Stephen King

Liseyna priča

Naslov originala: Lisey's Story

Prvi dio

PRVO POGLAVLJE

LISEY I AMANDA (SVEJEDNAKO)

1.

Bračni drugovi poznatih književnika u očima javnosti kao da nisu postojali, a nitko to nije bolje znao od Lisey Landon. Premda je njezin suprug bio dobitnik najprestižnijih američkih književnih nagrada, Lisey je u životu dala samo jedan intervju i to za poznati ženski časopis, objavljen u rubrici „Da, udana sam za Njega!” Otprilike polovicu od pet stotina riječi koliko je taj intervju sadržavao otišlo je na objašnjavanje da joj se nadimak rimuje sa „Sissy”, a ostatak se uglavnom ticao njezina recepta za polagano pečenu govedinu. Liseyna sestra Amanda rekla je da na fotografiji uz intervju Lisey izgleda debelo.

Nijedna Liseyna sestra nije bila imuna na užitke puštanja lije u kokošinjac („frcat će perje”, govorio bi njihov otac) ili naklapanja o tuđem prljavom rublju, ali jedina sestra koju je Lisey teško podnosila bila je spomenuta Amanda. Najstarija (i najčudnija) od nekadašnjih Debusherica iz Lisbon Fallsa, Amanda je živjela sama, u kući koju joj je kupila Lisey: solidno građena kućica nedaleko od Castle Viewa gdje su je Lisey, Darla i Cantata mogle držati na oku. Lisey joj je tu kuću kupila prije sedam godina, pet prije Scottove smrti. Umro mlad. Prije vremena, rekli bi ljudi. Lisey još nije mogla povjerovati ag a nema već dvije godine: kao da je prošlo više vremena i kao da je bilo jučer.

Kad se Lisey naposljetku prihvatila raspremanja njegova radnog prostora, dugačkog i predivno osvijetljenog niza soba, nekadašnjeg štaglja iznad štale, Amanda bane trećeg dana. Lisey je tad već popisala sva inozemna izdanja Scottovih knjiga (a bilo ih je na stotine), ali je tek počela inventuru pokućstva. Komade koje je namjeravala zadržati označila bi zvjezdicama. Lisey je čekala da je Amanda upita zašto zaboga ne požuri, ali Amanda ne upita ništa.

I dok se Lisey bezvoljno zamislila nad hrpama kartonskih kutija Scottove prepiske u velikom ormaru, Amandina pozornost bila je prikovana za impresivne hrpe i gomile osobnih predmeta i sitnica koje su se pružale punom dužinom južnog zida radne sobe. Polako je pregledavala tu knjižnu trakavicu i često nešto zapisivala u notes koji je držala pri ruci.

Lisey nije rekla Što tražiš? Kao što je Scott nekoliko puta napomenuo, Lisey je imala jamačno jedan od najrjeđih ljudskih talenata: gledala je svoja posla ali nije previše marila ako ti ne gledaš svoja. Naravno, ukoliko ne izrađuješ molotovljeve koktele, a kad je riječ o Amandi to nije bilo isključeno. Ona nije mogla ne gurati nos u tuđe stvari i kad-tad je morala nešto lanuti.

Godine 1985. Njezin je muž odmaglio na jug iz Rumforda gdje su tad živjeli („kao dvije kune u žlijebu”, rekao je Scott nakon jednog popodnevnog posjeta za koji se zakleo da više neće ponoviti).

Godine 1989. Njezina kći jedinica Intermezzo – skraćeno Metzie – odmaglila je na sjever u Kanadu (sa svojim dečkom kamiondžijom). „Jedna na sjever prhne, druga na jug, a u treće jezik dug.” Tu je rimu smislio njihov tata dok su bile male, a kći Dandyja Davea Debushera s dugim jezikom bila je nedvojbeno Manda, koju je najprije nogirao muž a onda i kći.

Premda je Amandu bilo katkad teško voljeti, Lisey nije željela da Amanda ostane živjeti sama u Rumfordu; nije imala tri čiste pustiti je da živi sama, pa iako nikad to nisu izrijekom rekle, Lisey je bila uvjerena da Darla i Cantata misle isto. I tako je Lisey popričala sa Scottom i našla tu lijepu katnicu koju se moglo dobiti za devedeset sedam tisuća dolara u gotovini. Amanda se uskoro potom doselila na područje na kojem ju se lako moglo nadzirati.

A sad je Scott mrtav i Lisey se naposljetku prihvatila raščišćavanja njegova radnog prostora. Oko podneva četvrtog dana inozemna su izdanja bila složena u kutije, prepiska označena i donekle razvrstana, a imala je i prilično dobru sliku o tome koji komadi pokućstva odlaze a koji ostaju. Pa zašto je onda imala osjećaj da je učinila tako malo? Od početka je znala da je ovo posao koji se ne može zbrzati, bez obzira na sva ta moljakajuća pisma i telefonske pozive nakon Scottove smrti (a i popriličan broj posjeta). Ljudi koje zanimaju Scottovi neobjavljeni rukopisi naposljetku će doći na svoje, ali tek kad ona bude spremna dati im to što žele. Isprva nisu bili načisto što bi mislili o tome; nije im išlo u glavu, kako se kaže. No sad joj se čini da uglavnom jesu.

To što je ostalo iza Scotta nazivali su raznim riječima. Jedina koju je potpuno razumjela bila je memorabilije, ali je postojala još jedna, smiješna, koja je zvučala poput inkunkabila. To su željeli ti nestrpljivci, laskavci i bjesomučnici – Scottove inkunkabile. Lisey ih prozove inkunkanci.

2.

A ponajviše se osjećala – osobito nakon što se pojavila Amanda - obeshrabrena, kao da je ili podcijenila zahtjevnost svoje zadaće ili precijenila (silno) svoju sposobnost da je privede neizbježnom svršetku: spašeno pokućstvo uskladišteno u prizemlju, u bivšoj štali, tapison smotan i zalijepljen ljepljivom vrpcom da se ne odmotava, rentani žuti kombi za selidbe na kolnom prilazu baca sjenu na daščanu ogradu između njezina dvorišta i dvorišta njezinih prvih susjeda, Gallowayevih.

O, ne smije zaboraviti ni žalosnu srčiku ovog prostora, tri stolna računala (bilo ih je četiri, ali onog iz „spomenarskog kutka“ više nema, zahvaljujući upravo Lisey). Premda je svaki bio noviji model i lakši od prethodnog, svejedno je i najnoviji bio mrcina. Svi su još radili. Bili su zaštićeni lozinkama no ona nije znala kako glase. Nikad nije upitala Scotta i nije pojma imala kakvo bi elektroničko smeće moglo čamiti na njihovim drajvovima. Popisi namirnica? Poezija? Erotika? Bila je sigurna da je Scott bio spojen na internet ali nije ništa znala o tome koje je stranice posjećivao. Amazon? Drudgeovu stranicu? Hank Williams živi? Posjetite dominu Madam Cruelle u Kuli zlatnog mokraćnog tuša? Bila je sklona zaključku da nije posrijedi nešto slično potonjem, da bi vidjela račune (ili barem neobjašnjene krupne stavke u mjesečnim izdacima za kućanstvo), samo što je, naravno, to zapravo bila glupost. Da je Scott želio od nje sakriti tisuću dolara mjesečno, mogao je to bez problema učiniti. A lozinke? Najsmješnije u tome jest da joj ih je možda Scott i rekao, samo što ona zaboravlja takve stvari. Pokušat će utipkati svoje ime. Možda nakon što Amanda ode kući. Što se ne čini prilično izgledno.

Lisey se zavali u stolici i otpuhne kosu s čela. Ovim tempom rukopisi neće doći na red prije srpnja, pomisli ona. Inkunkancima bi para pokuljala na uši kad bi vidjeli kako napredujem puževim korakom. Osobito onom posljednjem.

Posljednji - to je bilo prije pet mjeseci - uspio je sačuvati živce, zadržati se u okvirima uljuđenosti, tako da je pomislila da je on možda drukčiji. Lisey mu je rekla da Scottov radni prostor leži napušten ima već godinu i pol, ali da je gotovo skupila dovoljno energije i odlučnosti da se popne u nj i počne ga raspremati i dovoditi u red.

Njezin se posjetitelj zvao Joseph Woodbody, profesor anglistike na Sveučilištu Pittsburgh. To je sveučilište bilo i Scottova alma mater, pa je Woodbodyjev kolegij „Scott Landon i američki mit“ bio silno popularan i izvrsno posjećen. Usto, četiri njegova ovogodišnja postdiplomanta pišu radnje o Scottu Landonu, tako da je vjerojatno bilo neizbježno da će inkunkanski ratnik pritajen u Woodbodyju kad-tad iskočiti na površinu s obzirom na to da se Lisey služila maglovitim frazama kao što su prije nego kasnije i gotovo sigurno ovog ljeta. Ali Woodbody je potpuno prepustio uzde inkunkancu u sebi tek nakon što mu je Lisey obećala da će ga nazvati „čim se prašina slegne“.

Onda joj je rekao da joj to što je dijelila bračnu postelju sa slavnim američkim književnikom ne da je pravo da se postavlja kao izvršitelj njegove književne ostavštine. To je, reče on, posao za stručnjake, a koliko on zna gospođa Landon nema ni fakultetsku naobrazbu. Podsjetio ju je na to koliko je vremena već proteklo od smrti Scotta Landona, kao i na to da glasine bujaju. Navodno postoje hrpe neobjavljene Landonove beletristike - kratkih priča, pa i romana. Zar ga ni nakratko ne može pustiti u radnu sobu? Da malo pročačka po arhivskim ormarićima i ladicama radnog stola, tek toliko da ušutka najnevjerojatnije glasine? Naravno, ona može stalno biti s njim - to se podrazumijeva.

„Ne“, rekla je i pokazala profesoru Woodbodyju vrata.“Nisam još spremna.“ Pretvarala se da je prečula njegove oniže udarce - barem je pokušavala - jer je očigledno bio lud poput ostalih. Samo što je to uspio bolje i nešto dulje sakriti. „A kad budem spremna, želim pregledati sve, ne samo rukopise.“

„Ali –“

Lisey mu je ozbiljno kimnula glavom. „Svejednako.“

„Ne shvaćam što želite reći.“

Naravno. Ta to je bio dio njezina bračnog žargona. Koliko li je puta Scott uletio u kuću i viknuo: „Hej Lisey, stigao sam. Svejednako?“ Želeći reći Je li sve u redu, sve je OK? Ali poput većine afektivnih riječi (Scott joj je to jednom objasnio ali je Lisey to već znala), posjedovala je i osobno značenje. Čovjek poput Woodbodyja nikad ne bi mogao shvatiti osobno značenje riječi svejednako. Lisey bi mogla objašnjavati cijeli bogovetni dan, a on svejedno ne bi shvatio. Zašto? Jer je inkunkanac, a kad je riječ o Scottu Landonu inkunkance zanima samo jedno.

„Nije ni važno“, rekla je profesoru Woodbodyju tog dana prije pet mjeseci. “Scott bi razumio.“

3.

Da je Amanda upitala Lisey gde su stvari iz Scottova „spomenarskog kutka“ - nagrade, plakete, i slično - Lisey bi lagala (što je činila podnošljivo dobro za nekoga tko to rijetko čini) i rekla „u unajmljenom spremištu u Mechanic Fallsu“. Ali Amanda to nije upitala. Samo je sve napadnije listala svoj notes i pokušavala izazvati mlađu sestru da primjerenim pitanjem načne temu notesa, ali Lisey to ne učini. Razmišljala je kako je prazan taj kutak, prazan i nezanimljiv, tad kad više nije bilo mnogih Scottovih sitnica. Ili su uništene (poput kompjutorskog monitora) ili previše izgrebene ili ulubljene da bi ih se pokazalo, pa bi takvi izlošci samo izazvali razna nagađanja.

Naposljetku Amanda poklekne i otvori notes. „Pogledaj“, reče. „Pogledaj molim te.“

Manda joj je pokazivala prvu stranicu. Na plavim su se crtama - od žičane zavojnice na lijevoj strani do desne margine - tiskali brojevi (poput šifrirane poruke nekog od potucajućih luđaka na koje se može često naletjeti u New Yorku jer više nema dovoljno novca za državne psihijatrijske institucije, umorno pomisli Lisey). Uglavnom su bili zaokruženi. Nekoliko ih bješe stiješnjeno u kvadratiće. Manda okrene list i Lisey ugleda još dvije na istovjetan način popunjene stranice. Na idućoj stranici bujica brojeva presušila je na pola stranice. Posljednji broj je čini se bio 846.

Amanda je pogleda iskosa, ozarena lica, nekako komično svisoka, izraz koji je, kad je Amanda imala dvanaest a Lisey samo dvije godine, značio da je Manda podmetnula leđa i da će uslijediti suze za nekog. Najčešće za samu Amandu. Lisey shvati da s prilično zanimanja (i trunkom prepasti) čeka što bi taj izraz ovaj put mogao značiti. Amanda se čudno ponaša od prvog trenutka. Možda je to samo zbog sparine. A vjerojatnije ima veze s iznenadnom odsutnošću njezina dugogodišnjeg dečka. Ako se u Mandi sprema još jedna emocionalna bura jer ju je Charlie Corriveau nogirao, u tom bi se slučaju Lisey trebala pripremiti. Corriveau joj nikad nije bio simpatičan niti joj je ulijevao povjerenje, neka je stoput bankar. Kako nekome vjerovati nakon što na proljetnom sajmu za prikupljanje priloga za knjižnicu čuješ da ga mušterije u Pitomom tigru zovu Prdo? Kakav ti je to nadimak za jednog bankara? Što to uopće znači?

A sigurno je znao da je Manda već imala psihičkih problema –

„Lisey?“ upita Amanda jako namrštenog čela.

„Oprosti“, reče Lisey. „Na trenutak sam... malo odlutala.“

„To ti se često događa“, reče Amanda. “Mislim da si to poprimila od Scotta. Pazi ovamo, Lisey. Označila sam malim brojem svaki njegov časopis, periodiku, učene stvari. Poslagane uza onaj zid.“

Lisey kimne glavom kao da shvaća kamo ovo vodi.

„Brojeve sam pisala olovkom, jedva primjetno“, nastavi Amanda. „Uvijek kad bi ti okrenula leđa ili bila negdje drugdje, jer sam mislila, primijetiš li, mogla bi mi reći da prekinem.“

„Ne bih.“Lisey uzme Amandin notes, omekšao od vlasničina znoja.“Osamsto četrdeset šest! Tako puno!“ A znala je i da publikacije poslagane duž tog zida nisu bile od onih koje bi ona uzela u ruke ili držala u kući, primjerice O i Good Housekeeping i Ms, nego Sewanee Review, Glimmer Train, Open City i časopisi neshvatljivih imena poput Piskye.

