koračao je niz ulaz, prišao „pintou” i otvorio vrata. Bio je u svom najlepšem odelu, sivom sa prslukom (i kad god bi ga obukao, ona bi ga zafrkavala kako je isti Džeri Ford iz doba kad ga kosa još nije napustila). Hajde, vas dvoje, rekao je sa onim čudnim osmehom na licu. Vreme je da se ide kući, pre nego što izađu vampiri.

Pokušala je da ga upozori, da mu kaže da je pas besan, ali reči nisu poprimile glas. Iznenada Kudžo poče da izbija iz mraka, spuštene glave i neumornog potmulog režanj a iz dubine grudi. Njegov ujed nosi smrt! Nikakav glas se ne oslobodi.

Samo sekund pre no što se Kudžo ustremio na Vika, on se okrene i podigne prst prema psu. Kudžoovo krzno istog časa samrtnički pobeli. Njegove crvene, zakrvavljene oči upadnu u svoje duplje poput mermernih kuglica u šolju. Njuška padne i otkotrlja se duž šljunkovite staze, nalik na crne stakliće. Tren kasnije, pred garažom je ostao samo krzneni kaput.

Ne brini, govorio je Vik u njenom snu. Ne brini za tog starog psa, to je samo krzneni kaput i ništa više. Jesi li dobila poštu? Ne obraćaj pažnju na psa, pošta stiže. Pošta je važna. Je li tako ? Pošta...

Glas mu je nestajao kao kroz kakav dugi tunel, odzvanjajući i tonući. A onda, to više nije bio san već sećanje na san — bila je budna i obrazi su joj bili vlažni od suza. Plakala je u snu. Pogleda na svoj sat i jedva nazre kazaljke: jedan i petnaest. Baci pogled na Teda. Glasno je spavao sa palcem u ustima.

Ne obraćaj pažnju na psa, pošta stiže. Pošta je važna.

Iznenada je opsedne značenje paketića iz poštanskog sandučeta, pogodi je poput strele izbačene iz nekih prostora nesvesnog gde je ideja i bledo i nestabilno obitavala od ranije. Možda zato što je bilo tako veliko a tako jednostavno. Juče je bio ponedeljak i pošta je stigla. Paketić za Džoa Kejmbera od Dž. S. Vitnija, sasvim jasan dokaz.

Danas je utorak i pošta će opet stići.

Suze olakšanja skotrljaju se niz njene, još uvek vlažne obraze. Bukvalno je morala sebe da prisili da ne protrese Teda, probudi ga i kaže mu da će sve biti u redu, kako će najkasnije u dva sata ovog popodneva — a još verovatnije oko deset-jedanaest izjutra, samo ako je pošta stizala ovamo tačno kao i u većinu drugih mesta u gradu — skončati ovaj košmar.

Najlepše od svega bilo je to što će poštar doći ovamo čak i ako nema pošte za Kejmberove. Dužnost mu je da proveri da li je zastava podignuta, da li je pošta na svom putu. Moraće da dođe ovamo gore, na poslednju stanicu na gradskoj cesti 3, da proveri to, a danas će ga dočekati žena koja je već poluhisterična od radosti.

Ona pogleda u Tedovu torbicu i pomisli na hranu unutra. Pomisli i kako bi trebalo ostaviti nešto za slučaj... ma, za svaki slučaj. Sad to više nije bilo važno, ali Ted će sigurno biti gladan ujutro. Ona pojede ostatak krastavca. Ted baš nije obožavao krastavce. Biće to prost doručak za njega, pomisli nasmešivši se. Štapići, maslinke i jedan „Slim Džim”, ili dva.

Dok je žvakala poslednja dva-tri koluta krastavca, shvati da su je zapravo najviše uplašile koincidencije. Taj niz koincidencija, krajnje sumanutih, a tako sudbinskih kao da je i razbesneo psa... tako da baš nju hoće. Vik otišao na deset dana, slučajnost broj jedan, Vik se javio ranije, broj dva. Da ih nije našao, probao bi kasnije, pa opet, pa bi se već zapitao gde su. Činjenica da su sve troje Kejmberovih otišli, bar na dva dana, kako je zasad izgledalo — broj tri. Majka, sin i otac. Svi otišli. Ali su ostavili svog psa. O, da. Oni su...

Najednom joj pade na um stravična misao. Vilice joj se ukoče pri poslednjem zalogaju. Pokuša da je odagna, ali joj se neprekidno iznova nametala. Nije htela da nestane zbog svoje sopstvene intuitivne logike.

Šta ako su oni svi bili mrtvi u štali?

Na trenutak joj se ukaže slika sa onom nezdravom životnošću, koju su imale samo vizije ranih jutarnjih snova. Isprevrtana tri tela na podu, kao igračke, prljavština i prašina oko njih umazana i slepljena crvenilom, njihove mutne oči zure u mrak kojim štala skriva i rasteruje gugutke, njihova odeća razderana, delovi tela...

Ma, to je suludo, to je...

Možda je prvo sredio dečaka, ono dvoje su možda u kuhinji, spremaju nešto na brzinu, čuju vrisku, izlete...

(prekini da si prekinula)

... izlete napolje, ali je dečak već mrtav, pas mu je rastrgnuo vrat, i dok stoje prestravljeni smrću svoga sina, bernardinac se pojavi iz senki, ta matora užasna mašina koja uništava, da, staro čudovište izlazi iz senki, besno, reži. Pođe prvo po ženu, muškarac pokušava da je spase...

(ne, on bi valjda izvukao pištolj ili već nešto, a gde su kola? Kola su bila tu pre nego što su otišli na porodično putovanje — čuješ li me — PORODIČNO PUTOVANJE — uzeli su kola a ostavili kamion)

Zašto onda niko nije dolazio da nahrani psa?

To je bila logika stvari i od nje joj se dizala kosa na glavi. Zašto niko nije došao da nahrani psa? Ako odlaziš bilo kuda na dan ili dva, dogovoriš se sa nekim. Oni hrane tvog psa, a onda kad oni odu ti hraniš njihovu mačku, ili njihovu ribu ili papagaja ili već neku drugu živuljku. Tako da...

A pas se stalno vraćao u štalu.

Da nije tamo jeo?

To je odgovor, reče sama sebi sa olakšanjem, nisu našli nikoga da im hrani psa tako da su napunili posudu hranom. Hrana za pse ili nešto drugo.

A onda je zbuni ono što je i samog Džoa Kejmbera zbunilo nešto ranije tog istog dugog, dugog dana. Ogromni pas će sve to odjednom progutati i posle biti gladan. Sigurno je bolje zamoliti prijatelja da se pobrine, ako ti već nećeš biti tu. A opet, možda ih je nešto zadržalo. Možda je stvarno bilo neko porodično slavlje pa se Kejmber zanesvestio od pijanstva. Možda ovo, možda ono, možda bilo šta.

Da pas ne jede u štali?

(a šta jede tamo? Hranu za pse? Ili ljude?)

Ona ispljune poslednji kolut krastavca u skupljenu šaku i oseti kako joj se stomak grči, poželi da povrati sve što je pojela. Zadrži to u sebi samo snagom sopstvene volje koja je bila zapanjujuća. Ostavili su psu nešto hrane i otišli svojim kolima. Za to nije baš trebalo biti Šerlok Holms. Sve ostalo bio je samo teži slučaj živčanosti.

Ali, onaj prizor smrti pokušavao je nanovo da se ušunja. Dominantna slika bila je ona prljavština, krvava prašina koja je poprimila crni ton.

Dosta. Misli o pošti, ako već moraš da misliš o nečemu. Misli na sutra. Misli o tome kako si bezbedna.

Sa njene strane kola oglasi se neki jedva čujan šum.

Nije želela da pogleda, ali je to bilo jače od nje. Glava joj se okrene kao da je vuku neke nevidljive, ali moćne ruke. Lepo je čula kako se tetive na njenom vratu istežu naglo. Kudžo je bio tu, gledao je u nju. Njegovo lice bilo je manje od petnaestak santimetara udaljeno od njenog. Razdvajalo ih je samo sigurnosno staklo pored vozačevog sedišta. Te mutne, crvene oči blenule su u njene. Pseća njuška kao da je bila teško napacana penom za brijanje i ostavljena da se tako osuši.

Kudžo se cerio na nju.

Ona oseti kako vrisak raste u njenim grudima, kako peče, prolazeći joj kroz grlo. Osećala je da pas misli na nju, da joj govori Srediću ja tebe, lutko. Srediću i tebe, klinjo. Mislite vi samo na poštara, koliko vam drago. Ubiću i njega ako budem morao, kao što sam ubio i sve troje Kejmberosvih, baš kao što ću ubiti tebe i tvog sina. Mogla bi se i navići na tu ideju. Mogla bi isto tako...

Vrisak je silovito nadolazio uz njeno grlo. Bio je živ, borio se da izađe i na nju se sve svali: Ted koji je morao da piški, ona spušta prozor samo za desetak santimetara, podiže Teda kako bi obavio stvar kroz prozor, sve vreme motri na psa, Ted zadugo ne može, ruke počinju da je bole; onda onaj san, pa slike smrti, sad ovo...

Pas joj se cerio; cerio se njoj, Kudžo mu je bilo ime, a njegov ujed značio je smrt.

Vrisak je morao da se oslobodi

(ali Ted)

ili će poludeti.

(spava)

Ona ukoči svoje vilice da zaključa vrisak, baš kao što je pre nekoliko trenutaka izbegla povraćanje. Žestoko se borila s tim. I konačno, srce poče da usporava svoj rad i ona je znala da je pobedila.

Nasmeši se psu i iz svojih zgrčenih pesnica ispruži srednje prste. Držala ih je tik uz staklo, koje se sa spoljne strane zamaglilo od Kudžoovog daha. — Evo ti ga na, — prošaputa.

Nakon čitave večnosti, činilo joj se, pas spusti šape i vrati se u štalu. Njene misli se iznova upute onim mračnim kolosekom.

(šta je on tamo jeo?)

a onda s treskom zatvori neka vrata u svojoj glavi.

Nema više spavanja i neće ga još dugo biti, a zora je tako daleko. Sedela je uspravno za volanom, po sto puta ponavljajući sebi kako je glupo, zaista smešno osećati da je pas neka užasna sablazan pobegla iz Tedovog garderobera, ili da je takva sablazan bolje poznavala situaciju od nje same.

Vik se iznenada probudi u totalnom mraku, ubrzanog daha i tako suvog poput čiste soli u grlu. Srce mu je bubnjalo u grudima i potpuno je izgubio orijentaciju — tako snažno se oseti dezorijentisanim da mu se namah činilo da pada, pa rukama krene grčevito da se hvata za krevet. Zatvori oči i silom pokuša da se sabere.

(ti si u)

Otvori oči i ugleda prozor, noćni stočić i lampu.

(Ric-Karlton hotelu u Bostonu država Masačusets)

Opusti se. Samo ta referenca već je bila dovoljna da dođe sebi, kao lampica da je kliknula u glavi, pa se začudi kako je uopšte mogao da se izgubi i rastroji, pa makar i na jedan tren — zato što je na nepoznatom mestu, pretpostavljao je. To je i noćna mora.

Noćna mora! Isuse, to je bilo čudo. Ne seća se da ga je takav košmar mučio još od puberteta. Posegne za malim satom na noćnom stočiću, zgrabi ga sa obe ruke i prinese licu. Dvadeset do dva. Rodžer je hrkao na drugom krevetu i sad, pošto su mu se oči privikle na mrak, mogao je sasvim lepo da vidi kako spava, opružen na leđima. Odgurne čaršav sa ivice kreveta. Imao je na sebi neku glupu pižamu sa žutim zastavicama koledža.

Vik svuče noge s kreveta, tiho ode do kupatila i zatvori vrata. Taman su mu dobro došle Rodžerove cigarete koje je ostavio na lavabou. Posluži se jednom. Trebalo mu je to. Sedeo je na šolji i pušio, tresući pepeo u lavabo.

Teretan san, što bi Dona rekla, sam bog zna zbog čega je sve trebalo da bude opterećen. Ipak je te večeri legao oko pola jedanaest u boljem raspoloženju od onog koje ga je proganjalo čitave prošle sedmice. Vrativši se u hotel, on i Rodžer su još jedno pola sata u baru „Ric-karltona” prevrtali ideju o izvinjavanju, a onda Rodžer iz bogate svaštare od svog novčanika izvuče broj kućnog telefona Jensija Heringtona. Herington je glumio Profesora Pahuljicu.

— Ne bi bilo zgore da vidimo je l’ on uopšte voljan to da učini, pre nego odemo predaleko — reče Rodžer. Podigne slušalicu i počne da bira broj Heringtona koji je živeo u Vestportu, država Konektikat. Vik uopšte nije znao čemu da se nada. Kad bi ga baš neko silio da pogađa, rekao bi da će Herington verovatno biti malo šokiran — čitava afera „Zingers” učinila ga je tako mizernim, mislio je, koliko mu je samo nudila.

Obojica se srećno iznenade. Herington se iz cuga složi. Shvatio je težinu situacije i znao da je Profesor Pahuljica prilično zabiberio (— Siroti matori beznadežno je izgubljen — rekao je tužno Herington). Ali, mislio je da bi poslednja reklama pomogla kompaniji da prevaziđe aferu. Da se vrati na svoj, tako reći, kolosek.

— Sranje, — reče Rodžer iscerivši se, pošto je spustio slušalicu. — Prosto je oduševljen idejom o završnom spuštanju zavese. Retko koji glumac angažovan za reklamne spotove dobije takvu priliku. Sam će obezbediti avionsku kartu za Boston, ako mi to zatražimo.

Tako je Vik srećno otišao u krevet i zaspao iz cuga. A onda, san. U snu je stajao pred vratima Tedovog garderobera i govorio Tedu kako nema ničega unutra, baš ničega. Pokazaću ti jednom zauvek, rekao je Tedu. Otvori vrata garderobera i shvati da su Tedove igračke i odela nestali. U Tedovom garderoberu bujala je šuma — stari borovi i omorike, drevno belogorično drvo. Pod garderobera bio je prekriven mirisnim iglicama četinara i ćilimom od vlažnog lišća. Zagrebe da proveri jesu li ispod obojene daske. Nisu; nogom je zagrebao plodno crno tlo šume.

On zakorači u garderober i vrata se zatvore za njim. To je bilo u redu. Bilo je dovoljno svetla da vidi sebi put. Pronađe put i pođe peške duž njega. Istog časa shvati da je na leđima imao ranac, a o ramenu mu je visila čuturica. Čuo je ono mistično hujanje vetra kroz jele i diskretni cvrkut ptica. Pre sedam godina, mnogo pre „Edvorksa”, svi skupa su išli na godišnji odmor na planinarenje duž apalačkog puta i ta zemlja prilično je nalikovala geografiji njegovog sna. To je bilo prvi i poslednji put da su tako proveli godišnji odmor. Posle su se uvek držali morske obale. Vik, Dona i Rodžer sjajno su se proveli, dok je Altea Brejkstoun mrzela planinarenje i vratila se, povrh svega, sa popriličnim svrabom od otrovnog hrasta.

Prvi deo sna bio je sasvim prijatan. Pomisao na to da se sve dešavalo u Tedovom garderoberu, na njegov sasvim čudan način, činila mu se božanstvenom. A onda izbije na čistinu i ugleda... ali sve je već počelo da se osipa, poput sna izloženog udaru budne misli.

Sa druge strane čistine visoko u nebo uzdizao se strmi sivi zid, skoro tri stotine metara. Na nekih šest metara visine, ugleda pećinu — ne, nije bila dovoljno duboka da bi bila pećina. Pre je to bila niša, udubljenje u kamenu koje je slučajno imalo ravno dno. Dona i Ted bili su šćućureni unutra. Šćućureni kao da se grče u strahu pred nekakvim čudovištem koje pokušava da ih dosegne, pokušava da se približi pa uđe unutra. Da ih ščepa. Proždere ih.

Sve je bilo nalik sceni iz originalnog King Konga kad ogromni majmun istrese Fejine nesuđene spasioce iz debla, pa pokušava da ščepa jedinu preživelu žrtvu. Ali, tip upadne u neku rupu i Kong nije u stanju da ga se dočepa.

Mada čudovište u njegovom snu zapravo i nije bilo neka grdosija majmunske vrste. Bio je to... šta? Zmaj? Ne, ni nalik tome. Ni zmaj, ni dinosaurus, niti trol. Nije moglo da uđe. Šta god da je bilo, nije moglo da uđe i dokopa se Done i Teda. Tako da je naprosto čekalo pred njihovim skrovištem poput mačke koja čeka na miša sa odvratnom strpljivošću.

Počne da trči, ali koliko god brzo trčao, druga strana čistine nije mu bivala ništa bliže. Dona je vikala upomoć, ali kad je pokušao da joj odgovori, reči mu usahnu na usnama. Ted ga konačno spazi.

— One ne vrede! — Ted vrisne očajnički i beznadežno tako da potpuno prestravi Vika. — Tatice, Reči za Čudovište ništa ne vrede! O, tatice, ništa ne vrede, nikad nisu ni vredele! Ti si, tata, lagao! Lagao si!

Trčao je i dalje, ali kao da je bio na beskonačnoj pokretnoj traci. Baci pogled na podnožje tog visokog sivog zida i nazre gomile starih kostiju i iscerenih lobanja. Neke su bile skrivene pod zelenom mahovinom.

U tom času se probudi.

Šta je bilo to čudovište?

Naprosto, nije mogao da se seti. San je već izgledao kao prizor viđen sa obrnute strane teleskopa. Baci cigaretu u klozet, otvori slavinu i pusti vodu da spere pepeo sa zidova lavaboa.

Ispiša se, ugasi svetlo i vrati se u krevet. Legne i zagleda se u telefon, oseti užasnu iracionalnu želju da se javi kući. Iracionalnu? To je bilo suviše slabo rečeno. Bilo je deset do dva izjutra. Ne da bi je samo probudio, već bi ubio boga u njoj koliko bi se prestravila, snovi se ne mogu doslovno rečima iskazati. Opšte poznata stvar. Kad istovremeno i brak i posao izlete iz koloseka, nije ni čudo što se glava upušta u sulude igre, zar ne?

Pa ipak samo da joj čuje glas i uveri se da je sve u redu...

Okrene glavu od telefona, zgrabi jastuk i odlučno zatvori oči.

Javi joj se ujutro, ako ćeš se od toga bolje osećati. Javi joj se odmah posle doručka.

To ga malo smiri i vrlo brzo ponovo utone u san. Ovoga puta nije sanjao... A ako i jeste, ovi snovi se nikada nisu otisnuli u njegovoj svesti. A kada je u utorak došlo vreme da se javi, sasvim je zaboravio san o zveri na čistini. Jedino se sećao kroz maglu da se budio i ustajao usred noći. Vik se toga dana nije javio kući.

Čeriti Kejmber se probudi tog utorka ujutro tačno u pet i prođe kroz svoju uobičajenu fazu dezorijentacije... Žuti tapeti namesto lamperije, zelene štampane zavese umesto belog satena, uzani krevet umesto bračnoga koji je počeo da se uleže po sredini.

Sad je znala gde je... Stratford, država Konektikat... i obuzme je neko prijatno osećanje. Čitav dan će moći da priča sa svojom sestrom. Pretresa stara dobra vremena, Sazna šta je radila u poslednjih nekoliko godina. A Holi je pominjala i neku kupovinu u Bridžportu.

Probudila se sat i po ranije nego obično, a bar dva sata pre nego stvari počnu da mrdaju u ovom domu. Ali, čovek nikad ne spava dobro u tuđem krevetu sve do treće noći... bila je to jedna od izreka njene majke i zaista je tako.

Tišina poče da oslobađa svoje tanane zvuke dok je ležala budna i osluškivala, osmatrajući prozirnu jutarnju svetlost koja se probijala kroz polunavučene zavese... Ranu svetlost praskozorja koja je uvek tako bela, čista i divna. Zaškripi jedna jedina daska. Sojka oglašava svoju jutarnju zlovolju. Prvi jutarnji poslovni voz za Vestport, Grinič i Njujork.

Daska ponovo zaškripi.

Pa još jednom.

Nije se to kuća nameštala samo. Bili su to koraci.

Čeriti se uspravi u krevetu, oko struka svog seksipilnog ružičastog noćnog ogrtača obmotana čaršavom i ćebetom. Sada su se koraci polako spuštali niz stepenište. Bio je to skoro nečujan korak: bosih ili stopala samo u čarapama. Bio je to Bret. Kad živite sa ljudima, onda prepoznajete i zvuk njihovog koraka. To je bila jedna od onih misterioznih stvari koje se jednostavno događaju s godinama, baš kao i otisak lista u kamenu.

Odgurne prekrivače, ustane i pođe ka vratima. Njena soba otvarala se na hodnik na spratu i ona ugleda kako Bretova glava izmiče, vrh kapuljače proviri na tren, pa nestane.

Ona pođe za njim.

Kada je Čeriti stigla na vrh stepeništa, Bret je upravo zamicao u hodniku koji je sa ulaznih vrata vodio u kuhinju. Ona otvori usta da vikne... a onda ućuta. Bila je zastrašena ovom uspavanom kućom koja nije bila njen dom.

Nešto u načinu njegovog hoda... stav njegovog tela... ali, prošle su tolike godine otkad...

Hitro se spusti niz stepenice, onako bosonoga, skoro nečujno. Pratila je Breta u kuhinju. Imao je na sebi samo donji deo svetlo-plave pižame, beli pamučni učkur visio je niže njegovih prepona. Iako je leto bilo tek pred svojim najtoplijim danima, on je već bio dobro crn — prirodno je imao tamniji ten, kao i njegov otac, i uvek bi lako pocrneo.

Sa dovratka mu je videla profil, a u toj istoj divnoj jutarnjoj svetlosti, kupalo se njegovo telo dok je lutao po ormarićima iznad peći, šanka i sudopere. Srce joj je bilo prepuno čuđenja i straha. On je prelep, pomisli ona — Sve što jeste ili je bilo lepo u nama, u njemu je. Bio je to trenutak koji nikad neće zaboraviti — gledala je svog sina obučenog samo u donji deo pižame i na trenutak spozna misteriju njegovog dečaštva koje će tako brzo ostaviti za sobom. Te majčinske oči volele su obrise njegovih mišića, obline njegovih butina, otiske njegovih stopala. Delovao je... apsolutno savršeno.

Sve je to jasno mogla da vidi jer Bret nije bio budan. Kao dete, neki dvadesetak puta šetao je u snu, uglavnom su to bile epizode između njegove četvrte i osme godine. Na kraju se već podosta zabrinula — toliko uplašila — da je konsultovala dr Grešema (bez Džoovog znanja). Ona se nije bojala toga da Breta napušta zdrav razum — ko god je bio u društvu sa njim, mogao je da vidi da je dečak bistar i normalan — bojala se da se ne povredi u tom čudnom stanju. Dr Grešem joj je rekao da verovatno neće i da većina čudnih ideja koje ljudi imaju o mesečarenju, potiče od loših jevtinih filmova.

— Mi jako malo znamo o šetnjama u snu, rekao joj je, — ali znamo da se pojava češće javlja kod dece nego kod odraslih. U čoveku konstantno raste i sazreva interakcija između uma i tela, g-đo Kejmber, i veliki broj stručnjaka koji su vršili istraživanja na ovom polju veruju da mesečarenje može biti simptom prolazne i ne preterano značajne neuravnoteženosti između ova dva pola.

— Kao bolovi koji rastu? — upita ga ona sumnjičavo.

— Veoma slično tome, — odgovori Grešem kroz osmeh.

Na jednom receptu iscrta krivulju objašnjavajući kako će Bretovo mesečarenje dostići kulminaciju, za izvesno vreme održavati platno, pa onda slabiti. Na kraju će potpuno iščeznuti.

Ona ode ohrabrena doktorovim uveravanjem da Bret neće u snu odšetati kroz prozor ili nasred druma, ali joj nije bilo baš sve jasno. Nedelju dana kasnije ona dovede Breta. Bilo je to dva-tri meseca nakon njegovog šestog rođendana. Grešem ga je kompletno ispregledao i proglasio normalnim u svakom pogledu. I zaista še pokazalo da je bio u pravu. Poslednja Bretova „noćna šetnja”, po Čeriti, desila se pre dve godine.

Poslednja, dakako, do sad.

Bret je otvarao kuhinjske ormariće redom jedan po jedan, uredno zatvarajući svaki pre nego što pređe na sledeći, analizirajući Holine sudove, dodatne elemente, kuhinjske krpe pažljivo savijene, aparaturu za krem za kafu i čaj i još nekompletirani set čaša. Oči su mu bile širom otvorene i prazne i ona, sa nekom ledenom sigurnošću, oseti da on vidi sadržaje nekih drugih ormarića na nekom drugom mestu.

Ona oseti isti onaj stari bespomoćni užas na koji je skoro zaboravila, kako roditelji prave uzbunu i ekskurzije najranijih godina svoje dece: oko izbijanja zubića, vakcinacije koja sobom nosi zapanjujuću groznicu povrh svega, gušobolje, infekcije uha, bezrazložnog krvarenja ruke ili noge.

O čemu li misli? pitala se. Gde je? I zašto sad, posle dve mirne godine? Je li to možda zbog nepoznate sredine? Nije delovao preterano uznemiren, bar za sad.

On otvori poslednji ormarić i izvuče ružičastu posudu za umake. Stavi je na šank. Zahvati vazduh i imitira sipanje nečega u posudu. Ruke joj se naježe kad shvati gde je bio i čemu ovaj glupi ritual. Bila je to obavezna svakodnevna radnja koju je obavljao kod kuće. Hranio je Kudžoa.

Mimo svoje volje, zakorači prema njemu pa onda zastane. Nije verovala u bapske priče o tome šta bi se sve moglo dogoditi ako probudite mesečara — duša bi zauvek napustila telo, ludilo bi moglo uslediti ili smrt — a što se toga tiče, nije joj trebalo ni uverenje dr Grešema. Specijalno je posudila i jednu knjigu iz portlandske gradske biblioteke... ali joj, zapravo, ni to nije bilo neophodno. Njen sopstveni zdrav razum govorio joj je da ako probudi mesečara, on će se probuditi — ništa manje ili više ne može da se desi. Moglo bi biti suza, možda čak i blage histerije, ali takva vrsta reakcije bila bi izazvana samo najobičnijom trenutnom dezorijentacijom.

Ipak, ona nikad nije probudila Breta u toku njegovih noćnih šetnji, a nije se ni sad usudila. Zdrav razum je jedno. Njen bezrazložni strah drugo. Najednom je bila nemoćna da smisli zašto je sve tako. Šta je moglo biti tako užasno u Bretovom snoviđenju hranjenja njegovog psa? To je bilo savršeno normalno, pogotovo za nekog ko je toliko brinuo o svom psu, kao Bret o Kudžou.

Sada je bio nagnut tako da je učkur njegove pižame pod pravim uglom padao na horizontalnu ravan crveno-crnog linoleuma na podu. Na licu mu se ocrta usporena pantomima tuge. Onda progovori, promrmlja reči, kao što spavači obično čine, grleno, ubrzano, skoro nerazgovetno. U rečima nije bilo emocije, sve je ostalo u njemu, u čauri sna koji je bio tako živ da ga je uveo u mesečarenje, ponovo, posle dve mirne godine. Nije bilo ničeg melodramatičnog u rečima izgovorenim na brzinu, a Čeriti ipak rukom stisne svoj vrat. Koža na njenom vratu bila je ledena

— Kudžo više nije gladan, — reči su plovile Bretovim uzdahom. Sada je držao posudu na svojim grudima. — Ne, nije više, ne, nije više.

Nepomično je stajao pored šanka, kao i Čeriti na kuhinjskim vratima. Jedna suza skotrlja se niz njegovo lice. Ostavi posudu na šank i uputi se ka vratima. Oči su mu bile otvorene, ali su slepo preletele preko njegove majke. Zastane, pa se osvrne za sobom.

— Pogledaj u korovu, — obrati se nekome ko nije bio tamo.

Onda ponovo zakorači prema njoj. Stajala je sa strane, rukom grčevito pritisnutom uz vrat. On prođe pokraj nje brzo i nečujno i bos otapka hodnikom ka stepeništu.

Ona se okrene da pođe za njim, seti se posude za umak. Stajala je na praznom čistom šanku kao centralna tačka neke čudne slike. Ona je podigne, ali joj isklizne iz ruke — nije bila svesna kako su joj ruke lepljive od znoja. Uhvati je u letu, zamislivši samo zvuk kojim bi se pod oglasio u ovim tihim usnulim satima. Uhvati je obema rukama. Vrati na policu i zatvori ormarić. Ostane tako neki tren, osluškujući bubnjanje svog srca, osetivši se tako suvišnom u ovoj kuhinji. Bila je uljez u ovoj kuhinji. Onda pođe za svojim sinom.

Stigne do vrata njegove sobe u času kad se peo na krevet. Pokrije se i okrene na levu stranu, njegova najčešća poza za spavanje. Iako je znala da je sad sve gotovo, Čeriti ostane tu još neko vreme.

Neko se dole nakašlja, iznova je podsetivši da je ovo bila tuđa kuća. Preplavi je osećanje nostalgije za domom; neki tren joj se učini kako joj je stomak prepun onog gasa koji koriste zubari. U ovoj divnoj mirnoj jutarnjoj svetlosti, njena pomisao na razvod izgledala je tako nezrela i bez veze sa realnošću, kao kakva infantilna izmišljotina. Ovde joj je bilo lako da misli o takvim stvarima. To nije bila njena kuća. Nije to bio njen dom.

Zašto ju je toliko prestravila ova pantomima hranjenja Kudžoa? Ove brze reči u jednom dahu? Kudžo više nije gladan, ne, nije više.

Ona se vrati u svoju sobu i legne na krevet, dok je sunce bivalo sve više i osvetljavalo sobu. Na doručku, Bret nije izgledao ništa drugačije nego obično. Nije pominjao Kudžoa, a očigledno je zaboravio i na poziv kući, bar za sad. Posle razgovora sa samom sobom, Čeriti odluči da celu stvar ostavi na miru.

Bilo je vruće.

Dona još malo spusti svoj prozor — otprilike na četvrt puta, koliko se usudila — pa se nagne preko Tedovog krila da spusti i njegov. Tog trena primeti zgužvano parče žutog papira na njegovom krilu.

— Šta je to, Ted?

On podigne pogled ka njoj. Podočnjaci su mu bili tamni i teški. — Reči za Čudovište, — odgovori

— Je l’ mogu da vidim?

Čvrsto je držao papir još neki sekund, pa joj dozvoli da pogleda. Na licu mu se ocrta oprezan, skoro posesivan izraz, ona oseti trenutnu ljubomoru. Bio je to kratkotrajan ali snažan osećaj. Ona je uspela da ga sačuva živog i nepovređenog, a za njega je jedini značaj imao Vikov hokus-pokus. A onda se ovo osećanje stopi sa zbunjenošću, tugom i samogađenjem. Ona je bila ta koja ga je dovela u ovakvu situaciju. Samo da mu nije popustila...

— Juče sam ih stavio u džep, pre nego što smo pošli u kupovinu. Mamice, je l’ će čudovište da nas pojede?

— To nije čudovište, Ted, to je samo pas i ne, neće nas pojesti! — Govorila je oštrije nego što je htela. — Rekla sam ti, kad dođe poštar, mi idemo kući. — A rekla sam mu i da će auto brzo upaliti i rekla sam mu da će neko doći i da će se Kejmberovi Uskoro vratiti kući...

Čemu to razmišljanje?

— Vrati mi moje Reči za Čudovište?

Na trenutak ona oseti potrebu da iscepa taj zgužvani znojavi papir i raspe konfete kroz prozor. Onda pruži Tedu papir i obema rukama prođe kroz njegovu kosu, postiđena i uplašena. Šta se to dešava sa njom, za ime boga? Tako sadistička pomisao. Zašto bi mu ona još pogoršala stvar? Je li to bio Vik? Ona? Šta?

Bilo je vruće — prevruće za razmišljanje. Znoj joj je oblivao lice, a primeti da su i Tedovi obrazi vlažni. Kosa mu je bila slepljena i za dva tona tamnija od svoje smeđe-plave boje. Trebalo bi mu oprati kosu, pomisli sasvim slučajno i to je navede na pomisao kako bočica šampona „Nema više suza” bezbedno sedi na polici u kupatilu, čekajući da je neko uzme i izruči dozu-dve u svoj dlan.

(ne gubi kontrolu nad sobom)

Ne, ni slučajno. Pa ona nema razloga da gubi kontrolu nad sobom. Sve će biti u redu, zar ne? Naravno da hoće. Psa nije bilo na vidiku već čitav sat i više. Pa poštar. Sad je već skoro deset sati. Poštar će uskoro doći i više neće biti važno što je u kolima vruće. „Efekat staklene bašte”, tako su ga nazivali. Videla je to negde u prospektu koji objašnjava zašto ne biste smeli da zatvorite svog psa na duže vreme u kolima po ovakvoj vrućini efekat staklene bašte. U prospektu piše da temperatura u kolima, parkiranim na suncu, može dostići i 140 Farenhajta ukoliko su svi prozori zatvoreni, tako da bi bilo surovo i opasno zaključati ljubimca i ostaviti dok vi završite kupovinu ili odgledate film. Dona se cinično smijuljila. Ovde su se lončići polupali, zar ne? Pas je bio taj koji je zaključao ljude.

Ali, poštar će doći. Poštar će doći i svemu će biti kraj. Neće više biti važno što im je ostalo samo četvrt litra mleka ili što je jutros morala u klozet pa je iskoristila Tedov mali termos — ili je bar pokušala — ali se sve prelivalo pa je sad „pinto” zaudarao na mokraću i činilo se da miris postaje sve intenzivniji na toploti. Zatvori termos i izbaci ga kroz prozor. Čula je kako se kotrlja po šljunku. Zaplače.

Ali, sve to nije bilo važno. Bilo je užasno ponižavajuće pokušavati da piškiš u termos-bocu, svakako, ali to nije bilo važno jer poštar dolazi — već sad možda tovari svoj plavo-beli kamionet na bršljanom obrasloj pošti u Ulici Karbin... ili je već krenuo na uobičajenu turu putem 117 prema drumu Mepl Šugar. Povešće Teda kući i zajedno će se popeti uz stepenište. Istuširaće se zajedno, ali pre nego što uđu pod tuš, izvući će onu bočicu s police, pažljivo staviti poklopac na ivicu lavaboa i prvo išamponirati Tedovu pa onda svoju kosu.

Ted je ponovo čitao reči sa žutog papira, nečujno pomerajući usne. To nije bilo pravo čitanje, onakvo kakvo bi bilo za par godina (ako se izvučemo iz ovoga, njen izdajnički um insistirao je na dodatku, besmisleno, ali momentano), već grubo ponavljanje zapamćenog. Baš kao što škola za vozače priprema funkcionalne nepismenjake za pismeni deo vozačkog ispita. I to je negde pročitala, ili je videla na TV-programu. Zar nije zapanjujuća količina sranja koju ljudski mozak može da akumulira? I zar nije bilo zapanjujuće kako se samo lako sve to ispljune kad više ničemu nije služilo? Baš kao kanta za đubre nesvesti koja se otvara na pogrešnu stranu.

To je podseti na nešto što se događalo u kući njenih roditelja, u vreme kad je to još uvek bila i njena kuća. Nešto manje od dva sata pred jedan od onih famoznih koktela njene majke (kako je Donin otac uvek nazivao, satiričnim tonom koji se automatski pisao velikim slovima — istim onim satiričnim tonom koji je ponekad Samantu dovodio do ludila), hrpa posuđa u sudoperi nekako se čudno oslanjala na cev mašine i kad je majka ponovo pokušala da uključi aparat, zelena tečnost samo eksplodira i isprska celi plafon. Dona je u to vreme imala četrnaestak godina i dobro se seća kako je užasna histerija njene majke stravično prestravila, a istovremeno joj se i zgadilo. Zgadilo joj se što se njena majka izdirala pred onima koji su je voleli i kojima je bila najpotrebnija, i sve to zbog mišljenja grape slučajnih poznanika koji su dolazili da se ogrebu o koje piće i neku čačkalicu. Bila je prestravljena jer nije videla nikakvu logiku u majčinom besu... i zbog izraza koji je videla u očima svog oca. Bila je to neka vrsta rezigniranog gađenja. Tad je, zapravo, po prvi put poverovala — poverovala u sebe — da će odrasti i postati žena, žena sa bar nekom šansom da bude bolja žena od svoje sopstvene majke, koja je mogla da se prepusti tako zastrašujućem stanju ni zbog čega...

Ona sklopi oči i pokuša da odagna ovakve misli, nemoćna pred životnošću emocija koje je sećanje prizvalo. Efekat staklene bašte, kante za đubre, šta je sledeće? Kako sam izgubila nevinost? Šest voljenih letovanja? Poštar, na to je trebalo misliti, na prokletog poštara.

— Mamice, možda će auto sad da upali?

— Srce, bojim se da probam jer je akumulator skoro sasvim prazan.

— Ali mi samo sedimo ovde. — Zvučao je razdražljivo, umorno i zbunjeno. — Kakve veze ima da li je akumulator prazan ili ne, ako mi samo sedimo ovde? Probaj!

— Da mi nisi naređivao, klinjo, inače ću te pošteno izbubecati.

On se šćućuri od njenog promuklog besnog glasa i ona se ponovo naljuti na sebe. Kreštao je... i ko je mogao da ga osudi zbog toga? Osim toga, bio je u pravu. Ali, Ted nije shvatao, pravi razlog iz koga nije htela da proba motor bio je taj što se plašila da bi to moglo navući psa. Plašila se da bi to dovuklo Kudžoa, a to je želela najmanje od svega.

Mrzovoljno okrene ključ. „Pintoov” motor oglasi se sporim monotonim zvukom protesta. Zakašlje dvaput, ali ne upali. Ona okrene ključ i pritisne sirenu. Novi potpuno potmuo zvuk nije se preneo ni na pedeset metara, a kamoli do one kuće u dnu brda.

— Eto ti, — reče ona oštro i surovo. — Jesi sad srećan?

Ted poče da plače, baš kao što je uvek počinjao dok je bio beba: usne mu se iskrive i podrhtavaju, suze se skotrljaju niz njegove obraze pre nego što počne da jeca. Ona ga okrene sebi, govoreći da joj je žao, da nije htela da bude zla, da je to samo zato što je i ona uznemirena, govoreći da će se sve srediti i proći čim stigne poštar, da će ga odvesti kući i oprati mu kosu. Pa pomisli: Jedna šansa da budeš bolja žena od tvoje majke. Sigurno. Sigurno, idete. Ista si kao i ona. To bi isto rekla i ona u ovakvoj situaciji. Kad se loše osećaš ti širiš bedu. Pa, kakva majka, takva čerka, zar ne? A možda će i Ted jednoga dana kada odraste osećati za tebe baš kao što ti osećaš za...

— Zašto je tako vruće, mama? — upita Ted tupo.

— Efekat staklene bašte, — odgovori ona i ne razmišljajući. Nije bila spremna na to i bila je svesna toga. Ako je ovo, u bilo kom smislu, bio poslednji ispit materinstva ili same zrelosti — ona je debelo opalila na testu. Koliko su već na ovom ulazu? Petnaest sati, u najboljem slučaju. A ona je pucala, raspadala se.

— Je l’ ću da dobijem sokić kad stignemo kući? — Reči za Čudovište, znojave i izgužvane, nemarno su ležale na njegovom krilu.

— Koliko god možeš da popiješ, — reče ona i čvrsto ga zagrli. Ali, njegovo telo bilo je zastrašujuće kruto. Nisam smela da vičem na njega, pomisli rastrojeno. Samo da nisam vikala.

Ne, biće bolja, obeća sebi. Jer poštar će uskoro stići.

— Mislim da će ču ... mislim da će nas pas pojesti, — reče Ted.

Ona krene da mu odgovori ali odustane. Kudžoa još uvek nije bilo na vidiku. Zvuk „pintoove” mašine nije ga dovukao. Možda je zaspao. Možda je dobio grčeve i umro. To bi bilo sjajno... pogotovo ako su bili dugi. Bolni. Ona ponovo pogleda prema zadnjim vratima. Bila su tako izazovno blizu. Zaključana. Sad je bila sigurna u to. Kad ljudi odu nekuda, oni zaključaju vrata. Bilo bi suludo pokušavati kad poštar samo što nije stigao. Igraj kao da je sve stvarno, govorio je Vik ponekad. Ona će i morati, jer sve jeste bilo stvarno, govorio je Vik ponekad. Ona će i morati, jer sve jeste bilo stvarno. Bolje da pretpostavi kako je pas još uvek živ i leži iza onih poluzatvorenih vrata garaže. Leži u hladu.

Pomisao na hladovinku pravila joj je zazubice.

Bilo je skoro jedanaest sati. Nekih četrdesetak minuta kasnije, ona spozna nešto u travi, uz samu ivicu staze, sa Tedove strane kola. Sledećih petnaest minuta ispitivanja uveri je da se radilo o starom štapu za bezbol koji je imao pojačane držalje, do polovine skriven bršljanom i koprivama.

Nekoliko minuta kasnije, neposredno pred podne, Kudžo istetura iz štale, svojim krvavim očima glupo trepćući na vrelom suncu.

Kad dođu da te spuste,
Kad dovuku i taj vagon,
Kad dođu po tebe
I spuste tvoje jadno telo...

Glas Džerija Garsije, tanan, a ipak nekako teretan, prejak i izobličen nečijim radio-prijemnikom, prolomi se kroz hodnik, sve dok se nije činilo da vokal plovi kroz dugu čeličnu cev. Što je bio bliži, neko je jecao glasnije. Tog jutra, kad je sišao u smrdljivo industrijsko kupatilo da se obrije i istušira, u jednom od pisoara zatekne nečiju ispovraćanu gomilu, a u jednom lavabou poveću količinu zgrušane krvi.

— Pevaj, pevaj, šećeru, — pevao je Džeri Garsija, — samo im ne reći da znaš...

Stiv Kemp stajao je uz prozor svoje sobe na petom spratu portlandskog udruženja hrišćana, gledao dole na ulicu Spring, loše se osećao, ne znajući zašto. Neprekidno je mislio o Doni Trenton, o tome kako je tucao — i tucao, a onda izvisio. Izvisio zbog čega? Koji li se desio?

Poželi da je u Ajdahou. U poslednje vreme mnogo je mislio na Ajdaho. I zašto onda sve lepo ne odjebe i ne ode? Nije znao. Nije mu se dopalo to što ne zna. Nisu mu se dopala ni sva pitanja koja mu se vrzmaju po glavi. Pitanja su mu ugrožavala duševni mir bio je neophodan za razvoj umetnika. Pogledao se tog jutra u jednom od onih ogledala uprskanih kalodontom i pomislio da deluje staro. Zaista staro. Kad se vratio u svoju sobu, ugleda bubašvabu kako prelazi preko poda. Loši predznaci.

Nije mi dala jer sam star, pomisli. Ja nisam star. Učinila je to jer je njen svrab bio suzbijen, jer je kurva i jer sam joj ja dao punu dozu njenog sopstvenog leka. A kako se Leposavu Mužiću dopala mala ljubavna poruka, Dona? Je li Leposav razumeo porukicu?

Da li je Mužić dobio malu ljubavnu poruku?

Stiv smrvi cigaretu o ivicu ćupa koji je služio kao sobna pepeljara. To je, zapravo, bilo centralno pitanje, zar ne? Odgovor na to pitanje složio bi sve ostale kockice. Kako je samo mrzeo kad mu je rekla da se gubi pre nego što je on odlučio i bio spreman da okonča aferu (ona ga je sažaljevala, dođavola), zbog jedne stvari, jedne ali vredne.

Iznenada je znao šta da radi i srce mu je glasno lupalo od uzbuđenja. Spusti ruku u džep i zazvecka sitnišem. Izađe napolje. Upravo je prošlo podne i u Kasl Roku, poštar kome se Dona nadala, krenuo je na svoju turu koja je pokrivala cestu Mepl Šugar i gradsku cestu br. 3.

Vik, Rodžer i Rob Martin proveli su utorak jutro u „Maštarskom oku” pa onda otišli na piće i hamburgere. Posle nekoliko hamburgera i poveće količine piva, Vik najednom shvati da je bio pijaniji nego ikad u životu na poslovnim ručkovima. Obično bi popio jedan koktel ili čašu belog vina; video je toliko dobrih njujorških propagandista kako se zavlače na ona mračna mesta u Aveniji Medison, razgovaraju sa svojim drugarima o kompanijama koje će za njih uvek ostati nedostižne... ili kad se već dobro napiju, barmenima pričaju o romanima, koje sasvim sigurno neće nikad napisati.

Bila je to čudna prilika, polupobedonosno slavlje. Rob je pozdravio njihovu ideju o poslednjem spotu Šarp Profesora Pahuljice sa oduševljenjem, rekavši da će to sigurno upaliti... jer mu je pružena prilika. To je bila ona slabija polovina. Međutim, bez saglasnosti matorog Šarpa i njegovog divnog malog, i najveći spot na svetu ode u božju mater. A i oni zajedno s njim.

Pod ovim okolnostima, Vik je smatrao da se mora makar pokušati.

Sad kad je bila najveća gužva u restoranu, u košuljama kratkih rukava njih trojica su sedela u ugaonom separeu, ostaci hamburgera po masnoj hartiji, pivske boce razbacane po stolu, pepeljara krcata. Vik se seti jednog dana kad su on i Rodžer sedeli u „Žutoj podmornici” u Portlandu, raspravljajući o onom malom safariju. Ako je išta bilo loše u to vreme, to je bilo na poslovnom planu. Neverovatno, najednom ga preplavi talog nostalgije za tim danom i upita se šta li Dona i Ted sad rade. Nazvaču ih večeras, pomisli, samo ako ostanem dovoljno trezan da se setim.

— I šta sad? — upita Rob. — Ostajete u Bostonu ili nastavljate za Njujork? Ljudi, bre, ja vam mogu nabaviti karte za „Boston” — „Kanzas Siti”, ako hoćete. Da vas nagovorim da vidite Džordža Breta kako udara o levi zid.

Vik pogleda u Rodžera koji slegne ramenima pa odgovori: — Mislim da ćemo dalje za Njujork. Hvala ti, Rob, ali mislim da nismo baš raspoloženi za bezbol.

— Ovde više ništa ne možemo učiniti, — složi se Vik.

— Za ovo putovanje predvideli smo silno ispiranje mozga, ali mislim da smo se svi složili oko toga da ide završni spot.

— Ima tu još štošta sporno, — reče Rob. — Ne razmeći se previše.

— Samlećemo mi te sporne stvari, — reče Rodžer. — Pre ili kasnije. Mislim da će to ljudi sa ovakvim marketingom morati da shvate. Je li tako, Vik.

— Tako, — odgovori Vik, — ali i dalje ne vidim zašto ne bismo potegli stvar i ranije.

— I onda šta?

Vik se isceri. — Onda nazovemo matorog Šarpa i zakažemo sastanak sa njim. Već vidim da ćemo magičnu turu završiti u Klivlendu, direktno iz Njujorka.

— Vidi Klivlend i umri, — Rodžer će krajnje bezvoljno i dospe ostatak piva u svoju čašu. — Jedva čekam da vidim tog matorog prdonju.

— A ne zaboravi i na mladog prdonju, — reče Vik kroz smeh.

— Kako bih uopšte zaboravio tog krpelj čića? — odgovori Rodžer. — Gospodo, predlažem još jednu rundu.

Rob baci pogled na sat. — Ja bih stvarno morao da...

— Jedna, poslednja runda, — Rodžer je insistirao.

Rob slegne ramenima, — Važi, ali ne zaboravite da ja još uvek imam posao na glavi. Biće dana za duge ručkove i bez Šarpovih pahuljica. — Podigne čašu visoko dok ga kelner ne primeti i klimne glavom.

— Kaži šta stvarno misliš, — Vik će Robu. — Bez zezanja misliš li da je to propast?

Rob ga pogleda, kao da će odgovoriti, pa odmahne glavom.

Rodžer krene. — Samo napred. Svi smo mi u istom sosu. Ili kutiji „Rezberi Zingersa”, ili već bilo čemu. Misliš da to neće ići, zar ne?

— Mislim da nema ni mrve šanse — odgovori Rob.

— Vi ćete napraviti dobru prezentaciju, kao i uvek. Radni deo ćete završiti u Njujorku i imam osećaj da će svaka analiza tržišta ići vama u prilog. A Jensi Herington... tom će srce da se iščupa. Njegova velika scena — čas smrti. Biće tako dobar da će posle njega Bet Devis izgledati taman kao Ali MekGro u „Ljubavnoj priči”.

— Ama, uopšte nije tako... poče Rodžer.

Rob slegne ramenima. — Da, možda je malo nefer. Važi. Nazovi to onda spuštanjem zavese. Nazovi to kako god hoćeš. Dovoljno sam dugo u ovom poslu da znam da će posle tri nedelje prikazivanja ovog spota svi plakati. Svi ima da padnu na dupe, ali...

Stigne nova tura piva. Kelner se obrati Robu, — G. Džonson me zamolio da vam kažem da vam sleduju još dva-tri ručka, g. Martin.

— E, ti trči i reci g. Džonsonu da su momci kod zadnje ture i neka se strpi. Je l’ važi, Roki?

Kelner se nasmeši, isprazni pepeljaru i klimne glavom.

Ode. Rob se okrene Viku i Rodžeru. — Dakle, gde smo ono stali? Vi ste bistri momci. Ne treba da vam se crta ili da vas napiju ne bi li ste shvatili u kom grmu leži zec.

— Šarp neće pristati na izvinjenje, — reče Vik. — To misliš, je l’ tako?

Rob mu nazdravi svojom flašom piva.

— To nije izvinjenje — Rodžer će — to je jebeno objašnjenje!

— To ti tako vidiš — reče Rob, — A hoće li on? Upitaj se malo. Sreo sam tog starkelju par puta. On će to tretirati kao sramni čin kapetana koji napušta brod koji tone i to pre žena i dece. Ne, reći ću vam šta će se desiti, po mom mišljenju, prijatelji. — Podigne čašu i polako ispije pivo. — Mislim da je kraj strašno blizu. Stari Šarp će saslušati vaš predlog, odmahnuti glavom i ispratiti vas. Zauvek. A sledeću firmu izabraće njegov sin i to onu u koju veruje da će najslobodnije moći da proturi svoje luđačke ideje.

— Možda, — reče Rodžer. — Ali će možda...

— Možda sasvim svejedno koje sranje, — Vik će besno. — Jedina razlika između dobrog propagandiste i dobrog trgovca zmijskim uljem jeste u tome što dobar propagandista uradi posao što može bolje, sa materijalom u ruci... a da ne izađe iz okvira poštenja. U tome je suština reklame. Ako on to obori, oborio je najbolje što mi možemo. I tu je kraj. Za vja vjekova. — Omiriše svoju cigaretu i skoro obori Rodžerovu flašu piva. Ruke su mu se tresle.

Rob klimne glavom u znak odobravanja. — Pijem u tu čast. — Podigne čašu. — Živeli, gospodo.

Vik i Rodžer podignu svoje čaše.

Rob razmisli jedan trenutak pa se oglasi: — Neka sve izađe na dobro, uprkos čudacima.

— Amen, — reče Rodžer.

Kucnu se i ispiju piće. Dok je završavao svoje pivo, Vik uhvati sebe kako ponovo misli na Donu i Teda.

Poštar, Džordž Meara podigne jednu nogu u plavo-sivoj uniformi i prdne. U poslednje vreme strašno je prdeo. Već je blago počeo da se brine. Izgleda da nije bilo važno ni šta jede. Eto — sinoć su on i njegova žena jeli paštetu sa bakalarom i dvopekom i prdeo je. Jutros je jeo neki bućkuriš sa bananom i — prdeo je. Sad u podne kod »Tigra« u gradu pojeo je dva hamburgera sa sirom i majonezom... prdi na isti način.

Potražio je iste simptome u »Medicinskoj enciklopediji za svakoga«, neprocenjivom delu u dvanaest tomova, koje je njegova žena dobijala, jedan po jedan, kupujući i sakupljajući odsečke računa u radnji »Kupuj i štedi« u Južnom Parizu Ono što je Džordž Meara otkrio pod naslovom POVEĆANA NAPETOST STOMAKA nije baš bilo ohrabrujuće. Mogao je to biti simptom gastritisa. To je moglo značiti i da je već zaradio neki čirčić. Mogao bi biti u pitanju i neki crevni problem. A moglo je čak značiti i veliko R. Ako se ovako nastavi, moraće da poseti starog dr Kventina. Kventin će mu reći da mnogo prdi zato što stari i to je to.

Smrt tetke Ivi Čelmers prošlog proleća teško je pogodila Džordža Mearu — teže nego što je mogao ikad i da pretpostavi — i baš u poslednje vreme nije voleo mnogo da razmišlja o tome kako stari. Više mu je pasalo da misli o zlatnom dobu u penziji, o godinama koje će on i Keti provoditi zajedno. Neće više morati da ustaje u pola sedam. Neće morati da nosi poštu i sluša tog jebivetra od Mišela Furnijea, koji je bio upravnik pošte u Kasl Roku. Neće više zimi smrzavati muda, a leti ludeti od vrućine i dosadnjakovića koji hoće da im se pošta donese na noge i u vreme kad počnu najveće vrućine. Umesto toga, biće Vinebagovo Putovanje kroz Novu Englesku«, biće »Prčkanje po bašti«. Biće »Sve vrste novih hobija«. A najviše »Odmora i opuštanja«. I nekako se ovo prdenje u njegovim šezdesetim i ranim sedamdesetim godinama, poput ispaljivanja defektnih raketa, nikako nije uklapalo u njegovu omiljenu sliku zlatnih godina penzije.

Okrene svoj kamiončić na gradski put br. 3, žmirkajući od sunca koje se lako probijalo kroz prednje staklo. Leto je bilo prevrelo, baš kao što je tetka Ivi prorekla. Ćuo je kako zričci pospano zriču u visokoj letnjoj travi i namah zamislio svoje zlatne godine penzije, vizija scene pod nazivom »Džordž se odmara u bašteniskoj ljuljašci«.

Zaustavi se kod Milikenovih i ubaci im neki reklamni cirkular i račun za struju. Na ovaj dan svima su upućivani računi, ali je bio ubeđen da »distribucija« neće doživeti da Milikenovi plate svoj račun. Bili su strašno siromašni, kao i onaj Geri Pervije, tu na ovom putu. Bilo je skandalozno šta se sve dešavalo se Gerijem, čovekom koji je nekad dobio tako visoko priznanje. A ni Džo Kejmber nije bio ništa bolji. Nisu bili baš daleko od običnog psa, ni jedan ni drugi.

Džon Miliken bio je napolju i popravljao nešto što je ličilo na drljaču. Džordž mu mahne, a Miliken samo na brzinu uzvrati jednim prstom i vrati se svom poslu.

Evo jednog i za tebe, bogati majstore, pomisli Džordž Meara. Podigne nogu i ispali rafal. To je bila prokleta stvar, to prdenje. Moraš biti pakleno oprezan kad si negde u društvu.

Odveze se gore do Gerija Pervijea, prosledi još jedan reklamni cirkular, još jedan račun za struju i doda neki bilten. Zatakne ih u sanduče pa se na Gerijevom ulazu okrene, jer danas nije morao skroz gore do Kejmberovih. Džo se juče oko deset pre podne javio na poštu i zamolio da zadrže neki dan njegove pošiljke. Majk Furnije, brbljivac koji je bio zadužen za poštanske pregratke Kasl Roka, rutinski ispuni formular ZADRŽATI POŠILJKE DO JAVLJANJA PRIMAOCA i ubaci ga u Džordžovu kasetu.

Furnije reče Džou Kejmberu da je zakasnio samo petnaest minuta da otkaže i pošiljku za ponedeljak.

— Nema veze, — odvrati Džo. — Mislim da ću biti tu da pokupim današnju.

Kada je Džordž spustio poštu za Gerija Pervijea, primeti da pošta od ponedeljka — »Popularna mehanika« i pismo iz dobrotvornog fonda za stipendije školovanja u ruralnim krajevima — nije bila podignuta. Okrene se i ugleda Gerijevog starog »krajzlera« u dvorištu. Iza njega je bio parkiran stari vagon Džoa Kejmbera koji samo što se nije raspao.

— Zajedno su odskitali, — promrmlja glasno. — Dve budale otišle nekuda da zuje.

Podigne nogu i ponovo prdne.

Džordž zaključi da su njih dvojica verovatno otišli u neko bančenje i kurvanje kombijem Džoa Kejmbera. Nije mu padalo na pamet da se upita zašto bi uzeli Džoov kombi pored dva udobnija automobila pri ruci, nije primetio ni krv na ulaznom stepeništu, niti mu je do svesti stigla činjenica da je u donjoj polovini Gerijevih ulaznih vrata bila ogromna rupetina.

— Dve budale se otisnule u zujku, — ponovi. — Bar se Džo Kejmber setio da otkaže poštu.

Vrati se na put kojim je i došao i krene nazad u Kasl Rok, s vremena na vreme podižući nogu da dune u trombon.

Stiv Kemp se vraćao iz trgovačkog centra u Vestbruku sa par hamburgera sa sirom i sladoledom. Sedeo je u svom kombiju jeo i posmatrao Aveniju Brajton, a zapravo ništa nije ni video, niti je osećao ukus hrane.

Nazvao je kancelariju Leposava Mužića. Na pitanje sekretarice ko je sa druge strane žice, predstavio se kao Adam Gutalić. Rekao je da je direktor marketinga u kompaniji koja proizvodi lustere i da bi želeo da razgovara sa g. Trentonom. Usta su mu se osušila od uzbuđenja. A kad se Trenton javi, naći će oni mnogo interesantnije teme za razgovor, od bilo kakvog marketinga. Kao, na primer, mali osobeni znak njegove žene i na šta bi sve mogao da liči. Ili kako ga je potukla jednom kad je došla da je bilo čak i krvi. Ili šta će biti sa Kurvom Boginjom pošto je Leposav Mužić otkrio da je okusila ponešto i s one strane bračne postelje.

Ali, nije izašlo na to. Sekretarica samo reče: — Žao mi je, g. Trenton i g. Brejkstoun neće biti na poslu ove sedmice. Verovatno će biti odsutni i veći deo sledeće sedmice. Mogu li ja da vam pomognem... — Glas joj je poprimio uzlazni ton. Zaista je bila voljna da pomogne. Bila bi to retka prilika da sama obavi poslić dok su šefovi u Bostonu ili možda Njujorku — jer kompanija u govnima, kakav je bio »Edvorks« sasvim sigurno nije imala šta da traži u egzotičnim krajevima poput Los Anđelesa. Prema tome, momak, trk tamo, trk da se sve puši.

Zahvali joj i reče da će ponovo nazvati krajem meseca. Spustio je slušalicu pre nego što je uspela da pita za njegov telefon, pošto je kompanija za lustere imala svoj poslovni prostor u Ulici Kongres, a govornica je bila baš preko puta Džoovog kioska duvana.

Eto, sada je jeo svoje hamburgere i pitao se šta da radi. Kao da ne znaš, prošaputa neki glas u njemu.

Kresne kombija i uputi se ka Kasl Roku. Dok je završavao svoj ručak (sladoled je već uveliko curio niz štapić) stigao je do Severnog Vindhama. Papire i ostatke hrane baci na pod svog kombija i pridruži ih ostalim sličnim otpacima — plastičnim čašama, kutijama od sendviča, bocama sode i piva, praznim kutijama cigareta. Zagađivanje sredine bio je anti-socijalni anti-primereni čin i on to nije činio.

Stiv stigne do kuće Trentonovih tačno u pola četiri tog vrelog sjajnog popodneva. Ponašao se krajnje oprezno, prošao pored kuće, ne usporivši nimalo i parkirao kombija iza ugla u sporednoj ulici na četvrt milje dalje. Vratio se peške.

Ulaz je bio prazan i on oseti udarac frustriranog razočaranja. Ne bi on sebi priznao — pogotovo sad kad je izgledalo da je izašla nekuda — da je nameravao da je podseti na ukus onoga za čime je čeznula tog proleća. Ipak je prošao čitav put od Vestbruka do Kasl Roka sa nekom poluerekcijom koja je ovog časa iščezla.

Ona je otišla.

Ne, auto je otišao, jedna stvar nije nužno podrazumevala drugu, zar ne?

Stiv pogleda oko sebe.

Dame i gospodo, pred nama je letnji dan u jednoj mirnoj ulici u predgrađu. Većina klinaca je unutra na popodnevnom spavanju, većina ženica isto tako drema ili pilji u TV, ne propuštajući ni jednu epizodu Životne ljubavi ili Potrage za budućnošću. Svi Leposavi Mužići vredno zarađuju i probijaju sebi put do klase onih koji imaju višu poresku ptopu, a vrlo verovatno i krevet obezbeđen na odeljenju intenzivne nege u istočnom medicinskom centru Mejna. Dvoje sasvim male dece igralo se školice; na sebi su imali samo kupaće gaćice, a užasno su se znojili. Jedna proćelava starica iz grada na uzici vuče korpu za pazar kao da su i ona i korpa od najfinijeg kineskog porcelana. Oprezno se sklanja s puta dečije igre.

Sve u svemu, ništa naročito. Ulica je dremala na vrućini.

Stiv pođe ka kući kao da ima svako pravo da bude tu. Prvo zaviri u omanju garažu koja je mogla da primi samo jedan auto. Koliko je on znao, Dona je nikad nije koristila a i rekla mu je da se jednom strašno uplašila da neće uspeti da utera kola unutra jer je ulaz suviše mali. Ako bi ulubila auto, Leposav Mužić bi je sterao u — ne, oprostite; on bi je oterao dođavola.

Garaža je bila prazna. Ni traga ni glasa ni od »pintoa« niti starijeg »jaguara« — Donin Leposav Mužić bio je taman u fazi menopauze sportskih automobila. Nije joj se dopalo kad je to tako formulisao, ali Stiv nikad nije imao očigledniji primer.

Stiv napusti garažu i uspne se tri stepenika do zadnjeg podesta. Pokuša da otvori vrata. Bila su otključana. Ne pokucavši, uđe unutra sa još jednim opreznim pogledom svuda oko sebe, kako bi se uverio da nema nikog na vidiku.

Zatvori vrata kućne tišine. Ponovo mu je srce luđački udaralo u grudima i činilo mu se da sve brže i brže trese rešetku njegovih rebara. I ponovo nije priznavao neke stvari. Nije morao da ih prizna. Sve je bilo na svom mestu, kao i uvek.

— Ćao, ima li koga? — Glas mu je bio prodoran, iskren prijatan i znatiželjan.

— Ćao? — Sada je bio na polovini hodnika.

Očigledno nikoga nije bilo. Kuća je odisala vrelom tišinom očekivanja. Prazna kuća puna nameštaja delovala je stravično, pogotovo ako je tuđa. Uvek imate osećaj da vas neko posmatra.

— Zdravo? Ima li koga? — Još jednom.

Ništa, onda joj lepo ostavi neku poruku. I briši.

Uđe u dnevni boravak i zastane osvrćući se oko sebe. Njegovi kratki rukavi bili su zavrnuti, ruke blago navlažene znojem. Sada je mogao ponešto i da prizna. Kako je imao želju da je ubije kad ga je nazvala drkadžijom i prskala mu lice pljuvačkom, sva u vatri. Kako je želeo da je ubije što mu je nametnula osećaj da je star i uplašen i nesposoban da vlada situacijom. Pismo jeste bilo nešto, ali pismo nije bilo dovoljno.

Sa njegove desne strane, na policama je bio niz staklenih ukrasa. Okrene se i tresne rukom po gornjem delu police. Raspukne se. Okvir se zadrma i padne uz zvuk lomljave stakla. U paramparčad sve porcelanske figurine, mačići i pastiri i sve to kičerajsko buržujsko sranje. Puls mu je odzvanjao u predelu čela. Pravio je grimase potpuno nesvesno. Pažljivo odmeri korak i pređe punom nogom preko nepolomljenih figurina. Smrska ih u prah. Sa zida skine porodičnu sliku, zagleda se u nasmejano lice Vika Trentona (Ted je sedeo na njegovom krilu, a rukom je obuhvatio Donu oko struka) pa baci sliku na pod i divljački zgazi staklo.

Pogleda oko sebe, disao je teško, kao posle završene trke na duge staze. A onda iznenada poleti za sobom, kao da je bila nešto živo, nešto što je užasno povredilo i što je moralo biti kažnjeno, kao da je soba kriva za njegovu bol. Gurne Vikovu ležaljku. Prevrne kauč. On se zaustavi na tren pa poče da pada uz tresak, lomivši pred sobom stakleni stočić. Izvuče sve knjige sa polica pljujući na govnarski ukus ljudi koji su ih kupili. Podigne stalak za novine i zavitla ga ravno u ogromno ogledalo. Veliki komadi ogledala sa crnom poleđinom stropoštaju se na pod kao da formiraju neku čudnu slagalicu. Sad je već dahtao poput bika na suncu. Njegovi obrazi bili su purpurno obojeni.

Kroz malu trpezariju prođe do kuhinje. Prolazeći pored stola za ručavanje, koji su dobili od Doninih roditelja na poklon, on samo ispruži ruku i sruši na pod sve što je bilo na njemu — set začina, kristalnu vazu koju je Dona nabavila za dolar i četvrt u »Emporium Galoriumu« u Bridžtonu prošlog leta, Vikovu veliku maturantsku kriglu. Keramičke bočice za so i biber razbiju se uz prasak. Erekcija mu se sada povratila, besnela je. Pomisao na oprez, mogućnost da bude otkriven, potpuno ga je napustila. On je bio negde unutra. Bio je duboko u mraku.

U kuhinji naglo povuče vratašca na šporetu tako da se lonci i poklopci razlete svaki na svoju stranu. Pravili su užasnu buku, ali u samoj buci nije nalazio nikakvo zadovoljstvo. Krene redom da razvaljuje jedna po jedna vrata kuhinjskih elemenata. Obema rukama vadio je gomile tanjira i bacao ih po podu. Prštalo je na sve strane. Počisti sve police sa čašama, pevušeći uz zvuke lomljave stakla. Među njima je bio i komplet od osam vinskih čaša, koji je Dona imala od svoje dvanaeste godine. U nekom časopisu čitala je o starinskim škrinjama i zarekla se da će je imati. Desilo se da su vinske čaše bile jedina stvar koju je smestila u škrinju pre nego joj je ponestalo interesovanja (u početku je nameravala da ih nabavi toliko da čitavo svoje bračno gnezdo ukrasi njima), ali njih je imala više od polovine svog života i one su bile dragocenost.

Poleti i posuda za sosove. Velika tacna za serviranje, radio-kasetofon tresne o pod. Stiv Kemp je igrao po njemu. Njegov penis, tvrd kao kamen, pulsirao mu je u pantalonama. U istom ritmu odzvanjala je i krv koju je vodila centralna čeona vena. Pod malom hromiranom sudoperom u ćošku otkrije boce sa alkoholom. Poče da izvlači jednu po jednu flašu i divljački ih baca u vrata kuhinjske ostave. Zamahivao je tako snažno da sutra sigurno neće moći da digne ruku ni do ramena. A onda krene ostava sa džinom i viskijem, mentom i »Amaretom« koga su Rodžer i Altea Brejkstoun doneli za Božić. Staklo je svetlucalo na vrelom popodnevnom suncu koje se prelamalo kroz prozore iznad sudopere.

Stiv uleti u vešernicu gde nađe kutije sredstva za beljenje rublja, omekšivače u velikim plavim plastičnim flašama i razne vrste praškova za pranje rublja. Kao luđak na dočeku Nove godine, jurišao je sa jednog na drugi kraj kuhinje, pa tako po sto puta i svuda rasipao praškove i sredstva za čišćenje.

Samo što je ispraznio i poslednju kutiju, on ugleda poruku koja je nesumnjivo bila ispisana Doninim rukopisom: Ted i ja smo otišli do garaže Džoa Kejmbera »pintom«. Brzo se vraćamo.

To ga najednom spusti na zemlju. On je ovde bar pola sata, ako ne i više. Vreme je urnebesno proletelo i nije imao ni predstavu koliko se zadržao. Koliko pre njegovog dolaska je ona izašla? Za koga je ostavljena poruka? Za bilo koga ko bi naleteo ili za nekoga posebno? Morao bi da ode odavde... ali prvo je morao još nešto da uradi.

Rukavom izbriše poruku sa table za podsetnik i ispiše štampanim slovima:

GORE SAM TI OSTAVIO NEŠTO, LUTKO.

Preskakao je po dva stepenika odjednom ne bi li što pre stigao do njihove spavaće sobe, koja je bila sa leve strane odmorišta na drugom spratu. Sad je već bio pod užasnim pritiskom, skoro sasvim ubeđen da će zvono pozvoniti ili neko — verovatno još kakva srećna domaćica — proviriti kroz sporedni ulaz (baš kao i on) i viknuti »Ćao, ima li koga?«

Sasvim suludo, ali ovo još samo doda i poslednji kesten na vatru uzbuđenja. On otkopča kaiš, otvori šlic i pusti da mu farmerke kliznu do kolena. Nije imao na sebi gaće, retko kad ih je uopšte i nosio. Kurac mu se kruto uzdizao iz riđeg žbuna. Nije mu trebalo mnogo, bio je previše uzbuđen. Dve-tri brze kretnje kroz stisnutu pesnicu i orgazam je bio tu, trenutno i divlje. U grču saspe spermu po čaršavu.

Podigne farmerke, povuče rajsferšlus (skoro zakačivši glavić zlatnim zubićem — e, to bi tek bilo veselo) i pojuri ka vratima vraćajući kaiš na svoje mesto. Srešće nekog usput. Da. Bio je siguran u to kao da je prorečeno tako. Neka srećna domaćica koja bi samo jednim pogledom skinula njegovo upaljeno lice, iskolačene oči, napete pantalone i vrisnula iz sveg glasa.

Pokušao je sebe da pripremi i na to sve dok je otvarao zadnja vrata i izlazio. U retrospektivi mu se učini da je pravio buku koja može i mrtve da probudi... oni lonci. Šta li mu je samo trebalo da baca te jebene lonce? Šta je mislio? Mora da je svako živ u komšiluku čuo.

Samo što nikoga nije bilo ni na ulazu ni u dvorištu. Popodnevni mir nije bio razrušen. Preko puta ulice, prskalica je mirno zalivala travnjak. Neko dete pojuri na koturaljkama. Ravno pred njim bila je visoka živa ograda koja je delila posed Trentonovih od komšiluka. Sa poslednjeg stepenika, gledajući nalevo, otvarao se pogled na grad, ugnježden u dno brda. Stiv je odavde sasvim jasno video raskrsnicu puta 117 i Hai Strita, gradsko gnezdo svijeno u jednom od uglova formiranih raskršćem. Stajao je i pokušavao da se sabere. Disanje mu se polako vraćalo u normalan obrazac udisaj-izdisaj. Otkri prijatno popodnevno lice i navuče ga preko svog. Sve ovo trajalo je taman toliko dugo koliko je trebalo semaforu na uglu da prođe svoj krug od crvenog preko žutog do zelenog da bi se iznova vratio na crveno.

A šta ako baš sad naleti?

To ga, ponovo nagna da misli o bekstvu. Ostavio je svoju poruku. Na kraju krajeva, nije ni morao da beži od nje. Ona mu ionako ništa nije mogla. Jedino ako već nije pozvala pandure, a nije baš verovao da bi to ličilo na nju. Bilo je mnogo stvari koje bi on mogao da izjavi u tom slučaju: Seksualni Život Veliko-Američke Srećne Domaćice u Svom Prirodnom Habitatu. A to bi tek bila suluda scena. Bolje bi bilo otići na milje daleko od Kasl Roka. Možda bi kasnije mogao da je nazove telefonom. Da je priupita kako joj se dopalo njegovo delo. To bi tek bila prava zabava.

Polako se spustio niz ulaz, skrenuo levo i seo u svoj auto. Nije se zaustavljao. Niko nije primetio njegovo nepoželjno prisustvo. Dete na koturaljkama prošiša pored njega i u prolazu mu samo dovikne: — Zdravo! — Stiv mu uzvrati pozdrav.

Upali motor i krene. Vozio je cestom 117 do 302 i sledio taj put sve do raskrsnice do Interstejta koji vodi za Portland. Koristio je staru Interstejt kartu i vozio prema jugu. Polako je počeo da se oseća neprijatno zbog svega što je učinio. Neki destruktivni bes ušao je u njega kad je shvatio da nema nikoga kod kuće. Da li je osveta bila preteška za uvredu? Nije to više htela s njim, pa šta? Napravio je đubre u toj prokletoj kući. A da nije to možda govorilo nešto neprijatno o njegovoj glavi?

Vremenom je pomalo razložio ova pitanja, kao što većina ljudi to čini, promućkao je set činjenica kroz različite hemikalije koje, kada se uzmu zajedno, čine kompleks ljudskog perceptualnog mehanizma poznatog kao subjektivnost. Poput školarca koji pažljivo počinje olovkom, onda gumicom, pa opet olovkom, on iscrta u svojoj svesti sve što se dogodilo — sve dok činjenice i percepcija istih činjenica u njegovoj interpretaciji nisu mogle da se uklope upravo na onaj način sa kojim je mogao da nastavi da živi.

Kada je stigao do puta 495, on skrene zapadno prema Njujorku i zemlji koja se prostirala iza njega, čitavim putem do mirnih domaka Ajdahoa, mesta na kome je papa Hemingvej ostario i bio smrtno povređen. Nije mu bilo nepoznato ovo dizanje morala koje je uvek dolazilo sa novim pokretom i oslobađanjem starih veza — to je ona magična stvar koju je Hak nazivao »Prosvetljavanje u potrazi za novom teritorijom«. U takvim trenucima osećao se skoro preporođenim, osećao je snažnu posesiju ogromne slobode, najveće od svih, slobode u kojoj je mogao ponovo da se rekreira. Nije bio u stanju da shvati značaj onoga što ljudi obično podvlače, a to je da bio ti u Mejnu ili Ajdahou, moraš biti spreman da i u besu spustiš svoj reket i frustriran zbog izgubljenog seta u tenisu, ipak ne odbiješ da pružiš ruku svom konkurentu preko mreže, kao što si to obično činio, kada si gubio. On je pružao ruku protivniku preko mreže, samo kada je on bio pobednik.

Zaustavio se da prespava u gradiću Tvikenham. Njegov san je bio lak. Ubedio je sebe da uništavanje Trentonove kuće nije bio čin nekog poluludog ljubomornika, već na neki način čin revolucionarne anarhije — brisanje para debelih svinja srednje klase na način na koji je to bilo najjednostavnije i za fašiste — ostati na vlasti slepim plaćanjem svojih poreza i telefonskih računa. Bio je to čin hrabrosti i čiste opravdane furije. Bio je to način da Stiv Kemp izrazi svoju viziju »Power to the People«, ideju koju je pokušavao da ugradi u sve svoje pesme.

Ipak je razmišljao, i dok se spuštao u svoj krevet u motelu, pitao se šta je Dona mislila o svemu kad se vratila sa detetom kući. Sa takvom pomisli, usnu sa osmehom na usnama.

Oko tri i trideset tog popodneva, u utorak, Dona je odustala od poštara.

Sedela je sa jednom rukom blago prebačenom preko Teda koji je polu dremao, njegove usne bile su žestoko ispucale od vrućine, a lice rumeno i potpuno izbezumljeno. Ostala je samo još jedna mrva mleka i uskoro će mu je dati. U poslednja tri i po sata — taman u vreme kada bi kod kuće ručali — sunce je postajalo nepodnošljivo. Čak i sa poluspuštenim prozorima i sa njene i sa Tedove strane, temperatura u kolima mora da je dostigla već stotku, a možda i više. To se uvek dešava kad ostavite auto na suncu, ništa drugo. Samo što pod normalnim okolnostima nikad nisu podignuti prozori, naprotiv, otvori se sve i čak uključi uređaj za rashlađivanje i onda — idemo. Idemo. Kako je to dobro zvučalo.

Ona obliže svoje usne.

Samo je na kratko spustila oba prozora do kraja, praveći sasvim beznačajnu promaju, ali se plašila da ih tako i ostavi. Moglo se desiti da zadrema. Vrućina ju je prestravljivala. Bojala se za sebe, a tek za Teda... jer je mogla maltene celog da ga uzme. Nije se toliko plašila ipak ove vrućine koliko čudovišnog lica psa sa koga se slivala pena i koje je zurilo u nju svojim izbuljenim zakrvavljenim očima.

Poslednji put je spustila prozore do kraja kada je Kudžo nestao sa vidika u senkama štale-garaže. Ali, Kudžo se sada vratio.

Sedeo je u dugoj senci velike štale, glava mu je bila spuštena i zurio je u plavog »pintoa«. Zemlja između njegovih prednjih šapa bila je potpuno mokra od pene. S vremena na vreme zaurlao bi na prazan vazduh, kao da je na neki način halucinirao.

Koliko još? Koliko mu treba da umre?