„Ima ih puno više“, reče Amanda i tržne palcem prema hrpama knjiga i časopisa. Kad se Lisey bolje zagledala shvati da njezina sestra ima pravo. Puno više od osamsto četrdeset i nešto. Nedvojbeno. „Sve skupa gotovo tri tisuće, a kamo ćeš ih staviti ili tko bi ih htio uzeti, e, to ja ne bih znala reći. Ne, osamsto četrdeset šest je samo onih s tvojom slikom.“

To je bilo tako nespretno formulirano da Lisey isprva nije shvatila. A kad jest, prožme je dragost. Pomisao da bi mogao postojati takav neočekivani foto-resurs - takav skriveni arhiv vremena koje je provela sa Scottom - nikad joj nije pala na um. Ali kad bolje promisli to je potpuno razumljivo. Bili su u braku dvadeset pet godina, a Scott je u tom razdoblju bio nezasitni, neumorni putnik: književne večeri i predavanja zbog kojih bi proputovao zemlju uzduž i poprijeko u pauzi između knjiga, gotovo bez počinka, gostovao i na devedesetak sveučilišta na godinu a da nikad ne bi prekinuo svoje naizgled beskrajno nizanje kratkih priča. A ona ga je pratila na većini tih putešestvija. U koliko li je samo motela malim švedskim glačalom na paru peglala njegova odijela dok je na njezinoj strani sobe televizor mrmoljio talkshow mantre a na njegovoj lupkala njegova prenosiva pisaća mašina (u početku), ili kuckalo njegovo prenosivo računalo (kasnije), a on sjedio zagledan u njih sa zarezom kose koji bi mu pao na čelo?

Manda je kiselo gledala u nju očito nezadovoljna njezinom dosadašnjom reakcijom. „Zaokruženi su oni - a ima ih šesto - u kojima se u popratnom tekstu slike spominješ s omalovažavanjem.“

„Ma je li?“ Lisey se začudi.

„Pokazat ću ti.“ Amanda se zagleda u notes, priđe usnuloj hrpi uza zid, ponovno pogleda u notes, pa odabere dva časopisa. Jedan je bio raskošni bijenalni časopis u tvrdom uvezu Sveučilišta Kentucky iz Bowling Greena. Drugi je bio časopis malog formata koji je izgledao poput studentskog a zvao se Push-Pelt: jedno od imena kakva smisle apsolventi anglistike s namjerom da zvuči zgodno a ne znači ama baš ništa.

„Otvori ih, otvori!“ zapovjedi Amanda, a kad joj ih je tutnula u ruke, Lisey za nos štipne jak buke sestrina znoja. „Stranice su označene rezancima papira, vidiš?“

Rezanci. Njihova je majka rabila tu riječ za komadićke papira. Lisey najprije otvori bijenalni časopis na označenoj stranici. Njezina i Scottova fotografija bila je jako kvalitetna. Scott je prilazio podiju a ona stajala iza njega i pljeskala. Publika je stajala ispod podija i također pljeskala. Fotografija iz Push-Pelta nije ni izbliza bila tako kvalitetna - točkice matričnog ispisa bile su krupne poput vrhova tupih olovaka a po lošem kašastom papiru plutale su špranje - ali kad ju je ugledala, dođe joj da zaplače. Scott je ulazio u mračni podrum pun žagora. Na licu je imao karakterističan široki osmijeh koji je poručivao o da, na dobrom sam mjestu. Ona je bila korak-dva iza njega. I njezin je smiješak bio vidljiv u odsjaju jamačno jake bljeskalice. Čak je raspoznala i koju je bluzu imala na sebi, onu plavu od Anne Klein sa smiješnom crvenom prugom duž lijeve strane. Što je imala na donjem dijelu tijela bilo je izgubljeno u sjeni a nije se mogla sjetiti te večeri, no znala je da je imala na sebi traperice. Kad bi izlazila kasno navečer uvijek bi odjenula izblijedjele traperice. Tekst uz sliku je glasio: Živuća legenda Scott Landon (u pratnji svoje družice) prošlog je mjeseca gostovao u klubu Stalag 17 na Sveučilištu Vermont. Landon je ostao do fajrunta, čitao, plesao i partijao. Čovjek zna radnju.

Da. Taj je čovjek znao radnju. A ona je živi svjedok.

Lisey pogleda u ostatak časopisa i iznenada je obuzme slabost pri pomisli na bisere koje bi mogla u njima naći. Shvati da ju je Amanda ipak uspjela ujesti za srce, otvoriti joj ranu iz koje bi moglo dugo krvariti. Je li on jedini znao za mračna mjesta? Prljava mračna mjesta u kojima si sam samcat i kukavno nijem? Možda ona nije znala koliko i on, ali je znala dovoljno. U svakom je slučaju znala da je bio opsjednut i da se ni za živu glavu ne bi pogledao u zrcalo - zapravo ni u kakvu zrcalnu površinu, ako je ikako moguće - nakon zalaska sunca. A ona ga je voljela usprkos svemu tome. Jer je on znao radnju.

Ali više ne. Sad je taj čovjek odradio svoje. On je, kako se kaže, otišao na drugi svijet; njezin je život prešao u novu fazu, solističku, i sad je prekasno za povratak.

Od te se fraze ona strese i sjeti stvari (ljubičastih, stvorpirgava boka) kojih se bolje ne prisjećati, pa ona svrne misli s njih.

„Drago mi je da si našla te slike“, ona će toplo Amandi. „Znaš li da si ti prilično dobra starija sestra?“

Kao što se Lisey nadala (ali se zapravo nije usuđivala nadati), to izbaci Mandu iz ritma njezina podcjenjivačkog malog drmeša. Ona nesigurno pogleda u Lisey kao da traži neiskrenost ali je ne nalazi. Malo-pomalo Amanda se opusti u svoju uglavljeniju inačicu. Uzme notes od Lisey i namršteno se zagleda u nj kao da nije sasvim sigurna odakle joj. Lisey se učini da bi to mogao biti velik korak u dobrom smjeru, s obzirom na opsesivnu prirodu tih brojeva.

A onda Manda kimne glavom kao što ljudi čine kad se prisjete nečeg što nisu smjeli smetnuti s uma. „U nezaokruženima te barem spominju imenom - Lisa Landon, stvarna osoba. I posljednje, premda ne i najnevažnije, vidjet ćeš da su neki brojevi u kvadratićima. To su slike na kojima si samo ti!“ Pogleda u Lisey dojmljivo, gotovo zastrašujuće. „Njih ti se isplati pogledati.“

„Ne sumnjam.“ Pokušavala je zvučati kao da pršti od veselja, premda se nije mogla ni za živu glavu sjetiti zašto bi je zanimale fotografije na kojima je ona sama iz prekratkog razdoblja dok je imala muža - i to dobrog, neinkunkanca, koji je znao svojski zapeti - s kojim je dijelila dane i noći. Lisey pogleda u neuredne hrpe i padine periodike, svakojakih veličina i oblika, zamišljajući kako bi bilo pregledavati ih hrpu po hrpu i jedno po jedno, sjedeći prekriženih nogu na podu spomenarskog kutka (gdje drugdje), u potrazi za slikama nje i Scotta. A na onima koje su toliko ozlojedile Amandu vidjela bi sebe kako zauvijek hoda malo iza njega i gleda u nj. Ako drugi plješću, i ona to čini. Lice joj je mirno, ne odaje puno toga, iskazuje samo uljuđenu pozornost. Njezino lice poručuje Ne ide mi na jetra. Njezino lice poručuje Ne ushićuje me. Poručuje Ne izgaram od želje za njim ni on za mnom (kakve li laži). Lice joj poručuje Svejednako.

Amandi su te fotografije bile mrske. Ona bi u njima vidjela svoju sestru kao prilog glavnom jelu, okvir dragom kamenu. Vidjela je da joj sestru kadikad spominju kao gospođu Landon, katkad kao suprugu Scotta Landona a ponekad je - o, drskosti li! - uopće i ne spominju imenom. Svedena je na razinu družice. Za Amandu je to jamačno bilo ravno ubojstvu.

„Mandyčica?“

Amanda je pogleda. Svjetlost je bila okrutna i Lisey se zgrane: Manda će ujesen imati šezdeset godina. Šezdeset! U tom trenutku Lisey pomisli na ono što je progonilo njezina muža mnoge besane noći - stvor za koji Woodbodyjevi ovoga svijeta nikad neće doznati, ako će se nju pitati. Nešto beskrajnog pirgavog boka, nešto što najbolje vide oboljeli od karcinoma zagledani u čaše iz koje su popijena sva sredstva protiv bolova, a druga stižu tek ujutro.

Jako je blizu, dušo. Ne vidim ga, ali čujem kako se gosti.

Šuti Scott, ne znam o čemu govoriš.

„Lisey?“ upita Amanda. „Nešto si rekla?“

„Samo si nešto govorim u bradu.“Lisey se pokuša nasmiješiti.

„Razgovarala si sa Scottom?“

Lisey odustane od pokušaja smiješka. „Čini se da jesam. Ponekad to još radim. Luda sam, ha?“

„Mislim da nisi. Osobito ako djeluje. Nešto je ludo samo kad ne djeluje. A ja to najbolje znam. Ja s tim imam iskustva. Zar ne?“

„Manda –"

Ali se Amanda okrenula i zagledala u hrpe stručnih časopisa, godišnjaka i studentskih časopisa. Kad je ponovno pogledala u Lisey, nesigurno se smiješila. „Lisey, jesam li dobro postupila? Samo sam željela dati svoj obol..."

Lisey uhvati Amandu za ruku i lagano je stisne. „Jesi. A da odemo odavde? Bacajmo novčić koja će prva pod tuš.“

4.

Bijah izgubljen u tami, a ti si me našla. Gorio sam, plamtio, a ti si mi dala leda.

Scottov glas.

Lisey otvori oči. Pomisli da su joj misli možda odlutale usred nekakvog kućanskog posla ili odluke i da je usnila kratak ali izvan– redno živopisan san u kojem je Scott mrtav a ona se upustila u heraklovsku zadaću čišćenja njegovih spisateljskih štala. No čim je otvorila oči, istog je trenutka shvatila da je Scott doista mrtav, da ona spava u svom krevetu nakon što je Mandu otpravila kući, i da je ovo njezin san.

Kao da lebdi na mjesečini. Osjećala je miris egzotičnog cvijeća. Ljetni joj je lahor češljao kosu od lica, vjetar kakav puše duboko u noći u nekom skrivenom mjestu daleko od kuće. No ovo jest njezin dom, mora biti, jer je ispred nje štala u kojoj se nalazi Scottov radni prostor, predmet silne inkunkanske znatiželje. A sad, zahvaljujući Amandi, znala je da taj prostor sadrži i mnogobrojne fotografije nje i njezina pokojnog muža. Zakopano blago, emocionalni ratni plijen.

Možda bi bilo bolje ne pogledati te fotografije, šapne joj vjetar u uho.

O, u to i ne sumnja. Ali će ipak pogledati. Ne može si pomoći, sad kad zna da su tamo.

Razdragano shvati da lebdi na golemom mjesečinom pozlaćenom, komadu platna ispisanog riječima NAJFINIJE BRAŠNO PILLSBURY, čiji su vrhovi svezani u čvor kao na rupčiću. Očara je otkačenost toga: kao da lebdi na oblaku.

Scott. Pokuša izgovoriti njegovo ime glasno ali ne uspije. San joj ne dopušta. Shvati da nema kolnog prilaza koji vodi do štale. Kao ni dvorišta između štale i kuće. Zamijenilo ihje more ljubičastog cvijeća koje sniva na ukletoj mjesečini. Scott, voljela sam te, spasila, ja...

5.

A onda je bila budna i začuje se kako u tami ponavlja poput kakve mantre: „Voljela sam te, spasila, led ti donijela. Voljela sam te, spasila, led ti donijela. Voljela sam te, spasila, led ti donijela.“

Dugo je tako ležala, prisjećajući se jednog vrućeg kolovoskog dana u Nashvilleu i misleći - ne prvi put - da je samaštvo nakon tako dugog razdoblja parnjaštva doista čudna kenjaža. Pomislilo bi se da je dvije godine dovoljno vremena da taj neobični osjećaj oslabi, ali nije tako; vrijeme je samo otupilo oštricu boli pa je sad komada a više ne reže. Jer nije sve svejednako. Ni izvana, ni iznutra, ni za nju. Ležeći u krevetu u kojem je nekoć ležalo dvoje, Lisey pomisli kako samoća nikad nije samotnija nego nakon što se probudite i otkrijete da još imate kuću samo za sebe. Da dišete jedino još vi i miševi u zidovima.

DRUGO POGLAVLJE

LISEY I LUĐAK (TAMA GA VOLI)

1.

Sutra ujutru Lisey je sjedila prekriženih nogu na podu Scottova spomenarskog kutka i gledala u trakavicu hrpa i gomila časopisa, godišnjaka o bivšim studentima, biltena katedre anglistike i fakultetskih „zbornika“, a koja se protezala duž južnog zida radne sobe. U jednom je trenutku pomislila da će možda gledanjem uspjeti razbiti podmuklu očaranost svoje imaginacije tim još neviđenim fotografijama, no sad kad je tu, zna da se uzalud ponadala. A neće joj trebati ni Mandin mlohavi notes sa svim onim brojevima. Notes je odbačen ležao nedaleko od nje na podu i Lisey ga ubaci u stražnji džep traperica. Nije joj se sviđao izgled tog notesa, dragocjenog umotvora ne baš sasvim zdravog uma.

Ponovno odmjeri hrpetine knjiga i časopisa uz južni zid, prašnjavu papirnatu trakavicu metar visoku i dugačku desetak metara. Da nije bilo Amande vjerojatno bi sve to potrpala u kartonske kutije alkoholnih pića a da ih ne bi ni pogledala niti se upitala zbog čega je Scott sačuvao tako puno njih.

Moj mozak jednostavno ne radi na toj valnoj duljini, reče si ona. Zapravo baš i nisam neki misaoni tip.

Možda i nisi, ali ti je pamćenje slonovsko.

Tako je govorio Scott kad bi se šalio, bio mio i drag, neodoljiv, ali je zapravo Lisey još bolje za rukom polazilo zaboravljanje. Kao uostalom i njemu. Oboje je imalo razloge za to. No kao da Scott želi dokazati svoje, ona u glavi začuje ulomak razgovora. Jednog je sugovornika znala - bio je to Scott. Drugi je glas malo zavlačio po južnjački. Afektirano zavlačio po južnjački.

- Naš će Tony napisati reportažu za /šubi-dubi, ici-mici, kako već/.

Želite li primjerak, gospodine Landon?

- Hmmm? Naravno, nego što!

Žamor glasova oko njih. Scott jedva da je išta čuo o Tonyju koji će napisati reportažu jer je posjedovao gotovo političarski dar da se otvori onima koji su došli vidjeti njegov javni nastup; Scott je slušao glasove nadolazećeg mnoštva i već razmišljao o uspostavi kontakta, ugodnom trenutku kad će energija poteći iz njega u njih pa se vratiti dvostruko ili čak trostruko pojačana, obožavao je tu struju, ali je Lisey bila uvjerena da je još više obožavao trenutak uspostave kontakta. Svejedno nije odmah odgovorio.

- Možete poslati fotografije, reportaže ili osvrte iz studentskih časopisa, recenzije, i tome slično. Lijepo molim. Ja rado sve pogledam. Radni prostor, RFD #2, Sugar Top Hill Road, Castle Rock, Maine. Lisey zna poštanski broj. Ja uvijek zaboravim.

I ništa više o njoj, samo Lisey zna poštanski broj. Kako bi se Manda zlobno nasmijala na to! Ali je Lisey željela biti zaboravljena na tim putovanjima, biti tamo ali i ne biti. Voljela je biti promatračica.

Kao tip iz pornića? Scott ju je jednom upitao a ona na to samo rastegnula usne u blijedi polumjesec smiješka koji mu je poručivao da je opasno blizu ruba. Ako ti tako kažeš, dušo, odgovorila je.