Ona je bila racionalna žena. Nije verovala u monstrume i čudovišta iz garderobera. Verovala je u stvari koje je mogla da vidi i dotakne. Nije bilo ničeg natprirodnog u tom velikom bernardincu koji je sedeo u senci štale. On je bio samo bolesna životinja koju je ujela besna lisica, tvor ili već slično. Nije imao ništa protiv nje lično. To nije bilo četvoronožno sudbinsko proročanstvo.

Ali... samo što je odlučila da pokuša da istrči do zadnjih vrata i otvori Kejmberovu verandu, Kudžo je počeo polako da tetura iz mraka štale.

Ted. Šta sa Tedom. Morala ga je izvući odavde. Nema više zajebavanja. On više nije razumno odgovarao na njena pitanja. Činilo se da je samo u dodiru sa realnošću. Način na koji ju je posmatrao dok mu se obraćala, ličio je na oči nekog ratnika koga su udarali, udarili i udarali, borca koji je izgubio svaki smisao i samo čekao milost spuštanja u raku — takve stvari su je izluđivale i budile sve materinstvo u njoj. Šta sa Tedom? Da je bila sama, ona bi odavno pokušala sa tim vratima. Ted je stalno vraćao nazad jer je opsedala misao kako pas povlači njeno telo a Ted sedi sam u kolima.

Ipak, sve dok se Kudžo nije pojavio pre nekih petnaestak minuta, pripremala se da pođe ka vratima. Premotala je to u svojoj glavi poput filma, obrtala je stvar sve dok jednog trenutka ne postane stvarnost. Probudiće Teda, išamaraće ga, reći će mu da ne šme da je prati da ne sme da napusti kola — ni pod kakvim okolnostima, bez obzira šta se dogodi. Istrčaće iz kola sve do vrata verande. Pokušaće kvaku. Ukoliko nije zaključano, sjajno. Ali, bila je pripremljena i na drugu krajnost. Skinula je svoju pažučnu košulju i spustila je na krilo, ostavši da sedi samo u belom kombinezonu. Kada izađe, obmotaće košulju oko svoje ruke. To je bilo daleko od neke dobre zaštite, ali bolje išta nego ništa. Smrviće staklo najbliže kvači, proći i probiti sebi put u malu verandu. A ako su i unutrašnja vrata zaključana, već će se nekako snaći. Nekako.

Ali, Kudžo se vratio i to je ponovo vrati na početak.

Nije važno. Vratiće se ponovo unutra. Činio je to i ranije.

Ali, hoće li i ovoga puta? pomisli. Sve je to bilo previše savršeno, zar ne? Kejmberovi su otišli i setili se da zatvore svoje poštansko sanduče, kao svaki dobar građanin; Vik je otišao i teško da će imati priliku da im se javi pre sutrašnje večeri jer se u ovo doba retko mogla dobiti veza sa takve razdaljine. A i ako se javi, zvaće ranije. Kada se niko ne bude javio, pretpostaviće da smo otišli na sendviče kod Maria ili na ledeni krem, možda kod »Tejsti Friza«. Kasnije neće zvati jer će misliti da spavamo. Umesto toga, javiće se sutra. Znala je ona dobro Vika. Da, da, sve je to previše savršeno. Zar nije bilo nekog psa u onoj priči o čamdžiji na reci Šaron. Pas čamdžije, samo me nazovi Kudžo. Svi na put za Dolinu smrti.

Uđji, tiho je huškala psa. Vrati se u štalu, proklet neka si.

Kudžo se nije ni makao.

Ona obliže svoje usne, koje su do krvi bile ispucane, baš kao i Tedove.

Prođe rukom kroz kosu koja joj je padala u oči i tiho reče: — Kako si, Tedi?

— Pssst, — Ted samo promrmlja odsutno. — Patkice... Ona ga prodrma. — Ted, dušo, jesi li dobro? Reci mi!

Njegove oči samo se na tren otvore. Gledao je oko sebe, dečačić koji je bio zbunjen, kome je bilo vruće i koji je bio užasno premoren. — Mamice, možemo li kući? Tako mi je vruće...

— Ići ćemo kući, — ona uzdahnu.

— Kada mama? Kada? — On poče bespomoćno da plače.

O, Ted, sačuvaj svoje suze, pomisli ona. Trebaće ti. Suluda stvar. Ali, čitava situacija bila je smešna do ludila, zar ne? Ideja o tome kako će mali dečak umreti od dehidracije (prekini on NEĆE umreti) samo sedam milja od najbližeg povećeg grada, bila je sasvim suluda.

Ali, situacija je takva kakva je, podseti samu sebe. I ne misli ni na šta drugo, sestro, to ti je kao minijaturni rat, sve što je ranije izgledalo malo sada je veliko. Najmanji lahor vazduha ličio je na oluju kroz poluotvorene prozore. Razdaljina do zadnje verande bila je pola milje preko ničije zemlje. I ako si želeo da poveruješ da je pas sudbina, ili duh ili gresi povraćeni, ili čak reinkarnacija Elvisa Prislija, onda veruj. U ovako čudnoj suludoj situaciji — negde između života i smrti — čak je i odlazak u WC izgledao kao okršaj.

Izaći ćemo mi iz ovoga. Nikakav pas neće to učiniti mom sinu.

— Kada, mamice? — On pogleda prema njoj, oči su mu bile vlažne, lice bledo poput sira.

— Uskoro — reče ona tužno. — Vrlo uskoro. — Ona prođe rukom kroz njegovu kosu i čvrsto ga zagrli. Pogleda kroz Tedov prozor i njene oči iznova su bile prikovane za onu stvar koja je ležala u visokoj travi, taj stari bezbolski štap.

Kako bih silno želela da ti raznesem glavu s tim.

U kući, telefon poče da zvoni. Ona naglo okrene glavu sa luđačkom nadom.

— Da li je to za nas, mamice? Je li telefon za nas?

Ona mu nije odgovorila, nije znala za koga je to bilo.

Ali ako su dovoljno srećni — ova sudbina se mora izmeniti, zar ne — to će biti poziv od nekoga ko je bio dovoljno sumnjičav da dođe i proveri šta se dešava kad se kod Kejmberovih niko ne javlja.

Kudžoova glava se podigne. Naheri se na jednu stranu i na trenutak je ličio na Niperovog bolesnog psa čije se uvo načuljilo na gramofonsku trubu. Podigao se na svoje noge i pošao prema kući i zvuku zvonjave telefona.

— Možda će pas odgovoriti na telefon, — reče Ted. — Možda...

Sa zapanjujućom brzinom i agilnošću, pas promeni smer i ustremi se ka automobilu. Sad je u potpunosti iščezlo njegovo teturanje, kao da to nije bio simptom njegove bolesti, već trenutni čin sam po sebi. Počeo je polako da reži, urla, laje. Njegove oči gorele su zakrvavljenošću. Zaleti se u kola, silovito udari u njih i prevrnu se — zapanjenih očiju, Dona je videla sa strane svojih vrata kako su skoro probijena. Mora da je mrtav, pomisli histerično, njegov bolesni mozak doživeo je potres, mora da je, mora da je, MORA DA JE...

Kudžo se podigne. Njegova njuška bila je krvava. Oči su mu delovale zapanjeno, pa ponovo prazne. U kući je telefon zvonio i zvonio. Činilo se da će pas otići, onda se najednom divljački okrene i zaleti ka Doninom prozoru kao omamljen. Udari tačno na mesto gde je Donino lice bilo sa druge strane stakla. Krv se raspe po staklu, ostavljajući za sobom srebrnasti trag besnila. Ted se šćućuri i ručicama pređe preko lica, grebući obraze.

Pas ponovo skoči. Gomile pene slivale su se sa njegove njuške. Dona je sada mogla jasno da vidi i njegove zube. oštre i nalik na požutelu slonovaču. Njegove šape greble su po staklu. Među očima je počela da šiklja krv. Njegove oči bile su fiksirane na njenima. Glupe, sulude oči, ali ne bez — kao što bi se uvek zaklela — ne bez nekog saznanja. Nemog malignog saznanja.

— Beži odavde! — Ona zaurla na njega.

Kudžo se povuče na stranu pa ponovo na njen prozor, i ponovo i ponovo. Svaki put kada bi pas sa svojih sto kilograma udario o »pintoa«, vraćao bi se u novim naletima. Svaki put ona je čula taj težak, tupi udarac i bila je ubeđena kako se mora ubiti, bar pri poslednjem nesrećnom udarcu. I svaki put on se vraćao prema kući i iznova prema autu. Kudžoovo lice bilo je maska od krvi i izmazanog krzna sa očima koje su nekad bile prijateljske, blage, smeđe. Sada su te oči bile besne i ispunjene ništavilom.

Ona baci pogled na Teda i shvati njegovu šokantnu reakciju, bio je svijen u tesnoj fetalnoj lopti, rukama potpuno zgrčenim oko vrata, njegove grudi su se dizale u nesnosnom ritmu.

Možda je tako najbolje. Možda...

U kući je telefon prestao da zvoni. Kudžo je pravio pauzu do sledećeg napada. Nakrivio je ponovo glavu u onom čudnovatom evokativnom gestu. Dona zaustavi dah. Tišina joj se činila beskrajnom. Kudžo je seo, podigao svoj ukrvavljeni nos prema nebu — tako mračan i usamljen zvuk da je ona podrhtavala, zvuk koji više nije bio vruć već leden kao mrtvačnica. U tom trenutku ona je znala — ne samo da je osetila ili pomislila — ona je znala da taj pas jeste nešto više od običnog psa.

Taj trenutak je prošao. Kudžo se podigao, vrlo sporo i teško, a onda pošao prema prednjem delu »pintoa«. Ona je pretpostavljala da će se tamo spustiti i leći — više nije videla njegov rep. Bez obzira na sve, i dalje je bila jako napeta, još neki tren, mentalno spremna za slučaj da pas iznova skoči na auto, kao što je to i ranije činio. Međutim, on to nije. Samo tišina i ništa više.

Ona zgrabi Teda u naručje i poče tiho da mu pevuši.

Kada je Bret konačno odustao i izašao iz telefonske govornice, Čeriti ga uzme za ruku i povede do Kaldorovog kafea. Došli su do Kaldora da pogledaju kako se božanstveni stolnjaci uklapaju u predivne tonove zavesa.

Holi ih je čekala, ispijajući poslednji gutljaj svoje ledene sode. — Sve je u redu, zar ne? — upita ona.

— Ništa nije ozbiljno, — reče Čeriti i razbaruši mu kosu. — Brine se za svog psa. Zar, ne, Brete?

Bret se zamisli, a onda tužno klimne glavom u znak odobravanja.

— Samo ti nastavi, ako želiš, — obrati joj se Čeriti. — Stići ćemo te mi.

— U redu, biću ja dole.

Holi završi sa sodom i reče: — Kladim se da je tvoj kucika jako dobro, Bret.

Bret joj se nasmeši najbolje što je mogao, ali joj ništa ne odgovori. Posmatrali su kako Holi odlazi zgodna u svojoj tamno crvenoj haljini i plutenim sandalama, zgodna na način koji Čeriti nikad neće biti u stanju da imitira. Možda jednom, ali sada ne. Holi je svoju dečicu ostavila sa vaspitačicom, pa će doći u Bridžport negde posle podneva. Holi im je platila divan ručak, karticom »Dajners Klaba« i otada su oni u kupovini. Ali, Bret je bio miran i povučen, brinuo je za Kudžoa. Čeriti baš nije bila posebno zainteresovana za kupovinu. Bilo je vruće i ona se pomalo neprijatno osećala posle, Bretovog mesečarenja tog jutra. Konačno predloži da pozovu kuću telefonom iz jedne od govornica iz ugla... ali efekat je bio upravo onakav kakvog se najviše bojala.

Kelnerica dođe, Čeriti naruči kafu, mleko, dva kolača.

— Bret, — reče ona. — Kada sam rekla tvome ocu da želim da pođemo na ovaj put, on je bio protiv toga...

— Aha, shvatio sam to.

—... a onda se predomislio. Mislim, predomislio se odjednom. Mislim da je možda... možda video u tome šansu na neki mali odmor, sam za sebe. Ponekad muškarci vole da odu sami, znaš, i rade one stvari...

— Kao lov?

(i kurvanje i pijančenje i bog sam zna šta sve i zašto)

— Da, tako nešto.

— I da gledaju filmove? — reče Bret. Stigne njihovo posluženje i oni počnu da grickaju kolače.

(da, baš one pornografske na Vašingtonu koga zovu Kombat zonom)

— Može biti. U svakom slučaju, tvoj otac mora da je uzeo par dana da ode u Boston.

— O, ne verujem da je tako — reče Bret iskreno. — On ima puno posla. Puno posla. Rekao mi je tako.

— Nema baš toliko koliko je mislio — reče ona, nadajući se da se cinizam neće toliko prepoznati u njenom glasu.

— Bez obzira, tako ja bar mislim, a i zbog toga verovatno nije odgovarao na telefon ni juče ni danas. Popi svoje mleko, to je dobro za razvoj kostiju.

On ispi pola čaše mleka i iznad usana mu se ocrtaju beli brkovi. Spusti čašu. — Možda i jeste. Verovatno je poveo i Gerija sa njim. On mnogo voli Gerija.

— Da, možda je poveo i Gerija sa sobom, — odgovori Čeriti. Govorila je kao da joj ova ideja nikad ne bi pala na pamet, a u suštini, nazivala je i Pervijea tog jutra dok se Bret igrao u bašti sa Džimom juniorom. Niko se ni tamo nije javljao. Nije ni sumnjala da su zajedno, gde god da su bili.

— Nisi mnogo pojeo tog kolača.

On podiže kolač, uze jedan mali zalogaj, spusti ga ponovo. — Mama, ja mislim da je Kudžo bolestan. Izgledao je bolesno kad sam ga juče ujutro video. Kunem se bogom.

— Bret...

— Jeste, mama. Ti ga nisi videla. Delovao je, pa, naduveno...

— Kad bi znao da je Kudžo dobro, da li bi te to smirilo?

Bret klimne glavom u znak odobravanja.

— Onda ćemo nazvati Alvu Torntoma u Mepl Šugaru. Zamolićemo ga da ode i proveri, važi? Ja pretpostavljam da ga je tvoj otac već nazvao i zamolio da hrani Kudžoa dok je on na putu.

— Stvarno tako misliš?

— Da, mislim. Alva ili bilo ko kao Alva; ne samo Džoovi prijatelji, jer koliko je ona znala, Geri je bio jedini pravi Džoov prijatelj, ali ljudi bi učinili tako nešto jer bi sutra mogli da potraže istu uslugu.

Bretovo lice magično se ozari. Opet su odrasli imali prave odgovore, kao zečići iz šešira. Ali, umesto da je to oraspoloži, ona posta još tužnijom. Šta ako dobije Alvu i ovaj joj kaže kako Džoa nije video još od blatne sezone? Pa, moraće da pređe i taj most ako naleti na njega, ali i dalje nije mogla da veruje da bi Džo tek tako ostavio Kudžoa da se sam brine o sebi. To već ne bi ličilo na njega.

— Hoćemo li sad da pođemo i potražimo tvoju tetku?

— Naravno, samo da završim sa ovim.

Posmatrala ga je poluzabavljena, poluzabrinuta, dok je završavao sa kolačem u tri velika zalogaja koje je gutao sa ostatkom mleka. On onda samo odgurne svoju stolicu.

Čeriti plati račun i pođu uz pokretno stepenište.

— Je... ovo je stvarno velika robna kuća, — reče Bret zadivljeno. — Ovo je veliki grad, zar ne, mama?

— U odnosu na Njujork, ovo je isto kao Kasl Rok, — reče ona. — I ne govori ‘je...’ Bret, to je isto kao i da psuješ.

— Važi. — On se držao za dršku pokretnog stepeništa i pažljivo posmatrao sve oko sebe. S desne strane bio je ogroman sektor za šarene papagaje. Sa njegove leve strane bio je odel za kućne potrepštine sa hromiranim sjajem na sve strane i sudopera sa čije se prednje strane kroz staklo moglo videti sve što se unutra dešava. On podigne pogled ka svojoj majci. — Vas dve ste zajedno odrasle, a?

— Valjda sam ti već rekla, — odgovori Čeriti smešeći se.

— Ona je stvarno dobra, — reče Bret.

— Pa, drago mi je da tako misliš. Uvek sam bila pristrasna.

— Kako je postala tako bogata?

Čeriti zastane. — Zar tako misliš o Holi i Džimu? — da su bogati?

— Pa, ta kuća u kojoj žive i nije baš tako jeftina, — reče on, i iznova je ona naslućivala Džoove crte u uglovima Bretove neformirane face, Džo Kejmber sa svojim zelenim bezobličnim šeširom, njegovim očima, premudrim, koje tako lako preleću sa predmeta na predmet.

— A i taj džuboks. To je jako skupo. Ona ima pun novčanik kreditnih kartica, a mi samo ’Teksako’...

Ona se okrene prema njemu. — Ti misliš da je pametno zavirivati u tuđe novčanike? I to kad ti plate ovakav ručak?

Njegovo lice delovalo je iznenađeno, zbunjeno i povređeno u isto vreme, a onda samo zatvori usta i umiri se. To je bio trik Džoa Kejmbera. — Samo sam primetio. To i nije bilo tako teško, kad se ona toliko razmetala time...

— Ona se ne razmeće! — reče Čeriti šokirana. Ona ponovo zastane. Sad su upravo bili stigli na kraj odeljenja za draperije.

— Da, baš se razmetala — reče Bret. — Da su bile složene u harmoniku, sigurno bi odsvirala ’Špansku damu’.

Ona je iznenada postala besna na njega, delimično i zbog toga što je posumnjala da bi mogao biti u pravu.

— Želela je da ti pokaže sve što imaju, — reče Bret. — To je ono što ja mislim.

— Mene baš ne interesuje posebno šta ti misliš o tome, Brete Kejmberu. — Oseti vrelinu u licu. Njene ruke imale su luđačku želju da ga udare. Samo nekoliko trenutaka ranije, u onoj kafeteriji, znala je koliko ga voli, i pridavala je tome preveliki značaj upravo stoga što se po prvi put osetila kao njegov iskren prijatelj... Gde li su sad nestala ta divna osećanja?

— Samo sam se pitao kako li je stigla do tolike love.

— To je vrlo ružna reč. Zar ti se ne čini?

On slegne ramenima i učini joj se da je sada namerno provocirao. U mislima joj se vrati sve ono što se desilo za vreme ručka ali to je išlo i mnogo dalje. Ovo je bio potpuni kontrast njenom svetu i načinu života njegovog oca. Zar je uopšte i mogla da pomisli kako će automatski prigrliti način na koji je živela njena sestra sa svojim mužem, i to samo zato što je Čeriti tako želela — način života koji je sama odbila, bilo iz sopstvene gluposti ili loše sreće, ili jedne i druge stvari zajedno. Zar on nije imao prava da kritikuje? Ili analizira...

Da, jeste. Ali, nije očekivala da će njegove opservacije biti tako uznemirujuće (ako intuitivne) iskusne, tako tačne ili tako depresivno negativne.

— Pretpostavljam da je Džim napravio sav taj novac, — reče ona. — Ti znaš šta on radi?

— Aha, on je obično škrabalo.

Ali, ovoga puta ona odbi da mu se pokori.

— Ti tako vidiš stvari. Holi se udala za njega dok je bio na koledžu univerziteta Mejna u Portlandu, studirajući prava. Dok je bio u pravnoj školi u Denveru, ona je radila koješta da bi se izdržavali. Obično se tako i radi, žene rade da bi njihovi muževi mogli da završe školovanje i obuče se u različitim profesijama...

Ona je očima tražila Holi i konačno joj se učini da je ugledala glavu svoje mlađe sestre nekoliko štandova nalevo.

— Bilo kako bilo, kad je Džim završio sa školom, on i Holi su došli na istok i počeli da rade za veliku firmu advokata u Bridžportu. U to vreme on nije zarađivao mnogo novca. Živeli su na trećem spratu u stanu bez uređaja za rashlađivanje leti i bez mnogo toplote zimi. Ali, on je radio i sada je postao junior partner. A pretpostavljam da sada pravi pristojne pare, bar po našim kriterijumima.

— Možda je htela da pokaže svoje kreditne kartice jer se još uvek, negde u duši oseća siromašnom.

Bila je potpuno zbunjena ovakvom opaskom. Ona blago razbaruši njegovu kosu i više se nije ljutila na njega. — Ti reče da ti se ona dopada?

— Aha, dopada mi se. Evo je, upravo stiže.

— Vidim je.

Pođu i pridruže se Holi koja je već bila na odeljenju zavesa i počela da bira stolnjak.

Sunce je konačno počelo da se spušta za kuću.

Malo po malo, kotao koji je vreo u Trentonovom »pintou« počeo je polako da se hladi. Manje-više brz povetarac provirivao je i u automobil i Tedovo lice je bivalo ozareno. Osećao se sve bolje, bar za sada, bolje nego čitavog dana. Taj dan je za njega bio, zapravo, samo ružan san koga se delimično sećao. S vremena na vreme je odlazio; jednostavno je napuštao taj vreli auto i odlazio nekuda. Sećao se svega toga. Odlazio je na konju. On i konj plovili su daleko nekim dugim poljem i tu je bilo i zečeva, baš kao u onom crtaću koji je gledao sa tatom i mamom u bioskopu »Madžik Lantern« u Bridžtonu. Bilo je tu i jedno jezerce na kraju polja. U jezercetu su se pačići igrali. Pačići su bili drugari. Ted se igrao sa njima. To je bilo mnogo lepše nego tamo sa mamom, jer je čudovište bilo tamo gde je mama, čudovište koje je izašlo iz njegovog garderobera. Čudovišta nije bilo tamo gde su se pačići igrali. Tedu se tamo sviđalo, iako je nekako, kroz maglu, bio svestan da nije smeo ostati predugo jer bi mogao zaboraviti put do kola.

A onda sunce potpuno zađe za kuću. Pojave se ledene senke, guste poput somota. Čudovište je prestalo da ih juri. Poštar nije došao, ali sad su bar mogli mirno da se odmore. Najgore je bilo to što su bili jako žedni. Nikad u životu nije toliko želeo nešto da popije. I zbog toga je ono mesto, vlažno i zeleno, sa pačićima, bilo tako lepo.

— Šta si rekao, srce? — mamino lice bilo je nad njim.

— Žedan, — reče on kroz kreket. — Tako sam žedan, mamice. — Seti se kako je ranije govorio ’jedan’ umesto žedan i neka deca u obdaništu smejala su mu se i nazivala ga bebom, baš kao i Rendi Hofnageru koji je govorio ’dokurčak’ umesto doručak. Tako je počeo da izgovara pravilno i teže reči, pokušavajući da se u sebi ispravi, kad god bi zaboravio kako ide.

— Da, znam. I mamica je žedna.

— Sigurno u kući ima vode.

— Srce, mi ne možemo da uđemo u kuću. Sad ne možemo. Onaj grozni pas je ispred kola.

— Gde? — Ted se pridigne na kolena i bio je iznenađen kako se svetlost polako preliva preko njegovog lica kao neki tromi talas. Spusti ruku na pult ispred prednjeg stakla da se pridrži i šaka mu se učini kao kraj neke ruke koja je milju duga. — Ja ga ne vidim. — Čak mu je i glas bio dalek, odzvanjao.

— Sedi, Ted, ti si...

Ona je i dalje govorila, a njemu se činilo kako ga gura nazad u sedište dok je sve postajalo previše daleko. Reči su stizale do njega iz neke daleke sive daljine. Između nje i njega bila je magluština, kao što je bilo maglovito ovoga jutra... ili juče ujutro... ili bilo koje drugo jutro kad je njegov tatica odlazio na put. Ali, postojalo je neko svetlo mesto pred njim, tako da je napustio mamu i otišao njemu. Bilo je to mesto pačića. Pačići, jezerce i lokvanji. Mamičin glas postajao je sve dalji i dalji. Njeno lepo lice, tako veliko, uvek prisutno, tako mirno, tako slično mesecu da mu se ponekad činilo da kroz svoj prozor, kad se probudi kasno u noć kad hoće da piški... postalo je sivo i izgubljeno. Istopilo se u sivoj magli. Njen glas prerastao je u lenji zvuk pčela, koje ga neće ujesti, i stopio se sa mirisom uzburkane vode. Ted se igrao sa pačićima.

Dona zadrema, i kad se ponovo probudila, sve seni koje su se sudarale, konačno su se stopile sa tonovima trave na Kejmberovom ulazu. Bilo je sumračje. Nekako je sve imalo i takav miris. Neverovatno, ali istinito, oni su još uvek bili tu. Sunce je sedelo na horizontu, okruglo i skarletno. Ličilo je na košarkašku loptu okupanu u krvi. Ona prođe jezikom kroz usta. Pljuvačka koja se skupljala u gumenu masu, izbije kroz flanelsko grlo. Samo pomisli kako bi divno bilo da legne na baštenski krevet kod kuće. Okrene se, otvorenih usta i pusti ledenu pljuvačku da se slije. Vizija je bila toliko moćna da se strese, naježi se, oseti luđačku glavobolju.

Da li je pas i dalje bio ispred kola?

Ona pogleda, ali nije mogla da tvrdi zasigurno. Sve što je mogla da tvrdi bilo je da nije ispred štale.

Ona pritisne sirenu, oglasi se neka tutnjava i ništa se ne izmeni. Mogao je biti bilo gde. Ona povuče prst duž srebrnaste linije na njenom prozoru i upita se šta bi se desilo da je pas nastavio da udara u staklo. Da li bi ga mogao slomiti? To nije mogla da poveruje pre dvadeset četiri sata, ali sada više nije bila sigurna.

Baci pogled na vrata koja su vodila u Kejmberovu verandu. Sada je izgledala dalje nego ranije. To je podseti na ideju o kojoj su raspravljali na času psihologije. Fiks ideja, kako ju je nazivao profesor, pedantni čovečuljak sa brkovima nalik na četkicu za zube. Ako se spuštate pokretnim stepeništem koje se ne pomera, najednom ćete otkriti da vam je vrlo teško da hodate. To je toliko zabavljalo da se jednom prilikom u Glomingsdejlu spustila niz pokretno stepenište na kome je bila poveća tabla sa natpisom NE RADI. Ono što je još više zabavilo bilo je to što je pedantni čovečuljak bio u pravu. Vaše noge, jednostavno nisu htele da se pokrenu. To je samo vrati na zamisao šta bi se desilo u vašoj glavi kad bi stepenice u vašoj kući iznenada počele da se kreću dok se spuštate niz njih. Uvek bi se glasno nasmejala.

Ali, sada to više nije bilo smešno. Uopšte.

Vrata verande sada su definitivno izgledala dalje.

Taj pas me hipnotiše.

Pokuša da odagna takvu misao onog časa kad je obuzme, ali odustane. Stvari su bile očajne u ovom trenutku i bilo bi besmisleno dozvoliti sebi luksuz laži. Znajući ili ne znajuću to, Kudžo ju je ipak hipnotisao. Koristeći, možda, svoju sopstvenu fiks ideju o tome kako bi svet trebalo da izgleda. Ali, stvari su se izmenile. Blaga vožnja pokretnim stepeništem bila je završena. Ona nije mogla samo mirno da stoji sa svojim sinom i čeka da neko pokrene mašinu. Činjenica je, da su ona i Ted bili pod opsadom psa .

Ted je spavao. Ako je pas bio u štali, ona bi sad mogla da uspe.

Ali ako je bio i dalje ispod automobila? Ili pred njim?

Seti se jedne izreke svoga oca koju je obično primenjivao uz gledanje fudbalske utakmice na televiziji. Njen tata je uvek bio dobro tankiran za ovakve prilike. Obično bi uzeo ogroman tanjir hladnog pasulja koji je ostajao od nedeljne večere i uvećao svoj plezir. Negde na polovini drugog poluvremena u sobi se nije moglo disati. Čak bi i pas izleteo sa nekim dezerterskim osmehom na licu.

Ovo bi obično otac progovorio za neke posebne prilike.

— Taj je podvukao rep i zbog mene! — To bi njenu majku dovodilo do ludila. Ali, u vreme kad je Dona bila tinejdžer, skoro sve što je imalo veze s njenim ocem, majku je dovodilo do ludila.

Sada ugleda Kudžoa kako leži ispred »pintoa«. Uopšte nije spavao već kotrljao šljunak pod šapama. Njegove zakrvavljene oči bile su intenzivno fiksirane u tačku koju bi prvo dotakla kad bi napustila sedište sa svoje vozačke strane. Čekao je. Nadao se da će biti dovoljno luda da izađe. Podvio je rep i zbog nje.

Ona obe ruke obriše o svoje lice, nekim brzim potezom kao da ga pere. Nad njom, Venera se pojavljivala iz mračnog plavetnila. Sunce je potpuno iščezlo ostavivši za sobom čudesni žuti tračak svetlosti preko nebeskog polja. Negde u daljini, čula se ptica kako peva, zastane pa opet nastavi s pesmom.

Najednom shvati da nikuda nije otišla od tog popodneva. I dalje nestrpljiva da napusti auto i potrči do vrata koja su bila pred njom. Deo tog čeznuća utonuo je u san i probudio se u nesvesnoj orijentaciji. Deo toga bila je samo svest o tome da će se vrućina povratiti — užasna vrućina, nepodnošljiva i primisao na to šta je mogla da učini Tedu bio je jedini motiv koji ju je nagnao na pokret. Sada je bilo sasvim ugodno u kolima, a Tedovo polušokirano, polusvesno stanje pretvorilo se u pravi san. Udobno se odmarao, bar za sad.

Ono čega se zapravo plašila bila je činjenica da je sve to sekundarno u odnosu na glavni razlog zbog koga je bila ove — malo po malo ta psihološka tačka spremnosti dosezala je vrhunac, a onda nestajala. Negde kroz maglu detinjstva, priseti se časova skakanja u vodu u kampu Tapavingo. To je uvek dolazilo odjednom, po prvi put na visokoj dasci kad morate da pokušate ili propustite devojčicu iza sebe da ona napravi svoj pokušaj. Takav isti čas stigao je i u vreme kad je učila vožnju. Konačno se mora napustiti prazan otvoreni drum i pokušati i u gradu. Uvek stigne taj čas. Taj čas uvek nađe svoje vreme. Čas za ronjenje, čas za vožnju, čas da se probaju zadnja vrata.

Pre ili kasnije, pas će se pokazati. Situacija je bila jeziva, ali još uvek ne tako očajna. Čas je dolazio u ciklusima — nije to bilo nešto što bi se dalo naučiti iz psihologije; bilo je to nešto što se spozna instinktivno. Ako se prepadnete od visoke daske u ponedeljak, to ne znači da nećete moći da odete i skočite iz cuga već u utorak. Mogli biste...

Mimo njene volje, apsolutno podsvesno, stigne informacija da je ovo bio krajnje pogrešan rezon.

Ona nije bila tako jaka večeras kao što je bila sinoć. Sutra ujutro će biti još slabija. Dehidracija. A i to baš nije bilo ono najgore. Sedela je skoro sve vreme — koliko dugo? — nije joj se činilo moguće, ali već je dvadeset osam sati. Šta ako bude previše spora za to? Šta ako dođe do pola puta ka verandi spotakne se i krene da puzi sa ogromnom telesinom preko svojih bedara?

U pitanju života i smrti, pomisli, pravi čas dođe jednom samo jednom — i nestane zauvek.

Disanje joj se ubrza. Telo je bilo sigurno u pokušaj pre nego primi svesnu informaciju iz svoje glave. A onda, obmota košulju oko desne ruke, levu postavi na ručicu vrata i... onda je znala. Nije bila svesna nikakve racionalne odluke. Jednostavno je odlučila da pođe. Iznenada. Dok je Ted duboko spavao, sada, kad nije bilo nikakve opasnosti da će poleteti za njom.

Povuče ručicu nagore, navlaživši je svojim ledenim znojem. Zadrži dah, osluškujući. Ptičica ponovo zapeva. To je bilo sve.

A šta ako je toliko udarao o vrata da ih sad ne može otvoriti? To bi tek bilo surovo gorko olakšanje. Morala bi da se vrati u svoje sedište, iznova promisli svoje izbore, iznova se vrati žeđi još žednija, slabosti još slabija, iscrpljenosti još sporija...

Levim ramenom naslanjala se na vrata i stalno povećavala pritisak na njih. Oslanjala se čitavom težinom. Desna ruka znojila joj se pod pamučnom košuljom. Pesnica joj je bila tako čvrsto zgrčena da su je prsti već boleli. Osećala je kako zabija nokte u dlanove. Po stoti put zamisli kako prolazi kroz staklena vrata, čuje šarke uz otvaranje unutrašnjih vrata, vidi sebe kako ulazi...

Ali, vrata automobila nisu se otvarala. Ona gurne što je jače mogla. Napne se. Tetive na njenom vratu vidljivo su se ocrtavale. Ali, nije se moglo otvoriti. Nije...

A onda se otvore. Iznenada. Sirom se otvore uz užasan zvuk i skoro je izbace napolje tako da padne na sve četiri. Ona poleti za ručicom, promaši pa se dočepa neke panične sigurnosti. Bilo je tako hladno i stravično, baš kao i dijagnoza: rak, operacija nemoguća, terapija izlišna. Vrata na »pintou« više se nisu mogla zatvoriti. Pas će skočiti i ubiti ih oboje. Ted će verovatno imati samo još jedan zbunjeni tren buđenja. Poslednji tren milosrđa u kome će poverovati u to da je sve bio samo sam pre nego što Kudžovi zubi budu razderali njegovo grlo.

Dah joj je preskakao i postajao sve brži i brži. Osećala je da sve u njoj gori. Činilo joj se da prepoznaje svaki kamenčić u šljunkovitoj stazi, ali joj je bilo strašno teško da razmišlja. Njene misli potpuno su lutale divljačkim tempom. Kroz svest joj prolete sličice iz prošlosti nalik na neku filmsku paradu koja se ubrzavala u marševima sve dok se nije pretvorila u onaj završni, sa jahačima.

Zelena masa đubrišta koja pršti po kuhinjskom plafonu i vraća se u sudoperu.

Pad sa zadnje verande kad joj je bilo pet godina i kad je povredila zglob.

Vrati se na drugi čas algebre, kao polaznik više škole, kada je shvatila sa sramom i užasnim strahom da su se pojavile crvene mrlje krvi na njenoj svetlo plavoj suknji od lana. Kako će ustati kad pozvoni, a da niko ne vidi, a da niko ne sazna da je Dona Rouz dobila prvu menstruaciju?

Prvi momak koga je poljubila otvorenih usta. Dvajt Sempson.

Kako drži Teda u rukama, tek rođenog, onda dolazi bolničarka i uzima joj ga. Ona hoće da vikne za njom, Vratite mi ga, još nisam završila s njim, to joj je palo na pamet, ali bila je preslaba da bi artikulisala reči, A onda onaj užasni zvuk po rođenju koji je izleteo iz nje. Seti se da je mislila, ispljunula sam njegove životne sisteme, a onda pala u nesvest.

Njen otac koji plače na njenom venčanju, pa se napije na prijemu.

Lica. Glasovi. Sobe. Scene. Knjige. Užas ovog trenutka sa primisli JA ĆU UMRETI...

Sa užasnim naporom uspe nekako da se sabere. Obema rukama zgrabi ručicu i tresne vrata. Zatvorila su se uz isti onaj odvratni zvuk koji razbuđuje sve oko sebe. Bio je to tresak od koga se Ted strese u snu i nešto promrmlja.

Dona se zavali u sedište. Tresla se bespomoćno i tiho plakala. Suze su joj se kotrljale do ušnih školjki. Nikad u životu nije bila toliko uplašena od bilo čega. Čak ni u sobi, noću, kad je bila sasvim mala i činilo joj se da su svuda oko nje gmizali pauci. Sad nije mogla da izađe, uveri sebe. Bilo je besmisleno, a ona potpuno slomljena. Nervi su joj otišli. Bolje da sačeka, na bolju priliku...

Ali, nije smela sebi da dozvoli da ta ideja postane fiks ideja.

Neće biti bolje prilike od ove. Sada je Ted bio van svega ovoga. Pas je bio van svega ovoga. Logika joj je nalagala da je to istina. Onaj prvi zvuk i drugi tresak vrata sigurno bi doveo psa samo da je bio u blizini. Možda je bio i u štali, ali je bila ubeđena da bi takav zvuk stigao i tamo. Sasvim sigurno je odlutao nekuda. Nikad neće biti bolje prilike od ove sad i ako je bila previše uplašena da to učini zbog sebe, nije smela sebi dopustiti strah da to učini zbog Teda.

Sve se savršeno uklapalo, ali ono što je konačno nagnalo da krene bila je vizija kako ulazi u Kejmberovu zamračenu kuću, ubeđenje kako će telefon biti u njenoj ruci. Mogla je da čuje sebe kako razgovara sa jednim od zamenika šerifa Benermana, sasvim mirno i razumno, a onda spušta slušalicu. Ulazi u kuhinju i uzima čašu hladne vode.

Otvori vrata i pripremi se za ponovni užasni zvuk sa kojim će morati da izađe. U sebi je proklinjala psa, nadajući se da je već negde ležao u samrtnom ropcu ili raznesen.

Izvuče noge, opipa tlo sa bolom. Navuče teniske patike na šljunku. Malo po malo podizala se pod mračnim nebom.

Ptica u blizini zapeva. Otpeva samo tri tona pa se umiri.

Kudžo začu kako se vrata otvaraju, baš kao što mu je instinkt i nalagao da će se dogoditi. Prvi put kad su se otvorila, skoro da je pošao sa mesta na kome je ležao nepomično, tamo ispred automobila. Skoro je pošao da uhvati tu ŽENU koja je prouzrokovala užasan bol u njegovoj glavi i njegovom telu. Skoro da jeste, ali instinkt mu je naredio da ostane tu, leži... ŽENA je jedino pokušavala da ga namami, govorio mu je instinkt i sada se pokazalo da je bila istina.

Kako se bolest uvrežila u njemu, ulazeći u sve pore nervnog sistema, poput besnog vatrometa u organizmu, kako se sve više raspadao sistem ustanovljenih obrazaca razmišljanja i ponašanja, tako je rasla i njegova želja za osvetom. Morao je uhvatiti ŽENU i DEČAKA. Oni su prouzrokovali njegov bol — i agoniju njegovog tela i taj truli osećaj boli u glavi koji je dolazio od udara, udara, udara...

Dva puta u toku dana bio je zaboravio na ŽENU i DEČAKA, napuštajući štalu i kućicu koju je Džo Kejmber napravio od zadnjih vrata svoje sobe, gde je čuvao svoje račune. Odlazio je van Kejmberovog poseda, do mesta, do pećine u kojoj su se ugnjezdili slepi miševi. Tu je bilo vode, a on je bio stravično žedan, ali svaki pogled na vodu dovodio ga je do ludila. Želeo je da je popije, uništi je, okupa se u njoj, ispiša u njoj, prekrije je prljavštinom, uništi je, učini da i ona prokrvari. Oba puta ova užasna konfuzija osećanja vodila ga je ludilu, računajući na to da će ŽENA i DEČAK platiti za to. Sada ih više ne sme ostaviti. Niko još nije video ovako osvetoljubivog i odlučnog psa. Čekaće dok ih ne uhvati. A ako treba, čekaće dok ne svisne. Čekaće. Čekati i stajati do besvesti.

ŽENA. Način na koji ga je posmatrala, kao da govori da, da, ja sam to učinila, ja sam te učinila bolesnim, ja sam ta zbog koje te sve boli, ja sam smislila ovu agoniju samo za tebe i ostaće sa tobom zauvek.

O, ubij je, ubij je!

Neki zvuk stigne. Bio je nečujan, a za Kudžoa ipak dokučujuć. Njegovo uvo sada je bilo adaptirano na svaki zvuk. Kompletan spektrum zvučnog sveta bio je njegov. Mogao je da nasluti duhove raja i vriske koji su dolazili iz pakla. U svom ludilu mogao je da čuje i stvarno i nestvarno.

Tanani zvuk pomeranja i sudaranja šljunaka.

Kudžo prekrsti prednje šape i ostane da čeka na nju. Mokraća, topla i bolna, slije se iz njega. Čekao je ŽENU da se pojavi. Kada bude, on će je ubiti.

U haotičnom prizemlju kuće Trentonovih, oglasi se telefonska zvonjava.

Zvrjao je šest puta, osam, deset. A onda se umiri. Neposredno posle toga, Vikov primerak Kasl Rokovih novina »Zov« sruči se pred vratima i Bili Frimen otpedalira niz ulicu, sa velikom torbom preko ramena, zviždući.

U Tedovoj sobi, vrata garderobera bila su otvorena i neki neopisivi zadah, suv i divalj, vijorio se kroz vazduh.

Devojka na centrali u Bostonu upita Vika Trentona da li želi da pokuša još jednom. — Ne, u redu je, — reče on i spusti slušalicu.

Rodžer je pronašao utakmicu »Red Soksa« i »Kanzas Sitija« na kanalu 38, sedeo je na sofi u šortsu, sa sendvičem i čašom mleka i uživao.

— Od svih tvojih navika, — reče Vik, — ona koja oscilira između aktivne ofanzive i blage ogavštine je to što jedeš u gaćama.

— Slušaj, momak. Ima trideset dve godine i još uvek podšorts naziva gaćama. — Kao čudeći se, obraćao se praznoj sobi.

— I šta tu nije u redu?

— Ništa... ako si još uvek ostao na nivou kampera.

— Ima da te zakoljem večeras, Rodž, — reče Vik smešeći se. — Ima da se probudiš i kupaš u sopstvenoj krvi. Biće ti žao, ali tada će biti... kasno. — Uzme polovinu Rodžerovog sendviča.

— To je prilično nehigijenski, — reče Rodžer brišući mrvice sa svojih maljavih grudi. — Dona nije kod kuće, a?

— Aha, verovatno su ona i Ted sišli do ’Tejsti Friza’ , na par hamburgera ili nešto slično. Bože dragi, kako bih voleo da sam sad tamo a ne ovde u Bostonu.

— Samo ti zamišljaj, — reče Rodžer maliciozno se iscerivši. — Sutra uveče ćemo biti u »Eplu«. Popićemo po koji koktel pod baltimorskim satom...

Jebeš i Bal timor i sat! — reče Vik. — Ko god provede nedelju dana van Mejna, poslom, u Bostonu ili Njujorku, i to u vreme leta, taj mora da je lud.

— Aha, ta ti je dobra, — reče Rodžer. Na TV-ekranu, Bob Stenli napravi dobru krivinu preko kornera da započne igru.

— Ovo je teško sranje!

— Ovo je sjajan sendvič, Rodžere, — Vik se pobedonosno nasmeši svom partneru.

Rodžer zgrabi tanjir i prisloni ga na grudi. — Naruči sebi, slepcu!

— Na koji broj?

— 681, mislim, zapisao sam tu na imeniku.

— Zar ti ne treba malo piva uz to? — upita Vik, pođe prema telefonu.

Rodžer odmahne glavom. — Imao sam ga previše za ručkom, u stomaku mi je loše, u glavi mi je loše i sutra ujutro ću verovatno ustati sa prolivom. Počeo sam rapidno da otkrivam istinu, pametnjakoviću. Nisam više dete.

Vik okrene telefon i naruči sendvič i dve flaše »tuborga«. Kad spusti slušalicu, baci pogled na Rodžera koji je kao hipnotisan sedeo pred ekranom. Njegov tanjir sa sendvičem balansirao je na popriličnom trbuhu, a on je plakao. Isprva, Vik pomisli da nije dobro video. To je bila neka optička iluzija. Ali, ne to su bile suze. Televizor u boji reflektovao ih je u prizmi svetlosti.

Na trenutak, Vik osta zbunjeno da stoji, ne mogavši nikako da smisli kojim putem da pređe preko sobe i stigne do bilo kakvih novina, udubi se u njih, kao da ništa ne primećuje. Onda Rodžer podiže pogled. Lice mu je bilo nago, potpuno bespomoćno i ranjivo, baš kao i Tedovo kad je pao sa ljuljaške.

— Šta da radim, Vik? — upita teško.

— Rodž, o čemu to pri...

— Znaš ti dobro o čemu ja pričam. — Gomila na Fenveju krene duplu igru. — Polako, Rodžer, ti...

— Sve će pasti u vodu i mi to dobro znamo, — reče Rodžer. — Smrdi kao pun karton jaja ostavljen na suncu celih nedelju dana. To je samo mala lepa igra koju mi igramo. Imamo Roba Martina na našoj strani, imamo čitavu klapu glumaca na našoj strani. Bez sumnje ćemo imati i marketing i istraživanje na našoj strani, s obzirom na to da su nas i platili. Sjajno. Sve osim ljudi koji su važni.

— Još uvek nije ništa odlučeno, Rodž. Još uvek nije.

— Altea uopšte i ne shvata koliko je sve otišlo dođavola, — reče Rodžer. — Moja greška, u redu, ja sam kukavica. Ali, ona voli Bridžton, Vik, ona voli tamo. A deca, devojčice imaju tamo svoje školske drugare, imaju jezero u leto... i nisu ni svesne kako im se jebena budućnost sprema.

— Da, stvarno je jezivo. Ne pokušavam da te ubedim u suprotno, Rodž.

— Zna li Dona kako smo otišli dođavola?

— Mislim da joj se u početku činilo da je sve ovo samo dobra šala, ali sada joj je sve bliža ideja kako zapravo stoje stvari.

— Šta da uradim? — Rodžer će ponovo. — Nisam više dete. Tebi je trideset dve, ali, Vik, meni će biti četrdeset jedna sledećeg meseca. Šta ja da učinim? Da počnem da sabiram svoje rezime? Hoće li Džej Valter Tompson napraviti meni dobrodošlicu širokih ruku? ’Zdravo, Rodž, srce. Zadržao sam tvoj spot samo za tebe. Počinješ u 35.5’. Hoće li mi tako reći?

Vik samo odmahne glavom, ali Rodžer je delimično počeo da ga nervira.

— Ponekad sam bio samo lud. Dobro, i sad sam lud, samo sam mnogo više preplašen. Ležim u krevetu noćima i pokušavam da smislim kako će biti... posle. Kako će biti? Ja to ne mogu ni da zamislim. Ti me posmatraš i kažeš sebi, Rodžer drami. Ti...

— Nikad nisam tako šta ni pomislio, — reče Vik, nadajući se da nije zvučao kao krivac.

— Ne kažem da lažeš, — reče Rodžer. — Ali, radim sa tobom dovoljno dugo da imam prilično dobru ideju o tome šta ti misliš, možda čak bolju od tebe samog. Bilo kako bilo, ne bih te krivio ni za kakvu pomisao — ali postoji velika razlika između trideset dve i četrdeset jedne. Debelo te išamaraju između trideset druge i četrdeset prve.

— Slušaj, ja ipak mislim da imamo dobru borbenu šansu sa ovim predlogom.

— Ono što bih ja želeo da uradim to je da donesem dvadeset kutija »Red Rezberi Zingersa« do Klivlenda, — reče Rodžer, — onda ih okačim da vise pre nego što nam vežu kantice za repove. Našao bih ja mesto za te pahuljice.

Vik udari Rodžera po ramenu. — Aha, shvatam.

— A šta ćeš ti da uradiš ako povuku račun? — upita Rodžer.

Vik je pomišljao i na to. Razmotrio je stvar iz svih mogućih uglova. Bilo bi verovatno vrlo jednostavno reći da je imao čitav problem na dlanu mnogo pre nego što je Rodžer i pokušao da pristupi.

— Ako povuku račun, moraću da radim više nego ikada u mom životu, — reče Vik. — Trideset sati dnevno, ako budem morao. Ako budem morao da se vežem sa žezdeset malih računa u Novoj Engleskoj da bih napravio ono što Šarp plaća, ja ću to i učiniti.

— Ubićemo se ni za šta.

— Možda, — reče Vik. — Ali, mi ćemo poći u borbu sa svim oružjem, zar ne?

— Čini mi se, — Rodžer će bespomoćno, — da ako Altea počne da radi, mogli bismo da zadržimo kuću još godinu dana. To bi bilo sasvim dovoljno vremena da je prodamo, bar kako se interesi kreću.

Iznenada Vik oseti kako mu mišić pod donjom usnom podrhtava: čitavo sranje koje mu je Dona napravila samo zbog toga da bi stvorila sebi iluziju kako je tek u dvadesetoj godini. Oseti bes prema Rodžeru, Rodžeru koji je bio srećno oženjen već petnaest godina, Rodžer koji je imao lepu i sigurnu Alteu da mu uvek zagreje krevet (ako je Altea Brejkstoun imala toliko nesigurnosti, Vik bi bio iznenađen), Rodžeru koji nije imao pojma kako stvari mogu odjednom da se sruše.

— Slušaj, — reče on. — U četvrtak sam dobio poruku, kasnom poštom...

U tom trenutku neko pokuca na vratima.

— Mora da je to posluga iz hotela, — Rodžer će. Podiže svoju košulju i obriše njome lice... sa suzama nestane i Vikova ideja da bilo šta kaže Rodžeru. Možda zato što je postojala prevelika razlika između trideset dve i četrdeset jedne. Vik ode do vrata i uzme svoje sendviče i pivo. Nije završio ono što je hteo da kaže. Rodžer ga kasnije nije ni pitao, vratio se utakmici i svojim problemima.

Vik je sedeo i jeo sendvič, ne preterano iznenađen što ga je apetit iznenada napustio. Oči su mu bile fiksirane na telefon, i uz poslednji zalogaj pokuša ponovo. Pusti da telefon odzvoni dvanaest puta pre nego što spusti slušalicu. Namršti se diskretno. Bilo je pet minuta posle osam, pet minuta posle Tedovog uobičajenog vremena za spavanje. Možda su on i Dona sreli nekoga. Možda ih je neko pozvao u posetu da ne bi bili sami kod kuće. Konačno, i nema nekog pravila po kome Ted mora biti u krevetu tačno u osam, posebno kada je bilo ovako vruće. Naravno, to je bilo verovatno tako. Mora da su otišli u šetnju dok se kuća malo ne rashladi kako bi mogli da spavaju. Tako je. (ili je možda sa Kempom).

To je bilo suludo. Rekla je da je gotovo i on joj je verovao. Zaista joj je verovao. Dona nije lagala.

(ali nije ni švrljala okolo, zar ne, drugar?)

Pokuša da odagna tu misao, ali nije vredelo. Crvić je proradio i biće vredan oko njega još podosta dugo. A šta bi učinila sa Tedom ako je iznenada odlučila da ode sa Kempom? Da nisu možda svi troje bili u nekom motelu između Kasl Roka i Baltimora? Ne budi budala, Trentone. Možda su...

Koncert. Naravno. Tako je. Utorkom uveče održavali su se koncerti u parku. Ponekad bi utorkom svirao orkestar škole, nekad neka muzička grupa, a nekad lokalni »regtajm« grupni orkestar. To je to, naravno — uživali su u hladovinki i slušali muziku Džona Harta.

(osim ako nije sa Kempom)

On ispi svoju flašu piva i otvori drugu.

Dona je stajala pored kola nekih tridesetak sekundi, polako pomerajući noge kako bi se otresla trnja u stopalima. Baci pogled prema štali i dalje ubeđena da bi Kudžo mogao tim putem da se objavi, možda iz velikih mračnih razjapljenih usta, možda iz nekih osenčenih uglova ili iza starog seoskog kamiona koji se uobličavao u pseće oblike na noćnom svetlu — velika prljava teška džukela u dubokom snu.

Stajala je tamo, ne sasvim spremna da se baci u vatru. Noć je zapahnula mirisom koji je podseti na detinjstvo. Žito u dnu brda i slatki miris deteline.

A onda, začu nešto. Muziku. Tihu. Skoro van ovoga sveta, ali njene uši, naviknute na noćnu tišinu, dočepale su se jasno i vanzemaljske muzike. Nečiji radio, pomisli isprva, a onda prepozna koncert u parku. Bio je to »diksilend« bend i čak je mogla da identifikuje i melodiju. Sedam milja, pomisli. Nikad to ne bih poverovala — kako je noč tiha! Kako je mirna!

Najednom se oseti ne verovatno živom.

Srce joj je bilo poput male moćne mašine koja se uvrežila u njene grudi. Krv joj navre. Oči su joj se pomerale bez napora u svojim vlažnim gnezdima. Bubrezi su joj bili teški, ali ne preterano. To je bilo to. Pomisao da je ovo stavljanje njenog života na kocku, njenog jedinog stvarnog života, imalo je tešku mirnu fascinaciju poput neke velike težine koju je dosegla do najvišeg nivoa. Zatvori vrata — klank.

Iščekivala je, njuškajući vazduh oko sebe kao životinja. Nikoga nije bilo. Ničega. Ulaz u garažu Džoa Kejmbera bio je mračan i tih. Hromirani delovi »pintoovog« prednjeg dela svetlucali su na mesečini. Negde u daljini, diksilend muzika oglašavala se brzo i veselo. Sagne se, očekujući kako će joj kolena pucati, ali nisu. Podigne punu šaku kamenčića. Jedan po jedan bacala je preko haube »pintoa« do mesta do koga njen pogled nije dopirao.

Prvi kamičak udari neposredno pored Kudžoove glave. Udari neki šljunčić pored sebe pa se umiri. Kudžo samo trepne. Jezik mu je bio isplažen i izgledalo je da se ceri pakosno. Drugi kamičak pade iza njega. Sledeći strefi njegovo rame. Nije se ni pomakao. ŽENA je samo pokušavala da ga namami.

Dona je stajala pored kola namrštena. Čula je kako udara prvi kamičak o šljunak, drugi isto tako, ali treći — kao da nikad nije bio ni bačen. Nije se čulo ni ono najmanje klik. Šta li je to značilo?

Iznenada nije više želela da potrči do zadnjih vrata sve dok nije bila sigurna da nema ničega ispred kola. Onda, da. U redu... ali, bar da se uveri.

Ona zakorači jedanput, dva koraka, tri.

Kudžo se pripremi, njegove oči zasvetlucaju u mraku.

Četiri koraka od vrata. Njeno srce luđački je udaralo u grudima.

Sada je Kudžo sasvim dobro video ŽENINE kukove, u istom trenutku kada će i ona ugledati njega. Dobro je, želeo je da ga ona vidi.

Pet koraka od vrata.

Dona okrene glavu. Vrat je bolno pucketao poput starih staklenih vrata. Ona oseti neku nesigurnost. Okrenula je glavu, tražeći Kudžoa. I on je bio tamo. Bio je tamo sve vreme. Krio se od nje, čekao na nju u visokom žbunju.

Njihove oči sretnu se na tren — Donine široko otvorene plave, Kudžoove blatnjave i ukrvavljene. Na tren je videla svoje oči kroz njegove, videla je ženu. Je li on video sebe u tvojim očima, Dona?

A onda skoči na nju.

Ovoga puta nije bilo paralisanja. Ona se baci unazad pokušavajući da napipa vrata »pintoa«. On je režao, cerio se, pljuvačka mu se slivala kroz zube u gustim koncima. Zastane i priušti joj još sekund šanse.

Palcem napipa dugme kvake i pritisne ga. Povuče. Vrata su bila blokirana. Kudžo skoči na nju.

Kao da je neko bacio medicinsku loptu pravo u njene meke ranjive grudi. Osetila je kako se pomeraju naniže — to je bolelo — i onda primeti kako joj pas prilazi sve bliže licu, grčevito je nabijala prste u njegovo gusto krzno pokušavajući da ga održi dalje od sebe. Čula je svoje jecaje disanja. Mesečina se u kružnim svetlucanjima odbijala o Kudžoove oči. Zubi su škrgutali samo koji santimetar od njenog lica i ona je mogla da oseti zadah smrti u njegovom dahu, konačne bolesti, besmislenog ubistva. Najednom se seti onog zelenog đubrišta isprskanog po plafonu kuhinje neposredno pred mamin prijem.

Nekako, koristeći svu snagu, uspe da ga odgurne kad se njegova leva noga zabi u šljunak i on se ponovo ustremi na njen vrat. Tukla ga je bespomoćno i pokušavala da nađe dugme na vratima. Nađe ga, ali pre nego što pritisne, Kudžo nanovo skoči. Ona ga šutne nogom i pluta njene sandale udari Kudžoa u njušku, baš na mestu rane koja ga je užasno bolela. Pas se spusti na prednje šape, zaurlavši od bola i besa. Ona napipa dugme, ubeđena da je to bila njena poslednja šansa, Tedova poslednja šansa. Pritisne i povuče što je jače mogla. Skoči kreatura iz pakla, i skočiće još o još o još, sve dok on ili ona ne budu mrtvi. Bio je to pogrešan ugao za njenu ruku, mišići su joj se grčili i ona oseti bes i bol u agoniji, tik iznad desnog ramena, kao da je nešto prodrlo u nju. Ali, vrata se u tom času otvore. Imala je taman toliko vremena da se baci na sedište, a onda je pas ponovo bio na njoj.

Ted se probudi. Ugleda svoju majku... Nešto je bilo na njenom krilu, nešto užasno, nešto dlakavo sa crvenim očima i on je znao šta je to, o da, bila je to stvar iz njegovog garderobera, ona što je obećala da će dolaziti sve bliže i bliže dok konačno ne bude stigla tačno uz tvoj krevet, Ted, i da, evo ga tu, da, naravno to je tu. Reči za Čudovište ništa nisu vredele. Čudovište je bilo ovde i ubijalo je njegovu mamu. ON poče da vrišti i zarije lice u svoje ruke.

Kudžoove čeljusti bile su otvorene tik uz njeno telo. Ona se povuče koliko god je mogla, jedva svesna vrištanja svog sina. Kudžoove oči bile su fiksirane na njenima. Neverovatno, ali njegov rep je i dalje mahao. Zadnje noge uporno su poigravale na šljunku, pokušavajući da nađu siguran oslonac ne bi li se ponovo bacio na nju, ali šljunak se obrtao pod njim. .

On se baci napred, njene ruke skliznu i ugrize, ujedao je njen stomak neposredno ispod belog kombinezona, probijajući sebi put u njenu utrobu...

Dona izusti samo jedan tih vrisak bola i pokuša obema rukama da odgurne što je jače mogla. Sada je ponovo sedela uspravno, a krv joj se slivala niz struk, iznad gaćica. Levom rukom pokuša da se odbrani, desnom posegne za kvakom: Povlačila je silovito vrata preko psa, uporno udarajući Kudžoova rebra i osluškujući te tupe zvuke poput oglašavanja tepiha na gvozdenom stubu. Svaki put kad bi ga vrata udarila, Kudžo bi zaurlao, zapahnjujući je svojim toplim gnusnim zadahom.

Ona se malo povuče da bi ponovo skočio. Dona shvati da joj jedino preostaje da silom zatvori vrata, koristeći svu svoju snagu u opadanju. Ovoga puta vrata tresnu između njegovog vrata i glave i ona začu samo neko krckanje. Kudžo zaurla od bola i ona pomisli mora se povući, mora, MORA.

Umesto toga, on skoči i čeljusti mu se zatvore na njenoj butini neposredno iznad kolena i povuku komadić mesa. Dona se šćućuri u grču.

Ponovo je tresnula vratima, iznova, iznova, vrisci su se stapali sa Tedovim, sa šokantnim sivim svetom koji je Kudžo otvarao, pretvarali se u nešto sasvim drugo, nešto što je bilo crveno i blatnjavo. Kudžoova glava bila umazana gustom lepljivom krvlju, crnom nalik na krv insekta koja je ostala da trune na suncu. Malo po malo, on je ponovo probijao sebi put. Njene snage bile su na ivici.

Ona povuče vrata po poslednji put. Glava joj je bila zabačena, usta otvorena u podrhtavanju, lice bledo osvetljeno mračnom spoljašnošću. Ovo je zaista bilo poslednji put. Više nije mogla.

Ali, iznenada, Kudžou je bilo dosta.

On se povuče, sa uzdahom, dahćući, teturajući i padne na šljunak, tresući se, pružajući slabe noge ni u šta. Pokuša da zarije ranjenu glavu u šape.

Dona tresne vratima i zavali se u sedište tiho jecajući.

— Mamice... Mamice... Mamice ...

— Ted... u redu je...

— Mamice?

—... u redu je...

Ruke: njegove u njenima, drhte poput malog ptića. Njene u Tedovima, u njegovom licu, dodiruju ga, pokušavaju da ga ohrabre, a onda se samo sruče sruče.

— Mamice... kući... molim te... tatici... tatici i kući .. tatici i kući...

— Naravno, Ted... hoćemo, hoćemo... tako mi boga, odvešću te tamo... hoćemo...

Nije bilo smisla u ovim rečima. To je bilo u redu. Oseti kako gubi svest. Kako gubi svest u tom sivom svetu šoka, u tim maglama u sebi, koje nikad nije ni naslutila. Tedove reči odzvanjale su u dubokom vezanom zvuku, reči u ehou. Ali, sve je to bilo u redu. Bilo je...

Ne, nije bilo u redu.

Jer pas je ujeo .

A pas je bio besan.

Holi je ubeđivala svoju sestru da ne bude luda, neka slobodno pozove kući telefonom, ali Čeriti je insistirala da se prvo nazove centrala i račun prebaci na Kejmberov broj telefona. Uzimanje milostinje, čak i one kao što je zvanje posle šest, kad je međugradska u pitanju, nije ličilo na Čeriti.

Centrala je spoji direktno sa Mejnom i Čeriti zamoli broj Alve Torntona u Kasl Roku. Nekoliko trenutaka kasnije, pozvonio je telefon u stanu Alve Torntona.

— Halo? Torntonova farma jaja.

— Zdravo, je li to Besi?

— Aha.

— Čeriti Kejmber ovde. Javljam se iz Konektikata. Da nije Alva možda tu negde?

Bret je sedeo na sofi praveći se da čita knjigu.

— Gospode, Čeriti, nije. Upravo je otišao na kuglanje. Nešto nije u redu?

Čeriti je vrlo oprezno i svesno odlučila šta će reći. Situacija je bila delikatna. Kao i sve udate žene u Kasl Roku, (što nije značilo da se isključuju one neudate), Besi je previše volela da priča. Samo kad bi saznala da je Džo Kejmber otišao nekuda čim su njegova žena i sin krenuli u posetu sestri u Konektikat, a da Čeriti to ne zna... Zašto, zar to ne bi bila dobra pričica za bilo kakvu sedeljku?

— Ne, samo što smo Bret i ja malo brinuli oko psa.

— Vašeg bernardinca?

— Aha, Kudžoa. Bret i ja smo ovde kod moje sestre, a Džo je poslom otišao u Portsmaut. — Ovo je bila gola laž, ali sasvim bezbedna — Džo je zaista često odlazio u Portsmaut da pokupuje delove (jer se tamo nisu plaćale takse) a i da ode na aukcije automobila. — Samo sam htela da proverim je li obezbedio nekoga ko bi hranio našeg psa. Ti znaš kakvi su muškarci.

— Pa, Džo je bio ovde juče ili prekjuče, kako mi se čini, — Besi će sumnjičavo. — Zapravo, to je bilo prošlog četvrtka. — Besi Tornton nije bila posebno pametna žena. Njena pratetka stara Ivi Čelmers, govorila je kako niko ne treba da sluša Besi, ’Ta nikad ne bi prošla one testove inteligencije’ (ali je imala dobro srce), njen život na Alvinoj farmi kokoši bio je težak, i ona je živela uglavnom kroz svoje priče — Kako se svet okrenuo, Doktori i Sva moja deca — pokušavala je i sa Mladi i napušteni, ali je to na samoj polovini smatrala »preteškim štivom«. Bila je potpuno izgubljena u onim delovima stvarnog sveta koji se nisu odnosili na hranjenje i pojenje kokoši, prilagođavanje hranilica, sortiranje jaja, pranje posuđa, pranje veša, prodaja jaja, obrađivanje bašte. A zimi, svakom ko je upita, naravno, mogla je reći datum održavanja sledećeg sastanka »Snodevila« u Kasl Roku, kluba kome su ona i Alva pripadali.

Džo je tog dana došao sa traktorskom gumom koju je popravio za Alvu. Džo je uradio ovaj posao besplatno, jer su Kejmberovi dobijali jaja sa Torntonove farme upola cene. Alva je takođe i obrađivao Džoovu, doduše malu površinu bašte, tako da je Džou bilo drago da zakrpa njegovu gumu. To je bio način na koji su se pomagali ljudi na selu.

Čeriti je jako dobro znala da je Džo bio sa pokrpanom gumom kod Torntonovih tog prošlog četvrtka. Isto tako je znala da je Besi prilično sklona da pobrka dane. Sve je to ostavi u priličnoj dilemi. Mogla je da upita Besi da li je Džo imao traktorsku gumu kad je ono dolazio, kako kaže, »juče ili prekjuče«, i ako bi Besi odgovorila da, (već kad si pomenula), da dolazio je, to bi značilo da nije dolazio do Alve još od prošlog četvrtka, što bi opet značilo da Džo nije molio Alvu da hrani Kudžoa, što bi takođe značilo da Alva nema nikakvih informacija o Kudžoovom zdravlju i dobru.

Ili je mogla sve da ostavi na miru, a Breta ubedi kako treba veselo da provede ostatak posete.

I... pa, bila je pomalo ljubomorna na Kudžoa. To je, zapravo, bila ta prokleta istina. Kudžo je odvraćao Bretovu pažnju od svega onoga što je činilo ovo putovanje najvažnijim u njegovom životu. Ona je želela da dečak vidi novi život, čitav set novih mogućnosti, tako da kad dođe vreme da odluči koja će vrata otvoriti, a koja ostaviti mirno zatvorenima za sobom, neće svoj izbor učiniti besperspektivnim. Možda nije imala pravo na nadu da će sve to toliko uticati, ali ostaviti mu dovoljno iskustva da odluku donese samostalno, već je nešto značilo. Da li je bilo fer prepustiti svu njegovu pažnju brizi oko prokletog psa, na račun dragocenog iskustva?

— Čeriti, jesi li tu? Rekoh da mislim...

— Da, da, čujem te ja, Besi. Onda je verovatno zamolio Alvu da ga hrani.

— Pa, pitaću ga čim se vrati kući, Čeriti, i odmah ću te obavestiti.

— Učinićeš tako? Hvala ti puno, Besi.

— Nema na čemu.

— Odlično. Do viđenja. — Čeriti spusti slušalicu, shvativši da je Besi zaboravila da pita za telefon Holi i Džima. To je bilo u redu. Okrene se prema Bretu i napravi novi izraz lica. Neće mu reći nikakvu laž. Ona neće lagati svoga sina.

— Besi reče da je tata dolazio da vidi Alvu u nedelju uveče. Mora da ga je zamolio da hrani Kudžoa.

— Je li? — Bret je posmatrao sumnjičavo, tako da se ona oseti nelagodno. — A nisi razgovarala sa Alvom lično?

— Ne, izašao je na kuglanje, ali Besi reče da će nas obavestiti ako...

— Pa, ona nema telefon ovde. — Da li je Bretov ton bio potpuno optuživački, ili je to njena savest govorila?

— Pa, nazvaću je ja ponovo ujutro, — reče Čeriti, nadajući se da će ovom razgovoru biti kraj, a istovremeno i dilemi njene savesti.

— Tata je odneo traktorsku gumu tamo prošle nedelje. Možda je gospođa Tomton pobrkala dane.

— Ja mislim da Besi Tornton može bar toliko da smisli, — reče Čeriti ni sama ne verujući u svoje reči, — osim toga, uopšte nije pominjala traktorsku gumu.

— Aha, ali ti je nisi ni pitala.

— A ti onda idi i sam je zovi! — Obruši se na njega i ponovi se onaj isti bes kao kad je Bret ponudio mudro i tako tačno objašnjenje o Holi i njenim kreditnim karticama. Kada je tako šta govorio, ton u glasu bio je istovetan Džoovom, svaki obrazac govora njegovog oca uvlačio se u njegov glas i najednom joj se učinilo, i tad i onda da je jedina stvar koju će ovo putovanje doneti, zapravo njena spoznaja Bretovog suštinskog pripadništva — neće iver daleko od klade.

— Mama...

— Ne, samo izvoli, zovi je. Zapisan je telefon. Samo nazovi centralu i prebaci račun na naš broj, kako Holi ne bi morala i to da plaća. Upitaj Besi sva svoja pitanja. Ja sam učinila sve što sam mogla.

Evo, pomisli ona sa nekim gorkim osećanjem. Samo pre pet minuta nisam htela da mu lažem.

Tog popodneva njen bes stopio se sa njegovim. Večeras on samo mirno reče. — Ne, u redu je.

— Ako želiš, možemo pozvati nekog drugog i zamoliti da ode gore i proveri šta se dešava. — reče Čeriti. Bilo joj je već žao zbog izliva besa.

— Koga bismo mogli da pozovemo?

— Kako bi bilo nekog od Milikenove braće?

— Pa, možda to baš i nije najbolja ideja. — Prošle zime, Džo Kejmber i Džon Miliken imali su jednu debelu svađu oko plaćanja nekog posla koji je Džo obavio za Milikenovu braću na njihovom starom »ševroletu«. Otada, Kejmberovi i Milikenovi skoro nisu razgovarali. Poslednji put kada je Čeriti otišla na igru »beana« dole u garažu, pokušala je da prozbori koju prijateljsku reč sa Kim Miliken, Fredijevom ćerkom, ali Kim nije htela ni da je pogleda. Samo se okrenula, digla glavu, kao da nikad nije ni bilo svih prljavština vezanih za njeno ime, sa dečacima iz Kasl Roške škole.

Zaista su bili užasno izolovani tamo gore na kraj puta br. 3. Oseti se usamljeno i hladno. Nije imala prava da bilo koga nađe i zamoli da odu i provere šta se dešava sa psom.

— Nije važno, — reče Bret. — Verovatno je sve to glupo. Mora da je nešto pojeo.

— Slušaj, — Čeriti će, spuštajući ruku preko njegovog ramena. — Jedno je sigurno, a to je da nisi glup. Nazvaću ujutro Alvu i to čim se probudim. Je li u redu?

— Hoćeš li, mama?

— Da.

— To bi bilo sjajno. Žao mi je što te toliko gnjavim, ali ne mogu toga da se oslobodim.

Džim proviri kroz vrata. — Upravo sam doneo onu igru. Hoće li neko sa nama da se igra?

— Ja ću! — skoči Bret. — Samo da mi pokažete kako.

— A ti, Čeriti?

Čeriti se nasmeši. — Pa ne bih baš sad.

Bret izađe sa svojim tečom, ona osta da sedi na sofi, baci pogled na telefon i pomisli kako je Bret jutros šetao u snu i hranio fantom-psa fantom-hranom za pse u kuhinji njene sestre.

Kudžo nije više gladan, ne, nije više.

Njene ruke se najednom zgrče i zadrhti. Pobrinućemo se za ovo ujutro, obeća sebi. Na ovaj ili onaj način. Bilo da se vratimo i sami se pobrinemo za sve. To je bilo njeno obećanje, Bret.

Vik je ponovo nazvao kuću oko deset sati. Niko se nije javljao. Pokušao je i oko jedanaest, ali se i dalje niko nije javljao, iako je pustio da telefon zvoni preko dvadeset puta. U deset je počeo da se brine, u jedanaest je bio prestravljen. Nije znao zbog čega.

Rodžer je spavao. Vik je okretao telefon u mraku, slušao kako zvoni, u mraku, spuštao slušalicu u mraku. Oseti se samim, detinjastim, izgubljenim. Nije znao šta sa sobom. Iznova mu kroz glavu protutnji poznata pitanja: otišla sa Kempom otišla sa Kempom, otišla sa Kempom.

Razum i logika bili su protiv toga, pokušavao je da se seti baš svega što su Dona i on rekli jedno drugom — iznova je premotavao filmsku traku, osluškivao ton i izraze u svojoj glavi: Ona i Kemp su imali svađu. Rekla mu je da otpedalira nekuda dalje i to je izazvalo Kempa da napiše svojih nekoliko redaka u ljubavnoj poruci. Nije baš bilo verovatno da dva besna ljubavnika odluče da oprobaju novu aferu.

Ali to što su se razišli nije isključivalo i ponovno sjedinjavanje, glava mu je nalagala sasvim drugačiji ton.

A šta je bilo s Tedom? Bi li ona i Teda povela sa sobom. Prema njenoj priči, Kemp je bio nekako divalj. Dona nije ništa pominjala, ali je Viku bilo više nego jasno da se nešto prokleto divlje desilo onoga dana kada mu je rekla da odjebe.

Ljudi koji se vole spremni su na čudne stvari.

To čudno i ljubomorno razmišljanje koga nikad ranije, do onog popodneva u Diering Oaksu, nije bio ni svestan, imalo je odgovor za sve, i u mraku mu se nije činilo važnim što je većina odgovora bila iracionalna.

Pokušao je da se vrati nazad pa ponovo ovamo i da iznađe vezu između dve izoštrene tačke: Kemp na jednoj strani (DA LI TI IMAŠ PITANJA?) i vizija telefonske zvonjave, na drugoj, u praznoj kući u Kasl Roku. Možda je imala udes. Ona i Ted su možda u bolnici. Neko je možda provalio u kuću. Možda su ležali mrtvi u svojim sobama. Naravno, da je imala bilo kakav udes, neko od šerifovih službenika već bi bio u kontaktu — službenik bi takođe mogao da joj pomogne i nađe u kom su hotelu on i Rodžer te noći odseli. Ali u mraku te noći, ništa mu više nije bilo sasvim jasno, s obzirom na to da niko nije bio u kontaktu samo mu je još više nagnalo misli na ubistvo.

Pljačka i ubistvo, njegova glava mu prošaputa dok je ležao u mraku. A onda se sve to prebaci na drugu izoštrenu tačku i potpuno povrati svoju originalnu litaniju: otišla sa Kempom.

Između ovih tačaka njegov mozak nalazio je razumnije objašnjenje, jedno koja ga je bacilo u bes. Možda su ona i Ted odlučili da provedu noć kod nekoga i jednostavno zaboravili da ga pozovu i jave mu to. Sada je bilo prekasno da počne da okreće telefone i budi ljude, a da ih ne preplaši pri tom. Pretpostavljao je da može da pozove šerifa i zamoli da pošalju nekoga da proveri. Ali, zar to ne bi bio gest patološkog paničara?

Ne, govorio mu je um. Da, govorio mu je um.

Ona i Ted oboje leže mrtvi sa noževima kroz grkljan, nalagao im je um. Čitao si to u novinama tako često. Dešavalo se to i u Kasl Roku, neposredno pred naš dolazak u taj grad. Taj ludi pandur. Taj Frenk Dod.

Otišla sa Kempom, pomisli.

U ponoć pokuša ponovo i ovoga puta ga beskrajna zvonjava na koju niko nije odgovarao sledi do smrtnog straha. Kemp, pljačkaši, ubice, bilo šta. Nesreća. Nesreća u kući.

Spusti slušalicu i upali lampu pored kreveta. — Rodžer, probudi se.

— Ha. Ha. Zzzzz. — Rodžer prevuče ruku preko očiju, pokušavajući da blokira svetlo. Bio je u svojoj pižami sa žutim zastavicama koledža.

— Rodžer. Rodžer!

Rodžer otvori oči trepćući, pogleda na sat pored kreveta.

— Ej, Vik, pa tek je ponoć.

— Rodžer, — proguta glasno. — Ponoć je, a Ted i Dona još uvek nisu kod kuće. Bojim se.

Rodžer se uspravi i sat prinese bliže. Bilo je četiri posle ponoći.

— Pa, verovatno su nekuda otišli, Vik. Ponekad Altea uzme devojčice i ode do Seli Petri kada ja nisam kod kuće, nervira ih što vetar duva i pomera površinu jezera leti. Ona bar tako kaže.

— Ali, javila bi se. — Pri upaljenom svetlu, sa Rodžerom koji je sedeo i razgovarao sa njim ideja da je Dona mogla da ode sa Kempom, delovala je potpuno apsurdno, nije mogao da poveruje da se uopšte i mogao upustiti u takvo razmišljanje. Zaboravi na logiku, rekla mu je da je gotovo i on joj je verovao. Sada joj je sasvim sigurno verovao.

— Javila? — reče Rodžer. Još uvek je razmišljao o svojim problemima.

— Ona zna da se ja javljam svako veče kad sam na putu. Javila bi se i ostavila poruku u hotelu ako su imali nameru da provedu negde noč. Zar Altea to ne bi učinila?

Rodžer klimne glavom u znak odobravanja. — Da, svakako.

— Javila bi se i ostavila poruku tako da ne brineš, kao ja sada.

— Da. Ali možda je zaboravila. — Ipak, u Rodžerovim smeđim očima, ocrta se brižnost.

— Sigurno, — reče Vik. — S druge strane, možda se i nešto dogodilo.

— Pa ona nosi sa sobom ličnu kartu, zar ne? Ako se njoj i Tedu nešto dogodilo, bože sačuvaj, panduri bi se odmah javili kući pa onda u kancelariju, već bi im odgovorili...

— Nisam uopšte razmišljao o udesu, — reče Vik. — Razmišljao sam o... — glas mu je podrhtavao. — Razmišljao sam o tome kako su ona i Ted sasvim sami usred kuće i... sranje, ne znam... jednostavno sam se uplašio... to je sve.