Uvijek bi je predstavio kad bi negdje stigli, pa poslije i drugim ljudima kad bi postalo nužno, ali bi se to malokad dogodilo. Sveučilišnim je nastavnicima neočekivano manjkalo radoznalosti za sve osim za ono što se ticalo njihove znanstvene discipline. Većinom su bili oduševljeni samom činjenicom da je s njima autor knjiga Ribareva kći (National Book Award) i Relikti (Pulitzerova nagrada). Usto, u jednom je razdoblju od desetak godina Scott postao legenda - za druge, a katkad i za sebe. (Ne i za Lisey; ta ona bi mu donijela rolu kad bi Scott bio na zahodu a ponestalo bi mu toaletnog papira.) Nije podij, dok bi on na njemu stajao s mikrofonom u ruci bio u doslovnom smislu riječi naelektriziran, ali je čak i Lisey osjećala kontakt koji bi uspostavio sa svojom publikom. Naelektriziranost. Bilo je to nešto u njemu i imalo malo veze s njegovim književnim radom. A možda i nikakve. To je imalo veze s njegovom... scottovštinom. Zvučalo je ludo ali je bila istina. Činilo se da ga to nikad nije jako promijenilo ili mu naudilo... barem ne do –

Oči joj se prestanu micati i zagledaju u hrbat tvrdog uveza na kojem je pozlaćenim slovima bilo ispisano Godišnjak Sveučilišta Tennessee u Nashvilleu za 1988. godinu.

1988., godina rockabilly romana. Koji nije napisao.

1988., godina manijaka.

– Naš Tony će napisati reportažu

„Ne“, reče Lisey. „Pogrešno. Nije rekao Tony, rekao je –“

– Toneh

Da, tako je, rekao je Toneh, rekao je

– Naš Toneh će napisati reportažu

„–napisati reportažu za Godišnjak Sveučilišta Tennessee za 1988.“reče Lisey. „Rekao je...“

– Mogao bih ga poslati express dostavom

Samo što je nadobudni oponašatelj Tennesseeja Williamsa zapravo rekao da će ga poslati spres dostavom. To je bio taj glas, tog južnjačkog kukavičkog pizdeka. Dashmore? Dashman? U svakom slučaju, doista je ostao bez daha kako je samo na brzaka zbrisao, odmaglio poput neke hebene sprinterske zvijezde... ali se nije tako prezivao. Prezivao se–

„Dashmiel!“ Lisey promrmlja praznim sobama i stisne šake. Zurila je u hrbat s pozlaćenim slovima kao da bi mogao iščeznuti čim bi ona pogledala ustranu. „Taj se mali južnjački pizdek zvao Dashmiel i TRČAO JE KAO ZEC¹.

Scott je najvjerojatnije odbio ponudu bilo kakve ekspresne dostave jer je to smatrao nepotrebnim izdatkom. U prepisci nema potrebe za žurbom: kad mu je voda nanese, on je izvuče. Kad je bila riječ o osvrtima na njegove knjige nije želio da mu stižu poštanskom kočijom nego brzinom svjetlosti, ali kad je bila riječ o reportažama o njegovim javnim nastupima zadovoljio bi se da ih se pošalje običnom poštom. Budući da je njegov Radni prostor imao vlastitu adresu, Lisey sad shvati da je postojala vrlo mala vjerojatnost da bi ona uopće vidjela te pošiljke. A nakon što bi stigle... e pa, ove prozračne i svijetle prostorije bile su Scottovo a ne njezino stvaralačko igralište, otvoreni klub s jednim članom u kojem je on pisao svoje priče i slušao glazbu glasno koliko je želio u zvučno izoliranom kutku koji je nazivao Moja tapecirana samica. Nikad na vratima nije izvjesio natpis ZABRANJEN ULAZ, bila je ovdje gore puno puta za njegova života, i Scottu je uvijek bilo drago što je vidi, ali je tek Amanda vidjela što je u trbuhu knjižne trakavice koja spava opružena uz južni zid. Uvredljiva Amanda, sumnjičava Amanda, opsesivno-kompulzivna Amanda koja si je utuvila u glavu da će joj kuća izgorjeti do temelja ne bude li u svoj kuhinjski štednjak ubacivala točno po tri javorove cjepanice, Amanda koja bi se neizostavno triput okrenula ispred vrata kad bi se morala vratiti u kuću po nešto što je zaboravila. Kad vidiš takvo što (ili slušaš kako broji poteze četkicom dok pere zube) lako bi mogao Mandu otpisati kao tipičnu šašavu staru curu: molim neka netko gospođi prepiše nešto za smirenje. Ali da nije bilo Mande bi li mala Lisey doznala da ovdje gore leže stotine fotografija njezina pokojnog muža koje samo čekaju da ih ona pogleda? Stotine uspomena koje čekaju da ih se prizove? Većinom svakako ugodnije od sjećanja na Dashmiela, tog južnjačkog kukavičkog pizdeka...

„Prestani“, promrmlja ona. „Da si odmah prestala. Lisa Debusher Landon, popusti stisak i pusti to.“

Ali očigledno nije bila spremna to učiniti jer je ustala, prešla preko sobe i kleknula ispred knjiga. Desna joj ruka zaplovi ispred tijela kao u mađioničarevu triku i ona dohvati knjigu Godišnjak Sveučilišta Tennessee u Nashvilleu za 1988. godinu. Srce joj je snažno tuklo, ali ne od uzbuđenja nego od straha. Glava je mogla srcu reći da je od toga prošlo osamnaest godina, ali kad su posrijedi osjećaji, srce posjeduje vlastiti živopisni rječnik. Luđakova je kosa bila platinasta. On je bio postdiplomski luđak, i njegovo trućanje nije bilo puko blebetanje. Dan nakon pucnjave - kad je Scottovo zdravstveno stanje promaknuto iz kritičnog u stabilno - upitala je Scotta zašto je taj suludi postdiplomac toliko zapeo da ga ubije, na što je Scott šapnuo da ne zna mogu li luđaci za išta zapeti. Zapeti je herojski čin, voljni čin, a luđaci nemaju baš puno volje... ili ona misli drukčije?

– Ne znam, Scott. Razmislit ću o tome.

Premda nije to namjeravala. Nije željela nikad više o tome razmišljati, ako ikako bude mogla. Što se tiče Lisey, taj hebeni manijak s pištoljčićem može se pridružiti ostalome što je uspješno zaboravila nakon što je upoznala Scotta.

– Bilo je vruće, zar ne?

Ležao je u krevetu, još blijed, previše blijed, ali mu se boja počela polako vraćati u lice. Opušten, bez posebnog izraza lica, čavrljao. A sadašnja Lisey, Lisey sama, udovica Landon, zadrhti.

„Nije se sjećao“, promrmlja ona.

Bila je gotovo sigurna da se nije sjećao da je ležao na asfaltu i da su oboje bili uvjereni da više nikad neće ustati. Da umire i da su riječi koje izmjenjuju posljednje koje će izmijeniti, oni koji su si uvijek toliko toga imali reći. Neurolog s kojim je smogla dovoljno hrabrosti popričati rekao je da je zaboravljanje događaja vezanih uz neku traumu uobičajena pojava, da ljudi koji se oporavljaju od takvih događaja često shvate da im je u filmu njihovih sjećanja progorjela rupa. To zacrnjeno mjesto može obuhvaćati pet minuta, pet sati ili pet dana. Katkad nepovezani ulomci ili slike izbiju na površinu nakon nekoliko godina ili desetljeća. Neurolog je to nazvao obrambenim mehanizmom.

Lisey je to zazvučalo logično.

Iz bolnice se vratila u motel u kojem je odsjela. Soba nije bila naročita - nalazila se straga, a iz nje se vidjela samo daščana ograda i čuo samo lavež stotinjak pasa - ali joj je tad bilo svejedno. U svakom slučaju, nije željela imati posla sa sveučilišnim kompleksom u kojem su pucali na njezina muža. A kad je ritanjem zbacila cipele s nogu i legla na tvrdi bračni krevet, ona pomisli: Tama ga voli.

Je li to bilo istina?

Kako da na to odgovori kad i ne zna što to znači?

Znaš. Tatina nagrada bila je pusa.

Lisey je okrenula glavu na jastuku tako brzo kao da ju je ošamarila nevidljiva ruka. Ni riječi o tome!

Nije bilo odgovora... nije ga bilo... a onda, podmuklo: Tama ga voli. Pleše s njom kao s draganom, mjesec izlazi iza ljubičastog brda a što bješe slatko sad miriše kiselo. Miriše na otrov.

Okrenula je glavu na drugu stranu. A ispred motelske sobe oni su psi lajali - kao da laju svi hebeni psi u Nashvilleu - dok je sunce zapadalo u narančastom kolovoskom dimu i provrtalo si noćni brlog. Kao maloj, majka joj je rekla da se nema čega bojati u tami i ona je u to vjerovala. Osjećala bi razdraganost u mraku, čak i kad bi ga osvijetlila munja i razgrnula grmljavina. Dok bi se njezina mnogo starija sestra Manda kutrila ispod pokrivača, mala je Lisey sjedila na krevetu, sisala palac i tražila da netko donese bateriju i čita joj priču. Jednom je to ispričala Scottu a on ju je uhvatio za ruke i rekao: „Onda ti budimoja svjetlost. Budi moja svjetlost, Lisey.“ I ona se trudila ali –

„Bio sam na tamnom mjestu“, promrmlja Lisey kad je sjela u Scottovoj pustoj radnoj sobi s Godišnjakom Sveučilišta Tennessee u Nashvilleu u rukama. „Jesi li to rekao, Scott? Jesi, zar ne?“

- Bio sam na tamnom mjestu i ti si me našla. Spasila si me.

Možda je u Nashvilleu to i bilo istina. Ali ne i na kraju.

- Lisey, ti si me uvijek spašavala. Sjećaš li se prve noći koju sam proveo u tvom stanu?

Sjedeći sad ovdje s knjigom u krilu, Lisey se nasmiješi. Naravno da se sjeća. Najbolje se sjeća prevelike količine rakije od metvice od koje je dobila žgaravicu. A on je teškom mukom postigao pa održao erekciju, iako je naposljetku sve bilo u najboljem redu. Tad je pretpostavila da je razlog piće. Tek joj je poslije rekao da mu se prije nje nikad nije uspio dići: bila mu je prva i jedina, i sve to što je napričao njoj ili drugima o njegovu čilom pubertetskom spolnom životu, homoseksualnom i heteroseksualnom, bile su laži. A Lisey? Lisey ga je doživljavala nedovršenim projektom, nečime što treba obaviti prije odlaska na spavanje: vještim manevrima privoljeti suđericu da prebrodi bučni dio pranja; staviti vatrostalnu posudu zapečenu od složenca da se namače; pušiti mladoj spisateljskoj zvijezdi dok mu se lula pošteno ne razgori.

- Kad je bilo gotovo a ti zaspala, ja sam ležao budan, slušao sat na tvom noćnom stoliću i vjetar, i shvatio da sam doista u domu svom, da biti u krevetu s tobom znači biti u svom domu, i nečega što se dotad primicalo kroz tamu više nije bilo. Nije moglo ostati. Prognano je. Bio sam siguran da se zna vratiti, ali nije se moglo zadržavati i ja sam mogao spokojno zaspati. Srce mi je prepuklo od zahvalnosti. Mislim da sam tad prvi put osjetio zahvalnost. Ležao sam pokraj tebe a suze su mi se kotrljale niz obraze na jastuk. Volio sam te tad i volim te sad i volio sam te svake sekunde između. Nije me briga razumiješ li me ili ne. Razumijevanje je silno precijenjeno, ali sigurnosti nikad dosta. Nikad nisam zaboravio kako sam se sigurno osjećao kad je taj stvor otišao iz tame.

„Tatina je nagrada bila pusa.“

Ovaj put Lisey to reče glasno, pa iako u praznoj radnoj sobi nije bilo hladno ona zadrhti. Još nije znala što to znači ali je bila prilično sigurna da se sjeća kad joj je Scott rekao da je tatina nagrada bila pusa, da mu je ona bila prva i da sigurnosti nikad dosta:uoči vjenčanja. Pružila mu je svu sigurnost koju je umjela pružiti ali nije bilo dovoljno. Naposljetku je Scottov stvor svejedno došao po njega - stvor kojeg bi Scott katkad ugledao u zrcalima i čašama za vodu, stvor beskrajnog pirgavog boka. Dugonja.

Lisey se nakratko strašljivo osvrne po sobi i upita promatra li je on sada.

2.

Lisey otvori godišnjak Sveučilišta Tennessee u Nashvilleu za 1988. godinu čiji hrbat zapucketa poput pištolja. Ona iznenađeno zavapi i baci knjigu. A onda se nasmije (istina, pomalo nesigurno). „Lisey, kretenušo.“

Ovaj put iz knjige ispadne preklopljeni novinski izrezak, požutio i hrapav na dodir. Ona ga odmota i ugleda zrnatu fotografiju zajedno s popratnim tekstom. U glavnoj ulozi bio je mladić od otprilike dvadeset tri godine koji je izgledao puno mlađe zahvaljujući izrazu šokirane ošamućenosti. U desnoj je ruci držao srebrnu lopatu kratkog drška. Na lopati su bile ugravirane riječi nečitljive na slici ali se Lisey sjećala koje su to riječi bile: POČETAK, SHIPMANOVA KNJŽNICA.

Mladić je na neki način... ovaj... zirkao u tu lopatu i Lisey je znala, ne samo po izrazu njegova lica nego i po nezgrapnoj uglatosti njegova koščatog tijela, da nema pojma u što gleda. Mogla je to biti granata, bonsai, Geigerov brojač ili porculanska kasica-prasica s prorezom na leđima za ubacivanje sitniša; ili nekakva drangulija, tefilin koji svjedoči o misteriju ljubavi, ili šešir mekanog oboda načinjen od kojotove kože. Mogao je to biti i penis pjesnika Pindara. Ovaj mladić to ne bi znao jer nije bio pri sebi. A Lisey bi se mogla okladiti da nije svjestan ni da ga za lijevu ruku grčevito drži - također ovjekovječen rojevima crnih fototočkica - čovjek koji kao da se za maskenbal kostimirao u prometnog pandura:nema pištolj ali mu prsni koš presijeca opasač i na njemu se kočoperi golema službena značka odnosno ono što bi Scott, smijući se i kreveljeći, nazvao „cepelinski veee-lka službena sraćka“. A imao je i cepelinski veee-lki osmijeh na licu, široki osmijeh olakšanja i zahvalnosti Bogu koji poručuje Sinko, nikad više u životu nećeš morati platiti piće u bilo kojem kafiću u kojem se ja zateknem, ukoliko ne bankrotiram. U pozadini Lisey ugleda Dashmiela, onog južnjačkog pizdeka koji je šmugnuo. Roger C. Dashmiel, sjeti se ona punog imena; C vjerojatno znači cvikaroš.

Je li ona, mala Lisey Landon, vidjela sretnog pripadnika fakultetskog osiguranja kako se rukuje sa zgranutim mladićem? Ne, ali... recimo...

Ree-eecimo, dječice... slušajte vamo... želite li da neki stvarni prizor bude dorastao bajkovitim vizijama kao što je onaj Alise koja pada kroz zečji brlog ili krastače s cilindrom na glavi za upravljačem automobila? U tom slučaju bacite pogled vamo, na desnu stranu fotografije.