— Nazovi šerifovu kancelariju, odmah.

— Da, ali...

— Ništa ali. Donu nećeš uplašiti, to je sigurno, ona nije tamo. Ali, zaboga, bar sebi pomozi. Ne moraju to biti nikakve sirene ili reflektori. Jednostavno upitaj mogu li da pošalju nekoga gore i provere da li je sve izgledalo normalno. Možda ima hiljadu mesta na kojima se Dona nalazi sada. Možda je otišla na neki dobar prijem, dođavola.

— Dona mrzi prijeme.

— A možda je otišla da igra poker sa devojkama i izgubila orijentaciju u vremenu, dok Ted spava u nečijoj praznoj sobi.

— Vik se seti kako mu je Dona objasnila da izričito ne želi da se meša sa »devojkama« — neću da budem jedna od onih faca koje svaki dan srećeš na ulici, tako je rekla. Ali, on to nije hteo da kaže Rodžeru, jer to bi već bilo preblizu predmeta Kemp.

— Da, verovatno da je tako nešto, — reče Vik.

— Imaš li rezervni ključ koji si tutnuo negde oko kuće?

— Ima jedan, baš na ulazu u verandu s leve strane.

— Pa., reci to policiji. Neko bi mogao da ode i dobro pogleda okolo... jedino ako nema neka saksija koja bi se slomila usput ili tako nešto.

— Ne, ne.

— Onda tako učini, — reče Rodžer iskreno. — Verovatno će se ona javiti još dok oni pretražuju kuću i ti ćeš se osetiti kao budala, ali ponekad je dobro osetiti se i kao budala. Znaš šta mislim?

—. Aha, znam — reče Vik iscerivši se. — Aha, dobro znam.

On ponovo podigne slušalicu. Okleva. Pokuša da nazove kuću. Niko nije odgovarao. I ono malo utehe koju mu je pružio Rodžer, sada ishlapi. Uzme telefonski imenik i pronađe broj šerifove kancelarije u Kasl Roku. Sada je bilo petnaest minuta posle dvanaest u sredu ujutro.

Dona Trenton sedela je sa rukama na volanu. Ted je konačno zaspao, ali njegov san nije bio miran. Okretao se, grčio i ponekad bi uzdahnuo. Plašila se da možda u snu ne doživljava ono što se ranije desilo.

Osetila je njegovo čelo. Promrmljao je nešto i povukao se od njenog dodira. Slepoočnice su mu podrhtavale. Imao je groznicu — sasvim izvesno, kao posledicu stalne tenzije i straha. I sama je osećala grozničavost. Stomak je boleo a rane na stomaku bile su sasvim površne, tek nešto jače od ogrebotina Tu je imala sreće. Kudžo je mnogo više povredio njenu nogu. Rane na ovom mestu (ujedi) bile su duboke i ružne. Pre nego što je počela da se zgrušava krv, krvarenje je bilo obilno i ona nije htela odmah da primeni zavoj, iako je imala torbicu prve pomoći u »pintou«. Nekako, kroz maglu, pretpostavljala je i gajila nadu da će krv isprati ranu... da li se to zaista dešavalo ili je bapska priča? Nije to znala. Bilo je mnogo toga što nije znala. Tako mnogo. Ali ovoga puta počele su polako da se zgrušavaju krvne mase na ranama, tako da je sedište bilo ulepljeno sa svih strana. Trebalo joj je tri uloška vate da pokrije celu ranu. To su bila poslednja tri uloška u prvoj pomoći. Moram da dopunim kutiju, pomisli, i to je navede na histeričan kikot.

Pri ovoj diskretnoj svetlosti, tkivo iznad njenog kolena izgledalo je crno kao zemlja. Bol nije bivao ništa slabiji. Bez vode je popila dva aspirina ali joj to ništa nije pomoglo. Glava je bolela, kao da je neko nabijao igle, a ona osećala njihovu pulsaciju.

Povijanje rane izmenilo je neprekidan bol u neko novo naizmenično pulsiranje istim intenzitetom. Nije imala pojma hoće li ikad moći da stane na tu nogu, da hoda, a kamoli potrči prema verandi. A zar je to i bilo važno? Pas je ležao između vrata kola i vrata koja bi je odvela na verandu, njegova glava se spuštala, ali su oči bile fiksirane na auto, na nju.

Nekako nije mogla da poveruje da će Kudžo ustati ponovo, bar večeras ne. Sunce bi ga sutra moglo odvesti u štalu, pogotovo ako bude tako vruće kao danas, kao juče što je bilo...

— On mene hoće, — prošaputa kroz ispucale usne. To je bila istina. Iz bilo kojih razloga, sudbine, pas je hteo nju.

Kada je pao na šljunak, bila je sigurna da umire. Nijedno živo biće ne bi podnelo takve udarce. Čak ni njegovo gusto krzno nije bilo tako dobra zaštita. Jedno uho bilo mu je potpuno rastrgnuto i držalo se samo na jednom končiću.

Ali, ponovo je stao na svoje noge, malo po malo i ona nije mogla da poveruje, nije htela da poveruje svojim očima.

— Ne! — Ona se šćućuri, potpuno van sebe. — Ne, lezi dole, treba da si mrtav, lezi dole, lezi dole i umri, ti prokleta džukelo!

— Mamice, nemoj, — promrmlja Ted, držeći se za glavu.

— To boli... boli me...

Otada, ništa se nije promenilo. Vreme se i dalje sporo odvijalo. Ona prinese sat ušima nekoliko puta da proveri da li i dalje radi, jer njene ruke više nisu imale priliku da promene pozu. Dvanaest i dvadeset.

Koliko znamo o besnilu, deco?

Onaj mali pedantni čovečuljak. Pa, poneki fragment koji smo pročitali u nedeljnom dodatku iz novina. Poneki detalj iz letaka koji su spuštani iz helikoptera u vreme cepljenja. Onoliko koliko je ona znala, mogla je samo da prepriča kako su njihovu mačku Dinu vodili veterinaru na cepljenje protiv štenećaka. Izvinite, štenećaka i besnila.

Besnilo, bolest centralnog nervnog sistema, dobri stari CNS. Prouzrokuje sporu destrukciju — ali kako? Što se toga tiče, ona je bila tabula raza, a verovatno ni doktori nisu bili daleko od toga. S druge strane, bolest se nije smatrala strašno opasnom, ona pomisli. Naravno, pomisli ona nadajući se, ja čak ne znam ni da li je pas bio besan. Jedini besan pas koga sam videla bio je onaj koga Gregori Pek ubija u filmu »Ubiti pticu rugalicu«. Osim što, naravno, taj pas nije bio zaista besan. Verovatno je bio samo dobro maskiran penom za brijanje.

Ona se vrati na staru stvar. Bolje da razmišlja kako će se Vik ponašati u analizi celog slučaja. Osim toga, u dubini duše bila je apsolutno sigurna da je pas besan — šta bi drugo moglo da ga nagna da se tako ponaša — pas je bio besan kao ris.

I ujeo je. Jako. A šta je to značilo?

Ljudi su obolevali od besnila, to je znala. Znala je i da je to užasan način da se umre. Možda i najgori. Postojala je vakcina protiv toga, i serija injekcija koja se prepisivala kao metod lečenja. Injekcije su bile bolne, mada ne tako kao ujedi ovakvog psa. Ali...

Priseti se da je negde čitala o samo dva slučaja u kojima su ljudi preživeli i onu poodmaklu fazu besnila — jedan slučaj, onaj na kome dijagnoza nije bila postavljena pre nego što su počeli da se pojavljuju simptomi. Jedan od preživelih bio je dečak koji se potpuno oporavio, drugi je bila životinja, zamorče koje je i dalje patilo od oštećenja mozga.

Što je bolest kasnije stizala pod tretman, to su manje šanse bile za izlečenje. Rukom pređe preko čela i sklizne pod debelim namazom znoja.

Koliko je trebalo da bude kasno? Sati? Dani? Nedelje? Mesec, možda? Ona to nije znala.

Najednom oseti kako se kola tresu. Isprva je to bio tresak »honde«, pa onda onih čudnih malih tricikala koji su u Engleskoj koristili hendikepirani, a onda velikog motorcikla. Konačno, sanduka. Dvostruki sanduk — za nju i Teda Morali su pobeći odavde, pobeći, pobeći...

Ruka joj posegne za ručicom kojom se otvaraju vrata automobila i pre nego što je uspela da se sabere. Srce joj je udaralo, ubrzavalo se i pulsiralo u njenoj glavi. Molim, pomisli. Već je i previše i bez klaustrofobije, pa molim... molim... molim. .

Iznova je divljački obuzme žeđ.

Ona pogleda napolje, a Kudžo je i dalje zurio u nju. Njegovo telo kao da je bilo razdvojeno na dva dela onom srebrnastom trag-linijom koja se prelivala po njenom prozoru.

Neka nam neko pomogne, pomisli ona. Molim vas, molim, molim.

Rosko Fišer bio je parkiran u senci Džerijevog automobila kada je stigao poziv. Lovio je vozače koji su vozili prevelikom brzinom, ali sada je već dremao. U dvanaest i trideset u sredu ujutro, put 117 bio je potpuno mrtav. On je u svojoj glavi imao sat za buđenje i namestio ga je da se budi u jedan, kada se Norvej Drajv-In bude otvorio. Tada će verovatno i biti neke akcije.

— Jedinica 3, uključi se, jedinica 3. Gotovo.

Rosko se probudi i prospe kafu iz stiroporne čaše u sam vrh procepa između nogu.

— O, sranje, — reče Rosko. — Stvarno sjajno, zar ne?

— Jedinica 3, hvataš li? Gotovo.

On zgrabi mikrofon i pritisne dugme sa strane. — Hvatam baza. Čujem vas. Bilo mu je drago da je mogao da doda kako je veseo što je sedeo i hladio jaja u kafi, ali nikada se nije znalo ko je sa druge strane žice... čak ni u dvanaest i trideset ujutro.

— Hoćeš li da odeš do ulice Larč 23? — upita Bili. — Stan gospodina i gospođe Viktora Trentona. Proveri mesto. Gotovo.

— Zbog čega proveravam, bazo? Gotovo.

— Trenton je u Bostonu a niko ne odgovara na njegove pozive. Misli da bi neko morao biti kod kuće. Gotovo.

Pa, zar nije dobro, pomisli Rosko Fišer gorko. Zbog ovoga ja dobijam samo četiri dolara, a ako uhvatim nekog Brzića, misliće da se upišam svaki put kad imam priliku za tako šta.

— Deset-četiri i vreme isteklo, — reče Rosko. — Gotovo.

— Dvanaest-trideset-četiri-pre-podne, — reče Bili.

— Postoji jedan ključ koji visi na prednjoj verandi. G. Trenton želi da uđeš i proveriš šta se dešava, ukoliko je mesto napušteno. Gotovo.

— Rodžer, baza, gotovo. Izlaz.

— Izlaz.

Rosko prođe pored semafora i uđe u napuštenu ulicu Kasl Roka i obiđe sudnicu za zelenim krovom. Prođe uz brdo i okrene na desno prema Ulici Larč pri vrhu. Trentonovi su živeli u drugoj kući od ugla i on shvati kako su u toku dana imali divan pogled na grad. Polako zaustavi šerifov automobil iza krivine, izađe napolje i zatvori vrata za sobom. Ulica je bila mračna, duboko u snu.

Zastane na trenutak, povuče vlažnu tkaninu dalje od kože (praveći grimase kao da je on to učinio), a onda se popne uz ulaz. Ulaz je bio prazan, a isto tako i mala garaža za jedan automobil. Unutra je bio veliki tricikl, isti kao što je imao i njegov sin.

Zatvori vrata garaže i pođe oko verande. Primeti kako ovonedeljni primerak časopisa »Zov« leži pred vratima. Proba kvaku. Vrata su bila otvorena. Uđe na verandu, osetivši se kao provalnik. Podigne novine i gurne zvonce na unutrašnjim vratima. Odjekivalo je kroz praznu kuću i nije se niko pojavio. On pozvoni još dvaput u nekih tri minuta ne bi li ostavio dovoljno vremena da se dama razbudi, nešto obuče i siđe... ukoliko je dama uopšte bila tu.

Kada se i dalje niko nije javio, on proba i ovu kvaku. Bila su zaključana.

Muž je otputovao, a ona je verovatno ostala negde kod prijatelja, pomisli on — ali, činjenica da nije obavestila muža malo ga začudi.

Sagne se i prstima napipa ključ koji je visio tu još od dana kad su se uselili. Spusti ga u ključaonicu i otvori vrata — da je pokušao da otvori vrata kuhinje, kao Stiv Kemp, lepo i lako bi ušao unutra. Poput mnogih ljudi u Kasl Roku, Dona je nemarno ostavljala vrata otključanima kad je izlazila iz kuće.

Rosko uđe unutra. Imao je bater-lampu, ali više mu se dopadalo da je ne upotrebi — provalnik sa mrljom posred... od toga bi se još gore osećao. Pod rukom napipa prekidač za svetlo, a onda još dva. Gornji je palio svetlo na verandi i on ga odmah ugasi. Donjim se palilo svetlo u dnevnom boravku.

Imao je šta da vidi. Isprva je mislio da je optička varka, da mu se oči još nisu prilagodile na mrak, svetlost, ili tako nešto. Ali, to ništa nije izmenilo. Njegovo srce poče ubrzano da kuca.

Ništa ne sme da dotakne, pomisli on. Već je sasvim zaboravio i na mokru mrlju na pantalonama i na osećaj provalnika. Bio je uplašen i uzbuđen.

Ovde se nešto dogodilo, naravno. Dnevna soba bila je obrnuta naglavačke. Bilo je tu rasutog izlomljenog stakla sa polica, svuda po podu. Nameštaj je bio isprevrtan, knjige izbačene i razbacane svuda, veliko ogledalo iznad kamina, takođe slomljeno — sedam godina nesreće nekome, pomisli Rosko. Odjednom shvati kako bez ikakvog razloga počinje da se priseća Frenka Doda sa kojim je vrlo često delio automobil. Frenk Dod, dragi mali gradski pandurčić, koji je, eto, naglo, prerastao u psihopatu koji ubija žene i decu. Roskove ruke se naježe. Nije imalo smisla razmišljati o Frenku Dodu.

Uđe u trpezariju, kroz kuhinju, u kojoj je sve bilo svučeno sa stola. On je polako i pažljivo preskakao preko delića. U kuhinji je bilo još gore. Oseti kako mu se jeza prolama kroz kičmu. Neko je ovde totalno poludeo. Vrata bara bila su otvorena i neko je iskoristio čitavu kuhinju za izlaganje svoga besa poput nekog velikog vašara. Lonci su bili svuda uokolo i neka bela stvar prosuta svuda po podu, kao sneg, ali verovatnije da je prah nekog sapuna.

Na tabli za poruke, brzim rukopisom, velikim štampanim slovima, ispisano.

GORE SAM OSTAVIO NEŠTO ZA TEBE, LUTKO

I Rosko Fišer nije želeo da ode gore. Pomagao je u raščišćavanju tri ubistva Frenka Doda, uključujući i telo Meri Kejt Hendrasen, koja je bila silovana i ubijena na Kasl Roškom podijumu za koncerte u parku. Nikad nije želeo da se to ponovi... a pretpostavljao je da je žena gore, silovana, ubijena, rastrgnuta? Rosko je video podosta krvi na putevima i čak se skoro navikao na to. Pre dve godine, on, Bili i šerif Benerman izvlačili su čoveka iz smrvljenog automobila, i to je bila stvar o kojoj će moći da priča svojim unucima, ali nije video nijedno ubistvo posle Hendrasenove, a nije želeo ni sada da ga vidi.

Nije znao da li da oseti olakšanje ili odvratnost kada je prepoznao ono na Trentonovom čaršavu.

Vrati se u svoj auto i pozove.

Kada je telefon zazvonio, Vik i Rodžer bili su budni. Nisu mnogo razgovarali. Gledali su televizor i pušili lule. Na televiziji je išao Frankenštajn, ona najstarija originalna verzija. Dvadeset minuta posle jedan.

Vik digne slušalicu pre nego što se okonča prvo zvono.

— Halo? Dona? Je li...

— Je li to g. Trenton? — muški glas.

— Da?

— Ovo je šerif Benerman, g. Trenton. Bojim se da imamo vrlo neprijatno obaveštenje za vas. Žao mi je...

— Jesu li mrtvi? — upita Vik. Najednom se oseti potpuno nerealnim, dvodimenzionalnim, ne više stvarnim od one face koja se javljala u drugom planu tog filma koji su on i Rodžer gledali na malom ekranu. Pitanje je postavio sasvim mirnim tonom, uobičajenim konverzacijskom manirom. Krajičkom oka primeti kako se Rodžerova glava pomera, dok je on brzo ustajao. To nije bilo važno. Više ništa nije bilo važno. U poslednje dve sekunde, otkako se javio na telefon, više nije imao šansu da pogleda unazad na svoj život, a ako bi se i usudio, video bi da je to bila samo jedna lažna pozornica sa lažnim kulisama.

— G. Trenton, oficir Fišer je bio poslat...

— Zajebite me s oficirima i odgovorite na moje pitanje! Jesu li mrtvi? — okrene se prema Rodžeru. Njegovo lice bilo je zapanjeno i natmureno. Iza njega, na televizijskom ekranu, slika je isivela. — Rodžer, imaš li cigaretu?

Rodžer mu doda cigaretu.

— Gospodine Trenton, jeste li još tu?

— Da, Jesu li mrtvi?

— Nemamo pojma gde su vaši supruga i sin trenutno, — odgovori Benerman, a Vik ponovo oseti kako mu se vraća snaga. Svet je ponovo poprimao pređašnju boju. On poče da se trese. Upaljena cigareta podrhtavala mu je među usnama.

— Šta se dešava? Šta ste saznali? Vi ste beše Benerman?

— Da, oblasni šerif Kasl Roka, tako je. I pokušaću da vam objasnim šta se dešava, ako mi to dozvolite.

— Da, u redu je. — Sada je bio uplašen. Činilo mu se da se sve odvija prebrzo.

— Oficir Fišer poslat je u ulicu Larč, br. 23, jer ste zahtevali, u dvanaest i trideset četiri ovog jutra. Uverio se da nema nikakvog automobila ni na ulazu niti u garaži. Pozvonio je na ulaznim vratima nekoliko puta i pošto se niko nije pojavio ušao je u kuću pomoću ključa za koji ste rekli da se nalazi na verandi. Otkrio je da je kuća u totalnom haosu. Nameštaj je isprevrtan, prosuta pića, polomljene flaše, svuda po podu rasut je neki prah sapuna, a pogotovo po kuhinji...

— Gospode, Kemp, — prošaputa Vik. Kroz glavu mu proleti poruka DA LI TI IMAŠ NEKIH PITANJA? Seti se kako mu se poruka polako uvlačila u celokupnu psihologiju. Divljački akt osvete za to što je bio odjeban. Šta li je kad Kemp učinio? Šta još osim toga što je proleteo kroz njegovu kuću kao furija?

— Gospodine Trenton?

— Tu sam.

Benerman pročisti grlo kao da će sad nešto teško morati da izjavi. — Oficir Fišer nastavio je gore uz stepenište. Gore je sve bilo u redu. Ništa nije ruinirano, ali našao je tragove... nekog belog fluida, najverovatnije sperme, na čaršavu, na vašem bračnom ležaju u spavaćoj sobi. — Nekim komičnim tonom doda: — Čini se da u krevetu niko nije spavao.

— Gde je moja supruga? — Vik je urlao u slušalicu. — Gde je moj dečak? Zar nemate nikakvo objašnjenje?

— Polako, — reče Rodžer i spusti ruku na Vikovo rame. Lako je njemu bilo da kaže polako. Njegova žena spavala je u svom krevetu. A isto tako i bliznakinje. Vik odgurne njegovu ruku.

— Gospodine Trenton, jedino što mogu u ovom času da vam kažem jeste da je čitav tim detektiva na terenu u akciji i moji ljudi su priskočili u pomoć. Kao što sam rekao, u vašoj spavaćoj, kao i u sobi vašega sina, ništa nije narušeno.

— Osim toga što je neko svršio na mom krevetu, — reče Vik besno i Rodžer se zapanji. Usta mu ostanu otvorena zabezeknuto.

— Da, pa, tako nešto — reče Benerman zbunjeno. — Ali, ono što ja mislim, što sam hteo da kažem, zapravo, jeste da nema nikakvih znakova nasilja nad jednom ili više osoba, liči, ustvari, na najprostiji vandalizam.

— Ali gde su onda Dona i Ted? — Njegova zapanjenost pretvarala se u bes i oseti kako bespomoćno, nije u stanju da zaustavi gomilanje suza u krajičcima svojih očiju.

— Ovoga časa, nemamo predstavu.

Kemp... moj bože, a šta ako ih Kemp ima?

Na trenutak mu se vrati potpuno konfuzni san od prethodne noći. Dona i Ted skrivaju se u pećini, pohođeni od neke užasne zveri. A onda sve nestane. — Ako imate bilo kakvu ideju o tome ko bi mogao biti iza ovoga, g. Trenton...

— Idem na aerodrom i iznajmiću auto, — reče Vik. — Mogao bih da stignem tu oko pet po podne.

Benerman strpljivo reče: — Da, g. Trenton. Ali, ako su vaša supruga i sin u bilo kakvoj vezi sa ovom vandalskom ogavštinom, vreme bi moglo biti priličan luksuz. Ako imate bilo kakvu ideju o tome ko bi mogao imati nešto protiv vas ili vaše žene, s razlogom ili ne...

— Kemp... — reče Vik nekim čudnovatim tonom. Više nije mogao da zadrži suze. Kotrljale su mu se niz lice. Osećao ih je. — Kemp je to učinio. Siguran sam da je to Kemp. Gospode, šta ako ih ima?

— Ko je taj Kemp? — upita Benerman.

Šerifov glas više nije bio zbunjen, naprotiv bio je oštar i naređujući.

Telefonsku slušalicu držao je u desnoj ruci, levu spusti preko očiju, blokirajući pogled na Rodžera, hotelsku sobu, zvuk televizora, svega. Sada je bio u mraku, sam, sa nekim užasnim zvukom u glavi i vrelom, bolnom teksturom svojih suza.

— Stiv Kemp, — reče on. — On vodi onu radnju za popravku stolarije u gradu. Sada je otišao, bar je moja žena tako rekla. On i moja žena... oni... oni su, pa... imali su ljubavnu aferu... Tucali su se. Nije to dugo trajalo. Ona mu je rekla da je gotovo i pretpostavljam da je zbog toga meni poslao poruku. Bila... bila je to prilično ružna poruka. To je bila njegova osveta, pretpostavljam. Mislim da nije umeo da podnese poraz. Ovo... ovo zvuči kao malo gora verzija iste poruke.

Grubo povuče rukom preko očiju i zasvetluca mu nekoliko zvezdica.

— Možda mu se nije dopalo što brak nije otišao dođavola ili, ili... osetio se jednostavno izjebanim. Dona kaže da ga je taj osećaj pritiskao i pri svakom izgubljenom setu u tenisu. Nije čak hteo ni da pruži ruku protivniku preko mreže. To je pitanje... — Najednom se zaguši, oseti neki težak bol u grudima koji se grčio, pa opuštao, pa iznova grčio. — Mislim da je to pitanje koliko daleko može da ode. Mogao ih je uzeti, Benermane. On je sposoban za tako nešto, bar koliko ja znam.

A onda samo tišina sa druge strane; ne, ne baš tišina, nego zvuk škrabanja olovkom po papiru. Rodžer spusti ruku ponovo na njegovo rame, ali ovoga puta mu je bio zahvalan za toplinu. Bilo mu je jako hladno.

— G. Trenton, imate li vi kod sebe tu poruku koju vam je poslao Stiv Kemp?

— Iscepao sam je. Žao mi je, ali pod ovakvim okolnostima...

— Da li je slučajno bila ispisana štampanim slovima?

— Da, da, tako je.

— Oficir Fišer našao je poruku na tabli za poruke u vašoj kuhinji. Štampanim slovima bilo je ispisano, »Gore sam ostavio nešto za tebe, lutko«.

Vik se nakašlje. Poslednja nada da je to bio neko drugi, lopov ili deca samo, nestade ovog trenutka. Dođi gore i vidi šta sam ti ostavio, to je bio Kemp. Poruka u kući na tabli za poruke sasvim se uklapala u onu malu Vikovu poruku.

— Izgleda da je poruka napisana u vreme dok vaša žena nije bila u kući — reče Benerman, ali čak i u ovom šokiranom stanju, Vik je osetio lažni ton u šerifovom glasu.

— Možda je ušla dok je on još uvek bio unutra, a vi to znate, — reče Vik rezignirano. — Vratila se iz kupovine, ili od majstora za popravku automobila?

— Kakav auto vozi Kemp? Znate li?

— Mislim da nema kola. Ima kombija.

— U kojoj boji?

— Ne znam.

— G. Trenton, predlažem da dođete ovamo iz Bostona. Isto tako, predlažem da, ako iznajmite auto, vozite oprezno i smireno jer bi bilo krajnje besmisleno da se vaši pojave zdravi i čitavi, a vi se ubijete negde na putu kući.

— Da, u redu je. — Nije želeo nikuda da vozi, brzo ili polako, želeo je da se sakrije. Ili bolje, želeo je da mu se vrate poslednjih šest dana.

— Još nešto, gospodine...

— Šta to?

— Pri dolasku ovamo, pokušajte da napravite spisak svih prijatelja vaše supruge u kraju. Sasvim je moguće da je otišla da provede noć kod nekoga.

— Naravno.

— Sada je najvažnije da zapamtite da nema nikakvih znakova nasilja.

— Pa, čitavo prizemlje u mojoj kući razneto je u božju mater, — reče Vik. — To meni sasvim liči na nasilje.

— Da, — reče Benerman. — Pa...

— Dolazim, reče Vik i spusti slušalicu.

— Vik, žao mi je, — reče Rodžer.

Vik nije mogao da pogleda svom prijatelju u oči. Rogonja, pomisli. Zar to ne nazivaju tako u Engleskoj? Sada Rodžer zna da sam rogonja.

— U redu je, — reče Vik i poče da se oblači.

— Sve to ti je bilo na glavi... a ipak si pošao na put.

— Kakve bi koristi bilo od toga da sam ostao kod kuće? — upita Vik. — To se dešava. Ja... ja sam to otkrio u četvrtak. Mislio sam daljina... vreme da se razmisli... budućnost... ne znam o kakvim sve glupostima nisam razmišljao. A sada i ovo.

— To nije tvoja krivica, — reče Rodžer iskreno.

— Rodž, u ovom trenutku više ne znam šta jeste moja krivica a šta nije. Brinem o Doni i potpuno sam lud zbog Teda. Moram da se vratim tamo. Samo da mi je da se dočepam tog jebača Kempa. Ja bih... — glas mu se podizao, a onda samo zanemi. Ramena su mu se tresla. Na trenutak je delovao staro i iznemoglo. Onda počne da traži kofer i kupi stvari . — Nazovi mi »Avis«, molim te i naruči auto. Moj novčanik je na stočiću, tražiće ti broj moje kartice »Ameriken Ikspres«.

— Nazvaću i naručiću auto za obojicu. Idem sa tobom.

— Ne.

— Ali...

— Ništa ali. — Vik uskoči u svoju svetlo plavu košulju. Bio je već na pola puta da je zakopča do kraja, kad primeti da je to pogrešno radio; jedan kraj visio je duže od drugoga. Otkopča je i krene ispočetka. Sada je bio u pokretu i to je bilo neuporedivo bolje, ali osećanje neke nerealnosti i dalje je trajalo. Pokuša da razmišlja o nekim drugim stvarima. O tome kako izgledaju Italijani, kako izgledaju sobe u spotovima dok se kamera pomera sa levog na desni ugao. Scena 41, Viktor ubeđuje Rodžera kako treba da nastave sa prvim spotom. On je bio glumac, a ovo samo sulud apsurd od filma. Ali, neuporedivo je bolje bilo to što je njegovo telo u pokretu.

— Hej, drugar...

— Rodžer, ovo ništa neće izmeniti situaciju između »Edvorksa« i kompanije »Šarp«. Ja sam pošao ovamo već saznavši za Donu i tog tipa Kempa, delimično zbog toga što sam želeo da nastavim s ovim poslom — pretpostavljam da moji ljudi žele i dalje da oglašavaju, čak i ako saznaju da im idejni vođa ima rogove — a najviše zbog toga što mislim da ljudi koji nam se otvore i dalje hoće da jedu bez obzira na to s kim moja žena odlazi u krevet.

— Budi milosrdan prema sebi, Vik. Prestani da se urnišeš time.

— Čini mi se da baš neću moći tako lako, — reče Vik.

— Sad neću moći tako lako.

— Ne mogu ja tek tako da odem u Njujork kao da se ništa nije dogodilo!

— Koliko ja znam, ništa se nije ni dogodilo. Pandur je sve vreme naglašavao baš to. Ti možeš da nastaviš. Ti to možeš da isteraš do kraja. Možda će sve na kraju ispasti samo obična šarada, ali... ljudi moraju da pokušaju, Rodžer. Ne može se ništa drugo. Osim toga, ništa ne možeš učiniti ni u Mejnu, osim da se vrtiš okolo.

— Gospode, sve je to tako loše. Osećam da je strašno loše.

— Nije. Nazvaću te u Boltimor čim saznam nešto. — Vik zakopča pantalone, obuje cipele. — Hajde, molim te, sad pozovi »Avis«. Uhvatiću »taksi« kod Logana odole. Evo ovde sam ti zapisao broj moje »Ameriken Ikspres« kartice.

Rodžer je stajao nemo i posmatrao kako Vik oblači kaput.

Okrene se i Rodžer ga nespretno, ali snažno, zagrli. Vik mu uzvrati zagrljaj. Njegov obraz ležao je na Rodžerovom ramenu.

— Preklinjaću boga da sve bude u redu, — reče Rodžer.

— Važi, — dobaci Vik i izađe.

Lift se polako spuštao — uopšte se nije ni pomerao — pomisli on. Zvučni efekat. Dva pijanca pridržavali su jedan drugog u foajeu, kad on izađe iz lifta. Samo su mi oni trebali, pomisli on.

Obrati se portiru — i on mi je samo trebao još — a onda se kroz nekih pet minuta pojavi »taksi« i isplovi ispod zelene tende hotelskog ulaza.

Taksista je bio crnac i ćutao je. Upalio je radio i okrenuo na FM stanicu duhovne muzike. »Temptejšnsi« su pevali beskrajnim napuštenim ulicama do aerodroma Logan. Jako dobar program, pomisli. Kako su se »Temptejšnsi« gubili u daljini, tako je krenuo izveštaj o vremenu. Juče je bilo vruće, javljaju, ali to nije ništa prema ovome danas, braćo i sestre, danas ima da bude najtopliji dan ovoga leta, obara sve rekorde, možda. Veliki prognostičar Altitjud Lu MekNeli najavio je temperaturu od preko stotke na kopnu, a neće biti ništa manje ni na obali. Veliki topao talas koji se pomera sa juga, stići će i do Nove Engleske, sa visokim pritiskom. »Pa, ako imate benzina, na obalu glavom bez obzira. Niko neće biti rad, da nas prošeta kroz grad. A i da ovo pothranimo, evo Majkla Džeksona...«

Prognoza vremena nije značila baš ništa, ali da je Dona kojim slučajem čula, to bi je prestravilo više nego išta.

Kao i prethodnog dana, Čeriti se probudila neposredno pred zoru. Nekoliko trenutaka pažljivo je osluškivala, ne znajući zapravo šta to očekuje da čuje. A onda se priseti. Zvuk dasaka. Koraci. Osluškivala je hoće li njen sin ponovo ustati i šetati u snu.

Ali, kuća je bila mirna.

Ona ustade iz kreveta, pođe do vrata i pogleda niz hodnik. Hodnik je bio prazan. Okleva. Pođe do Bretove sobe i baci pogled na krevet. Od čaršava se nije moglo videti ništa osim pramena njegove kose. I da je ustajao, to je bilo pre nego što se ona probudila. Sada je bio duboko u snu.

Čeriti se vrati u sobu, sedne na krevet, posmatrajući belu liniju na horizontu. Bila je sigurna u svoju odluku. Nekako tajnovito, čudnovato, u noći, dok je spavala. Sada, sa prvim daškom dana, mogla je da proveri ispravnost svojih razmišljanja. Oseti kako će sama moći da sabere svoje račune.

Padne joj na pamet kako nikada nije opterećivala svoju sestru Holi, kao što je ova to očekivala. Još uvek je to mogla, samo da nije bilo onih kreditnih kartica juče za ručkom. A onda joj je sinoć Holi ispričala koliko je koštalo i ovo i ovo... »bjujk« sa četvoro vrata, »Soni« kolor-TV, parketni pod u hodniku, kao da je u Holinoj glavi za svaku stvar postojala neka nevidljiva kartica sa preciznom naznakom cene i uvek će tu i biti.

Čeriti je i dalje volela svoju sestru. Holi je bila dobroćudna i velikodušna, impulsivna, privlačna topla. Ali način na koji je živela, naterao ju je da zatvori vrata u svome srcu, vrata nekih istina o tome kako su ona i Čeriti odrasle u siromašnom Mejnu, istina koje su manje-više nagnale Čeriti da se uda za Džoa Kejmbera dok je sreća — ništa drugačija od one koja je strefila Čeriti kad je dobila na lutriji — dozvolila Holi da sretne i Džima i zauvek pobegne iz života iz koga je stigla.

Ona nije smela da ispriča Holi koliko je trebalo da moli Džoa za dozvolu da dođu ovamo, toliko dugo, već godinama, da je ovo putovanje samo rezultat odvratne nagodbe, i čak tako teško izmoljeno da je mogla biti išibana Džoovim kaišem. Bojala se da ako ovakve stvari ispriča Holi, reakcija njene sestre će biti užasni bes pre nego bilo šta racionalno ili od pomoći. Zašto užasni bes? Možda zato što, duboko u duši, oni koji razmišljaju o »bjujkovima«, »Soni« kolor televizorima sa »trinitronskim« ekranima, parketnim podovima, nikad ne dosegnu konačni mir. Holi bi verovatno shvatila da je kroz iglene uši izbegla neki sličan brak i neki sličan život.

Nije joj to ispričala jer se Holi potpuno posvetila ovom životu u provinciji, u nekoj pristojnoj srednjoj klasi, nalik na revnosnog vojnika koji nikad neće izaći iz rova. Nije joj to ispričala jer užasni bes ne bi rešio njene probleme. Nije joj to ispričala jer niko ne voli da bude čudovište u senci, koje živi dane, nedelje, mesece i godine pored neprijatnog, nekomunikativnog i ponekad zastrašujućeg čoveka. Čeriti shvati da je bilo stvari koje nije želela da kaže. Nije bio razlog njen sram. Ponekad je bilo bolje — prijatnije — zadržati to za sebe.

Nije ispričala jer su to bili njeni problemi. Ono što se desilo Bretu, bio je njen problem... i u poslednja dva dana sve više je počinjala da shvata da ono što se dešava sa njegovim životom ne zavisi ni od nje ni od Džoa, koliko od Breta samog.

Neće biti razvoda. Nastaviće svoj gerilski rat protiv Džoa za dušu svog deteta... U prevelikoj brizi oko Breta, možda je zaboravila — previdela — činjenicu da dolazi vreme kada deca staju u odbranu svojih roditelja, a moraju da pretrpe i svoju presudu. Bret je primetio Holine kreditne kartice, Čeriti je jedino mogla da se nada da je primetio i to da njegov otac jede sa šeširom na glavi... između ostalog.

Zora je počela da se rasvetljava. Ona uze svoju haljinu i prebaci je preko sebe. Želela je da se istušira, ali neće to učiniti dok se drugi ne probude. Stranci. To su bili. Čak je i Holino lice sad delovalo strano. Lice koje je jedva nalikovalo licima u porodičnom albumu koji je donela sobom... čak ja i sama Holi posmatrala ove fotografije zbunjeno i sa nevericom.

Vratiće se u Kasl Rok, u kuću na kraju gradskog puta br. 3, nazad Džou. Pokušaće da skupi sve končiće svog života i stvari će se nastaviti svojim tokom. To će biti najbolje.

Seti se da treba da nazove Alvu, još nešto pre sedam, kada bude za doručkom.

U sekund posle šest, kada je dan bio potpuno svetao, Ted poče da se guši.

Probudio se iz nekog, očigledno, dubokog sna, i to Donu probudi iz svog laganog i opreznog spavanja, žalio se da je gladan i žedan. Kao da je to aktiviralo neko duboko dugmence u njoj i ona, po prvi put, oseti užasnu glad. Žeđ je bilo nešto čega je bila svesna — trajala je konstantno — ali nije mogla da se seti da je o hrani razmišljala još od juče ujutro. Sada je glad divljala u njoj.

Pokuša da uteši Teda što je bolje mogla, govoreći mu neke stvari koje više ništa nisu značile ni njoj — da će ljudi uskoro stići, da će odvesti tog odvratnog psa i da će oni onda biti spaseni.

Prva stvar bila je misao o hrani.

Doručak, na primer, uzmimo doručak, na primer. Dva jaja na puteru, malo prepečena, ako nemate ništa protiv, prepečeni hleb, velika čaša sveže isceđenog soka od pomorandže, tako hladna da se čaša rosi. Slanina. Pomfrit. Pahuljice u kremu sa sirupom od borovnice. »Me’urići«, kako je govorio njen otac, još jedna od onih besmislica koje su majku dovodile do ludila.

Stomak joj napravi neki čudan zvuk i Ted se nasmeje. Taj smeh je iznenadi i ozari istovremeno. Kao da je kakva ruža procvala na đubrištu, uzvrati mu osmehom. Osmeh povredi njene usne.

— Ču li ti ovo? A?

— Mora da si i gladna?

— Pa, ne bih baš bacila dobar doručak ako bi ga neko gurnuo pred mene.

Ted štucne i oboje se zacene od smeha. U dvorištu, Kudžo načulji uši. Zareži na zvuk njihovog smeha. Na trenutak se činilo da će skočiti na noge, verovatno da ponovo krene na kola, ali onda se samo tromo zavali i spusti glavu.

Dona oseti kako joj naglo raste raspoloženje, kao i obično kada se dan objavi. Naravno, sve će uskoro biti u redu. Naravno da mora proći i ovo najgore. Sva sreća je bila protiv njih, ali i najgora sreća nema besmrtnost.