Lisey se prigne tako nisko da je nos gotovo zabola u požutjelu fotografiju iz nešvilskog Americana U širokoj središnjoj ladici Scottova glavnog radnog stola nalazilo se povećalo. Vidjela ga je mnogo puta, na počasnom mjestu između najstarije neotvorene kutije cigareta Herbert Tareyton na svijetu i najstarije knjižice neiskorištenih nagradnih kupona na svijetu. Mogla je uzeti povećalo, ali čemu? Nije joj potrebno povećanje da se uvjeri u to što vidi:polovicu smeđe mokasinke. Zapravo, polovicu mokasinke od kordovana višeslojne potpetice. Jako se dobro sjećala tih mokasinki. Kako su bile udobne. A tog se dana nahodala u njima, zar ne? Nije vidjela sretnog policajca ni zgranutog mladića (Tonyja, bila je sigurna, kao u Toneh će napisati reportažu), a nije ni primijetila južnjačkog kukavičjeg pizdeka Dashmiela nakon što je sir upao u multipraktik. Svi su joj oni postali potpuno nevažni, svi ti posranci. Tad joj je bilo samo jedno na pameti - Scott. Bio je udaljen oko tri metra od nje ali je znala da će ga, ne probije li se odmah do njega, mnoštvo oko njega zagraditi... a ne probije li se do njega to bi ga mnoštvo moglo ubiti. Ubiti ga svojom opasnom ljubavlju i nezasitnom skrbnošću. Osim toga, hebi ga Ljubica, možda ionako umire. Ako je tako, želi biti uz njega kad napusti pozornicu, kad dahne dušom, rekli bi pripadnici majčine i očeve generacije.

„Bila sam uvjerena da će umrijeti“, Lisey reče utihloj i suncem poplavljenoj prostoriji i prašnjavoj vijugavoj papirnatoj trakavici.

I tako je potrčala svome palom mužu pa je reporter - koji je došao snimiti službenu fotografiju fakultetskih uzvanika i slavnog gostujućeg pisca koji su se okupili da srebrnom lopatom označe početak gradnje i polože obredni kamen temeljac za novu knjižnicu - na kraju snimio puno dinamičniju fotografiju, zar ne? Fotografiju za naslovnicu, možda čak i za dvoranu velikana, zbog koje ti žlica čokolina zastane na pola puta između zdjelice i usta pa zakapaš oglasnik, poput Oswaldove fotografije na kojoj se on rukama drži za trbuh u zijevu umirućeg jauka, zamrznuti prizor koji se nikad ne zaboravlja. Jedino će Lisey shvatiti da je na fotografiji i piščeva žena. Cijela jedna njezina višeslojna potpetica.

Tekst ispod fotografije glasio je:

Kapetan S. Heffernan, djelatnik osiguranja Sveučilišta Tennessee čestita Tonyju Eddingtonu koji je spasio život slavnom gostu, piscu Scottu Landonu, nekoliko trenutaka prije no što je snimljena ova fotografija. „On je autentični junak“, rekao je kapetan Heffernan.“Nitko drugi nije bio dovoljno blizu da priskoči u pomoć.“ (Više informacija na str. 4 i 9)

Uz lijevi je rub nepoznatim rukopisom bila ispisana podugačka poruka za Lisey. Uz desni rub Scottovim su širokim rukopisom bila napisana dva retka, prvi malo duži od drugog... i - ajme meni! -strelica koja pokazuje u cipelu! Znala je što je ta strelica značila:Scott je prepoznao cipelu. U kombinaciji sa životnom pričom svoje žene - nazovimo je „Lisey i luđak“, uzbudljiva i istinski pustolovna priča - sve mu je bilo jasno. I je li pobjesnio? Ne. Jer je znao da se njegova žena neće razgnjeviti. Znao je da će njoj to biti smiješno, i doista je i bilo smiješno, da krepaš od smijeha, hebote, pa zašto je onda na rubu suza? Nikad je u životu njezine emocije nisu toliko iznenadile, zavarale i nadjačale kao u posljednjih nekoliko dana.

Lisey baci novinski izrezak na godišnjak, strahujući da bi ga iznenadna bujica suza mogla rastopiti onako kako slina rastopi šećernu vunu. Dlanovima poklopi oči i pričeka. Nakon što se uvjerila da se suze neće preliti preko vjeđa ona podigne izrezak i pročita što je Scott zapisao:

Moram pokazati Lisey! Kako će se ona SMIJATI!

Ali hoće li shvatiti? (Naša anketa kaže da hoće!)

Pretvorio je veliki uskličnik u veselog Smješka u stilu sedamdesetih, kao da joj želi ugodan dan. Lisey je doista shvatila. S osamnaest godina zakašnjenja, ali kakve to veze ima? Pamćenje je relativno.

Jako zenovski, nevjerni Toma, vjerojatno bi rekao Scott.

„Zen, šmen. Pitam se kako naš Tony danas živi, eto što bih ja htjela znati. Spasitelj slavnog Scotta Landona.“ Ona se nasmije, a suze koje su joj se nanizale uz rub vjeđa konačno joj se sliju niz obraze.

Lisey okrene fotografiju i pročita drugu, dužu bilješku.

18-8-88.

Dragi Scott (ako smijem)

pomislio sam da biste možda željeli imati ovu fotografiju C. Anthonyja („Tonyja”) Eddingtona III, mladog postdiplomca koji vam je spasio život. Naravno, Sveučilište Tennessee će mu uručiti priznanje, ali smo mislili da biste se i vi željeli javiti. Njegova adresa je 748 Coldview Avenue, Nashville North, Nashville, Tennessee 37235. Gospodin Eddington – siromah sam i time se dičim – potječe iz dobre obitelji s juga Tennesseeja i izvrstan je student-pjesnik. Naravno, vi ćete mu sigurno htjeti zahvaliti (i možda ga i nagraditi) na svoj način.

Sa štovanjem, vaš Roger K. Dashmiel

Izvanredni profesor na Katedri Anglistike

Sveučilište Tennessee u Nashvillu

Lisey pročita tu bilješku jednom, dvaput („trostruko žena“, Scott bi tad zapjevao) i dalje se smiješeći, ali sad s kiselom kombinacijom čuđenja i spoznaje. Roger Dashmiel vjerojatno nije znao što se tog dana dogodilo, baš kao ni pripadnik osiguranja. Što je značilo da na cijeloj zemaljskoj kugli samo dvoje ljudi zna istinu o tom popodnevu:Lisey Landon i Tony Eddington, momak koji je trebao napisati reportažu za sveučilišni godišnjak. Moguće da ni „Toneh“ nije shvatio što se dogodilo nakon što je iskopana prva lopata zemlje za polaganje kamena temeljca. Možda mu je od straha nakratko zakazalo pamćenje. Pazi sad: on je možda uvjeren da je spasio Scotta Landona od sigurne smrti.

Ne. Nije. Taj novinski izrezak i rukom pisano, prenemažuće pisamce bješe Dashmielova kukavna osveta Scottu za... za što?

Jer je bio samo uljudan i ništa više?

Jer je gledao kroz Dashmiela a. k. a Monsieur de Literature?

Jer je bogati kreativni neotesanac koji će zaraditi petnaest tisuća dolara za to što će reći nekoliko uznositih riječi i prevrnuti lopatu zemlje? I to rahle zemlje?

Zbog svega toga. I još toga. Lisey se činilo da je Dashmiel nekako bio uvjeren kako bi on i Scott u nekom istinitijem, pravednijem svijetu zamijenili mjesta te da bi on, Roger Dashmiel, bio u žiži intelektualnog zanimanja i studentske adolatrije, dok bi Scott Landona da se ne spominje njegovu mišicu od žene koja ne bi prdnula ni da joj život ovisi o tome - okopavao fakultetske vinograde, vječito se dodvoravao, provjeravao odakle pušu vjetrovi fakultetske politike i trčkarao skoro u mjestu prema sljedećem platnom razredu.

„Što god da je bilo, Scott mu nije bio simpatičan i ovo je bila njegova osveta“, začuđeno će ona praznim, sunčanim prostorijama iznad dugačke štale. „Ovaj... izrezak i pisamce napisano otrovnim perom.“

Ona se na trenutak zamisli nad tim zaključkom a onda prasne u veseo grohot, lupajući se po plosnatom dijelu prsnog koša iznad grudi.

Nakon što ju je taj histerični smijeh minuo, ona počne listati Godišnjak dok nije našla članak koji je tražila:NAJPOZNATIJI AMERIČKI ROMANOPISAC POKRENUO OSTVARENJE DAVNOG SNA O KNJIŽNICI. Članak je potpisao Anthony Eddington - katkad zvani Toneh. Lisey napreskokce pročita članak i otkrije da ipak može osjetiti bijes. Čak i gnjev. Jer nije bilo ni spomena o tome kako je taj svečani događaj završio, kao ni o navodnom junaštvu autora Godišnjaka, kad smo već kod toga. Jedino se iz završnih redaka dalo naslutiti da je nešto krenulo suludo naopako: „Govor gospodina Landona nakon polaganja kamena temeljca i književna večer u studentskoj dvorani otkazani su zbog neočekivanih okolnosti, ali se nadamo da ćemo tog diva američke književnosti uskoro ponovno vidjeti na našem sveučilištu. Možda na presijecanju vrpce kad Shipmanova knjižnica otvori vrata 1991. godine!“

No nakon što se podsjetila da je ovo fakultetski Godišnjak, za Boga miloga, brošura u tvrdom uvezu, otisnuta na sjajnom i skupom papiru, koju se šalje bivšim studentima za koje se pretpostavlja da su lovaši, njezin gnjev splasne; zar je doista pomislila da će Godišnjak Sveučilišta Tennessee dopustiti svom plaćeničkom piskaralu da prežvakava krvavu burlesku koja se dogodila tog dana? Koliko bi dolara bivši studenti ubacili u škrabicu fakulteta zbog toga? Pomoglo je - ali ne jako - kad se sjetila da bi i Scottu to bilo zabavno. Jer Scotta ipak nema ovdje da je zagrli, poljubi u obraz, odvuče joj pozornost nježnim štipkanjem jedne bradavice i da joj kaže: Sve u svoje vrijeme - postoji vrijeme za sjetvu, vrijeme za žetvu, vrijeme da se zapne a shodno tome i vrijeme da se od-zapne, jašta.

Scotta, proklet bio, više nema. A–

„A krvario je za vas, ljudi moji“, promrmlja ona kivnim glasom koji je sablasno zazvučao poput Mandina. „Zamalo je umro za vas. Osmo čudo da nije.“

Scott joj se, po običaju, ponovno obrati. Znala je da to samo trbuhozborac u njoj progovara njegovim glasom - ta tko ga je više volio ili bolje pamtio? - ali nije tako zvučalo. Zvučalo je kao da je on.

Ti si bila moje čudo, reče Scott. Moje osmo čudo. I ne samo tog dana, nego uvijek. Lisey, ti si tjerala tamu. Svijetlila.

„Vjerojatno je bilo trenutaka kad si tako mislio“, reče ona rastreseno.

- Bilo je vruće, zar ne?

Da. Bilo je vruće. Ali ne samo vruće. Bilo je –

„Sparno“, reče Lisey. „Omarina. Imala sam loš predosjećaj u vezi s tim od prvog trenutka.“

Sjedeći ispred knjižne trakavice, s otvorenim Godišnjakom Sveučilišta Tennessee u Nashvilleu za 1988. godinu u krilu, Lisey časovito ali živopisno ugleda Nonu D. kako hrani piliće, nekad davno u njihovu dvorištu. „Spopao me užasno neugodan osjećaj u kupaonici. Jer sam razbila...

3.

Razmišlja o čaši, toj hebenoj razbijenoj čaši. Osim kad ne misli kako bi se rado maknula s ove nesnosne žege.

Lisey stoji iza Scotta i malo zdesna, ruku pristojno sklopljenih sprijeda, gleda ga kako balansira na jednoj nozi dok je drugu podigao na smiješnu lopatu napola zabodenu u rahlu zemlju, očigledno dopremljenu za današnju prigodu. Dan je izluđujuće vruć, izluđujuće sparan, a popriličan broj okupljenih dodatno pogoršava situaciju. Za razliku od uzvanika, ždrakavci nisu nimalo svečano odjeveni; premda im u trapericama, kratkim hlačama i tajicama možda i nije ugodnije na zraku koji je po njima polegao poput mokre deke, Lisey im svejedno zavidi dok stoji u prvim redovima i kuha se na vakuumskoj tenesijevskoj popodnevnoj jari. Dovoljno je stresno to što mirno stoji odjevena u najsvečaniju odjeću za vrućinu i znoji se od pomisli da će joj uskoro izbiti tamni krugovi ispod pazuha svijetlosmeđeg platnenog kaputića ispod kojeg ima plavu prozračnu bluzu bez rukava. Ima na sebi komotni grudnjak za vrućine, no svejedno joj se usijeca ispod dojki kao šašav. Sretnih li dana, babyluv.

Scott za to vrijeme balansira na jednoj nozi, a njegova kosa, straga preduga - hitno se treba ošišati, ona zna da on u zrcalu vidi rokersku zvijezdu ali kad ona pogleda u njega vidi tek potepuha iz pjesama Woodieja Guthrieja - zavijori na povremenom zapahu vrućeg povjetarca. Jako je susretljiv dok fotograf kruži oko njega. Vraški susretljiv. Slijeva mu stoji mladić po imenu Tony Eddington, koji će napisati ljigavo pohvalnu reportažu za nekakvo studentsko glasilo, a zdesna njegov zamjenski domaćin, uzdanica Katedre za anglistiku po imenu Roger Dashmiel. Dashmiel izgleda puno starije no što jest ne samo zato što je izgubio puno kose a dobio puno kilograma, nego zato što ga okružuje aura gotovo tjeskobne serioznosti. Lisey čak i duhovitosti takvog tipa ljudi zvuče poput čitanja odredbi police osiguranja. Situaciju dodatno otežava to što Dashmielu njezin muž nije simpatičan. Lisey je to odmah osjetila (što nije teško jer je inače Scott muškarcima uglavnom simpatičan), pa je tome pripisala svoju nelagodu. Jer doista osjeća nelagodu, i to duboku. Već si je pokušala reći da je to samo zbog vlage u zraku i oblaka koji se dovlače sa zapada, najavljujući popodnevno orkansko nevrijeme ili možda i uragane: niski atmosferski tlak. Ali živa u barometru u Maineu nije bila nisko kad je jutros ustala iz kreveta u petnaest minuta do sedam; već je bilo predivno ljetno jutro i istom izašlo sunce iskrilo je u milijardi kuglica rose između kuće i Scottova radnog prostora. Ni oblačka na nebu, ono što bi stari Dandy Dave Debusher nazvao „danom od formata“. No čim su joj stopala dodirnula hrastov parket poda spavaće sobe a misli joj se okrenule putu u Nashville - odlazak na Portland Jetport u osam, polazak s Deltom u devet četrdeset - nekakva ju je prepast stegnula oko srca a njezin jutarnje prazni želudac, najčešće miran, pjenio se od neutemeljenog straha. Te su je slutnje iznenadile i zbunile jer je inače rado putovala, osobito sa Scottom: njih bi dvoje druželjubivo sjedili jedno pokraj drugog, on sa svojom otvorenom knjigom, ona sa svojom. Katkad bi joj on pročitao ulomčić iz svoje knjige a kadšto bi mu ona vratila milo za drago. Ponekad bi ona osjetila njegov pogled, podigla svoj i pogledi bi im se sreli. On bi je mirno i ozbiljno gledao, kao da mu je ona još neproniknuta tajna. Da, ponekad bi bilo i turbulencija, ali se Lisey i to sviđalo. Podsjetilo bi je na lunapark u Topshamu kad su ona i njezine sestre bile male i vozile se u Poludjelim šalicama ili na Serpentini. Ni Scottu nikad nisu smetale te turbulentne međuigre. Sjećala se jednog osobito navrat-nanos prilaza Denveru - jaki vjetrovi, olujni oblaci, njihov mali „prigradski“ propelerski zrakoplov kojim kao da je pilotirao još Crveni barun bacalo je po nebu poput čunka - i kako je Scott doslovce skakutao po sjedištu kao na pogo-štapu, poput djeteta kojemu je sila na zahod, i blentavo se smješkao. Ne, Scott se više pribojavao mirnih utonuća u tamu koja bi mu se katkad dogodila u gluho doba noći. Povremeno bi se raspričao - lucidno, pa i nasmiješeno - o tome što se vidi u ekranu ugašenog televizora. Ili u visokoj čaši nagneš li je pod odgovarajućim kutom. Protrnula bi kad bi takvo što čula iz njegovih usta. Jer je to bila ludost, i jer je nekako znala što on želi reći, premda to nije željela.

Dakle, ujutro je nije mučio niski atmosferski tlak, a još manje to što ju je čekao ukrcaj u još jedan zrakoplov. Ali je u kupaonici, pružajući ruku prema prekidaču za svjetlo iznad umivaonika, što je bez problema činila iz dana u dan svih tih osam godina koliko su živjeli na Sugar Top Hillu - otprilike tri tisuće dana minus vrijeme provedeno na putu - nadlanicom odalamila čašu u kojoj su držali četkice za zube. Čaša je pala na keramičke pločice i razbila se u otprilike tri tisuće glupih komada.

„Jedi govna i hebene repete!“vrisnula je prestrašeno, srdita što se prestrašila... jer ona ne vjeruje u znamenje, ni kao Lisey Landon piščeva supruga, a ni kao Lisey Debusher iz Sabbatus Roada u Lisbon Fallsu. Znamenje je za irsku sirotinju.

Scott, koji se upravo u tom trenutku vratio u njihovu spavaću sobu noseći dvije šalice kave i tanjur prepečenca namazanog maslacem, stao je kao ukopan. „Štosto razbila, babyluv?“

„Ništa što je ispalo iz pasjeg dupeta“, bijesno će Lisey, a onda se pomalo zaprepasti. Bješe to jedna od uzrečica None Debusher, koja je istinski vjerovala u znamenja, no ta se irska puca našla na betonskoj ploči u mrtvačnici kad je Lisey imala nepune četiri godine. Je li moguće da se Lisey još toga sjeća? Činilo se da je tako, jer dok je stajala i gledala u krhotine čaše za četkice prisjetila se točne formulacije tog praznovjerja, izrečenog glasom None D promuklim od duhana... a ponovno i sad, dok stoji i gleda svog susretljivog muža u njegovu najprozračnijem ljetnom sportskom sakou (na kojem će mu svejedno ispod pazuha uskoro izbiti znojne mrlje).

- Razbijena čaša ujutro, slomljeno srce navečer.

Da, to bješe evanđelje po Noni D, a koje je najmanje jedna djevojčica upamtila i pohranila u sjećanje prije no što je Nona D zahroptala i srušila se ispred kokošinjca, pregače pune hrane za kokoši svezane oko struka, vrećice duhana za žvakanje zagurane u rukav.

Znači tako.

Nije to bilo zbog pripeke, putovanja ili Dashmiela koji je morao uskočiti u odbor za doček samo zato što je predstojnik katedre anglistike bio u bolnici jer mu je dan prije hitno izvađen kamenac iz mokraćnog mjehura... Bilo je to zbog razbijene... hebene... čaše za četkice za zube u sprezi s uzrečicom odavna pokojne bake Irkinje. A vic je bio u tome (na što će joj poslije Scott ukazati) da je to bilo taman dovoljno da Lisey otvori četiri oka. Taman da bude kao napola napeta puška.

Ponekad, reći će joj nedugo zatim, iz bolničkog kreveta (lako je i on mogao završiti na betonskoj ploči u mrtvačnici, i došao bi kraj njegovim besanim noćima kontemplacije) svojim novim, šaputavim, napinjućim glasom, ponekad je taman dovoljno taman dovoljno. Kako se kaže.

A ona će točno znati o čemu on govori.

4.

Rogeru Dashmielu danas je puna kappa, Lisey to zna, premda joj zbog toga nije ništa simpatičniji. Ako je i postojao scenarij za svečanost polaganja kamena temeljca, profesor Hegstrom (kojemu je hitno izvađen kamenac iz mokraćnog mjehura) bio je previše postoperativno omamljen da bi Dashmielu ili ikome drugome rekao što je njime predviđeno ili gdje je sinopsis. Stoga je Dashmiel znao tek vrijeme radnje i podjelu uloga te da je zvijezda programa pisac koji mu je bio nesimpatičan na prvi pogled. Kad je grupica uzvanika izašla iz Inmanove dvorane i pošla u kratku premda iznimno vruću šetnju do gradilišta buduće Shipmanove knjižnice, Dashmiel je rekao Scottu da će više-manje morati improvizirati. Scott je dobrohotno slegnuo ramenima. Njemu to ne predstavlja problem. Scott Landon živi ravnajući se po sluhu.

„Predstavit ćuh vas“, reče čovjek kojeg će Lisey poslije prozvati kukavičkim južnjačkim pizdekom. Rekao je to putem do užarenog i od vrućine treperavog komada zemljišta gdje će niknuti nova knjižnica (odnosno knjižni CAH na dashmielovskom). Dežurni fotograf zadužen da ovjekovječi sve ovo nemirno je obigravao oko njih, uporno okidao, vrijedan kao uš. Lisey je vidjela pravokutnik svježe smeđe zemlje malo ispred njih, po njezinoj procjeni dimenzija tri s metar i pol, dopremljene jutros jer je tek počela blijedjeti. Nitko se nije sjetio postaviti nadstrešnicu, pa se površina svježe zemlje prevukla sivkastom glazurom.

„Netko bi to trebao učiniti“, reče Scott.

Rekao je to veselo, ali se Dashmiel namrštio kao da se uvrijedio zbog neke nezaslužene objede. A onda duboko uzdahne i nastavi. „Nakon predstavljanjah slijedi pljesak–“

„Kao što dan slijedi noć“, promrmlja Scott.

„–i vi ćete ondah reći riječ-dvijeh“, dovrši Dashmiel. Iza užarene pustopoljine koja je čekala knjižnicu svježe asfaltirano parkiralište treperi na suncu: glatka smola i užegle žute crte. U njegovu dnu Lisey ugleda nestvarno mreškanje nepostojeće vode.

„Sa zadovoljstvom“, reče Scott.

Postojana raspoloženost njegovih odgovora kao da je zabrinula Dashmiela. „Nadam se da nećeteh osjetiti potrebuh da govorite previšeh“, reče on Scottu kad su došli nadomak konopcima ograđenoj zoni. U nju je bio zabranjen pristup ali se okupljeno mnoštvo protezalo od nje pa sve do parkirališta. Još je više ljudi krenulo za Dashmielom i Landonima iz Inmanove dvorane. Uskoro će se te dvije grupe stopiti. Lisey - kojoj inače mnoštva nisu smetala kao ni turbulencije na visini od šest kilometara - ni to nije bilo po volji. Toliko ljudi u tako vrući dan mogli bi isisati sav kisik iz zraka. Glupa pomisao ali–

„Pakleno je vrućeh, čak i za Nashville u kolovozuh, zar ne, Toneh?“

Tony Eddington pokorno kimne glavom ali ne reče ništa. Dosad je otvorio usta tek toliko da identificira neumornog obigravajućeg fotografa kao Stefana Queenslanda iz nešvilskog Imenama - također bivšeg studenta ovog sveučilišta, generacija '85. „Nadam seh da ćete mu svi ići na ruhuh koliko možeteh“, Tony Eddington reče Scottu kad su krenuli.

„Kad vi kažete svojeh“, reče Dashmiel, „slijedi druga rundah pljeska. Onda, gospodineh Landon–“

„Scott.“

Dashmiel je tad na trenutak zgrčeno rastegnuo usta. „A ondah ćete, Scott, lopatom prevrnuti tuh najvažniju prvu grudu zemljeh.“ Ondah? Tuh? Zemljeh? zamisli se Lisey nad Dashmielovim poluuvjerljivim južnjačkim naglaskom.

„Zvuči mi u redu“, odgovori Scott. Nije uspio reći još nešto jer stigoše.

5.

Vjerojatno je to posledica one razbijene čaše, onog praznovjernog osjećaja - ali komad nasute zemlje Lisey sliči na grob: XL, kao za nekog orijaša. Dvije grupe okupljenih malaksalo se spoje u jednu oko navezene zemlje i izazovu osjećaj vakuumske jare u središtu. Na svakom ćošku ukrasne prepreke od baršunastog užeta ispod kojeg su se Dashmiel, Scott i „Toneh“ Eddington provukli sad stoji jedan pripadnik fakultetskog osiguranja. Queensland, fotograf, neumorno obigrava oko njih s glomaznim Nikonom ispred lica. Dojavljujem Weegeeju², pomisli Lisey i shvati da mu zavidi. Tako je nesputan, skakuće poput uši po vrućini; ima dvadeset pet godina i sve mu još radi kao urica. No Dashmiel ga gleda sve nestrpljivije; Queensland se pretvara da to ne primjećuje dok nije dobio fotografiju kakvu je želio. Lisey se čini da je na njoj samo Scott, stopala položenog na tu smiješnu srebrnu lopatu, kosa mu vijori na povjetarcu. U svakom slučaju, Weegee mlađi naposljetku spusti svoj glomazni aparat i odmakne se do ruba okupljenog mnoštva. Dok svojim ponešto čežnjivim pogledom prati Queenslandovo kretanje, Lisey prvi put ugleda luđaka. Izgleda - poslije će napisati jedan lokalni novinar - „poput Johna Lennona u posljednjim danima njegove romanse s heroinom: upale, smotrene oči u neobičnoj i uznemirujućoj suprotnosti s inače djetinjastim sjetnim licem.“

U tom trenutku Lisey primijeti tek slap mladićeve plave kose. Danas nije raspoložena za promatranje ljudi. Samo želi da ovo završi da može naći zahod u zgradi katedre anglistike na drugoj strani parkirališta i izvući buntovno donje rublje između guzova. A mora se i popiškiti, no zasad je to sporedno.

„Dame i gospodoh!“ Dashmiel kaže zvonkim glasom. „Veliko mi je zadovoljstvoh predstaviti gospodinah Scotta Landona, dobitnika Pulitzerove nagradeh za Relikte i National Book Awarda za Ribarsku kćer. Došao jeh iz dalekog Mainea sa svojom dražesnom suprugom Lisom da svečanoh obilježi početak izgradnjeh - da, tako jeh, konačno - naše Shipmanove KNJIŽniceh. Narodeh, poželimo Scottu Landonu topluh nešvilsku dobrodošlicuh!“

Okupljeni zaplješću istog trenutka, con brio. Dražesna se supruga pridruži, zalupa dlanovima, gledajući u Dashmiela i misleći: Dobio je NBA za Ribarevu kćer. Ribarevu a ne Ribarsku. I mislim da ti to znaš. Mislim da si zahebo namjerno. Zašto ti je nesimpatičan, gnjido mala?

A onda slučajno pogleda pokraj njega i ovaj put pošteno zamijeti Gerda Allena Colea: veličanstvena plava kosa pada mu do obrva, rukavi bijele košulje prevelike za njega zavrnuti su mu do substandardnih bicepsa. Skut košulje nije mu zataknut u hlače i visi gotovo do izbijeljenih koljena njegovih traperica. Na nogama ima čizme poput onih prometne policije, s kopčom sa strane. Lisey se čini da u njima mora biti grozomorno vruće. Plavušan ne plješće; ruke je pomalo smjerno sklopio pred sobom a na usnama, koje se lagano miču kao u nijemoj molitvi, treperi mu sablasno mili smiješak. Ne skida pogled sa Scotta. Lisey istog trenutka svrsta Plavušana. Ima tipova - gotovo redovno muškog spola - koje ona zove Scottovim „izvangalaktičkim kaubojima“. Izvangalaktički kauboji imaju štošta reći. Žele čvrsto uhvatiti Scotta za ruku i reći mu da shvaćaju tajne poruke njegovih djela; spoznali su da su ona zapravo vodiči do Boga, Sotone, ili možda gnostičkih evanđelja. Izvangalaktički kauboji često su na ti sa scijentologijom, numerologijom ili (u jednom slučaju) kozmičkim lažima Brighama Younga³. Kadšto žele govoriti o drugim svjetovima. Prije dvije godine jedan je izvangalaktički kauboj autostopom doputovao iz Texasa u Maine da bi sa Scottom porazgovarao o nečemu što je on nazvao spomenje. Njih se najčešće nalazi, rekao je on, na nenastanjenim otocima južne polutke. Zna da je Scott zapravo o njima pisao u Reliktima. Pokazao je Scottu podcrtane riječi koje su to dokazivale. Duboko je uznemirio Lisey - bilo je u njemu nekakve škiljave odsutnosti - ali je Scott popričao s njim, ponudio ga pivom, upustio se u kraću raspravu s njim o monolitima s Uskršnjih otoka, uzeo par njegovih pamfleta, potpisao mu nedavno kupljeni primjerak Relikta i poslao ga kući, sretnog. Ma što sretnog! Klinac je hodao po oblacima! Kad Scott zapne, začudan je. Nema bolje riječi.

Mogućnost nasilja - da Plavušan planira njezinu mužu učiniti što je Mark David Chapman učinio Lennonu - ne pada Lisey na um.

Mozak mi ne radi na toj valnoj duljini, možda bi rekla. Samo mi se nije sviđalo kako su mu se micale usne.

Scott zahvali na pljesku - i na nekoliko buntovničkih povika -širokim smiješkom Scotta Landona koji se pojavio na milijunima omota knjiga, ne skidajući nogu s ruba smiješne lopate koja polako propada u navezenu zemlju. Dopusti da pljesak potraje deset-petnaest sekundi, vođen intuicijom (a njegova intuicija malokad griješi), a onda mahne rukom. Pljesak prestane. Istog trenutka. Fum. Fora, na pomalo jeziv način.

Progovori glasom ni izbliza snažnim kao Dashmielov, ali Lisey zna da će i bez mikrofona ili megafona na baterije (to što danas popodne nema ni jednog ni drugog vjerojatno je nečiji previd), njegov glas doprijeti do zadnjih redova. A okupljeni ćule uši da čuju svaku riječ. Među njima je „slavna osoba“. Mislilac i pisac. Sad će prosuti biserje mudrosti.

Biseri pred svinje, pomisli Lisey. I k tome znojne svinje. Ali nije li joj otac jednom rekao da se svinje ne znoje?

Sučelice njoj, Plavušan pažljivo makne kosu sa svog finog bijelog čela. Ruke su mu bijele kao i čelo i Lisey pomisli: “Ovaj se praščić zadržava uglavnom u kući. Kućni praščić, a kako i ne bi bio? Ta motaju mu se po glavi svakojake sulude ideje.“

Ona prebaci težinu s jedne noge na drugu i svila njezina donjeg rublja samo što joj ne zacvili između guzova. Da poludiš! Ponovno zaboravi na Plavušana, pokušavajući izračunati bi li uspjela... dok Scott zbori... naravno, krajnje diskretno...