Ted liči na svog nepostojećeg starijeg blizanca, eto baš sad: prebled umoran i pored dugog sna, ali ipak onaj pravi dobri Tedi. Ona ga zagrli i on joj uzvrati zagrljajem. Bol u stomaku nekako je uminuo, mada se to spolja nije moglo ni pretpostaviti. Noga je bila sve gore, ali je osetila da može da je pomera, iako je to mnogo bolelo i izazivalo ponovno krvarenje. Ostaće joj ožiljak.

Njih dvoje razgovarali su sledećih četrdesetak minuta ili tako nešto. Pokušavajući da održi Teda u dobrom raspoloženju, predložila je da se igraju »dvadeset pitanja«. Ted se odmah složio. Nikad mu nije bilo dosta igre, jedini problem je bio što nije uvek mogao da uhvati nekog od svojih roditelja da se igraju s njim. Ovo je bila njihova četvrta igra, kada je počelo gušenje.

Dona je već posle petog pitanja pretpostavljala da se radi o Fredu Redingu, jednom od Tedovih drugara iz obdaništa, ali i dalje nastavi da postavlja pitanja.

— Da li ima riđu kosu? — upita ona.

— Ne, on... on... on...

Najednom Ted poče da se bori za vazduh. Dolazio je sebi, pa se ponovo gušio, kašljao, gubio snagu, padao u komu.

— Ted? Ted?

Ted uzdahne. Noktima pređe preko grla, ostavljajući crvene tragove. Oči mu se iskolače, prevrnu, pa ostanu samo beli krugovi između kapaka.

— Ted!

Ona ga zgrabi, protrese. Njegova Adamova jabučica brzo se dizala i spuštala, kao mehanička rešetka. Ruke su mu se opuštale, a onda dizale do vrata i razdirale ga. Počeo je da artikuliše neke životinjske zvuke.

Na trenutak, Dona je potpuno zaboravila gde se nalazi. Zgrabila je ručicu vrata, otvorila ih široko, kao da se sve ovo dešava na tržnici, kao da je auto parkiran na velikom parkingu i okolo ima puno ljudi koji će joj pomoći.

Kudžo je istog časa bio na nogama. Skoči prema vratima, pre no što je uspela da ih zatvori. Skoči na vrata, udari, prevrne se, a onda zareži. Neka čudna tečnost izluči se iz njega na šljunak.

Vrišteći, ona uz tresak zatvori vrata. Kudžo ponovo naskoči na vrata sa strane, metal se podvijao pod težinom. Povuče se pa opet skoči na prozor, udarajući šapama. Srebrnasto bela traka koja je ocrtavala trag na njenom prozoru, sada se umnožila. On skoči, sigurnosno staklo ostane čitavo, ali se luđački treslo. Spoljni svet delovao je mlečno belo.

Ako ponovo počne...

Umesto toga, Kudžo se povuče, čekajući da vidi njen sledeći potez.

Ona se okrene svom sinu.

Čitavo Tedovo telo treslo se kao pri epileptičnom napadu. Kičma mu je bila ukočena, noge su se dizale i naglo spuštale u sedište uz tresak. Lice mu je poprimalo plavičasti ton. Vene su bile vidljive pri napetosti. Setila se o čemu se radi. Znala je iz prve pomoći, koju je učila u prve dve godine više škole, a isto tako i onog leta na prvoj godini koledža. Znala je šta treba da učini. Nije progutao jezik, kao što se to obično govorilo u romanima misterije, to je bilo nemoguće, ali jezik mu je duboko zapao u grlo i blokirao dovod vazduha. Gušio se na smrt na njene oči.

Levom rukom zgrabi njegov vrat i naglo mu otvori usta. Panika je učini surovom i ona divljački gurne prste. Probijala je sve do vrha jezika, koji je već bio u nivou umnjaka, koji će mu, možda, jednoga dana izbiti. Pokuša da ga povuče, ali nije mogla. Bio je vlažan i mek kao u bebe. Proba da ga stisne između palca i kažiprsta, ali... Mislim da ga gubim, pomisli. O, moj bože, mislim da gubim svog sina.

Sada se njegova gornja i donja vilica stope skoro u jedno i krv pojuri iz njenih prstiju i njegovih ispucalih usana. Krv se slivala niz njegov vrat, a ona jedva da je bila svesna bola. Tedova stopala ponovo počnu da se tresu po podu »pintoa«. Ona ponovo posegne za vrhom njegovog jezika. Imala ga je, a onda ponovo isklizne između njenih prstiju.

(taj pas taj prokleti pas to je njegovo maslo prokleti pas prokleti đavodinac UBIĆU TE KUNEM SE BOGOM).

Tedovi zubi ponovo pregrizu njene prste i ona tog časa uhvati vrh jezika. Nije oklevala: zabije nokte u sunđerastu masu sa gornje i donje strane i povuče ga kao neki zastor, istog časa stavi ruku pod njegov vrat, zabaci mu glavu unazad, otvarajući put vazduhu. Ted poče ponovo da diše uz užasan zvuk nalik na starca davno obolelog od astme. A onda poče da kašlje.

Ona ga udari po leđima, jer nije znala šta bi drugo pametno mogla da učini.

Ted konačno udahne, a onda njegovo disanje poče da liči na dahtanje. I sama je skoro dahtala od uzbuđenja i napora. Nekako je prekrstila nogu tako da oseti toplu vlagu od svežeg krvarenja.

— Ted! — Teško je gutala. — Ted, čuješ li me?

On klimne glavom. Samo malo. Oči mu ostanu zatvorene.

— Samo polako... opusti se.

—... hoću kući... mamice... čudovište...

— Psst, Tedi. Ne govori. Ne misli o čudovištima. Evo.

— Reči za Čudovište pale su na pod. Ona podigne žuti papir i stavi ga na njegovo krilo. Ted ga zgrabi u paničnom grču.

— Sada se samo koncentriši na polako i normalno disanje, Ted. Tako ćemo jedino stići kući. Usporeno i pravilno disanje.

Pogled joj je prelazio preko njega, pa ponovo bi zaokupiran onim štapom u visokoj travi sa desne strane ulaza.

— Samo polako, Tedi, možeš li tako?

Ted klimne glavom diskretno, i dalje ne otvarajući oči.

— Samo još malo, dušo, obećavam, obećavam.

Spolja je dan bio već svetao. Temperatura u malim kolima krenula je da raste.

Vik je stigao kući u pet i dvadeset. U vreme dok je njegova žena vodila rat sa Tedovim jezikom, on je šetao po kući i vraćao stvari na svoja mesta, dok su Benerman, detektiv iz državne policije i detektiv iz kancelarije državnog tužioca sedeli na dugoj sofi i ispijali kafu.

— Rekao sam vam već sve što znam, — reče Vik. — Ako nije sa ljudima koje ste već kontaktirali, onda nije ni sa kim. — Vukao je sa sobom metlu, a u drugoj đubravnik i vreće za đubre koje je izvukao iz ostave. Puštao je slomljene stakliće da se slobodno i bučno kotrljaju niz kese. — Ukoliko to nije Kemp.

Onda neprijatna tišina. Vik nije mogao ni da se seti kad je poslednji put bio toliko umoran, ali ne bi mogao ni da zaspi, ukoliko ga neko baš ne bi tresnuo po glavi. Nije mogao ni da razmišlja baš najbolje. Deset minuta po dolasku u stan, telefon je pozvonio i on se luđački bacio na njega, ne obraćajući pažnju na to što je tužiočev čovek tiho rekao da je to za njega. Zapravo i nije bilo za njega. Bio je to Rodžer koji je hteo da proveri je li Vik bezbedno stigao kući i ima li šta novo.

Bilo je novosti, ali sve je to otvoreno i suludo. Našli su otiske po kući, a onda je tim iz Ogaste upoređivao jesu li to isti oni koji su nađeni u radnji u kojoj je Stiv radio donedavno. Sve će to isproveravati pre nego što zaključe da li je Stiv Kemp baš taj koji je kuću okrenuo naglavačke. Za Vika je sve ovo bilo nepotrebno i suvišno. On je znao da je to Kemp i niko drugi.

Detektiv iz državne policije pošao je u potragu za Kempovim kombijem. Bio je to »ford« iz 1971. registarska oznaka Mejna, broj 641—644. Bio je svetlo sive boje, ali su od Kempovog kućepazitelja saznali — probudivši ga u četiri izjutra — da je imao po sebi sa strane raznorazne crteže: nasipe, brdašca i peščane dine. Bila su i dva natpisa pozadi. Jedan koji je govorio NEKA PUCA DRVO A NE ATOMSKE BOMBE i drugi RONALD REGAN JE UBIO DŽ. R. Vrlo čudan tip, taj Stiv Kemp. Ovako išaran kombi bilo je lako prepoznati, i ako ga nije zakopao, biće nađen verovatno i pre zore. FBI u Portlandu i Bostonu bio je upozoren na mogućnost kidnapovanja, i oni su sada već pretraživali svoje spiskove u Vašingtonu. Sasvim izvesno da će pronaći negde podatke o učešću u protestima protiv rata u Vijetnamu i to za svaku godinu između 1968 i 1970.

— Ima samo jedna stvar koja me ovde iritira, — reče tužiočev čovek. Držao je blok na svom kolenu, ali Vik mu ništa novo nije rekao osim onoga ranije. Čovek iz Ogaste tupo je gledao. — Ako mogu da budem iskren, to me totalno izluđuje.

— Šta to? — upita Vik. Podiže porodičnu sliku, pogleda u nju, a onda saspe sve staklo u vreću za đubre, sa istim zvukom nove lomljave.

— Kola? Gde su kola vaše supruge?

Ime mu je bilo Mejsen — Mejsen sa »j« kao što je naglasio dok se rukovao sa Vikom. Sada je prišao prozoru i odsutno udarao blokom o koleno. Vik je parkirao kola na ulazu, neposredno pored Benermanovog automobila. Podigao ih je na Portlandskom aerodromu i tu ostavio »Avisova« kola koja je vozio na sever od Bostona.

— Kakve to veze ima? — upita Vik.

Mejsen slegne ramenima. — Možda nikakve, možda nekakve, možda svakakve, ali mi se to nikako ne dopada. Kemp dolazi ovamo je l’ tako? Zgrabi vašu ženu i sina. Zašto? Jer je lud. To je sasvim dovoljan razlog. Ne može da podnese poraz. Možda je to neki glup način šale?

Ovo su bile stvari koje je Vik sebi napamet već ponavljao po stoti put.

— I šta onda radi? Uvlači ih u svoj kombi sa iscrtanim zidovima sa strane. Ili ih negde povede sa sobom u jurnjavu, ili se negde zaustavi. Je li tako?

— Da, ja se bojim upravo da je...

Mejsen se okrene od prozora i pogleda ga. — Dakle, gde su onda njena kola?

— Pa... — Vik uz napor pokuša da razmišlja. Bilo je to teško. Previše je bio umoran. — Možda...

— Možda je imao nekoga sa sobom ko je pošao kolima. — reče Mejsen. — To bi već bila otmica za novac. Ukoliko ih je sam odveo, to bi tek bilo suludo. Ako ih je kidnapovao za novac, zašto bi uopšte i povezao kola? Da bi se osvetio? Smešno. »Pinto« je bio taman toliko brz kao i njegov kombi, samo što bi ga bilo teže prepoznati. Ponavljam, ako nije imao nikakvog saradnika, ako je sam došao, ko bi onda odvezao kola?

— Možda se vratio po njih, — doda detektiv državne policije. — Strpao dečaka i gospođu i vratio se po njena kola.

— To bi moglo biti problematično ako nije imao saradnika — reče Mejsen, — Ali, pretpostavljam da je to mogao da uradi. Odveo ih na neko mesto u blizini i došetao za kola gospođe Trenton. Ili ih je odveo na neko dalje mesto, a vratio se stopom. A zašto?

Benerman progovori po prvi put. — Mogla je i sama da doveze kola.

Mejsen se naglo okrene prema njemu, pogleda ga oštro dok su mu se obrve dizale.

— Ako je uzeo dečaka sa sobom. — Benerman pogleda u Vika i klimne glavom, — žao mi je, g. Trenton, ali ako je Kemp uzeo dečaka, svezao ga, uperio pištolj u njega i rekao vašoj supruzi da ga prati, i pripretio da bi se dečaku svašta moglo dogoditi ako njoj padne na pamet bilo šta pametno poput skretanja s puta, ablendovanja ili slično...

Vik klimne glavom. Smučilo mu se od takve slike.

Mejsen je delovao iznerviran Benermanom. Verovatno zato što sam nije došao na ovakvu ideju. — Ponavljam, čemu to?

Benerman odmahne glavom. Sam Vik nije umeo da smisli nikakav pametan razlog zbog koga bi Kemp poželeo Donin auto.

Mejsen upali »Pol Mol«, zakašlje se pa potraži pepeljaru.

— Žao mi je, — reče Vik, ponovo se osetivši kao glumac koji govori izvan sebe, tekstove napisane za njega. — Dve pepeljare su ovde slomljene. Doneću jednu iz kuhinje.

Mejsen pođe za njim, uz pepeljaru i reče. — Da izađemo na stepenište, ako nemate baš ništa protiv. Danas će biti užasno vruće. Ja volim da uživam u toploti, ako je u granicama civilizacije, kao u julu, na primer.

— Važi, — reče Vik odsutno.

Pogleda na termometar-barometar, okačen na kući. Poklon od Done za poslednji Božić. Temperatura je bila već 73 stepena, a igla na barometru pokazivala je SREDNJE.

— Dajte da ovo razložimo malo dalje, — reče Mejsen.

— Zaista me fascinira. Evo, imamo ženu i njenog sina. Ženu čiji je muž na putu, na službenom putu. Treba joj automobil ukoliko hoće da ode nekuda, iako je centar grada samo pola milje daleko, ipak bi morala da se vraća uzbrdo. Dakle, ako pretpostavimo da je Kemp nju ovde oteo, kola bi i dalje bila tu. Pokušajmo ovako, Kemp obrne kuću tumbe, ali je i dalje besan. Nalazi ih negde u gradu, tu ih presretne. U tom slučaju, auto bi i dalje bio na tom drugom mestu, u centru, možda. Ili na onom parkingu pored trgovačkog centra.

— Zar to već ne bi neko javio do sad? — upita Vik.

— Verovatno, — odgovori Mejsen. — Mislite li vi da je ona sama mogla ostaviti kola na nekom drugom mestu, g. Trenton?

Tog časa Vik se priseti. Dizna.

— Izgleda da vam je sinulo? — upita Mejsen.

— Nije mi sinulo, zasjalo je. Kola nisu ovde jer su kod »Forda« u Južnom Parizu. Imala je nekih problema sa karburatorom. Dizna nije dovoljno propuštala. Razgovarali smo o tome u ponedeljak telefonom. Bila je besna i prilično zabrinuta zbog toga. Ja sam imao nameru da zakažem popravku kod jednog privatnika ovde u gradu, ali sam zaboravio zbog...

— On odluta razmišljajući zboga čega sve nije nazvao Kejmbera.

— Zaboravili ste da joj zakažete ovde u gradu, pa je morala da ode u Južni Pariz?

— Da, pretpostavljam da je tako. — Nije mogao tačno da se seti tona konverzacije, osim što je bio uplašen da bi kola mogla da stanu nasred puta do servisa.

Mejsen baci pogled na sat i ustane. Vik poče da se diže za njim.

— Ne, ostanite vi samo. Hoću da obavim jedan kraći telefonski razgovor.

Vik ostane da sedi gde je i bio. Staklo na vratima zatrese se za Mejsenom, taj zvuk ga podseti na Teda. Gde li su bili? Sva ta zbrka oko nestanka »pintoa« samo mu je na čas pružilo nadu.

Sunce je već sad bilo prilično visoko i bacalo crvenkaste zrake preko kuće i ulice, sve do brda Kasi. Dotaklo je i Tedovu ljuljašku... Jedino što je sad želeo bilo je da gurne Teda u ljuljašci dok Dona stoji pored njega. Gurao bi ga sve dok mu ruke ne bi otpale, samo ako bi Ted tako želeo.

Tatice, hoću skroz! Hoću!

Od tog glasa sledi mu se srce. Bilo je to nalik na glas duha.

Samo tren kasnije, ulazna vrata otvore se ponovo. Mejsen je sedeo pored njega i zapalio novu cigaretu. »Kažete servis ,Forda’ u Južnom Parizu? To je taj, zar ne«?

— Da, tamo smo kupili »pintoa«.

— Upravo sam ih nazvao. Imamo sreće, menadžer je upravo ustao. Vaš »pinto« nije tamo, a nije ni dolazio. Ko je taj privatnik ovde?

— Džo Kejmber, — reče Vik. — Mora da je ipak odvela kola kod njega. Nije to želela jer se niko nije javljao kod njega kada je zvala. Rekao sam da je svakako tamo, samo što ne čuje telefon. To je ona preuređena štala pa sam pretpostavljao da u garaži nema telefon. Bar ga nije imao kad sam ja poslednji put bio tamo.

— Proverićemo to, — reče Mejsen. — Ali njena kola nisu ni tamo, g. Trenton.

— Zašto mislite da nisu?

— Pa ne bi imalo nikakvog smisla. — reče Mejsen. — Bio sam 95% siguran da nisu ni u Južnom Parizu. Pogledajte, sve što smo dosad rekli ostaje. Mlada žena sa detetom ima potrebu za kolima. Pretpostavimo da je odvezla auto na servis »Forda« i da su ga tamo na popravci zadržali nekoliko dana. Kako bi se ona vratila?

— Pa, pozajmila bi... ili ako nemaju nikakva kola... pretpostavljam da bi joj iznajmili neki od svojih slobodnih automobila. Po nižoj tarifi.

— Tako je! Divno! Dakle, gde je sada?

Vik pogleda ka ulazu kao da će se nešto pojaviti.

— Kemp nije imao razloga da šmugne sa tim pozajmljenim kolima, kao što ne bi imao razloga ni da šmugne »pintoom« — reče Mejsen. — Tako da je to izbacilo »Forda« još od samog početka. Sada da vidimo ovu mogućnost — ako odvede auto tom privatniku u garažu, zadrži kola na popravci, iznajmi joj neki stari kamion da se doveze kući — mi bismo opet bili na istom: gde je kamion? Dakle, neka je otišla do Kejmbera, ovaj joj kaže da će popravka duže trajati, ali nema ništa da joj pozajmi čime bi se vratila u grad. Ona naziva prijatelja, on dođe po nju, pokupi je... Pratite li me?

— Da, naravno.

— Dakle, koji je prijatelj u pitanju? Dali ste nam spisak i sve smo probudili. Sreća da su svi bili kod kuće, leto je i tako. Niko nije pominjao da je dovezao kući bilo odakle. Niko od njih nije pomenuo ni da ih je video posle ponedeljka ujutro.

— Pa, zašto ne prestanemo sa tim? — upita Vik. — Nazovimo Kejmbera i proverimo šta je bilo.

— Sačekajmo do sedam, — reče Mejsen. — To je samo još petnaest minuta. Dajmo mu priliku da se probudi i umije. Državne službe rade tačno od sedam, ovaj čovek je ipak privatnik.

Vik slegne ramenima. Sad ga je sve odvlačilo u ćorsokak. Kemp je imao Donu i Teda. Znao je to, negde u dubini duše, isto kao što je bio ubeđen da je Kemp okrenuo kuću naglavačke i ispalio rafal na krevet koji je delio sa Donom.

— Naravno, to nije morao da bude prijatelj, — reče Mejsen, dremljivo posmatrajući dim cigarete koji se prelamao na jutarnjem svetlu. — Ima tu niz mogućnosti. Ona odveze kola, sretne nekoga koga je tek jedva poznavala i tip ili ženska ponude da je vrate u grad. Ili možda Kejmber sam dođe i doveze ih. Ili možda njegova žena? Je li oženjen?

— Da. Divnom jednom ženom.

— Možda je to mogao biti on? Ona? Bilo ko. Ljudi su obično spremni da pomognu dami u nevolji.

— Da, — reče Vik i upali novu cigaretu.

— Ali, ništa od ovoga nije važno jer uvek ostaje isto pitanje: gde li je taj jebeni auto? Situacija ostaje ista. Žena i dete su sami. Ona mora da ode u kupovinu, do hemijske čistione, do pošte i još trista malih stvari mora da obavi. Ako je muž na putu kratko, čak i do nedelju dana, možda bi mogla da se snađe i bez kola. Ali deset dana ili dve, nedelje, isuse, to je previše za jednu ženu u gradu koji ima jedan jedini taksi. Ljudi koji iznajmljuju kola mogli bi da budu sasvim srećni u ovakvim situacijama. Dona je mogla da ode do »Herca«, »Avisa« ili slično iznajmi auto i njime se odveze do Kejmbera. Da, ali gde su onda iznajmljena kola? Ja se stalno vraćam na to. To vozilo bi onda moralo biti negde u dvorištu. Shvatate li?

— Ja mislim da to uopšte nije toliko važno — reče Vik.

— Pa, možda i nije. Naći ćemo neko jednostavnije rešenje i samo ćemo reći auuuu, kako je moguće da smo bili tako glupi? Ali, ovo me stvarno zapanjuje... Sigurni ste da je dizna u pitanju?

— Sasvim siguran.

Mejsen odmahne glavom. — Zašto bi ona uopšte morala da se brine oko tih pozajmljivanja i iznajmljivanja? Pa to je posao od petnaestak minuta za nekoga ko ima alat i zna kako se to radi. Uđe i izađe iz garaže. Dakle gde su...

—... njena prokleta kola? — završi Vik. Svet mu se okretao oko glave.

— A što vi ne biste otišli gore da se malo odmorite? — upita Mejsen. — Delujete potpuno iscrpljeno.

— Ne, hoću da ostanem budan ako se nešto desi...

— Pa, ako se nešto i desi, neko će biti ovde da vas probudi. Ljudi iz FBI dolaze sa onim otiscima i vezaće se za vaš telefon. A oni su tako bučni da bi i mrtve probudili, tako da nemate razloga da brinete.

Vik je bio toliko umoran da se oseti gore nego proštac.

— Mislite li da je to sranje sa otiscima zaista neophodno?

— Bolje da ih imamo iako nam ne trebaju, nego da ih nemamo ako nam zatrebaju, — reče Mejsen. — Odmorite se i biće vam bolje, Vik. Hajde.

— U redu.

On polako pođe uz stepenice. Kreveti su bili goli. Sam je to učinio. Stavi dva jastuka na svoju stranu, izuje cipele i legne. Jutarnje sunce žestoko je sijalo kroz prozor. Neću spavati, pomisli, ali ću se odmoriti. Bar ću pokušati. Petnaestak minuta... možda pola sata...

Ali u vreme kada ga je telefon probudio, taj vrući dan dosegao je svoje podne.

Čeriti Kejmber ispi svoju jutarnju kafu a onda nazva Alvu Torntona u Kasl Roku. Ovoga puta Alva se lično javio na telefon. Znao je da je sinoć razgovarala sa Besi.

— Ne, — reče Alva. — Ni traga ni glasa od Džoa još od prošlog četvrtka ili tako nešto, Čeriti. Doneo je onu gumu za traktor što mi je krpio. Ništa nije pominjao o hranjenju Kudžoa, mada bih ja to vrlo rado učinio.

— Alva, da li bi mogao da odeš gore i proveriš šta je sa Kudžoom? Bret ga je video u ponedeljak ujutro, pre nego što smo krenuli kod moje sestre, i učinilo mu se da je bolestan, a ja ne znam koga je Džo zamolio da ga hrani. — A onda, kako to seljaci obično kažu, doda: — Ne moraš da žuriš.

— Otići ću gore i proveriti, — reče Alva. — Samo da nahranim kokoši i odmah idem.

— To bi bilo divno, Alva, — reče Čeriti i da mu telefon svoje sestre. — Hvala ti puno.

Još malo su popričali, uglavnom o vremenu. Stalna vrućina brinula je Alvu zbog njegovih kokica. Onda ona spusti slušalicu.

Bret digne pogled sa pahuljica, kad ona uđe u kuhinju. Džim junior pravio je krugove po stolu svojom čašom sa ledenim sokom od pomorandže i izbacivao po sto reči u minuti. U poslednjih četrdeset osam sati zaključio je da je Bret Kejmber bliski rođak Isusa Hrista.

— I, — upita Bret.

— Bio si u pravu, tata nije molio Alvu da hrani Kudžoa, — Čeriti spozna razočaranje i brigu u Bretovim očima i nastavi. — Ali on će otići i proveriti još ovoga jutra. Samo da nahrani piliće i otići će da vidi šta se dešava. Ovoga puta sam ostavila broj Holinog telefona, reče da će se javiti odmah, bilo šta da sazna.

— Hvala, mama.

Džim opet promrmlja nešto kad ga mama pozove da se obuče.

— Hoćeš li sa mnom, Bret?

— Sačekaću te ovde, šibadžijo, — Bret se nasmeši.

— Važi, — Džim poleti uz stepenište. — Mama, Bret kaže da će me sačekati! Bret će me sačekati da se obučem!

Tabanao je uz stepenište kao slonče.

— On je divan dečko, — reče Bret.

— Mislila sam, — reče Čeriti, — da bismo mogli da pođemo kući nešto ranije. Ako se ti slažeš?

Bretovo lice se ozari i uprkos svim odlukama koje je donela, ta ozarenost je nekako rastuži. — Kada?— upita on.

— Pa, kako ti zvuči sutra? — Imala je nameru da predloži petak.

— Sjajno, ali... — baci pogled na nju. — Ali ti nisi završila sa posetom... mislim, ona je tvoja sestra...

Čeriti pomisli na kreditne kartice i džuboks koji je Holin muž mogao sebi da nabavi, ali ne i da popravi. Pogodilo ju je to, kao i Breta. Možda je sve to spoznala kroz Bretove oči... kroz Džoove oči. Što je mnogo — mnogo je.

— Da, — reče ona. — Mislim da sam završila sa posetom. Reći ću to Holi još danas.

— Važi, mama, — pogleda u nju stidljivo. — Ne bi mi smetalo da se ponovo vratimo, znaš. Ja ih volim. A i ovaj klinac je divan. Možda bi on mogao ponekad da dođe nama u Mejn.

— Da, — reče ona, iznenađena i zahvalna. Mislila je da Džo ne bi imao ništa protiv. Da, mislim da bismo to mogli da izvedemo.

— Važi i reći ćeš mi šta je rekao g. Tornton?

— Hoću.

Ali Alva se više nije javio. Dok je hranio piliće tog jutra, motor velikog uređaja za rashlađivanje je ukočio i on istog časa krene u borbu na život i smrt da spase svoju kokoš pre no što ih vrućina poubija. Dona Trenton mogla je to nazvati još jednim udarom sudbine koja se reflektovala u Kudžoovim blatnjavim očima ubice. Uspeo je da popravi uređaj negde oko četiri posle podne (Alva Tornton izgubio je šezdeset dva pileta tog dana i mizerno ih je prebrojavao), a suočavanja koja su otpočela onog sunčanog ponedeljka u Kejmberovom dvorištu bila su završena.

Endi Mejsen bio je vunderkind javnog tužioca Mejna, i odavno se već govorkalo da će jednoga dana, ne tako daleko, on voditi kriminalistički odsek javnog tužioca. Ambicije Endija Mejsena išle su mnogo dalje od toga. Nadao se da će lično postati javni tužilac već 1984, a da će za guvernera moći da konkuriše već posle 1987, a posle osam godina kao guverner, ko to zna...

Potekao je iz velike porodice. On i njegovo troje braće i dve sestre rasli su u trošnoj kući u provinciji Sabatus u gradu Lisbonu. Njegovi braća i sestre bili su taman po proseku gradskih očekivanja. Jedino su Endi Mejsen i njegov mlađi brat, Marti, uspeli da završe višu školu. Nakon izvesnog vremena, činilo se da će i Roberta uspeti, ali se ona vezala već posle druge godine više škole. Napustila je školu da bi se udala za momka koji je imao bubuljice još u dvadeset prvoj, ispijao »Narangaiset« direktno iz kantice i ubijao od batina i nju i dete. Marti je stradao u saobraćajnoj nesreći na cesti 9 u Darhamu. On i nekoliko pijanih drugara pokušali su da uđu u krivinu kod brda Siroa sa 70 na sat. »Kamaro« u kome su bili, prevrnuo se dvaput, a onda eksplodirao.

Endi je bio zvezda porodice, ali ga njegova majka nije volela. Bila je pomalo uplašena od njega. Kada je razgovarala sa njegovim prijateljima, govorila bi »Moj Endi je hladna riba«, ali on je bio i više od toga. Uvek se kontrolisao. Uvek zakopčan do grla. Znao je još od petog razreda da će postići nešto u koledžu i postati pravnik. Pravnici su dobro zarađivali. Pravnik je radio sa logikom. Logika je bila Endijevo božanstvo.

Svaki događaj tretirao je kao definitivan broj mogućnosti koje je sam događaj emitovao. Pred kraj svake linije mogućnosti bio je sledeći događaj i tako dalje. Ovaj način razmišljanja, od događaja do događaja, dobro ga je poslužio. Dobio je sve najbolje ocene u srednjoj, pa u višoj školi i onda dobio stipendiju sa kojom je mogao da se upiše na bilo koji koledž. Odlučio se za Univerzitet Mejna, odbacivši šansu da se upiše na Harvard jer je već u to vreme odlučio da će karijeru otpočeti u Ogasti, a isto tako nije želeo da mu se bogataški sinovi pred nosom razmeću garderobom i skupim detaljima.

Ovog vrelog julskog jutra stvari su se odvijale po planu.

Spusti slušalicu telefona Vika Trentona. Niko se nije javljao kod Kejmberovih. Detektiv iz državne policije i šerif Benerman i dalje su sedeli u iščekivanju naređenja, kao poslušni psi. On je radio sa Taunsendom iz državne policije, još od pre. To je bio tip sa kojim se Endi Mejsen uvek osećao prijatno. Ukoliko kažete — Skoči! — Taunsend je skakao. Benerman je bio novajlija i Mejsen baš nije mario za njega. Oči su mu bile malo prepametne i način na koji ga je posmatrao, sa idejom, da bi Kemp mogao biti sa ženom, zloupotrebivši dete... pa, takve ideje, ako se uopšte pojave, morale su dolaziti od Mejsena. Njih trojica sedeli su na sofi, nemo ispijajući svoje kafe u očekivanju tipova iz FBI-a sa opremom za identifikaciju otisaka.

Endi je razmišljao o slučaju. To se moglo desiti i kao oluja, a moglo je biti i nešto gore. Muž je bio ubeđen da se radi o kidnapovanju i da nije važno gde su kola. On se vezao za ideju da je Stiv Kemp uzeo njegove.

Endi Mejsen nije baš bio siguran.

Džo Kejmber nije bio kod kuće. Nikoga tamo nije bilo. Možda su svi skupa otišli na odmor — sasvim moguće. Juli je uvek najpogodniji za godišnje odmore. Da je uzeo njena kola na popravku, zar bi otišao? Teško. Teško da bi kola uopšte mogla biti tamo, ali moralo se proveriti. I bila je još jedna mogućnost koju je zanemario da pomene Viku.

Ako je automobil i odvezen do Kejmberove garaže? Ako je neko ponudio da je doveze do grada, ne prijatelj, niti bilo ko poznat, ni Kejmber ni njegova žena, već totalni stranac, Endi je već mogao da nasluti kako bi mu Trenton odgovorio, »O, ne, moja žena nikad ne bi prihvatila ponudu od stranca«. Ali, ona je ipak prihvatila nekoliko vožnji od Stiva Kempa, koji je bio skoro stranac. Ukoliko je taj potencijalni čovek nastupio prijateljski, a ona želela da odveze svog sina što pre kući, možda je i prihvatila. A možda je ovaj prijatni nasmešeni čovek bio i čudak. Možda je bio baš čudak kao što se i ranije u Kasl Roku pojavio pod imenom Frenk Dod. Možda je ovaj fini nasmešeni čovek ostavio i ženu i dete zaklane u nekom žbunu i nastavio svoj put. Ukoliko je to bio slučaj, »pinto« bi mogao biti kod Kejmberovih.

Endi nije mislio da bi ovaj rezon mogao biti verovatan, ali je mogao biti moguć. Poslaće čoveka do Kejmberovih, u svakom slučaju. To je bio rutinski način. Ali morao je da zna zbog čega radi ono što radi. Pomisli, po svim mogućim okolnostima, da bi mogao potpuno da odbaci Kejmberovu garažu iz strukture logike. Pretpostavljao je da, ukoliko je i otišla tamo, otkrila da nikog nema, i tek onda. kola izneverila, ipak gradski put broj 3 nije bio tako neprohodan kao Antarktik. Ona i dete jednostavno su mogli da odšetaju do najbliže kuće i zamole da se posluže telefonom u tom slučaju. Ali, oni to nisu učinili.

— G. Taunsend, — reče tiho — vi i šerif Benerman idete da proverite Kejmberovu garažu. Proverićete tri stvari: da tamo nema plavog »pintoa« registarske oznake Kasl Roka 218—364, da tamo nisu Dona i Teodor Trenton i da tamo nema Kejmberovih. Shvatate li?

— Svakako, — reče Taunsend. — Želite li...

— Hoću samo ove tri stvari, — reče Endi mirno. Nije voleo što ga Benerman tako posmatra. To ga je nerviralo. — Ako bilo ko od ovo troje jeste tamo, odmah mi se javite. Ukoliko nisam ovde, ostaviću broj telefona. Razumete li?

Telefon pozvoni. Benerman podigne slušalicu. Slušao je, a onda je prosledi Endiju Mejsenu, — Za tebe, razmetljivče.

Njihove oči sretnu se preko slušalice. Mejsen je mislio da će Benerman odustati, ali nije. Nakon jednog trenutka, Mejsen podigne slušalicu. Poziv je bio iz barake Skarboroua iz državne policije. Stiv Kemp bio je uhvaćen. Njegov kombi primećen je na parkingu malog motela u gradu Tvikenhamu, država Masačusets. Žena i dečak nisu bili sa njim. Kemp je samo rekao kako se zove, a posle je ostao nem.

Endiju Mejsenu ovo se ništa nije dopalo.

— Taunsend, ti ideš sa mnom, — reče odlučno. — Ti ćeš moći sam da se pobrineš za Kejmbera, Benermanu?

— To je moj grad, — odgovori Benerman.

Endi Mejsen upali cigaretu i pogleda Benermana kroz dim. — Imaš nekih problema sa mnom, šerife?

Benerman se nasmeši, — Ja mogu da se izborim s tim.

Isuse, kako mrzim ove provincijalce, pomisli Mejsen, posmatrajući Benermana kako odlazi. Ali, on je već van igre. Hvala bogu za male usluge.

Benerman sede za volan, upali kola i pođe sa Trentonovog izlaza. Bilo je sedam i dvadeset. Prosto je uživao u načinu na koji ga je Endi Mejsen izbacio iz čitave stvari. Taman su bili u srcu problema, a on nigde. Ali će stari dobri Henk Taunsend sad morati da sluša svakojake Mejsenove govnarije, i možda je bilo dobro što je van toga.

Džordž Benerman vozio je prema cesti 117 i Mepl Šugar, sa ugašenim svetlima i sirenama. Bio je divan dan i nije imao razloga da žuri.

Dona i Ted Trenton su spavali.

Poze su im bile veoma slične: čudne spavajuće poze onih koji su morali da provedu duge sate u autobusu. Glave su im se polako njihale na sedištima, nad ramenima, Donina je bila okrenuta na levu stranu, Tedova na desnu. Tedove ručice bile su spuštene na krilo. Tu i tamo bi se zgrčile. Disanje mu je bilo glasno i neujednačeno. Usne su mu bile ispucale, kapci crveni. Pljuvačka koja mu se nežno spuštala niz uglove usta, polako se sušila.

Dona je bila u nekom polusnu. Toliko izmrcvarena, sa bolovima u nozi i stomaku, sada su je još mučili i prsti, (u svom grču, Ted je ugrizao sve do kosti), nije mogla sebi ni da priušti neki udobniji ili dublji san. Kosa joj je visila u fronclama. Preko uložaka gaze koje je držala na nozi, pojavile su se mrlje krvi, i koža oko površinskih rana na stomaku poprimala je ružnu crvenu boju. Disala je takođe glasno, ali ne i neujednačeno kao Ted.

Ted Trenton bio je na ivici svojih snaga. Dehidracija je već dobro poodmakla. Izgubio je elektrolite i sodijum kroz perspiraciju. A ništa ih nije nadomeštalo. Njegovi unutrašnji odbrambeni mehanizmi potpuno su onemoćali, sada je već bio u kritičnoj fazi. Život je mogao da mu odnese i najmanji tračak vetra, jer više nije imao oslonac ni u čemu.

U svojim čudnovatim snovima, njegov otac ga je gurao na ljuljašci, sve više i više, ali više nije video pozadinu njihovog dvorišta, već jezerce sa pačićima i povetarac je bio svež na njegovom pocrnelom čelu, očima koje su pekle, usnama koje su krvarile.

I Kudžo je spavao.

Ležao je na travi pored verande i držao glavu na prednjim šapama. Njegovi snovi su bili konfuzni, potpuno luđački. Bio je sumrak i nebo je bilo mračno sa nekim crvenookim slepim miševima. Skakao je na njih ponovo i ponovo i svakog puta kad bi skočio, oborio bi po jednoga. Zubi su mu krčkali nad lomljavom krila. Ali, miševi su ga i dalje grizli po njušci, sa svojim oštrim zubićima. Odakle je poticao njegov bol? To je to. Odatle je poticala sva njegova bol. Ali, on će ih sve poubijati. On će...

Najednom se probudi, podiže glavu pa je nakrivi.

Auto je stizao. Za njegove proklete uši ovaj užasan zvuk približavanja bio je nepodnošljiv; bio je to zvuk nekog novog insekta koji dolazi da ga zatruje.

Podigne se na svoje noge. U mišićima je osećao gomile izlomljenog stakla. Baci pogled na onaj mrtvi automobil. Unutra je mogao da prepozna nepomičnu glavu ŽENE. Ranije je Kudžo mogao kroz staklo da je vidi celu, ali ŽENA je nešto učinila tako da je bilo teško videti kroz njega. Nije bilo važno šta je učinila. Jednostavno, bilo je važno samo to što ne može da izađe. Kao ni DEČAK.

Zujanje se približavalo. Automobil je dolazio uz brdo. Ali... da li je to bio automobil? Ili neka pčela da ga ponovo ujede, da ga ubode, da učini njegov bol još težim?

Bolje da sačeka i vidi šta će biti.

Kudžo se podvuče pod verandu gde je obično u prošlosti provodio vrele dane. Tu je pod sobom nalazio meku bogatu prostirku od starog lišća koje se taložilo godinama, lišća koje je odavalo neverovatno sladak miris tih godina. Sada je ovaj miris bio užasan, nepodnošljiv. Zaurla i ponovo poče da luči penu. Kada bi pas mogao da ubije miris, Kudžo bi svakako morao da ubije ovaj.