Majčica se oglasi. Strogo i suhoparno. Tri riječi. Bespogovorno.

Lisey, nemoj. Pričekaj.

„Neće meni niko pridikovat“, kaže Scott i ona prepoznaje govor Gully Foylea, glavnog lika romana Alfreda Bestera Zvijezde moje odredište⁴, Scottova najdražeg romana. „Prevruće je za to.“

„Scotty, teleportiraj nas!“ zajuška netko u petom ili šestom redu parkirališnog krila okupljenog mnoštva. Prisutni se nasmiju i zakliču.

„Ne mogu, brate“, kaže Scott. „Transporteri su u kvaru i ponestalo nam je kristala litija.“

Nazočni, kojima je ovo pariranje novost (Lisey ga je čula najmanje pedeset puta), zakliču u znak odobravanja i zaplješću. Iza njih neuznojeni se Plavušan blijedo smiješi; dugim prstima desne ruke uhvati svoje krhko lijevo zapešće. Scott makne nogu s lopate, ne kao da mu je dojadila nego kao da je - barem nakratko - lopati namijenio korisniju ulogu. Čini se da jest. Lisey gleda, očarana, jer ovo je Scott u svom najboljem izdanju, improvizirajućem.

„Godina je tisuću devetsto osamdeset osma i svijet je zavila tama“, kaže on. Lako gurne kratki drveni držak svečane lopate kroz opušteno stisnutu šaku. Odsjaj sunca s metalnog dijela lopate namigne Lisey, a onda ga mahom sakrije rukav Scottova perolakog sakoa. Tako skrivene lopate, tanki drveni držak služi mu kao štap za pokazivanje kojim štrigulira nevolje i tragedije u zraku ispred sebe.

„U ožujku te godine Oliver North i viceadmiral John Poindexter optuženi su za urotu - u predivnom smo svijetu Irangatea, u kojem oružje vlada politikom a novac svijetom. U Gibraltaru su pripadnici britanskih specijalnih postrojbi zračnih snaga ubili tri nenaoružana pripadnika IRA-e. Možda bi trebali promijeniti svoje geslo iz 'Tko riskira profitira' u 'Pucaj pa pitaj'.“

Iz mnoštva se začuje mrmor smijeha. Roger Dashmiel preznojava se i kao da je na muci zbog ovog neočekivanog predavanja o aktualnim događajima, ali Tony Eddington naposljetku nešto zapisuje.

„Ili bi to moglo postati i naše geslo. U srpnju zabunom oborimo iranski civilni zrakoplov s dvjesto devedeset putnika, od čega šezdeset šestero djece. Epidemija AIDS-a ubija na tisuće, a zaraženo je... e pa, to ne znamo, zar ne? Stotine tisuća? Milijuni ljudi? Svijet obavija tama. Krvava plima gospodina Yeatsa buja. Raste. Do kritičnog vodostaja.“

On pogleda u prazno, u posivjelu zemlju, i Lisey obuzme strah da on možda tamo vidi stvora beskrajnog ljuskavog pirgavog boka, da će zanijemjeti, ili se slomiti. Ona zna da se on toga boji (zapravo se ona boji koliko i on). Prije no što joj srce može učiniti nešto više nego ubrzati, on podigne glavu, nasmije se poput djeteta u lunaparku i izbaci držak lopate do polovice. To je atraktivan potez biljarskog šampiona i prvi redovi okupljenog mnoštva zadivljeno udahnu. Ali Scott nije završio. Ispruži lopatu preda se i prstima vješto zavrti držak, a potom ubrza do nevjerojatnog broja okretaja. To zadivljuje poput mažoretkinjine vrtnje palicom - zbog zvrka srebrne lopate na suncu - a ujedno je i dražesno neočekivano. U braku je s njim od 1979. i nije pojma imala da on na repertoaru ima tako skulirani potez. (Koliko godina treba proteći, razmišljat će dvije večeri potom, sama u krevetu svoje substandardne motelske sobe, slušajući lavež pasa ispod užarenog narančastog mjeseca, prije no što glupa težina rutine naposljetku isiše vatromet iz braka? Koliko sreće moraš imati da bi tvoja ljubav pretekla tvoje vrijeme?) Srebrna vrteška konkavne lopate odašilje budničke odbljeske po licima ošamućenima od sunca i ljepljivima od znoja. Liseyin je muž odjednom Scott Akviziter, i nikad joj nije toliko laknulo zbog tog njegova potpuno nepouzdanog smiješka manipulatora u stilu dušo, koja sam ja faca. Zatravio ih je, a sad će im pokušati prodati gutljaj sumnjivog eliksira, i nada se da će ih onda otpraviti kućama. Ona misli da će oni zagristi, bez obzira na vruće kolovoško popodne. Kad je ovakav, Scott bi mogao Inuitima prodati hladnjake, kako se ono kaže... a neka je blagoslovljen jezični studenac iz kojeg svi pijemo, kako bi Scott nedvojbeno dodao (i kao što jest).

„Ali ako je svaka knjiga svjetlašce u toj tami - a ja to vjerujem, moram vjerovati, makar zvučalo sladunjavo, jer ja ih pišem dovraga, zar ne? - onda je svaka knjižnica veličanstven vječni plamen oko kojeg se danomice okupi i ogrije deset tisuća ljudi. Ona ne grije na 451 stupanj Fahrenheita. Možda na četiri tisuće Fahrenheita, jer to nisu kuhinjski štednjaci već dobre stare talioničke peći mozga, užarene talionice uma. Danas popodne slavimo paljenje takvog veličanstvenog plamena i čast mi je biti dio toga. Time pljujemo u lice zaboravu i udaramo neznanje u njegova smežurana stara cojones⁵. Hej fotografu!“

Stefan Oueensland stane u stav mirno, nasmiješen.

Scott, također nasmiješen, kaže: „Snimi ovo. Urednici je možda neće objaviti ali se kladim da ćeš je ti rado ubaciti u svoju mapu.“

Scott ispruži prigodničarsku alatku kao da je namjerava ponovno zavrtjeti. Publika veselo suzdahne ali ovaj put on ih samo draži. Lijeva mu ruka klizne do dna drška, on nagazi na lopatu i zarije je u zemlju, utopivši njezin užareni sjaj u njoj. Odbaci tovar zemlje ustranu i klikne:“Proglašavam gradilište Shipmanove knjižnice OTVORENIM!“

U usporedbi s aplauzom kojim je ovo bilo pozdravljeno, prethodni su bili uljudno tapšanje na teniskim mečevima u privatnim školama. Lisey ne zna je li mladi gospodin Oueensland uhvatio svečani prvi zahvat lopate, ali kad je Scott tu smiješnu srebrnu lopaticu podigao visoko u zrak poput olimpijskog pobjednika, Oueensland je to bez sumnje dokumentirao, smijući se pritom iza fotoaparata. Scott ostane trenutak u toj pozi (Lisey pogleda u Dashmiela i opazi kako taj gospodin koluta očima prema gospodinu Eddingtonu - Tonehu). A onda Scott spusti lopatu i zadrži je tako, veselo se smiješeći. Fini grašci znoja iskočili su mu na obrazima i čelu. Aplauz počne jenjavati. Okupljeni misle da je završio. Lisey misli da je tek ubacio u drugu.

Kad zna da ga ponovno mogu čuti, Scott zabije lopatu u zemlju. „Ova je za Divljeg Billa Yeatsa!“ vikne. „Koji je letio iznad kukavičjeg gnijezda!⁶ A ova je za Poea, poznatog i kao Baltimore Eddie!⁷ Ova je za Alfieja Bestera, a ako ga niste čitali, sram vas bilo!“ Zvuči zadihano i Lisey se zabrine. Tako je vruće. Ona se pokušava sjetiti što je jeo za objed - tešku ili laganu hranu?

„A ova... “On zarije lopatu u sad već pristojno udubljenje i podigne posljednji kup zemlje. Prednjica njegove košulje potamnjela je od znoja. „A da se vi sjetite nekoga tko je napisao prvu dobru knjigu koju ste pročitali? Neku koja se podvukla pod vas poput letećeg čilima i podigla vas s tla. Znate na što mislim?“

Znaju. To se vidi na svakom licu okrenutom prema njemu.

„Onu koju bi u nekom savršenom svijetu prvu posudili kad Shipmanova knjižnica naposljetku otvori svoja vrata. Ova je lopata za autora te knjige.“ On posljednji put slavljenički zatrese lopatom, okrene se Dashmielu, koji bi trebao biti zadovoljan Scottovim šoumenstvom -zamoljen da improvizira Scott je to besprijekorno odigrao - ali ovaj izgleda upareno i srdito.“Mislim da smo ovdje završili“, kaže Scott i pokuša Dashmielu pružiti lopatu.

„Ne, vaša jeh“, kaže Dashmiel.“Za uspomenuh, i u znak našeh zahvalnosti. Zajedno s vašim honorarom, dakakoh.“ Njegov grčeviti smiješak pojavljuje se i iščezava poput tika. „A da krenemo i priuštimo si malo klimatiziranog prostorah?“

„Naravno“, kaže Scott zabavljeno, a onda proslijedi lopatu Lisey, kao što joj je u proteklih dvanaest godina slave proslijedio toliko puno neželjenih suvenira: od prigodničarskih vešala i kapica bostonskih Red Soxa u kockama od pleksiglasa, do maski Komedije i Tragedije... ali uglavnom kompleta nalivpero-kemijska olovka. Koliko samo takvih kompleta: Waterman, Scripto, Schaeffer, Mont Blanc, nema što nije dobio. Lisey gleda u blještavu srebrnu lopatu, zabavljena koliko i njezin ljubljeni (još je njezin ljubljeni). Na ugraviranim slovima POČETAK, SHIPMANOVA KNJŽNICA je nekoliko grudica zemlje i Lisey ih otpuhne. Gdje će tako čudnovata rukotvorina završiti? Tog ljeta Scottov se radni prostor još uređuje, premda je adresa već aktivirana, i on već pohranjuje stvari po pregradama i odjeljcima štale u prizemlju. Na mnogim je kartonskim kutijama velikim potezima crnog flomastera napisao SCOTT! RANE GODINE. Vjerojatno će srebrna lopata završiti među tim stvarima i u polutami potratiti svoj sjaj. Možda će je ona tamo staviti i na nju objesiti ceduljicu SCOTT! SREDNJE GODINE kao vic... ili nagradu. Šašavi, neočekivani dar koji Scott naziva –

Ali Dashmiel je krenuo. Ne rekavši više ni riječi - kao da mu se sve ovo grusti pa je čvrsto naumio to privesti kraju što prije - on krupnim koracima zagrabi preko četverokuta prekopane zemlje i zaobiđe udubinu koju je Scott svojim posljednjim zahvatom lopate zamalo pretvorio u rupu. Svakim teškim korakom potpetice Dashmielovih ulaštenih crnih cipela koje poručuju da je on izvanredni a uskoro i redovni profesor, molim lijepo da se to ne smetne s uma, tonu duboko u zemlju. Dashmiel jedva održava ravnotežu i Lisey pretpostavlja da to nimalo ne poboljšava njegovo raspoloženje. Zamišljeni Tony Eddington slijedi ga u stopu. Scott zastane trenutak kao da nije sasvim siguran što se događa, a onda krene i on, ubacivši se između svog domaćina i svog privremenog biografa. Lisey po običaju hoda za njima. Oduševio ju je Scottov nastup, pa ja zaboravila na onaj svoj praznovjerni osjećaj (razbijena čaša ujutro) nakratko, ali se sad vratio (slomljeno srce navečer) i to intenzivan. Jamačno su joj zato sve pojedinosti tako upečatljive. Sigurna je da će se svijet vratiti u normalu nakon što se nađu u rashlađenom prostoru. I nakon što iz dupeta izvuče tu pokoru od tkanine.

Još malo pa gotovo, podsjeti se ona i - kako život zna biti smiješan -upravo u tom trenutku dan iskoči iz kolosijeka.

Pripadnik osiguranja, stariji od ostalih danas dežurnih (osamnaest godina poslije ona će ga uz pomoć Queenslandove novinske fotografije identificirati kao kapetana S. Heffernana), podigne ukrasno uže na drugoj strani slavljeničkog pravokutnika zemlje. Jedino što Lisey primjećuje na njemu jest da na košulji kaki boje ima nešto što bi njezin muž vjerojatno nazvao cepelinski veee-lkom službenom sraćkom. Njezin suprug i njegova bočna pratnja sagnu se i provuku ispod užeta tako sinkroniziranom kretnjom kao da je koreografirana.

Okupljeni odlaze prema parkiralištu za glavnim likovima... uz jednu iznimku. Plavušan ne ide prema parkiralištu. Plavušan još stoji na parkirališnoj strani budućeg gradilišta. Nekoliko ga ljudi trkne i to ga ipak odgura natrag na spaljenu usahlu zemlju gdje će 1991. godine stajati Shipmanova knjižnica (naravno, ako se može vjerovati obećanjima izvođača radova). A onda krene protiv struje, odlijepi ruku jednu od druge da bi odgurnuo neku djevojku slijeva a potom i nekog mladića zdesna. Usne mu se još miču. Isprva Lisey misli da izgovara nijemu molitvu, no potom začuje nepovezano ćeretanje - poput nečeg što bi mogao napisati loš imitator Jamesa Joycea - i ona se prvi put aktivno usplahiri. Plavušanov pogled nekako čudnih plavih očiju uperen je u njezina muža, samo u njega, ali je Lisey jasno da on ne želi raspravljati o spomenju ili skrivenom vjerskom podtekstu Scottovih romana. Ovo nije puki Izvangalaktički kauboj.

„Crkvena zvona doploviše niz Anđeosku ulicu“, kaže Plavušan - kaže Gerd Allen Cole - koji je, ispostavit će se, veći dio svoje sedamnaeste godine proveo u jednoj skupoj virginijskoj psihijatrijskoj ustanovi, odakle je otpušten kao izliječen. Lisey čuje svaku njegovu riječ, jer one presijecaju sve jači žamor okupljenih i brujanje razgovora, poput noža neki prhki, slatki kolač. „Taj žvrgoljeći zvuk, poput kiše na limenom krovu! Prljavo cvijeće, prljavo i slatko, eto kako ta crkvena zvona zvuče u mom podrumu kao da niste znali!“

Ruka koja kao da se sastoji samo od dugih blijedih prstiju maši se ispod skuta bijele košulje i Lisey je potpuno jasno što se događa. Vidi to u stenografskim televizijskim slikama iz njezina djetinjstva. Pogleda u Scotta ali Scott razgovara s Dashmielom. Dashmiel gleda u Stefana Oueenslanda. Netrpeljivo mrštenje Dashmielova lica poručuje da mu je Na! Vrh! Glave! Fotografija! Za jedan dan! Hvala! Oueensland gleda u svoj aparat, nešto namješta, a Anthony „Toneh“ Eddington bilježi nešto u notes. Lisey ugleda onog postarijeg pripadnika osiguranja, onoga u uniformi kaki boje s cepelinski veee-lkom službenom sraćkom, koji gleda u publiku ali u hebeno pogrešni dio. Nije moguće da ona vidi sve njih i Plavušana, ali ih vidi, doista, vidi i kako Scottove usne oblikuju riječi mislim da je sve prošlo u najboljem redu, uvodni komentar koji često rabi nakon ovakvih događanja i - o Isuse i mila Majko Božjakovina - ona pokušava dreknuti Scottovo ime i upozoriti ga, ali joj se grlo zakočilo, postalo suha duplja bez sline, ne može ništa reći; Plavušan je podigao skut svoje široke bijele košulje ispod koje Lisey ugleda pasić bez remena i plosnati bezdlaki trbuh, trbuh pastrve; na tu bijelu kožu prislonjen je kundak pištolja koji Plavušan sad uzme u ruku i ona začuje kako on govori, primičući se Scottu zdesna: „Začepi li ovo klopotac zvona, postići će svoju zadaću. Oprosti, tata.“

Lisey trči, odnosno pokušava trčati, ali ima tako cepelinski napad olovnih nogu, a i netko se ubaci pred nju, kršna studentica podignute kose, povezane širokom bijelom svilenom vrpcom na kojoj plavim slovima obrubljenim crvenim piše NASHVILLE (vidite kako Lisey sve vidi?). Lisey je odgurne rukom u kojoj drži onu srebrnu lopatu i studentica grakne: “Hej!“, samo što to zvuči sporije i otegnutije, kao da je taj Hej snimljen na 45 okretaja pa odsviran na 33 ili čak i 16 okretaja. Svijet se pretvorio u vrući katran i kršna studentica s NASHVILLEOM u kosi blokira Lisey pogled na Scotta cijelu vječnost; vidi samo Dashmielovo rame. I Tonyja Eddingtona koji prelistava svoj glupi blok.