Zujanje je sada bilo sasvim blizu, a onda automobil uđe u dvorište. Sa strane je bio obojen plavo, sa belim krovom i sijalicom na vrhu.

Ono čemu se Benerman najmanje nadao u Kejmberovom dvorištu bio je »pinto« koji je pripadao nestaloj ženi. On nije bio glup i kad bi ga već zamarala Mejsenova logika (uvek bi se prisetio Frenka Doda i iznova shvatao kako nema baš uvek mesta zdravoj logici), počinjao bi najčešće svoje najobičnije zaključke da izvodi na sličan način, samo to je to bilo više pod. svesno. Lako bi se složio sa Mejsenovim ubeđenjem da je teško verovati kako je Trentonova žena sa sinom ovde. Ali, auto je bio tu, hteli mi to ili ne.

Benerman zgrabi mikrofon ispod pulta, a onda odluči da prvo proveri automobil. Iz ovog ugla, parkiran tačno iza »pintoa«, bilo je nemoguće videti ima li koga unutra ili ne. Sedišta i nasloni bili su previsoki, a Dona i Ted duboko su utonuli u svojim sedištima, u snove.

Benerman izađe iz automobila i tresne vrata za sobom. Pre nego što uspe da načini dva koraka, shvati da su kompletna vrata pored vozačkog sedišta bila ulupljena i umazana. Srce poče jače da mu udara i rukom dohvati policijski pištolj 38.

Kudžo je zurio u ČOVEKA iz plavog automobila. Mržnja u njemu je rasla. ČOVEK je prouzrokovao sav njegov bol, bio je siguran u to. Ovaj ČOVEK prouzrokovao je bol u svim njegovim mišićima i telu, tu zvonjavu u njegovoj glavi... to je bila greška toga ČOVEKA i zbog toga je ovo lišće pod njim i pod verandom tako odvratno zaudaralo; bila je greška ovoga ČOVEKA što nije više mogao da gleda u vodu, a da ne poželi da je ubije, uprkos nepodnošljivoj žeđi.

Odjednom poče ponovo strašno da reži dok su mu se noge polako izvlačile po šljunku. Mogao je da oseti miris ČOVEKA, ulje njegovog znoja i uzbuđenja, teško meso naslagano na njegovim kostima. Režanje se produbljivalo, a onda preraslo u neki odvratni vrisak besa. Skoči iz svog skrovišta i pojuri na ovog užasnog ČOVEKA koji je prouzrokovao njegov bol.

U prvom trenutku, Benerman nije ni čuo Kudžoovo tiho režanje. Približavao se »pintou« sve dok nije primetio zamršenu kosu na sedištu vozača. Njegova prva pomisao bila je da je žena ubijena. Ali gde je rupa od metka? Staklo je izgledalo kao potpuno naprslo, a ne probijeno metkom.

A onda ugleda kako se glava miče. Ne baš mnogo, sasvim diskretno, ali se micala. Žena je bila živa. On zakorači napred i onda... začu Kudžoovo režanje praćeno dugim lavežom. Njegova prva pomisao.

(Rasti?)

bio je njegov mali irski seter, ali Rastija je sahranio pre četiri godine, ne mnogo posle Frenka Doda. Rasti inače nikad nije ovako zvučao i Benerman se sledi od užasnog atavističkog straha.

Okrene se, izvuče pištolj i samo krajičkom oka uhvati pogled tog psa, neverovatno velikog psa koji se bacao na njega. Kudžo se strovali preko njega bacivši ga na zadnju haubu »pintoa«. Urlao je. Njegova desna ruka bila je ispod struka i silovito pokušavala da se odupre o metalni deo automobila. Njegov pištolj samo izleti, prevrne se u vazduhu, pa padne u travu sa druge strane ulaza.

Pas ga je grizao i Benerman samo ugleda prve mlazeve krvi kako divljaju kroz svetlo plavu košulju i najednom shvati sve. Došli su dovde, auto je otkazao, a pas je bio već tu. Pas nije bio u Mejsonovoj razložnoj i logičnoj analizi.

Benerman se borio sa njim, pokušavajući da odgurne njušku dalje od svog stomaka. A onda najednom užasan bol u tom predelu. Košulja je bila iskidana. Krv se slivala niz njegove pantalone. On se nagne, pas ga iznova baci na »pintoa« sa zapanjujućom snagom, uz tup udarac.

Uhvati sebe kako pokušava da se seti jesu li on i njegova žena sinoć vodili ljubav.

Suluda stvar, suluda...

Pas se ponovo baci na njega. Benerman pokuša da ga odgurne, ali pas nasrne, cerio mu se i opsedao bolima kakve do sad nije osetio. Totalna galvanizacija. Vrišteći, obema rukama podupre pseću njušku i podigne je visoko. Na trenutak, zureći u te mračne užasne oči, neki suludi osećaj ga obuzme i on samo pomisli: Zdravo, Frenk, to si ti, zar ne? Je li ti bilo prevruće u paklu?

Onda se Kudžo zabavi njegovim prstima... ostavi ruku da zjapi otvorena. Benerman je zaboravio Frenka Doda. Zaboravio je sve osim borbe za goli život. Pokušao je da se digne na kolena, ali nije mogao. Bol u donjem delu stomaka bacio ga je u agoniju.

Šta li mi je učinio tu dole? O moj bože, šta li mi je učinio? Viki, Viki...

Onda se vrata »pintoa« pored vozačkog sedišta otvore. Bila je to žena. On je dobro pogledao porodični portret i to je bila ona lepa privlačna ženica. Jedna od onih koje morate pogledati i po drugi put na ulici, a pri drugom pogledu već razmišljate... Video je ženu i mislio kako je njen muž srećan što je ima. Ova žena je bila ruina. Pas je bio i na njoj. Stomak joj je bio obliven krvlju. Jedna noga bila je u mokrim zavojima. Ali, lice je bilo najgore; nalik na prepečenu jabuku. Ćelo je bilo sjajno. Usne ispucale i ljušte se. Oči su joj bile duboko u ljubičastim dupljama.

Pas ostavi Benermana samo na tren i naskoči na ženu. Ona se povuče u kola i tresne vratima.

(sada mora da upali auto i pozove, mora da pozove)

Okrene se i pojuri do automobila. Pas poleti za njim, ali mu čovek pobegne, zgrabi mikrofon, pozove pomoć šifra 3, oficir treba pomoć. Dolazi pomoć. Ubijaju psa. Svi su spašeni.

Sve se ovo desilo samo u tri sekunde i samo u glavi Džordža Benermana. Kako je stigao do policijskog automobila, noge ga izdaju i on se sruči na ulaz.

(o, Viki, šta mi je to učinio?)

Ceo svet mu se vrteo u glavi od sunca. Bilo je teško da se gleda. Benerman se vukao, puzio po šljunku i konačno uspe da se pridigne. Pogleda dole i kroz iscepanu košulju nazre svoju sopstvenu utrobu u raspadanju. Sve do kolena, pantalone su mu bile natopljene krvlju.

Dovoljno. Sasvim dovoljno mu je učinio tu dole.

Saberi se, Benermane. Ako hoćeš da probaš, onda probaj. Ali ne pre no što dohvatiš taj jebeni mikrofon i javiš. Saberi se i digni na svoja velika ravna stopala...

(dete, gospode, njeno dete, je li njeno dete unutra?)

Priseti se svoje kćerke Katrine koja je sad trebalo da pođe u sedmi razred. Grudi su počele da joj rastu. Postajala je mala dama. Časovi klavira. Želela je konja. Bilo je dana kada je Frenk Dod mogao nju umesto Meri Kejt Hendrasen. Kada...

(mrdni dupe)

Benerman se digne na noge. Sve je bilo sunčano i sjajno, a iz njega je htelo sve da izleti napolje kroz rupu koju mu je pas napravio. Auto. Policijski radio. Pas koji se iznova luđački bacao na »pintoa«, režeći.

Benerman otetura do policijskog automobila. Lice mu je bilo belo kao smrt. Usne su mu bile ljubičaste. Bio je to najveći pas koga je ikad video i on mu je izvadio utrobu. Izvadio utrobu, za ime boga, zašto je bilo tako vruće i tako svetlo?

Njegova utroba razlivala mu se kroz prste.

Dohvati vrata automobila, čuo je radio pod pultom kako oglašava neke poruke. Trebalo je prvo da se javim. To je procedura. Nikad se ne raspravlja o uobičajenim procedurama, ali, da sam verovao u to, ne bih nazvao Smita ni u Dodovom slučaju. Viki, Katrina, žao mi je...

Dečak. Morao je da pozove pomoć zbog dečaka.

Skoro se strovali i jedva zadrži na kolenima. A onda samo začu kako pas ponovo dolazi po njega i poče da vrišti. Pokušao je... Da je samo mogao da zatvori vrata. O bože, da je samo mogao da zatvori vrata pre no što pas ponovo skoči na njega... o, bože...

(o, BOŽE)

Ted je vrištao, grebao se po licu i tresao glavom u istom tempu kojim je Kudžo udarao o vrata.

— Ted, nemoj! Nemoj... srce, molim te nemoj!

— Hoću tatici... hoću tatici... hoću tatici...

Sve se utiša.

Držeći Teda među svojim grudima, Dona okrene glavu u pravom času da vidi Kudžoa kako nasrće na čoveka koji je pokušavao da uđe u policijski automobil. Ruka mu klone niz vrata.

Posle više nije mogla da gleda. Kad bi samo mogla da blokira svoje oči i uši i ne čuje zvuk sa kojim je Kudžo dovršavao tog nepoznatog čoveka.

Sakrio se, pomisli Dona histerično, čuo je kola kako nailaze i sakrio se.

Vrata verande. Sad bi bilo vreme da pokuša sa vratima dok je Kudžo bio okupiran..

Spusti ruku na ručicu, gurne, ništa se ne desi. Vrata nisu htela da se otvore. Kudžo je konačno uspeo da ih izvali iz rama i nikada se više neće otvoriti.

— Ted, — ona prošaputa, — Ted, hajde da promenima mesta. Brzo. Ted? Ted?

Ted se polako gubio. Oči su mu bile prevrnute.

— Pačići, — reče grleno. — Dođi da vidiš pačiće. Reči za Čudovište. Tatica. Ah... hhhh... hhhhhhh...

Gušio se. Ruke su mu klonule opušteno. Ona pokuša da ga protrese. Izvikivala je njegovo ime po sto puta, držala mu je usta otvorenima kako bi se oslobodio dolaz vazduha. U glavi joj je užasno zujalo i plašila se da će i sama pasti u nesvest. Ovo je bio pakao, oni su bili u paklu. Jutarnje sunce probijalo se u kola formirajući iznova efekat staklene bašte, suv i nepodnošljiv.

Konačno se Ted smiri. Oči mu se sklope. Disanje mu je bilo ubrzano i plitko. Kada je spustila prst na njegov puls, oseti kako je spor, neujednačen i jedva čujan.

Baci pogled kroz prozor. Kudžo je u zubima držao ruku onog čoveka i mahao njome poput psetanceta koje se igra krpenjačom. Tu i tamo, ponovo je skakao na omlitavelo telo. Krv. Bilo je toliko krvi.

Kao da je bio svestan da ga neko posmatra, Kudžo podigne pogled. Sa njuške mu se slivalo... Gledao je u nju, sa izrazom (da li može pas imati bilo kakav izraz, upita se Dona luđački), koji je u sebi stapao surovost i milosrđe i Donu obuzme ono staro osećanje da se poznaju od ranije i da neće smoći mir dok se ne ispitaju ove užasne veze.

Kudžo ponovo skoči na čoveka u bledoplavoj košulji, potpuno natopljenoj krvlju i smeđim pantalonama. Glava mu je klonulo menjala položaj pod naletima psa. Ona pomeri pogled i u praznom stomaku oseti mučninu. Noga je užasno bolela, rana je opet bila otvorena.

Ted... kako li je njemu sada?

Užasno, odgovori neko iz nje. I šta ona da učini? Ti si mu majka, šta ćeš učiniti?

Šta je mogla da učini? Da li bi Tedu pomoglo da izađe napolje i tamo ostane mrtva?

Policajac. Neko je ovamo poslao policajca i kada se ne bude vratio...

— Molim, — ona vrisnu. — Uskoro, molim...

Sada je bilo osam sati i napolju još uvek relativno sveže — 77 stepeni. Do podneva temperatura će se popeti do 102, novi rekord.

Taunsend i Endi Mejsen stigli su u policijsku stanicu Skarborou u osam i trideset. Mejsen je prepustio Taunsendu sve snalaženje po gradu. To je bio njegov kraj, a ne Mejsenov.

Oficir na dužnosti saopšti da je Stiven Kemp bio na putu za Mejn. Nije bilo nikakvih problema oko toga, ali je Kemp i dalje ćutao. Njegov kombi bio je ispitan od strane masačusetskih tehničara iz laboratorije kao i sudskih eksperata. Ništa nije ukazivalo na činjenicu da bi dečak i žena proveli bilo koji deo puta sa njim, ali su pronašli pod volanom nešto marihuane, kokaina, triamilnitrata i dve brze kombinacije iz serije pod popularnim nazivom, »crna lepotica«. To je bio dovoljan motiv da g. Kempa zadrže neko vreme.

— Taj »pinto« — Endi će Taunsendu, dodajući mu Solju kafe — gde li je taj jebeni »pinto«?

Taunsend odmahne glavom. — Je li Benerman nešto javio?

— Jok.

— Pa, javi mu se. Reci da bih želeo da bude ovde kad stigne Kemp. To je njegova nadležnost i pretpostavljam da će on biti oficir koji će ga ispitivati, bar tehnički.

Taunsend se vratio posle pet minuta, potpuno zbunjen.

— Ne mogu da ga dobijem, g. Mejsen. Dispečer je pokušao i kaže da verovatno nije u svojim kolima.

— Isuse, mora da pije kafu dole kod »Kozi Kornera«. Jebi ga, ionako je van svega ovoga. — Endi Mejsen zapali novu cigaretu, zakašlje se pa se isceri Taunsendu. — Ja mislim da ćemo moći da se snađemo sa ovim Kempom i bez njega?

Taunsend mu uzvrati osmeh. — O, ja mislim da možemo.

Mejsen klimne glavom u znak odobravanja. — Ova stvar počinje da izgleda loše, g. Taunsend. Vrlo loše.

— Pa nije baš dobro.

— Počinjem da se pitam da ih nije ovaj Kemp zakopao negde na putu između Kasl Roka i Tvikenhama pored neke farme. — Mejsen se ponovo nasmeje. — Ali, slomićemo mi njega, g. Taunsend. Lomio sam ja i tvrđe orahe.

— Da, gospodine, — reče Taunsend s poštovanjem. Verovao je u svaku Mejsenovu reč.

— Ima da ga slomimo, makar ga znojili u ovoj kancelariji cela dva dana.

Taunsend je izlazio iz kancelarije svakih petnaest minuta, pokušavajući da kontaktira Džordža Benermana. Jedva da ga je poznavao, ali je imao mnogo više mišljenje o njemu i smatrao je da Benerman zaslužuje da ga neko upozori na Mejsenov stav i namere. Kada nikako nije uspeo da ga dobije do deset sati, počeo je da se brine. Pitao se samo da li i takvim stvarima da optereti Mejsena, ili ga ne treba uznemiravati sitnicama...

Rodžer Brejkston stigao je u Njujork oko osam i četrdeset devet, na istočni aerodrom, taksijem se odvezao do centra i registrovao u »Baltimoru« nešto pre 9.30.

— Rezervacija je bila za dvojicu? — upita službenik na recepciji.

— Moj ortak je bio hitno pozvan kući.

— Šteta, — reče recepcioner nezainteresovano i prosledi Rodžeru karton da ga ispuni. Dok je to činio, i dalje je razgovarao sa tipom na kasi, nešto oko tiketa koje je trebalo da dobije krajem nedelje.

Rodžer se spusti na krevet u svojoj sobi, pokušavajući da dremne, ali, uprkos iscrpljenosti i zamoru od prošle noći, nije mogao da zaspi. Dona se tuca sa nekim drugim, Vik sve to ima u glavi i još dodaje svemu crvenilo pahuljica za decu. Sad Dona i Ted nestali. Vik nestao. Sve se to nekako skupilo u prošloj nedelji. Najubedljiviji trik koji je ikad video, sve je to bilo ogromno sranje. Glava ga je bolela. Bol je bivao sve jači i jači.

Konačno ustane, ne želeći da ostane sam sa svojom glavoboljom i ružnim mislima. Pomisli kako bi mogao da ode do »Samersa« na 47-oj i Park Aveniji i tamo malo raspe svoju mrzovolju — konačno, zašto ga je »Edvorks« i plaćao?

Zaustavi se u foajeu da uzme aspirin i prošeta. Šetnja ništa nije umanjila glavobolju, ali mu je pružila priliku da obnovi svoju mržnju prema Njujorku.

Neću se vratiti ovamo, pomisli. Pre ću raznositi gajbe »Koka-Kole« nego dovući Alteu i devojčice ovamo.

»Samers« je bio na četrnaestom spratu neke ogromne glupo smišljene građevine koja se dizala nebu pod oblake. Recepcioner mu se nasmeši i klimne glavom kada se Rodžer predstavi. — G. Hjuit je upravo izašao na nekoliko minuta. Je li g. Trenton sa vama?

— Ne, pozvali su ga kući.

— Pa, imamo nešto za vas. Stiglo je baš jutros. — On preda Rodžeru telegram u žutoj koverti. Bio je adresiran na V. Trenton /R. Brejkston/Edvorks/Studio »Maštarsko oko«. Rob ga je prosledio kasno juče.

Rodžer iscepa koverat i odmah vidi da je od starog Šarpa i da je prilično dugačak.

Pedala, evo je, pomisli i krene sa čitanjem.

Telefon probudi Vika u pet minuta do dvanaest inače bi verovatno spavao i celo posle podne. San je bio težak i lepljiv, buđenje u totalnoj dezorijentaciji. San se ponovio. Dona i Ted bili su u nekoj steni, nadomak neumitnoj zveri. Soba je počela da se okreće oko njega dok je prilazio telefonu.

Dona i Ted, pomisli. Bezbedni su.

— Halo?

— Vik, Rodžer je.

— Rodžer? — Sedne. Košulja mu je bila prilepljena uz telo. Borio se sa snom. Svetlost je bila prejaka. Vrućina... bilo je prilično sveže kad je legao. Sada je u sobi bilo kao u kotlu. Koliko li je to sati? Koliko su ga dugo pustili da spava? Kuća je bila tako mirna.

— Koliko je sati, Rodžer?

— Sati? — Rodžer zastane. — Zašto? Samo dvanaest. Šta...

— Dvanaest? O, bože... Rodžer, uspavao sam se.

— Šta se desilo, Vik? Jesu li se vratili?

— Nisu, kad sam otišao da spavam. Taj kreten od Mejsena je obećao...

— Ko je Mejsen?

— On je zadužen za istragu. Rodžer, moram da idem. moram da nađem...

— Stani, čoveče. Zovem te od »Samersa«. Morao sam to da ti kažem. Stigao je telegram iz Klivlenda. Zadržavamo naš račun.

— Šta? Šta? — Sve je bilo prebrzo Dona... račun... Rodžer koji je zvučao skoro apsurdno veselo.

— Telegram je stigao baš kad i ja. Stari Šarp i njegov klinac poslali su ga na »Maštarsko oko«, a Rob ga je odmah prosledio ovamo. Želiš li da ti ga pročitam?

— Samo mi prepričaj.

— Stari Šarp i klinac očigledno su došli do istog zaključka samo različitim linijama logike. Stari smatra da »Zingersi« mogu da odigraju ulogu Alamoa. Mi smo divni ljudi koji stoje ma barikadama, možemo da odbranimo njihove granice. Sve se slaže, jedan za sve, svi za jednoga.

— Aha, znao sam da ćemo ga na tome dobiti, — reče Vik, brišući čelo. — On je lojalan stari kreten. Zbog toga je i došao sa nama kad smo napustili Njujork.

— Klinac verovatno i dalje želi da nas se otrese ali misli da ovo nije pravi trenutak. Misli da bi to moglo da se interpretira kao znak slabosti ili čak krivice. Možeš li ti to da poveruješ?

— Mogu da poverujem u sve što taj paranoični majmun napravi.

— Žele da odletimo u Klivlenld i potpišemo novi dvogodišnji ugovor. To nije baš petogodišnja sigurnost, ali u to vreme će klinac već stati na svoje noge i lepo nas poslati da se prošetamo, ali dve godine... to je dovoljno vremena, Vik. U to vreme, mi ćemo sve prevazići i moći ćemo da im kažemo...

— Rodžer, moram da...

—... da pokupe svoje usrane guzice! Isto tako će morati da raspravljaju i o novoj kampanji i mislim da će morati da pozovu i Šarp Profesora Pahuljicu.

— To je Sjajno, Rodžer. Ali, za ime boga, moram da otkrijem šta se dešava sa Donom i Tedom.

— Da, da. Ovo je zaista bilo glupo vreme da ti se javim, ali nisam to mogao da zadržim samo za sebe. Morao sam to da ti kažem inače bih prepukao kao balon.

— Nikad nije loš trenutak za dobre vesti, — reče Vik. Svejedno, osetio se nekako ljubomornim, bolnim usamljenikom, kad je osetio taj srećni ton olakšanja u Rodžerovom glasu i užasno razočaranje što to nije mogao da podeli sa njim. Ali, možda je to bio dobar predznak.

— Vik, nazovi me kad nešto čuješ, važi?

— Hoću, Rodž. Hvala ti što si se javio. — Spusti slušalicu, obuje cipele i spusti se niz stepenište. U kuhinji je i dalje bio haos — zgadi mu se. Na stolu je bila Mejsenova poruka, ispisana brzim rukopisom,

G. Trenton,

Stiv Kemp je uhvaćen u zapadnom masačusetskom gradiću Tvikenhamu. Vaša supruga i sin nisu, ponavljam, nisu sa njim. Nisam vas probudio jer Kemp i dalje koristi svoje pravo na ćutanje. Ukoliko dođe do bilo kakvih komplikacija, vratićemo ga u barake u Skarborou, gde će odgovarati za vandalizam i ilegalno posedovanje droge. Cenimo da će ovamo stići do 11,30. Ukoliko se bilo šta u međuvremenu dogodi, odmah ću vam javiti.

Endi Mejsen

Nek se jebe on s pravom na ćutanje, zaurla Vik u sebi. Pođe u dnevni boravak, nađe broj telefona Skarborou barake i okrene telefon.

— G. Kemp je ovde, — reče oficir na dužnosti. — Stigao je pre petnaestak minuta. G. Mejsen je sa njim. Kemp je pozvao svog advokata. Mislim da g. Mejsen ne bi mogao da se javi...

— Ne interesu je me šta može ili ne može. — Vikne Vik u slušalicu..— Recite da je ovde miuž Done Trenton i da hoću da mriđne dupe iz momenta i dođe na telefon da razgovaram sa njim!

Nekoliko trenutaka kasnije Mejsen uzme slušalicu.

— G. Trenton, cenim vašu zabrinutost, ali za koji čas stiže Kempov advokat i to će biti vrlo važno.

— Šta vam je rekao?

— Priznao je za vandalizam, — reče Mejsen nakon kraćeg oklevanja. — Mislim da je konačno shvatio da je ova stvar mnogo teža nego što je i mogao da pretpostavi. Priznao je za vandalizam još masačusetskim oficirima koji su ga doveli ovamo, ali tvrdi da nikoga nije bilo kod kuće kad je to učinio i da je slobodno izašao napolje.

— I vi verujete u to sranje, zar ne?

— Pa, prilično je ubedljiv, — odgovori Mejsen oprezno.

— Još uvek ne donosim zaključke, ali ako biste dozvolili da mu postavim još nekoliko pitanja...

— Ništa nije javljeno iz Kejmberove garaže?

— Ne. Poslao sam šerifa Benermana gore sa instrukcijama da se javi odmah ukoliko su kola gđe Trenton tamo, ili ona sama, ali pošto se niko nije javio...

— To još nije definitivno, zar ne? — Vik će strogo.

— G. Trenton, zaista moram da idem. Ako bilo šta čujem...

Vik tresne slušalicu i ostane u praznoj sobi sa svojim sopstvenim glasnim ubrzanim disanjem. Onda polako pođe uz stepenište. Zastane na trenutak i pođe u sobu svog sina. Tedovi kamioni bili su uredno naslagani uz zid, kao parkirani. Gledao ih je i srce ga je bolelo. Žuti kamion bio je pored kreveta, a šarene knjige naslagane na stolu. Vrata garderobera bila su širom otvorena. Vik ih odsutno zatvori i ne razmišljajući, skoro automatski postavi stolicu ispred njih.

Sedne na Tedov krevet, ruke opusti između nogu i pogleda u vruć svetao dan.

Bezizlaz. Ništa osim bezizlaza. A gde li su oni bili?

(bezizlazi)

Sada je to bila samo prokleta fraza koju je uvek ponetko morao da iskoristi. Bezizlazi. Dok je bio dečak Tedovog uzrasta, fascinirali su ga ćorsokaci. Jednom mu je to njegova majka ispričala. Pitao se da li je takva stvar nasledna, da li je Ted bio možda zainteresovan za ćorsokake. Pitao se da li je Ted još uvek živ...

A onda mu najednom pade na pamet da je put broj 3, na kraj koga je bila Kejmberova garaža, zapravo — ćorsosak.

Pogleda oko sebe i primeti da je zid nad Tedovim krevetom prazan. Reči za Čudovište su nestale. Kad li ih je poneo? Ili ih je Kemp u besu možda uzeo? Ali, ako je bio ovde, zašto nije napravio džumbus kao što je to učinio dole?

(bezizlazi i Reči za Čudovište)

Da nije ona odvela »pintoa« do Kejmbera? Seti se konverzacije o dizni. Bila je nekako uplašena od Džoa Kejmbera, zar nije tako rekla?

Ne. Ne Kejmbera, Kejmber je samo hteo mentalno da je skine. Ona se plašila psa. Kako mu je bilo ime?

Šalili su se oko njega. Ted. Ted ga je zvao. Da. I pojavi se iznova onaj fantom-glas koji je tako bespomoćno odzvanjao, poput duha u ovoj mrtvačkoj tišini... Kudžo... ovaaaamo, Kudžo... Kuuudžo...

A onda se desi nešto što Vik neće nikome živome na ovome svetu ispričati dogod je živ. Umesto da je čuo Tedov glas, u glavi nasluti zapravo visok i udaljen nestajući glas koji je dolazio iz garderobera.

Vrisak se oteo iz Vikovih grudi i on se uhvati za Tedov krevet, iskolačenih očiju. Vrata garderobera se otvore, gurnuvši stolicu ispred sebe d njegov sin je vikao »Kuuuuu...«

A onda shvati da to nije bio Tedov glas; bio je to njegov sopstveni umoran iscrpljeni um koji je zamislio Tedov glas kako dolazi u tihom pomeranju stolice i obojenom podu. Sve je to bilo...

... bile su neke oči u garderoberu, video je oči, crvene i užasne...

Ponovo mu se otme vrisak. Stolica se prevrne bez bilo kakvog zemaljskog razloga i video je Tedijevog Miška medu kako sedi na vrh gomile ćebadi i prekrivača u garderoberu. Bile su to staklene medine oči koje je video. Ništa drugo.

Srce mu je užurbano udaralo. Priđe garderoberu. Mogao je da oseti miris nečega tamo, nečeg teškog i neprijatnog. Možda su to bile samo kuglice sa naftalinom — taj miris je sigurno bio deo toga — ali je mirisalo divlje...

Ne budi smešan, To je samo garderober. To nije pećina. To nije gnezdo čudovišta.

Pogleda u Tedovog medu. Meda mu uzvrati pogled, ne trepćući. Iza mede, iza garderobe, bio je mrak. Svašta je moglo biti unutra. Svašta. Ali, naravno, ničega nije bilo.

Preplašio si me, medice, reče.

Čudovišta, dalje od ove sobe, reče meda. Okice su mu svetlucale. To su bila mrtva stakla, ali su svetlucala.

Nestvarna vrata. Znojio se i slane kapi slivale su se niz njegovo lice poput suza.

Šta ćete ovde? ponovi meda.

Šta je to sa mnom — upita Vik medu. Da li ja to ludim? Da li se ovako ludi?

Na to Tedov meda odgovori, Čudovišta, ostavite Teda na miru.

On zatvori vrata garderobera, a onda kao dete, iskolačenih očiju vidi kako se ponovo otvaraju.

Ja to ne vidim. Neću da verujem da to vidim.

Tresne vrata i ponovo stavi stolicu pred njih. A onda uzme veliku gomilu Tedovih slikovnica i poreda ih na stolicu kako bi postigao veću težinu. Ovoga puta vrata ostanu zatvorena. Vik je stajao i posmatrao zatvorena vrata, razmišljajući o ćorsokacima. Nije bilo mnogo saobraćaja na ćorsokacima. Sva čudovišta mogla su da žive pod mostovima ili u garderoberima ili na krajevima ćorsokaka. To bi bio neki nacionalni zakon.

Sada se već osećao prilično neprijatno.

Izađe iz Tedove sobe, pođe niz stepenice i sedne na poslednji. Upali cigaretu ea rukom koja mu se blago tresla i pogleda u metalno nebo, osetivši kako nelagodnost u njemu raste. Nešto se desilo u Tedovoj sobi, nije bio siguran šta, ali nešto jeste. Da. Nešto.

Čudovišta i psi i garderoberi i garaže i ćorsokaci.

Sabiramo li ih mi, učitelju? Oduzimamo? Delimo? Razlažemo?

Baci cigaretu.

Bio je ubeđen da je to Kemp, zar ne? Kemp je bio kriv za sve. Kemp je okrenuo naopačke ovu kuću. Kemp je hteo da mu uništi brak. Kemp je otišao gore i rasuo spermu po njegovom krevetu u kome je sa ženom proveo poslednje tri godine. Kemp je napravio ogromnu rupu u njegovom udobnom životu.

Kemp. Kemp. Za sve je bio kriv Stiv Kemp. Neka on bude kriv i za iranski rat i za hladne ozonske naslage.

Gluposti. Naravno da nije bila sve Kempova greška. »Zingersi«, na primer. Kemp nije imao ništa sa time. A Kemp je teško mogao biti kriv i za diznu na Doninom autiću.

Baci pogled na svog starog »jaguara«. Morao je nekuda otići njime. Nije mogao više da ostane ovde; poludeće, ako ostane. Morao je da sedne u kola i ode do Skarboroua. Moraće da ode i ščepa tog Kempa svojim rukama, protrese ga sve dok iz njega ne ispadne sve, sve dok ne kaže šta je učinio sa Donom i Tedom. Samo što će dotle već stići njegov advokat i verovatno će uspeti da ga spase.

Dizna. Dizma je bila problem. Da dizna nije bila loša, gas bi mogao da se. prenese iz karburatora.

Vik pođe do svog »jaguara« i uđe. Teško se nameštao u vrelom sedištu. Trebalo bi nekuda otići. Brzo otići i rashladiti se.

Kuda otići?

Kejmberova garaža, istog časa oglasi se nešto u njemu.

Ali to je glupo, zar ne? Mejsen je poslao šerifa Benermana sa instrukcijama da se javi čim nešto sazna i pošto dosad ništa nije javljeno, znači...

(da ga je sredilo čudovište)

A šta bi mu falilo i da ode? Ionako je morao nešto da radi.

Upali motor i krene niz brdo prema putu 117. Još uvek nije bio sasvim siguran hoće li skrenuti levo prema 1-95 i Skarborou ili desno prema gradskoj cesti 3.

Zastane na raskrsnici kod znaka STOP sve dok mu neko iza leđa ne zatrubi. Onda, najednom, okrene desno. Ništa ga ne košta da na brzinu skokne do Džoa Kejmbera. Trebalo mu je tek nekih petnaest minuta. A sada je bilo ... proveri na svom satu... tačno dvanaest i dvadeset.

Došao je čas i Dona je to znala.

Taj čas je mogao i da nestane, ali ona bi morala da živi sa tim, a možda i umre sa tim. Niko neće doći. Nikakav princ na belom konju neće zasijati na gradskom putu broj 3 — Trevis MekGi očigledno je bio zauzet nečim drugim.

Ted je umirao.

Ona je to neprekidno ponavljala glasno u sebi, šaputala:

— Ted umire. — Nije bila u stanju da napravi promaju u u kolima tog jutra. Njen prozor više nije mogao da se spusti, a Tedov prozor bi propustio samo još malo toplote. Pokuša još jednom da spusti prozor... Kudžo istog trena pojuri ka Tedovoj strani automobila, automatski napustivši svoju mirnu senku za garažom. Režao je.

Ted se više nije znojio. Koža mu je bila suva i vrela. Jezik mu je bio otekao i samrtnički izvirivao ispod gornje usne. Disanje mu je postajalo sve tananije i jedva je uspevala da ga čuje. Dona je uporno spuštala glavu na njegove grudi ne bi li se uverila da je još uvek živ.

Njeno stanje je bilo loše. U kolima je bilo kao u kotlu. Metal je bio usijan, a plastični volan se nije smeo ni dirnuti. U nozi je osećala pulsirajući bol i više nije sumnjala u to da je pas potpuno inficirao nečim. Možda je bilo prerano za besnilo — molila je boga da je tako — ali njene rane su bile užarene i spolja i iznutra.

Kudžo nije bio ništa bolje. Veliki pas kao da se šćućurio u svom gustom, krvlju ulepljenom krznu. Oči su mu bile potpuno prazne, oči nekog starca zaslepljene neprozirnom skramom smrtnosti. Nalik na neku mašinu u raspadanju, kao da je sam sebe izjedao iznutra, ali je i dalje bio užasno opasan, i dalje ju je gledao. Više nije bilo pene; njuška mu je bila suva i emitovala sam užas. Nalikovao je monstruoznoj figurini koju je izbacila vulkanska lava.

Staro čudovište, pomisli ona, i dalje gleda.

Da li je ovo bdenje trajalo samo satima ili čitav njen život? Naravno da je ono ranije bio samo njen san, nešto više od putovanja na krilima. Majka kojoj se gadilo sve oko nje, gospodstven, ali potpuno bled otac, škole, prijatelji, datumi i igre, sastanci — sve je to bio sada samo san za nju, kao što mladost izgleda starima. Ništa više nije bilo važno, ništa nije bilo osim ovog mirnog i osunčanog dvorišta u kome se smrt poigravala i očekivala svoje karte. Staro čudovište ju je posmatralo, a njen sin je spavao, spavao, spavao...

Bezbolski štap. To joj je jedino preostalo.

Bezbolski štap i možda — ako uspe da dođe do toga — nešto u kolima onog mrtvog policajca. Nešto nalik na pištolj.

Pokuša da prebaci Teda na zadnje sedište, boreći se da i sama ne padne u nesvest. Konačno uspe da ga prebaci, a on ostade miran i nepokretan kao kakva vreća žita.

Ona baci pogled kroz Tedov prozor, ugleda bezbolski štap u visokoj travi i otvori vrata.

Iz crne prokletije garaže, Kudžo ustade i poče polako da se kreće unapred, opuštene glave, po šljunku, prema njoj.

Bilo je negde oko pola jedan kada je Dona Trenton po poslednji put izašla iz svog »pintoa«.

Vik Skrene na Mepl Šugar drum i gradski put broj 3 u istom času kada je njegova žena pošla po stari bezbolski štap Breta Kejmbera u žbunju. Vozio je brzo da bi stigao što pre do Kejmberovih, a onda otišao do Skarboroua koji je bio predesetak milja udaljen odavde. Čudnovato, ali onog časa kad je odlučio da skrene prvo ovamo, nešto ga je iznutra ubeđivalo da je ovo sasvim pogrešan potez. Sve u svemu, nikada u svom životu nije se osetio tako impotentnim.

»Jaguar« je išao brzinom nešto većom od šezdeset milja na sat, tako da je Vik prošišao kuću Gerija Pervijea, ne primetivši da je stari vagom Džoa Kejmbera bio parkiran u njegovom dvorištu. Pritisne kočnicu, zašikripe gume, prednji deo »jaguara« skoro se zakuca u drum. Žaca mora da je dolazio do Kejmberovih i nije našao nikoga tamo jer je Kejmber bio tu.

Pogleda u retrovizor, uveri se da je put prazan i brzo se vrati unazad. Utera »jaguara« na Pervijeov ulaz i izađe.

Njegova osećanja bila su prilično slična onima koje je Džo Kejmber iskusio dva dana ranije, kada je otkrio mrlje krvi (samo što su sada ove bile crne i suve) i smrvljeno staklo nasred ulaza u kuću. Neki odvratan metalan ukus prolomi se Vikovim ustima. Sve je to bio deo ovoga. Nekako je sve to bio deo Tedovog i Doninog nestanka.

On uđe unutra i zapahne ga miris — neki truo, zeleni miris raspadanja. Bilo je vruće ova dva dana. Nešto nasred hodnika, ličilo je na prevrnut stočić... samo što je Vik bio nasmrt ubeđen da nije stočić. Bio je to čovek. A njegov vrat... bio je isečen nekim jezivo tupim nožem...

Vik ustukne. Neki suv i tup glas prolomi se kroz njegovo grlo. Telefon. Morao je nekoga da obavesti o ovome.

Pođe prema (kuhinji, a onda zastane. Najednom je sve počelo da mu se slaže poput kockica u slagalici. Imao je čisto rešenje u glavi. Kockice su se složile u trodimenzionalnu celinu.

Pas. Pas je sve ovo učinio.

»Pinto« je bio kod Džoa Kejmbera. »Pinto« je bio tamo sve vreme. »Pinto« i..

— Moj bože, Dona...

Vik se okrene i uleti u kola.

Dona je skoro puzala; toliko su je bolele noge. Uhvati sebe kako bulji u bezbolski štap, kako silom ne gleda u Kudžoa, kako ga neće ni pogledati sve dok ne ščepa taj štap obema rukama i uveri sebe da neće izgubiti kontrolu, ravnotežu. Da je samo imala vremena da pogleda malo dalje — samo malo — videla bi pištolj Džordža Benermana kako leži u travi. Ali nije.

Okrene se i ugleda Kudžo kako trči na nju.

Iz sve snage udari štapom velikog bernardinca, osećala je pulsiranje svog srca u rukama — ručica bezbolskog štapa bila je potpuno razvaljena. Bernardinac se povuče režeći. Njene su se grudi ubrzano dizale i spuštale pod belim pamučnim kombinezonom. Grudi su joj bile izmazane krvlju, o njih je obrisala ruke posle spašavanja Teda od gušenja.