A onda ona studentica najzad oslobodi Liseyno vidno polje i kad joj ponovno pukne pogled na Dashmiela i njezina muža Lisey ugleda kako se glava profesora engleske književnosti trgnula a tijelo uzbunilo. Sve se dogodilo u sekundi. Lisey vidi što vidi i Dashmiel.

Vidi Plavušana s pištoljem (Ladysmith kalibra 22 proizveden u Koreji i kupljen na sajmištu u južnom Nashvilleu za trideset sedam dolara) uperenim u njezina muža koji je naposljetku uočio opasnost i stao. Mjereno Liseynim vremenom sve se ovo događa vrlo polako. Ona ne vidi kako metak izlijeće iz cijevi pištolja - to ipak ne - ali čuje kako Scott kaže, krajnje blago, kao da razvlači te riječi deset pa i petnaest sekundi: „Popričajmo, sinko, može?“ A onda vidi kako je plamen procvjetao iz niklovane cijevi pištolja u obliku šatiranog žuto-bijelog buketića. Začuje prasak - glup i ništavan, kao da je netko dlanom lupio po napuhanoj papirnatoj vrećici. Vidi kako je Dashmiel, taj južnjački kukavički pizdek, kukavički odgambao nalijevo. Vidi kako je Scotta odbacilo i on se zanjihao na petama, istodobno izbacivši bradu. Ta je kombinacija čudna i graciozna, poput figure na plesnom podiju. Na desnoj strani njegova ljetnog sportskog sakoa uz treptaj zine crna rupa. „Sinko, tako ti Boga, ovo ti nije pametno“, kaže on svojim glasom razvučenim u Liseynu vremenu, no čak i tako ona čuje kako mu glas blijedi svakom riječju i naposljetku zvuči poput probnog pilota u hiperbaričnoj komori. No svejedno Lisey misli da on još nije svjestan da je ranjen. Gotovo je sigurna. Sako mu se rastvorio poput dvokrilnih vrata kad je zapovjednim pokretom ispružio ruku kao da poručuje prekini s tim, i ona shvaća dvije stvari istodobno. Prva je da se košulja ispod njegova sakoa boji crveno a druga da je ona naposljetku uspjela kako-tako potrčati.

„Moram zaustaviti to zvončarenje“, kaže Gerd Allen Cole besprijekornom razdražljivom jasnoćom. „Moram zaustaviti to silno zvončarenje za frezije.“ Lisey je odjednom uvjerena da će se nakon što Scott izdahne, nakon što zlo bude učinjeno, Plavušan ubiti ili se pretvarati da je pokušao. No zasad mora dovršiti svoj posao. Posao s piscem. Plavušan malko zakrene zapešće tako da je dimeća cijev Ladysmitha kalibra 22 uperena u lijevu stranu Scottovih grudi; u Liseynu vremenu taj je pokret gladak i spor. Već je pogodio pluća; sad cilja srce. Lisey zna da to ne smije dopustiti. Želi li da njezin muž ima ikakvih izgleda da preživi, ovom se smrtonosnom manijaku ne smije dopustiti da spraši još olova u njega.

Kao da je opovrgava, Gerd Allen Cole kaže: „Nikad tome neće doći kraj dok ti ne padneš. Ti si odgovoran za sva ta ponavljanja, stari moj. Ti si pakao, ti si majmun, a sad si moj majmun!“

Ovaj je govor najbliži suvislom, i to što ga je održao daje Lisey dovoljno vremena da najprije srebrnu lopatu uhvati poput palice - njezino tijelo zna što mu je činiti i ruke su joj već našle položaj blizu vrha metar dugačkog drška lopate - a potom njome i zamahne. Svejedno, bilo je napeto. Da je to konjska utrka na displeju bi nesumnjivo žmigala poruka ČUVAJTE LISTIĆE PRIČEKAJTE FOTOFINIŠ. Ali kad se utrkuju muškarac s pištoljem i žena s lopatom ne treba vam fotografija. U usporenom Liseynu vremenu ona vidi kako je srebrna lopata kresnula po pištolju i podigla mu cijev u trenutku kad je onaj plameni buketić ponovno procvjetao (ovaj put vidi ga tek djelomice a cijev je potpuno skrivena lopatom). Vidi kako radni dio prigodničarske lopate nastavlja putanju zamaha i drugi metak bezopasno odlazi u vruće kolovoško nebo. Vidi kako pištolj leti iz Plavušanove ruke i ima vremena pomisliti Hebote, kako sam ga raspalila! a onda lopata odalami Plavušana po licu. Ruka mu je još podignuta ispred lica (tri dugačka i tanka prsta bit će slomljena), ali srebrna ploha lopate svejedno ga pošteno zvizne, slomi mu nos, smrska desnu jagodičnu kost i koščatu arkadu zurećeg desnog oka i razbije devet zuba. Mafijaški batinaš s mjedenim bokserom ne bi bolje obavio posao.

A onda - još polako, i dalje u Liseynu vremenu - sastavnice nagrađivane fotografije Stefana Oueenslanda počnu se povezivati u cjelinu.

Kapetan S. Heffernan vidio je što se događa samo sekundu-dvije nakon Lisey, ali i on ima problema s publikom - u njegovu slučaju debelim pristavim mladićem u bermudama i majici kratkih rukava s motivom nasmiješenog Scotta Landona. Kapetan Heffernan mišićavim ramenom odgura mladića ustranu.

Plavušan tad već pada na zemlju (i izvan rubova buduće fotografije) ošamućenog pogleda jednog oka dok iz drugog brizga krv. Krv lipti i iz rupe koja bi mu jednog dana ponovno mogla poslužiti kao usta. Heffernanu je potpuno promakao Liseyn udarac.

Roger Dashmiel, koji se možda prisjetio da bi trebao biti meštar ceremonije a ne stari zeko, okrene se natrag svom protežeu Eddingtonu i svom problematičnom počasnom gostu Landonu, na vrijeme da zauzme mjesto u drugom planu buduće fotografije u obliku izbečenog, mutnog lica.

Za to vrijeme Scott Landon u šoku otetura izvan okvira fotografije koja bi fotografu mogla priskrbiti nagradu. Hoda kao da ne primjećuje žegu, grabi prema parkiralištu i Nelsonovu paviljonu iza njega, milosrdno klimatiziranom sjedištu Katedre za anglistiku. Hoda iznenađujuće žustro, barem u početku, i glavnina publike kreće se zajedno s njim, uglavnom nesvjesni da se nešto dogodilo. Lisey to istodobno gnjevi i ne čudi. Ta koliko je njih vidjelo Plavušana s tim pišuljastim pištoljčićem u ruci? Koliko ih je u prascima puknuća papirnate vrećice prepoznalo pucnjeve? Rupa na Scottovu sakou mogla bi biti grumen zemlje od štihanja a krv koja mu je natopila košulju još je nevidljiva za vanjski svijet. Svaki put kad udahne proizvede neobičan, sipljiv zvuk ali koliko njih to čuje? Ne, oni gledaju u nju - barem neki od njih - ludu žensku koja je neobjašnjivo zamahnula svečanom lopatom i zveknula nekog tipa po licu. Puno ih se zapravo veselo smiješi, kao da smatraju da je sve to dio igrokaza priređenog njima u čast - Putujuće kazalište Scotta Landona. E pa, neka se nose u materinu i oni i Dashmiel, i fakultetski murjak sporopalećih svjećica sa svojom cepelinski veee-lkom službenom sraćkom. Sad joj je jedino do Scotta. Ne sasvim naslijepo ona pruži lopatu udesno i Eddington, njihov rent-a-Boswell, je prihvati - ili će je uzeti ili će dobiti njome po nosu. A onda, još u tom užasnom usporenom filmu, Lisey potrči za mužem čija je žustrost isparila čim je stupio na jaru parkirališta. Iza nje Tony Eddington zirka u srebrnu lopatu kao da je riječ o granati, Geigerovu brojaču ili spomenju neke napredne i odavno iščezle rase. Prilazi mu kapetan S. Heffernan, pogrešno zaključivši tko je današnji junak. Lisey nije svjesna tog dijela, neće ništa znati o tome dok osamnaest godina potom ne bude vidjela Queenslandovu fotografiju, a bilo bi joj svejedno i da jest znala: sva joj je pozornost usredotočena na supruga koji je na parkiralištu upravo pao na sve četiri. Ona se pokušava otresti Liseyna vremena i brže potrčati. U tom trenutku Queenslandov aparat škljocne i uhvati samo jednu polovicu jedne cipele u desnom kutu fotografije, nešto što on neće primijetiti ni tad a ni poslije.

6.

Dobitnik Pulitzerove nagrade, Enfant Terrible koji je prvi roman objavio mlad kao rosa s dvadeset dvije godine, se skljoka. Odnosno, kako se kaže, Scott Landon poljubi ledinu.

Lisey se napne do krajnjih granica da se izvuče iz izluđujućeg vremenskog ljepila u koje kao da je zaglibila. Mora se iskobeljati, jer ne stigne li do Scotta prije no što ga okruži mnoštvo i ispriječi joj se na putu, oni će ga vrlo vjerojatno ubiti svojom brižnošću. Pomajčinskom ljubavlju.

– Raaanjeeen jeee, netko vikne.

Ona u sebi vrisne na sebe

(zapni DA SI ODMAH SAD ZAPELA)

i to je naposljetku trgne iz obamrlosti. Više nije oblijepljena tim ljepilom. Iznenada ona siječe zrak; svijet se pretvorio u galamu, vrućinu, znoj i koškajuća tijela. Ona blagoslivlja tu brzometnu stvarnost premda lijevom rukom mora zgrabiti lijevi guz i potegnuti, iščeprkati proklete gaće između guzova. Eto, barem nešto u ovom naopakom i upropaštenom danu je sad na svom mjestu.

Studentica u topu naramenica svezanih na ramenima u obliku velikih mlitavih mašni prijeti da će joj se naći na sve užem puteljku do Scotta, ali se Lisey baci na asfalt i provuče ispod nje. Tek će puno kasnije shvatiti da je ogulila i nažuljala koljena - zapravo tek će u bolnici jedan ljubazni bolničar to primijetiti i staviti melem na njih, nešto tako hladno i blažeće da će joj doći da zavapi od olakšanja. Ali to tek predstoji. Sad kao da su ovdje samo ona i Scott, sami na rubu užarenog parkirališta, tog užasnog crno-žutog poda plesne dvorane na kojem je najmanje pedeset stupnjeva a možda i šezdeset. Mozak joj pokušava odaslati sliku jaja koje se peče na oko u maminoj staroj crnoj tavi, ali je ona odagna.

Scott gleda u nju.

Lice mu je sad voštano blijedo osim čađavocrnih mrlja koji mu niču ispod bademastih očiju i debele pruge krvi koja mu curi iz desnog kuta usta niz čeljust. „Lisey!“ Tim piskutavim, hripavim glasom hiperbarične komore. „Je li me ovaj stvarno upucao?“

„Nemoj pokušavati govoriti.“ Ona mu položi ruku na prsa. Košulja mu je - o Bože moj! - natopljena krvlju; Lisey osjeća kako mu ispod nje srce kuca brzo i plitko, ne poput čovječjeg nego ptičjeg. Golubinje bilo, pomisli ona i u tom trenutku ona djevojka s mlohavim mašnama na ramenima padne na nju. Pala bi na Scotta, ali Lisey ga je nagonski zaklonila, podmetnuvši leđa i podnijevši glavninu djevojčine težine („Hej! Kvragu! JEBIGA!“ neugodno iznenađena djevojka drekne). Djevojčina je težina pritišće samo trenutak a onda popusti. Lisey vidi kako je djevojka strelovito ispružila ruke da ublaži pad -obožanstveni refleksi mladosti, pomisli ona kao da je metuzalem a ne tridesetjednogodišnjakinja - i djevojka u tome uspije, ali onda zajauče „Au, au, AU!“ kad joj je asfalt opekao kožu.

„Lisey“, šapne Scott. Bože, kako mu dah zviždi kad ga uvuče, poput vjetra u dimnjaku.

„Tko me gurnuo?“ strogo upita djevojka s mašnama na ramenima. Čuči, kosa iz razvaljenog konjskog repa pada joj na oči, plače od šoka, bola i srama.