Stajali su gledajući jedno u drugo, odmeravajući snaga, u mirnoj letnjoj sunčevoj svetlosti. Jedini zvuci koji su se čuli, bilo je njeno tiho disanje, Kudžoovo režanje potmulo i duboko u grudima i neko zujanje vrapca u blizini. Njihove senke bile su kratke, bezoblične za njihovim stopalima.

Kudžo krene da se pomera ulevo. Dona udesno. Kružili su. Ona je držala štap na visini sa koje je verovala da će udarac biti najžešći, dlanovi su joj se razbijali o grubu teksturu štapa iako je bio obmotan nekoliko puta.

Kudžo se sada nakostreši.

— Hajde sada! — vrisne ona na njega, Kudžo skoči.

Dona zavitla štapom, poput Majka Mentla na visoku brzu loptu. Promaši Kudžoovu glavu, ali udarac stigne njegova rebra. Bio je to težak, tup udarac, a neki užasan zvuk napusti Kudžove grudi. Oslobodi se zvuk nalik na vrisak i pas poče da puzi po šljunku. Oseti kako štap bolesno odzvanja u njenoj ruci — ali, na trenutak samo, pa se ponovo umirio.

Uz vrisak, Dona strese novi udarac na Kudžoove zadnje noge. Još nešto se slomi. Ćula je jasno. Pas je cvileo, vukao se tromo... a onda ponovo na nju uz režanje, skakanje, divljačku riku. Glava joj je bila olovno teška. Svet je oko nje poigravao. Dona je bila veštica, sva u osveti — ne za sebe, no za ono što je učinjeno njenom dečaku. Razvaljena ručica bezbolskog štapa bolom je dosezala njeno srce pri svakom pomeranju kroz izranjavljeni dlan.

Sada je štap bio krvav. Kudžo je i dalje pokušavao da se povuče, ali su pokreti bili sve sporiji. Zaleti se još jednom, nalik na slepog miša koji skiči po šljunku. Ali, sledeći udarac ga stigne posred leđa i baci ga na zadnje noge.

Dona pomisli da je gotov. Čak se i povuče korak-dva. Dah joj je škripao kao kakva vruća tečnost kroz hrapavi prolaz. A onda samo ču kako zver reži i baca se na nju. Zavitla štapom i nanovo se oglasi onaj tupi udarac... Kudžo je puzao po šljunku a stari štap se konačno raspolovio. Deblji deo se prevrne u vazduhu i odluta na prednju haubu »pintoa« uz muzički bljesak bong! U ruci joj ostane samo raspolovljena drška izanđalog štapa za bezbol.

Kudžo se pridigne na noge, vuče se, krv izbija sa svih strana, oči mu svetlucaju poput sijalica na pokvarenoj mašini.

Cerio se još uvek, njoj, Doni Trenton...

— Hajde sad! — Ona se šćućuri.

Po poslednji put, ova umiruća ruina — nekad dobri pas Breta Kejmbera — Kudžo, naskoči na ŽENU koja je uzrokovala sav njegov bol. Dona se nagne napred sa ostatkom bezbolskog štapa i dugim zamahom ruke nabije ga Kudžou u desno oko i prostreli do mozga. Čuo se neki tihi zvuk ceđenja grejpfruta. Kudžo samo pođe korak napred, baci se na nju i obori je da puzi. Njegovi zubi obrušavali su se na nežni vrat. Dona pokuša rukom da ga odgurne od sebe. Oko mu je curilo niz njušku. Zadah mu je bio odvratan. Čeljusti mu se sklope oko njene ruke.

— Prekini! — vrisne. — O, prekini, hoćeš li ikad prestati? Molim te! Molim te! Motim te!

Krv se slivala niz njeno lice u mlazevima — njena krv, pseća krv. Bol u njenoj ruci bio je užasan i mogao je ispuniti čitav svet... i malo pomalo, vukao je sve bliže zemlji. Raspolućeni štap poigravao se groteskno u vazduhu, kao da izrasta iz njegove glave na mestu gde je nekada bilo desno oko.

Ustremi se na njen vrat.

Dona nasluti zadah oštrine i silovitim potezom ruke uspe da ga odgurne. Kudžo se strovali na zemlju.

Zadnje noge prostru se po šljunku. Usporeni trzaj... sporije... umire se. Njegovo preostalo oko gledalo je u vrelo letnje nebo. Rep mu je ležao preko nje, težak poput turskog ćilima. Još uvek je disao. Još jednom. Još samo jednom udahne i mlaz krvi izleti iz usta. Sikne. Umre.

Dona Trenton trijumfalno zaurla. Bila je na pola puta da se podigne. Padne. Uspe da se uspravi. Napravi dva koraka i saplete se o telo psa, kolena joj zarade nove ogrebotine. Puzala je do onog drugog dela bezbolskog štapa na čijem je kraju bila usirena krv. Podigne ga i pokuša da se ispravi, pridržavajući se za haubu »pintoa«. Dotetura do mesta na kome je ležao Kudžo, Ponovo ga udara štapom... Svaki udarac oglašavao se tupim odjekom mesa. Po vrelom vazduhu cmile su se linije igre bezbolskog štapa. Svaki udarac imao je odjek u mekim dlanovima i ona oseti kako joj se krv sliva niz zglobove i podlaktice. I dalje, je vrištala, ali sada je to bio njen trijumf i rasteretila se u nizu neartikulisanih zvukova, baš kao i Kudžo na svom kraju. Štap se podizao i padao. Udarala je mrtvo pseto. Iza nje, Vikov »jaguar« skretao je na Kejmberov ulaz.

Nije znao šta da očekuje, ali svakako ne ovo. Bio je uplašen, ali prizor njegove žene — da li je to zaista mogla biti Dona? — kako izmrcvarena stoji na ulazu i udara nečim što je ličilo na toljagu pećinskog čoveka... nagna ga na suludnu paniku od koje ponestaje zdrav razum. Na trenutak samo, jedan jedini, koji nikada kasnije neće priznati sebi, oseti nagon da ubaci »jaguara« u brzinu i odveze se odavde... ode zauvek. Ono što se dešavalo u mirnom sunčanom dvorištu, bilo je monstruozno.

Umesto toga, ugasi motor i iskoči napolje. — Dona! Dona!

Činilo se da ga uopšte ne čuje. Nije u stanju da shvati da je Vik mogao biti tu. Obrazi i čelo bili su joj potpuno ispucali od sunca. Leva noga pod farmerkama, natopljena krvlju. A stomak... stomak je krvario.

Bezbolski štap se dizao i spuštao, dizao i spuštao. Ona je ispuštala neke čudne zvuke. Krv je nadirala iz omlitavele mrcine.

— Dona!

Grčevito je držala štap i uporno ga dizala i spuštala divljački prema telesini bez života. On ga odbaci i zgrabi je za obnažena ramena. Okrene je licem prema sebi... oči su joj bile prazne, kosa u fronclama, otelovljenje veštice. Zurila je u njega... odmahivala glavom... povlačila se.

— Dona, dušo, Isuse, — reče tiho.

Bio je to Vik, ali Vik nije mogao biti ovde. To je optička varka. To je užasna pseća bolest proradila u njoj. Halucinira. Dona zakorači unazad... protrlja oči i on je još uvek bio tu. Ispruži drhtavu ruku, a optička varka bila je još žešća. To je bilo dobro. Ruke je stravično zabole.

— Vvvvi... — prošaputa ona. — Vvv... Vvi... Vik?

— Da, dušo, to sam ja. Gde je Ted?

Varka je bila stvarnost. To je zaista bio on. Dona poželi da plače. Suza nije bilo. Oči su joj se samo pomerale u predubokim dupljama kao kakve teške loptice.

— Vik? Vik?

On spusti ruku oko nje. — Gde je je Ted, Dona?

— Kola. Auto. Bolest. Bolnica. — Jedino je mogla da šapuće, a čak je i to bilo teško. Uskoro neće moći više ništa da izgovori, osim usnama oblikuje reči. Ali, to više nije bilo važno, zar ne? Vik je bio tu i ona i Ted su spašeni.

On je ostavi i pođe do kola. Stajala je tamo gde je i ostavio, očima fiksiranim na psećem izmrcvarenom telu. Na kraju, i nije bilo tako strašno, zar ne? Kad ti ništa ne preostane do borbe na život i smrt, kad hoćeš sam sebe da ubiješ, kad si na samoj ivici, preživiš ili umreš, sve je to tako normalno i prirodno. Savršeno u redu. Sada ni krv nije bila tako strašna, čak ni mozak koji se izlivao iz Kudžoove raspukle glave. Ništa sad više nije bilo tako strašno. Vik je tu i oni su spašeni.

— O, moj bože, — reče Vik. Glas mu se tiho izdizao iz tišine.

Ona baci pogled prema njemu i ugleda kako iznosi nešto iz »pintoa«. Vreću nečega? Krompira? Pomorandži? Gega? Je l’ ona to bila u kupovini pre nego što se ovo sve desilo? Da, ali su sav pazar uneli u kuću. Ona i Ted su sve uneli u kuću. Uzeli su njegov autić. Tako da...

Ted! pokuša da kaže i pojuri prema njemu.

Vik je nosio Teda u senku pored kuće i postavio ga da leži. Tedovo lice bilo je jako bledo. Kosa mu je visila sa mršave glave. Ruke su klonule na travu.

Vik spusti glavu na Tedove grudi, podigne pogled ka Dani. Lice mu je bilo bledo, ali smireno.

— Otkad je mrtav, Dona?

Mrtav? — pokuša da vrisne na njega. Usne su joj se pomerale baš kao na televizijskom ekranu kada se potpuno isključi ton. Nije mrtav, nije bio mrtav kad sam ga stavila na zadnje sedište, šta to pričaš, mrtav? Šta ti to pričaš, ništarijo?

Pokušala je sve to da artikuliše svojim nečujnim glasom. Da li je Tedov život nestao istog časa kada i pseći? To je bilo nemoguće. Nijedan bog, niti sudbina ne mogu biti tako monstruozno surovi.

Ona poleti ka svom mužu i gurne ga. Vik, očekujući sve osim ovakvog poteza, izgubi ravnotežu i sedne na zemlju. Ona dopuzi do Teda. Spusti ruke na njegovu glavu. Otvori mu usta, zatvori nozdrve i počne da ubrizgava svoj dah u njegova beživotna pluća.

Na ulazu, usamljene letnje muve otkrile su telesine Kudžoa i šerifa Džordža Benermana, muža Viktorije, oca Katrine. Nisu pravile razliku između psa i čoveka. Bile su to neke demokratske muve. Sunce je trijumfalno blještalo. Bilo je deset do jedan i polja su se poigravala na svetlosti letnje tišine. Nebo je bilo plavo. Obistinilo se predskazanje tetke Ivi.

Disala je za svog sina. Disala. Disala. Njen sin nije mrtav, nije ona prošla kroz čitav pakao da bi njen sin bio mrtav i to, naprosto nije moglo biti.

To ne može biti

Disala je. Disala. Disala za svog sina.

I dalje je to činila kada su se pojavila prva ambulantna kola na ulazu, nekih dvadesetak minuta kasnije. Nije dozvoljavala Viku da se približi dečaku. A kad je pokušao, ona samo iskezi zube i nečujno zareži.

Izbezumljen od bola, potpuno siguran u to da njegova svest nikada neće moći da prihvati realnost ovog beskonačnog čina, uleti u Kejmberovu kuću, kroz verandu, kroz vrata koja je ona tako dugo preklinjala. Unutrašnja vrata nisu bila zaključana. On uđe i okrene telefon.

Kada je ponovo izašao, Dona je i dalje pokušavala da povrati svog sina u život. Pođe prema njoj, a onda skrene. Uđe u »pintoa« i otvori haubu. Vrućina zaurla na njega kao kakav nevidljivi lav. Da li je moguće da su ovde proveli sve vreme, od ponedeljka po podne, celi utorak sve do danas? U to je bilo nemoguće poverovati.

Pod tepihom u prtljažniku, na mestu gde je trebalo da stoji rezervna guma, nađe neko staro ćebe. Izvuče ga napolje i prekrije Benermanovo izmrcvareno raskidano telo. Onda sedne na travu i ostane da bulji u gradski put broj 3 i prašnjave četinare. Odluta daleko.

Vozač kola hitne pomoći i dva službenika unesu telo Džordža Benermana i priđu Doni. Ona iskezi zube i na njih. Njene ispucane usne formirale su reči On je živ! Živ! Kada jedan od službenika pokuša da je nežno podigne na noge i povuče dalje od deteta, ona ga ujede. Kasnije će ovaj čovek morati i sam da se podvrgne terapiji protiv besnila. Drugi mu pritekne u pomoć. Ona se bori protiv obojice.

Stajali su nešto dalje. Vik je sedeo na travi, sa glavom u rukama, gledajući preko puta.

Vozač hitne pomoći donese špric. Borba. Slomi se špric. Ted je ležao na travi, mrtav i dalje. Njegova senka se sada uvećala.

Stignu još dvoje policijskih kola, Rosko Fišer bio je u jednima od njih. Kada mu vozač hitne pomoći saopšti da je Džordž Benerman mrtav, Rosko Fišer počne da plače. Drugi policajci priđu Doni. Ponovo borba. Kratka i divlja. Dona Trenton je konačno bila odvučena od svog sina. Za to je trebalo dobro oznojiti četiri snažna muškarca. Ona se skoro oslobodi i Rosko Fišer, još uvek plačući, pritekne im u pomoć. Vrištala je bez glasa i silovito cimala glavom čas na jednu čas na drugu stranu. Još jedan špric i ovoga puta uspešno...

Iz ambulante stignu nosila i službenici priđu mestu na kome je Ted ležao na travi. Stave Teda, još uvek mrtvog, na njih. Čaršav je prevučen preko njegove glave. Na ovaj prizor Dona udvostruči svoje snage. Ona izvuče jednu ruku i luđački poče njome da mlatara. Najednom je bila slobodna.

— Dona, — reče Vik. Podiže se na svoje noge. — Dušo, gotovo je. Dušo, molim te. Neka, neka.

Ona nije pošla za nosilima na kojima je ležao njen sin. Krene po bezbolski štap. Podigne ga i ponovo poče da udara psa. Iz mrcine izleti oblak muva. Zvuk lopte u koju besomučno udara štap bio je težak i užasan, nalik na onaj koji se oslobađa svakodnevno u mesarnici pri seči kostiju sekirom. Pri svakom udarcu, Kudžoovo telo poskakivalo je sasvim vidljivo.

Policajci priđu bliže.

— Ne, — tiho reče jedan od njih i samo koji tren kasnije Dona se onesvesti. Iz njene opuštene ruke otkotrlja se štap Breta Kejmbera.

Kola hitne pomoći otišla su pre, možda, pet minuta sa uključenom sirenom. Viku je ponuđen špric — da smiri vaše nerve, g-Trenton, — i on ga prihvati iz čiste ljubaznosti, iako se već osećao smireno. Pod celofanom na sireti je pedantno bilo odštampano APDZON. — Nekada smo mi baš vodili reklamnu kampanju za ove ljude, — obrati se službeniku hitne pomoći.

— Je li? — upita ga službenik oprezno. Bio je prilično mlad i osećao je da će vrlo uskoro povraćati. Nikad nije video takvu gomilu mesa u krvi...

Jedan od policijskih automobila čekao je da poveze Vika u kamberlendsku bolnicu u Bridžtonu.

— Možete li da sačekate minut? — upita Vik.

Dva policajca klimnu glavama u znak odobravanja. I oni su ga prilično oprezno posmatrali, kao da bi mogao da poludi svakog časa.

On otvori oboje vrata na »pintou«. Morao je dobro da se potrudi oko Doninih, pas je užasno ulubio metal i teško se moglo poverovati u takvu snagu. Njena tašna bila je tu. I njena košulja, sva u krpama. Bile su tu neke prazne kutije, Tedova termosica koja je zaudarala na prokislo mleko. Tedova torba za ručak sa Snupijem. Srce mu je luđački udaralo. Bio je užasnut ovim prizorom i nije mogao sebi da dozvoli ni pomisao na budućnost. Da li je bilo budućnosti posle ovog vrelog dana? Ugleda jednu Tedijevu patiku.

Tedi, pomisli. O, Tedi.

Napusti ga snaga i on se samo teško sruči u sedište. Zašto? Zašto se ovako nešto moralo dogoditi? Kako je moguće da se toliko toga urotilo?

U glavi mu je najednom hučalo divljački. Nm mu se zapuši od suza i oseti bol u sinusima. Ušmrkne suze nazad i pođe rukom preko lica. Padne mu na pamet da je, uključujući Teda, Kudžo bio odgovoran za smrt troje ljudi, najmanje. Možda i više, ako se otkrije da su i svi Kejmberovi bili među žrtvama. Da li je policajac pod ćebetom imao ženu i decu? Verovatno.

Da sam stigao ovamo samo sat ranije. Da se nisam uspavao...

Negde iznutra vrisak: Bio sam tako siguran da je to Kemp! Tako siguran!

Da sam stigao ovamo samo petnaest minuta ranije, da li bi to bilo dovoljno? Da nisam tako dugo razgovarao sa Rodžerom, da li bi Ted sada bio živ? Kad je umro? Da li se to zaista i dogodilo? I kako đa podnesem ostatak života a da ne poludim? Šta li će biti s Donom?

Stignu još jedna policijska kola. Jedan od policajaca izađe i poče da razgovara sa onom dvojicom koja su čekala Vika. Onaj drugi pođe napred i reče tiho. — Mislim da moramo da pođemo, g. Trenton. Kventin kaže da upravo stižu novinari. Verovatno niste baš raspoloženi za bilo kakve izjave.

— Ne, — složi se Vik. Pođe sa njima. Dok je izlazio, ugleda krajičak žutog papira pod sedištem. Povuče ga i prepozna Reči za Čudovište koje je napisao Tedu za miran san. Papir je bio izgužvan i masan od znoja, tako da se skoro moglo gledati kroz njega.

Čudovišta, dalje od ove sobe!

Šta ćete ovde?

Nijedno čudovište da nije pod Tedovim krevetom!

Ne možete ni da stanete tu.

Nijedno čudovište da se nije sakrilo u Tedovom garderoberu!

Premalo je mesta tamo.

Nijedno čudovište da nije pod Tedovim prozorom!

Ne možete se držati tamo.

Nijedan vampir, nijedan vukodlak, nijedno čudo što grize!

Šta ćete ovde?

Niko da nije dirao Teda cele ove no...

Više nije mogao da čita. Iscepa papir i baci ga preko pseće telesine. Taj papir je bio sentimentalna laž, sentimentalna i obojena kao i one proklete pahuljice. Sve je bilo laž. Svet je bio pun čudovišta koja su vrebala nevine i neoprezne.

Pusti da ga odvedu policijskim kolima. Da ga odvedu baš kao i Džordža Benermana, i Teda Trentona i Donu Trenton. Kao što su i njih odveli od njega. Nešto kasnije pojavi se veterinar. Pogleda u mrtvog psa. Navuče grube gumene rukavice i prinese cirkularnu testeru za kosti. Shvativši šta će učiniti, policajci okrenu glave na drugu stranu.

Veterinar odseče bernardinčevu glavu i spusti je u plastičnu kesu za đubre. Kasnije, tog dana, biće prenesena u Državnu komisiju za životinje, gde će mozaik biti testiran zbog besnila.

Tako je otišao i Kudžo.

Bilo je petnaest do četiri tog popodneva, kad je Holi pozvala Čeriti na telefon. Holi je delovala pomalo zabrinuto. — Neko je jako zvaničan, — reče ona. Samo sat ranije, Bret je konačno učinio na volju Džimu junioru i pridružio mu se na centralnom igralištu.

Otada je u kući bila mrtva tišina i tek bi se pokatkad oglasila dva ženska glasa koja su preturala po starim vremenima, dobrim starim vremenima, dodala je Čeriti prećutno. Ona vremena u kojima je tata pao sa kola i povukao se na polje (ali nisu pominjale vremena u kojima ih je tukao sve dok ne bi sele s mirom, tek iz nekog beznačajnog ili izmišljenog razloga); kada su se uvukle u stari bioskop »Met« u Lisbon Folsu da bi odgledale Elvisov film Love Me Tender (ali ne i ono kada je mama izgubila kredit pa je sa suzama morala ceo pazar da vrati na kasi, a svi su je podrugljivo posmatrali); kako je Red Timins uvek pokušavao da poljubi Holi na putu od škole (ali ne i kako je Red izgubio ruku kada se traktor sručio na njega u avgustu 1962). Njih dve su smatrale da vredi otvarati garderobere... ali samo donde dok se ne ode preduboko. Jer stvari se mogu pritajiti negde, a stvari hoće i da ujedu.

Čeriti je u dva navrata pokušavala da kaže kako ona i Bret odlaze sutra, ali je oba puta odustajala bojeći se da će Holi to protumačiti kao rezultat svog lošeg gostoprimstva.

Uz šolju kafe, pored telefona, sada je sve bilo zaboravljeno. Osećala se neprijatno. Niko nije voleo da ga pozovu telefonom dok je na odmoru, a pogotovo ako je poziv bio tako zvaničan.

— Halo? — reče ona.

Holi je posmatrala kako lice njene sestre bledi, kako kaže. — Šta? Šta? Ne... ne! To mora da je neka greška. Kažem vam, mora da je...

Ona samo ućuta. Neke užasne vesti bile su joj prenete žicom iz Mejna, pomisli Holi. Videla je to u postepenom zatezanju maske Čeritinog lica, iako ništa nije mogla da čuje kroz telefonsku slušalicu.

Loše vesti iz Mejna. Za nju je to bila stara priča. Bilo je u redu to što su ona i Čeriti sedele u sunčanoj kuhinji, pile kafu, jele pomorandže i prebirale po starom bioskopu Met. Bilo je u redu, ali to ništa nije izmenilo činjenicu da je svaki dan koga se mogla prisetiti iz svoga detinjstva donosio pomalo loših vesti sa sobom. Svaki deo njenog života, svaka slika bila je tako užasna da se nikad ne bi ni sećala da se njena starija sestra nije pojavila. Iscepane pamučne gaćice kojima su se druge devojčice u školi smejale. Skupljanje krompira, dok im leđa nisu pucala, a kad bi se podigle, krv se slivala u pogrešnom smeru i samo su čekale na nesvest. Red Timins — kako su samo perfidno ona i Čeriti izbegle tu ruku koja je bila tako povređena da su je odmah amputirali; ali kada je Holi čula, bilo joj je drago, tako joj je bilo drago, jer je znala i za dane kad je Red gađao zelenim jabukama, pogodio je ravno u lice, raskrvavio joj nos, rasplakao je... setila se kako joj je Red podmetao indijanske bube i onda se cerio... setila se jedne užasne večere kad su stvari loše išle. Setila se načina na koji je kuća provodila leto, taj miris je bio usran, ili ako vam baš smeta, bio je to neugodan miris.

Loše vesti iz Mejna. I neki suludi glas uveri je da o tome nikada neće razgovarati, taman da žive zajedno hiljadu godina — Čeriti je bilo suđeno da se drži tog života i dalje. Njeni izgledi na nešto bolje sasvim su usahli. Oko očiju su joj se gurale bore. Grudi su joj se opustile, čak i u kombinezonu to je bilo vidljivo. Samo šest godina razlike među njima, za objektivnog posmatrača to bi izvesno bila razlika veća od šesnaest celih godina. I što je najgore, činilo se da je potpuno nezainteresovana za sudbinu svog dragog inteligentnog dečaka... jedino ako on ne bude dovoljno mudar, jedino ako on sam pametno ne reši svoju budućnost... Što se ostalog tiče, Holi je verovala da se dobra vremena nikad neće izmeniti, ovo je bio samo godišnji odmor. Ali, ako i dođete iz siromašnih krajeva, svaki sledeći dan biće dan loših vesti. A onda jednoga dana stane pred ogledalo i lice koje joj se ukaže, bilo je lice Čeriti Kejmber. I sada je bilo još više loših vesti iz Mejna, te kuće užasa. Čeriti je spuštala slušalicu. Sedela je i zurila u nju, dok je vrela kafa isparavala oko nje.

— Džo je mrtav, — saopšti iznenada.

Holi se zagrcne. Zubi su joj se kočili. Zašto si došla? šćućuri se. Znala sam da ćeš sve to doneti sobom, i jesi.

— O, dušo, — reče. — Jesi sigurna?

— Bio je to neki čovek iz Ogaste. Po imenu Mejsen. Iz kancelarije javnog tužioca.

— Je li... je li to bio saobraćajni udes?

Čeriti je pogleda direktno u oči, a Holi je bila toliko šokirana da nije mogla primetiti kako lice njene sestre nije bilo lice nekoga ko je upravo primio užasne vesti. Izgledala je pre kao neko ko je upravo primio dobre vesti. I crte njenog lica ublažile su se. Oči su joj bile prazne... Da li je bio šok iza tog lica ili je praznina sanjivo predskazivala buđenje s užasavajućim mogućnostima?

Da je videla lice Čeriti Kejmber dok je proveravala brojeve na svom lozu, možda bi znala.

— Čeriti?

— Bio je to pas. — Odgovori Čeriti. — Bio je to Kudžo.

— Pas? — Isprva je bila zbunjena. Nije umela da nađe bilo kakvu vezu između smrti Čeritinog muža i porodičnog psa Kejmberovih. A onda je shvatila. Sve je to ličilo na stravu leve ruke Reda Timinsa. I samo doda, nekim uzvišenim tonom: — Pas?

Pre no što je Čeriti uspela da odgovori — ako je uopšte i imala nameru — začuju se veseli zvuci u dvorištu, piskavi glasić Džima đžuniora preplitao se sa Bretovim tihim i zabavljenim odgovorima. I sada se lice Čeriti Kejmber izmeni. Postalo je ravnodušno. Bilo je to lice koga se Holi jako dobro sećala i koje je jako mrzela. Izraz lica koji se ocrta na svakome, izraz koji je tako dobro iskusila na svom sopstvenom poslednjih godina.

— Dečak, — reče Čeriti. — Bret. Holi... kako da kažem Bretu da mu je otac mrtav?

Holi nije umela da joj odgovori. Jedino što je mogla to je da zuri u svoju sestru i poželi da nikada nisu ni dolazili.

POBESNELI PAS UBIO ČETVORO LJUDI U BIZARNOM TRODNEVNOM TERORU, veliki naslov u večernjem izdanju portlandskog Ivning Ikspresa. Podnaslov: Jedina preživela žrtva u kamberlendskoj bolnici pod nadzorom lekara. Jedan od naslova u sledećem broju Pres Heralda.: OTAC PRIČA O BORBI NA ŽIVOT I SMRT KOJU JE ŽENA VODILA DA SPASE SVOGA SINA. Te večeri priča je bila spuštena na dno naslovne strane: LEKARI TVRDE DA G-ĐA TRENTON POZITIVNO REAGUJE NA TERAPIJU PROTIV BESNILA. A sa strane: LOKALNI VETERINAR IZJAVIO DA PAS NIJE BIO CEPLJEN. Nakon tri dana, priča je smeštena na stranu broj 4: DRŽAVNA AGENCIJA ZDRAVLJA SMATRA DA JE ZA UŽAS U KASL ROKU KRIVA BESNA LISICA ILI RAKUN. Završna priča te nedelje odnosila se na izjavu Vika Trentona da neće tužiti preostale članove porodice Kejmber, za koje se navodi da su u »dubokom šoku«. Prešturo, ali bio je tu i pre-tekst koji se mogao prežvakati u stilu ranije objavljenih priča. Nedelju dana kasnije, na naslovnoj strani novina bila je priča o svemu što se dogodilo, do detalja. A još sedmicu kasnije, nacionalni tabloid doneo je sinopsis događaja pod naslovom TRAGIČNA BITKA U MEJNU ILI KAKO SE MAMA BORI PROTIV BERNARDINCA UBICE. I to je zaista bio kraj.

U Mejnu je te jeseni nastala masovna fobija od besnila. Jedan od stručnjaka nazvao je to »glasinama i stravičnim ali izolovanim incidentom u Kasl Roku«.

Dona Trenton ležala je u bolnici skoro četiri nedelje. Lečenje je bilo bolno, ali bez komplikacija. Celu terapiju izdržala je na intenzivnoj nezi, pod strogom kontrolom lekara upravo zbog vrlo mogućeg pogoršanja bolesti, kao i zbog njene teške mentalne depresije.

Krajem avgusta, Vik je dovezao kući.

Proveli su jedan miran dan. Te večeri, dok su sedeli pred televizorom, i ne gledajući ga, Dona ga upita za sudbinu »Edvorksa«.

— Sve je sjajno — reče on. — Rodžer je uspeo da napravi poslednji spot sa Šarp Profesorom Pahuljicom. Uz pomoć Roba Maripa, naravno. Sada smo uključeni u centralnu kampanju Šarpove nove linije. — Polulaž, samo Rodžer je bio uključen. Vik je tek odlazio tri-četiri puta nedeljno da pomeri olovku ili izanalizira svoju pisaću mašinu. — Ali, Šarpovi ljudi su bili jako oprezni i sigurni da sve što radimo neće izaći iz okvira dvogodišnjeg ugovora koji smo potpisali. Rodžer je bio u pravu. Išutiraće nas. Ali, u to vreme, više neće biti važno.

— Lepo, — reče ona. Sada je već imala bistrije periode, periode u kojima je suludo nalikovala onoj staroj Doni, mada je i dalje, najveći deo vremena bila ćutljiva i odsutna. Izgubila je obo deset kilograma i bila je strašno mršava, ten loš, nokti...

Gledala je neko vreme u ekran, pa mu se okrene. Plakala je.

— Dona, — reče on. — O, dušo. — Spusti ruku na nju. Bila je nežna, ali se nelagodno osećala u njegovom zagrljaju. Naslućivao je njene kosti sa svih strana tog nežnog tela.

— Možemo li da živimo ovde? — Ona uspe da kaže. — Vik, možemo li mi da živimo ovde?

— Ne znam, — odgovori on. — Mislim da bi trebalo sve da oteramo u božju mater.

— Možda je trebalo da pitam možeš li ti da živiš sa mnom. Ako kažeš ne, razumeću. Savršeno ću razumeti.

— Ne vidim zašto ne bih, zašto bih poželeo bilo šta drugo. Uvek sam to znao, osim možda onog jednog sata neposredno po čitanju Kempove poruke. Ali to je bio samo tren, Dona. Volim te i uvek sam te voleo.

Sada i ona spusti ruke na njegova ramena i čvrsto ga zagrli. Meka letnja kišica udarala je o prozorska okna i ocrtavala sivo-crne senke po podu.

— Nisam mogla da ga spasem — reče ona. — To mi se stalno vraća kao opsesija. Ne mogu toga da se oslobodim. Vraćam se iznova... iznova... i iznova. Samo da sam ranije pokušala do verande... ili da sam se domogla štapa... — Glasno proguta pljuvačku. — A kada sam konačno smogla snagu da izađem, bilo je... gotovo. Bio je mrtav.

Mogao je da je podseti kako je Tedova sigurnost sve vreme bila iznad nje, kako je to bio razlog što nije ranije izašla. Šta bi se desilo Tedu da je pas ščepao pre no što bi uspela da uđe u kuću? Mogao je da joj kaže kako je pas verovatno oslabio u toku borbe, baš kao i Dona i kako ishod možda ne bi bio isti da se dočepala tog štapa ranije. Ali, Vik je znao da sva ubeđivanja ovog sveta, bilo kakva logika neće ublažiti bol koji se obnavljao svakim pogledom na slikovnice, na praznu ljuljašku u dvorištu... Logika ne može prevazići njen tragičan osećaj ličnog promašaja. Samo vreme može nešto učiniti, a vreme ostavlja svoj trag nedovršenosti.

— Ni ja nisam mogao da ga spasem — reče on.

— Ti...

— Bio sam siguran da je Kemp u pitanju. Da sam stigao samo malo ranije, da se nisam uspavao, da nisam tako dugo razgovarao sa Rodžerom preko telefona...

— Ne, — reče ona nežno. — Nemoj.

— Moram. Mislim da i ti moraš. Moramo to zajedno. Ljudi jedino tako prežive, znaš? Oni naprosto moraju zajedno. Pokušavaju da pomognu jedni drugima.

— Stalno ga osećam... osećam... u svakom deliću...

— Znam. I ja.

On i Rodžer pokupe sve Tedove igračke i odnesu ih Armiji spasa pre dve sedmice. Kada je i to završeno, vratili su se ovamo, ispili nekoliko piva i prozborili tek po koju reč. A kada je Rodžer otišao kući, Vik pođe uz stepenište, sede na krevet u Tedovoj sobi i prepusti se suzama sve dok nisu razdirale čitavu njegovu utrobu u fizičkom bolu. Plakao je i poželeo da umre, ali nije umro i sledećeg dana vratio se na posao.

— Skuvaj nam kafu, — reče on, šaljivo je udarivši po turu. — Ja ću založiti vatru. Postaje sveže ovde.

— Važi. — Ona ustade, — Vik?

— Molim?

Ona pročisti grlo. — I ja tebe volim.

— Hvala, — reče on. — Mislim da mi je to trebalo.

Ona mu se bledo nasmeši i pođe da napravi kafu. Prošli su kroz to veče, iako je Ted i dalje bio mrtav. Prošli su i kroz sledeći dan. I sledeći. Nije bilo ništa bolje do kraja avgusta. Niti u septembru, ali kada je lišće počelo da opada bilo je malo bolje. Samo malo.

Bila je napeta i pokušavala je to da sakrije.

Sedela je za kuhinjskim stolom i ispijala čaj kada se Bret vratio iz štale, ušao kroz kuhinjska vrata i otresao sneg sa pantalona. U poslednjih šest meseci, izrastao je podosta i izgubio koji kilogram. Sve u svemu, delovao je krakato, za razliku od pređašnje kompaktne konstitucije koja je krasila njegovo telo. U toku prvog tromesečja ocene mu baš nisu bile za pohvalu čak je u dva navrata imao i neprilika, — otplakao je u školskom dvorištu, verovatno zbog nemilih događaja od prošlog leta. U drugom semestru je stekao bolje ocene;

— Mama? Mama? Je li...

— Alva ga je doneo, — reče ona. Pažljivo spusti šolju na tanjirić kako ne bi otkrila podrhtavanje u ruci. — Ali, niko ne kaže da moraš da ga zadržiš.

— Je l’ cepljen? — upita Bret i njeno srce se snažnije oglasi jer je znala da će to biti njegovo prvo pitanje.

— Zapravo, jeste — reče ona. — Alva je pokušao to da mi zabašuri, ali ja sam tražila račun od veterinara. Devet dolara, toliko za štenećak i besnilo. Takođe, dobio je i neku mast za buve i ušne bolesti. Ako ga ne želiš, Alva će mi vratiti mojih devet dolara.

Novac im je postao jako važan. Bili su na ivici odluke kako zadržati kuću. Razgovarala je o tome sa Bretom na ravnoj nozi. Imali su još samo malu polisu osiguranja života. G. Super iz Kasko banke u Bridžtonu objasnio im je da novac treba staviti na specijalni račun, tako da bi nova suma, uključujući njenu srećnu lutriju, bila dovoljna za sve troškove neophodne za narednih pet godina. Ona se zaposlila u jedinoj fabrici Kasl Roka, »Trejs Optikal«, na odeljenju pakovanja. Prodaja Džoove opreme — uključujući i novu motornu dizalicu — donela je još tri hiljade dolara. Mogli su da zadrže kuću, objasnila je Bretu, ali to će biti surova borba. Alternativa je bio stan u gradu. Kad je prespavao, ispostavilo se da Bret želi upravo ono što i Čeriti — da zadrže svoju kućicu. Tako i bi.

— Kako mu je ime? — upita Bret.

— Nema ime. Tek se okotio.

— Je l’ rasan?

— Da, — reče ona pa se nasmeje. — To je Hajnz, pedesetsedmo koleno u pedigreu.

I on se nasmeši, ali prilično usiljeno, što Čeriti oceni kao bolji od nikakvog osmeha.

— Može li unutra? Ponovo je počeo sneg da pada.

— Može unutra ako staviš hartiju na pod. I ako se popiški, ti ćeš počistiti.

— U redu. — Otvori vrata da izađe.

— Kako bi voleo da ga zoveš, Bret?

— Ne znam, — odgovori Bret. Onda duga, duga pauza.

— Još ne znam. Moraću da razmislim o tome.

Imala je utisak da plače i jedva obuzda svoju želju da mu priđe. Osim toga, leđima je bio okrenut tako da nije baš bila ni sasvim sigurna u svoj utisak. Skoro je momak i, koliko god bilo bolno saznanje, to joj je samo nametalo dobro poznatu činjenicu da momci ne žele da ih majke vide kako plaču.

On izađe napolje i unese psića u naručju. Ostao je bezimen sve do sledećeg proleća kada su ga oboje, bez bilo kakvog razloga, počeli zvati Vilijem. Bio je to mali, ljupki kratkodlaki pas, najsličniji terijeru. Nekako je baš ličio na Vilija. Ime mu je sjajno pristajalo.

Mnogo kasnije tog proleća Čeriti dobije manju povišicu plate. Odvajala je po deset dolara nedeljno. Bližio se Bretov odlazak na koledž.

Ubrzo posle onih morbidnih događaja u Kejmberovom dvorištu, Kudžoovi ostaci su kremirani. Pepeo je pohranjen na pustom polju Ogaste. Ne bi, možda, bilo naodmet naglasiti da je on uvek pokušavao da bude dobar pas. Činio je sve što su njegov ČOVEK i njegova ŽENA, a posebno njegov DEČAK, zahtevali ili očekivali od njega. Bio bi u stanju i da umre za njih, samo da se to od njega tražilo. Nikad nije želeo nekoga da ubije. Bio je pogođen nečim, možda sudbinom, ili prokletstvom, ili tek bolešću nervnog sistema koja se zove besnilo. To nije bio čin njegove slobodne volje.

Mala rupa u koju je Kudžo pojurio zečića nikada nije otkrivena. Na koncu, iz nekih čudesnih razloga, koje samo mala stvorenja mogu prepoznati, slepi miševi se isele. Zečić nije mogao da izađe i od gladi je tiho umirao u sporim mukama. Koliko ja znam, njegove kosti i dalje leže tamo uz skelete svih životinjica koje su imale tu nesreću da nalete na rupu pre slepe seobe.

Kažem ti da bi znao,
Kažem ti da bi znao,
Kažem ti da bi znao,
Kuda dobri kucovi odlaze, stari rundov je otišao.

... NARODNA PESMA

Septembar 1977 —

Mart 1981