Lisey se prigne Scottu. Vrućina kojom isijava prestravi je i ispuni sažaljenjem dubljim no što je ikad mislila da je kadra osjetiti. No on zapravo drhturi na vrućini. Nespretno, služeći se samo jednom rukom, ona skine svoju jaknu. „Da, ranjen si. I zato nemoj govoriti ine pokušavaj –“

„Tako mi je vruće“, kaže on i još jače zadrhti. Što je sljedeće na redu, grčenje? Njegove bademaste oči zure u njezine plave. Krv mu curi iz kuta usta. Lisey osjeća njezin miris. Čak mu se i ovratnik košulje natopio crvenim. Njegova ljekovita čajna kupka ne bi ovdje pomogla, pomisli ona, ne znajući baš o čemu je riječ. Ovaj put je previše krvi, hebiga. „Lisey, tako mi je vruće, molim te daj mi leda.“

„Hoću“, kaže ona i podmetne mu svoju jaknu pod glavu. Hvala Bogu da ima na sebi svoj sportski sako, pomisli ona, a onda joj nešto padne na um. Zgrabi čučeću, uplakanu djevojku za ruku. „Kako se zoveš?“

Djevojka blene u nju kao da je luda, ali odgovori. „Lisa Lemke.“

Još jedna Lisa, kako je svijet mali, pomisli Lisey ali prešuti to. Umjesto toga reče: „Lisa, muž mi je ranjen. A da odeš u...“ Ne može se sjetiti naziva zgrade, samo njezine funkcije. „... u Katedru anglistike i nazoveš hitnu? Nazovi 911 –“

„Gospođo? Gospođo Landon?“ Fakultetski policajac s cepelinski veee-lkom službenom sraćkom probija se kroz okupljene uz zdušnu pomoć svojih mesnatih laktova. Čučne pokraj nje i koljena mu zapucketaju. Glasnije od Plavušanova pištolja, pomisli Lisey. U jednoj ruci drži voki-toki. Govori polako i razgovijetno kao da se obraća uplašenom djetetu. „Gospođo Landon nazvao sam fakultetsku ambulantu. Stižu sa svojim vozilom kojim će vašeg supruga prebaciti do Memorijalne bolnice u Nashvilleu. Razumijete li me?“

Ona razumije i njezina zahvalnost (po Liseynu mišljenju policajac se više nego iskupio za propušteno) duboka je gotovo koliko i sažaljenje koje osjeća za svog muža koji leži na užarenom asfaltu i drhturi poput psa oboljelog od štenećaka. Ona kimne glavom, brišući prvu u bujici suza koje će isplakati prije no što Scotta vrati u Maine - ne redovnom linijom nego privatnim zrakoplovom i u pratnji medicinske sestre, a na terminalu portlandske zračne luke dočekat će ih drugo vozilo hitne i druga medicinska sestra. Sad se okrene maloj Lemkeovoj i kaže: „Užasno mu je vruće - ima li leda, dušo? Možeš li se sjetiti gdje bi moglo biti leda? Igdje?“

Ona to kaže, ne nadajući se puno, pa se zapanji kad Lisa Lemke istog trenutka kimne glavom. „U kantini ima automat za Coca-Colu.“ Pokaže prema Nelsonovu paviljonu, koji Lisey ne vidi. Vidi tek gustu šumu golih nogu, dlakavih i glatkih, preplanulih i opaljenih suncem. Shvaća da su potpuno zagrađeni, da pruža pomoć ranjenom suprugu na krpici prostora oblika velike vitaminske ili šumeće tablete, i osjeća laganu paniku zbog stiješnjenosti. Zove li se to agorafobija? Scott bi znao.

„Ako mu možeš donijeti leda, molim te učini to“, kaže Lisey. „Požuri.“ Okrene se k policajcu koji čini se opipava Scottovo bilo, po Liseynu mišljenju potpuno beskorisna radnja. Sad je jedino važno je li živ ili mrtav. „Možete li ih malo odmaknuti?“ upita ona gotovo molećivo. „Tako je vruće a –“

Nije uspjela ni reći do kraja a on skoči na noge poput jopca i drekne: „Odmaknite se! Propustite djevojku! Odmaknite se i pustite da djevojka prođe! A da mu date zraka ljudi?“

Okupljeni se odmaknu... vrlo nevoljko, učini se Lisey. Kao da ne žele da im promakne koja kap krvi.

Vrućina isijava iz asfalta. Napola je očekivala da će se naviknuti na nju kao što se čovjek navikne na vrući tuš, ali ništa od toga. Osluškuje hoće li začuti zavijanje vozila hitne ali ne čuje ništa. A onda ipak začuje nešto - kako je Scott zaziva. Hropcem. Istodobno se trza na njezinu znojem natopljenom topu (grudnjak joj se sad ocrtava na svili poput otečene tetovaže). Pogleda u njega i ugleda nešto što joj nimalo nije po volji: Scott se smiješi. Krv mu je optočila usne zagasitom crvenom bojom slatkiša, gornju i donju usnu, od jednog do drugog kuta, i taj njegov smiješak zapravo više sliči klaunovskom cerenju. Nitko ne voli klauna u ponoć, pomisli ona i upita odakle joj to. Tek će se u jednom trenutku tijekom duge i uglavnom besane noći koja je sad tek čeka, slušajući kako gotovo svi psi u Nashvilleu laju na vrući kolovoski mjesec, sjetiti da je to bio epigraf Scottova trećeg romana, jedinog koji se nije svidio ni njoj ni kritičarima, no koji ih je učinio bogatima: Ispražnjeni zlodusi.

Scott uporno nateže njezin plavi svileni top. Oči su mu još sjajne i grozničave u crnećim dupljama. Želi nešto reći i - nevoljko - ona se prigne da čuje. On uvlači dah malim, polovičnim gutljajima, i glasno, od čega je podilazi jeza. Miris krvi još je jači ovako izbliza. Ogavan, mineralni miris.

To je smrt. Miris smrti.

Kao da to potvrđuje, Scott kaže: „Vrlo je blizu, dušo. Ne vidim ga ali ja...“ Još jedan dugački, šišteći udisaj. „Čujem ga kako se gosti. I rokće.“ Smiješeći se tim svojim krvavim klaunovskim smiješkom.

„Scotte, ne znam o čemu gov–“

U ruci koja joj poteže top ipak je ostalo nešto snage. Uštipne je za slabinu, i kad je puno kasnije u motelskoj sobi skinula top, ugledat će - kako je to okrutno - masnicu u obliku srca.

„Ti...“ Hripavi dah. „Znaš...“ Još jedan šišteći dah, dublji. Još veselo nasmiješen kao da dijele neku užasnu tajnu. Ljubičastu tajnu, boje masnica. Boje stanovitog cvijeća koje raste na stanovitim

(tiho Lisey tiho)

da, na stanovitim obroncima. „Ti... znaš... pa nemoj... vrijeđati moju... inteligenciju.“ Još jedan hripavi, šišteći dah. „Ili svoju.“

Ona vjerojatno doista zna dio toga. Dugonja, tako ga Scott zove. Stvor beskrajnog pirgavog boka. Jednom je namjeravala u rječniku pogledati značenje riječi pirgav ali je zaboravila - zaboravljanje je vještina koju je imala razloga njegovati sve ove godine koje su ona i Scott zajedno. Ali ona zna o čemu on govori.

Scott pusti njezin top ili možda samo gubi snagu da se drži. Lisey se malo odmakne - ali ne daleko. Njegove je oči gledaju iz dubokih i crnećih duplji. Sjajne su kao inače, ali ona vidi i da su pune prepasti te (a to je najviše plaši) nekakve bijedne, neobjašnjive veselosti. Još govoreći tiho - vjerojatno kako bi samo ona čula, a možda samo zato što ne može jače - Scott kaže: „Poslušaj, mala Lisey. Sad ću oponašati kako zvuči kad se pirgavi okrene.“

„Scott, nemoj - moraš prestati.“

On se ogluši. Uvuče još jedan šišteći udisaj, napući vlažne crvene usne u čvrsti O i ispusti tih i nevjerojatno ogavan pućkav zvuk kojim istisne vodoskok sitnih kapi krvi iz stisnutog grla u vrući zrak. Neka djevojka to primijeti i vrisne. Ovaj put okupljene nije morao policajac zamoliti da se odmaknu; oni to učine samoinicijativno, pa oko Lisey, Scotta i kapetana Heffernana načine obruč širine najmanje jedan metar.

Taj je zvuk - mili Bože, doista zvuči poput hropca - milosrdno kratak. Scott kašlje, grudni mu se koš nadima, iz rane se ritmično izlijeva krv, i on joj prstom da znak da se ponovno prigne. Ona to učini, podbočivši se o asfalt svojim užarenim rukama. Na to je prisiljavaju njegove upale oči i smrtni cer.

Scott okrene glavu, ispljune grudicu napola zgrušane krvi na vrući asfalt, pa se ponovno okrene njoj. „Mogao bih... ga tako dozvati“, šapne on. „Došao bi. A ti bi... se riješila mog... vječnog... klepetanja.“

Ona shvaća da on misli ozbiljno i na trenutak (jamačno zbog snage njegova pogleda) ona vjeruje da je to istina. On će ponovno proizvesti taj zvuk, samo malo glasnije, a u nekom drugom svijetu onaj dugonja, vladar besanih noći, okrenut će svoju neizrecivu gladnu glavu. Trenutak potom, u ovome svijetu, Scott Landon će zadrhtati na asfaltu i umrijeti. Na smrtovnici će pisati nešto suvislo ali će ona znati: njegov ga je podzemni stvor najzad vidio, došao po njega i pojeo ga živog.

I tako je došao red na stvari koje više nikad neće spominjati, ni drugima ni među sobom. Preužasne su. Svaki brak ima dva srca, jedno svijetlo a drugo tamno. Ovo je tamno srce njihova braka, bezumna istinska tajna. Ona mu se nagne bliže, njemu koji leži na užarenom asfaltu, uvjerena da umire, no svejedno odlučna da to spriječi ako ikako može. Ako to podrazumijeva da se uhvati ukoštac s dugonjom - oboružana samo noktima, ako dođe do toga - učinit će to.

„Onda... Lisey?“ Smiješi se tim odbojnim, rječitim, užasnim smiješkom. „Što... kažeš... na... to?“

Ona se prigne još bliže u taj njegov drhtavi vonj znoja i krvi. Prignula se toliko da je udahnula jedva osjetan zapah šampona kojim je jutros oprao kosu i kreme za brijanje kojom se obrijao. Pa još niže, sve dok mu usnama nije dodirnula uho. Ona šapne: „Šuti, Scott. Barem jednom u životu budi tiho.“

Kad mu je ponovno pogledala u lice oči su mu drukčije. U njima više nema one mahnitosti. Gubi se, ali možda je to dobro, jer ponovno izgleda priseban. „Lisey...?“

I dalje šapće, gledajući ga u oči. „Ostavi tog hebenog stvora na miru i otići će.“Na trenutak zamalo doda: “Poslije se možeš pozabaviti tim sranjem“, ali je ta pomisao besmislena - jedino što Scott može učiniti za sebe jest ne umrijeti. Pa ona kaže: „Da se više nikad nisi onako oglasio.“

Scott obliže usne. Lisey ugleda krv na njegovu jeziku i želudac joj se okrene, ali se ona ne odmakne od njega. Nema kuda dok ga ne otpremi vozilo hitne ili on prestane disati ovdje na ovom vrućem asfaltu stotinjak metara od mjesta njegova najnovijeg trijumfa; pregrmi li ona ovo, vjerojatno može izdržati sve.

„Tako mi je vruće“, kaže Scott. „Kad bih barem imao komad leda za cuclanje...”

„Uskoro“, kaže Lisey, ne znajući obećava li neostvarivo, ali joj je svejedno. „Naručila sam ga.“ Barem čuje kako se vozilo hitne zavijajući primiče. I to je nešto.

A onda - čudo! Ona djevojka s mašnama na ramenima i svježim ogrebotinama na dlanovima probije se kroz mnoštvo. Sopće kao da se utrkivala i znoj joj se slijeva niz obraze i vrat, ali u rukama drži dvije velike papirnate šalice. „U povratku sam prolila pola usrane Coca-Cole“, kaže ona i preko ramena osine okupljene pogledom, „ali sam uspjela donijeti led. Led je – „A onda prevrne očima i zaglavinja natraške, poput krpene lutke u tenisicama. Fakultetski policajac - o mnogostruko blagoslovljen bio on i njegova veee-lka službena sraćka - zgrabi je, zadrži da ne padne i uzme joj iz ruke jednu papirnatu šalicu koju da Lisey, a drugoj Lisi reče da popije malo tekućine iz druge šalice. Lisey Landon ne mari za to. Poslije, dok će se prisjećati svega što se dogodilo, pomalo će je zadiviti vlastita jednostranost. Sad jedino misliRedarstveniče Simpatiko, samo pazite da opet ne padne na mene ako se onesvijesti, i ponovno se okrene Scottu.

On drhti još jače, pogled mu se muti, oči gube kontakt s njezinima. On svejedno pokušava. „Lisey... tako vruće... led...”

„Imam ga. A da sad konačno barem jednom u životu zatvoriš taj svoj klopotac?“

„Jedna na sjever prhne, druga na jug“, najprije on zahriplje a onda - osmog li čuda - on je posluša. Možda je rekao sve što je imao reći, što bi Scottu Landonu bilo prvi put u životu.

Lisey zavuče ruku duboko u šalicu pa se Coca-Cola podigne do ruba i prelije. Njezina je hladnoća neugodna ali i očaravajuća. Uhvati punu šaku zdrobljenog leda. Kako je to ironično, pomisli ona: kadgod ona i Scott stanu na nekom odmorištu uz autocestu i ona kupi napitak u automatu koji izbacuje sok u šalicama a ne u limenkama ili bocama, uvijek odlučno i pravednički pritisne tipku BEZ LEDA; neka drugi dopuštaju da ih zli proizvođači osvježavajućih napitaka varaju tako što im prodaju pola šalice napitka a pola šalice leda, ali ne i najmlađa kći Davea Debushera. Kako je ono stari Dandy rado govorio? Nisam s eja jučer rodio! A sad bi ona da leda ima više a Coca-Cole manje... premda ne misli da će to nešto promijeniti. Ali se u tome prevarila.

„Scott, evo. Led.“

Oči su mu sad napola sklopljene ali otvori usta. Čim mu je usne protrljala šakom leda pa mu na krvavi jezik položila jedan topeći grumen, njegova drhtavica iznebuha prestane. Kao čarobnim štapićem. Osokoljena, ona svojom promrzlom i mokrom rukom protrlja njegov desni pa lijevi obraz a zatim i čelo, odakle kapi vode obojene Coca-Colom kapaju po njegovim obrvama pa mu se slijevaju s obje strane nosa.

„O Lisey, ovo je rajski“, kaže on, pa premda još kreštav, Lisey se čini da mu je glas prisebniji... više tu. Vozilo hitne zaustavilo se slijeva od okupljenog mnoštva uz izdišući jauk sirene i nekoliko trenutaka potom nestrpljivi muški glas vikne: “Bolničari! Propustite nas! Bolničari! A da nas pustite da prođemo i radimo svoj posao?“

Dashmiel, kukavički južnjački pizdek, odabere upravo taj trenutak da progovori u Liseyno uho. Zbog zabrinutosti u njegovu glasu, a u suprotnosti s brzinom kojom je malo prije odmaglio, dođe joj da zaškrguće zubima. „Kako mu jeh, mila?“

Ne okrenuvši se, Lisey odgovori: „Pokušava preživjeti.“

7.

„Pokušava preživjeti“, promrmlja ona, prešavši dlanom preko sjajnog papira Godišnjaka Sveučilišta Tennessee u Nashvilleu, preko Scottove fotografije na kojoj drži nogu na toj šašavoj srebrnoj lopati.

Ona s praskom zatvori godišnjak i baci ga na prašnjava leđa trakavice. Njezina glad za fotografijama - za uspomenama - bila je više no utažena za jedan dan. U desnom joj oku počne bolno kuckati. Željela je popiti nešto protiv toga, ali ne pederski Tylenol nego ono što je njezin pokojni muž nazivao „čavoglavima“. Dva njegova Excedrina je to što se traži, ako im nije odavno istekao rok trajanja. A onda će malo prileći u njihovoj spavaćoj sobi dok ta glavobolja u zametku ne prođe. Možda i malo odspava.

Još je doživljavam kao našu spavaću sobu, razmišljala je Lisey prilazeći stubama koje su se spuštale u štalu, koja sad i nije bila štala već niz skladišnih odjeljaka... premda je još odisala mirisom sijena, užeta i ulja za traktore, slatko-tvrdoglavim nekadašnjim seoskim mirisima. I nakon dvije godine.

Pa što? U čemu je problem?

Ona slegne ramenima. „Ni u čemu, pretpostavljam.“

Malo je zaprepasti mumljav i pripit prizvuk tih riječi. Sva ta živopisna sjećanja vjerojatno su je izmorila. Ponovno proživljeni stres. Na jednom je bila zahvalna: nijedna druga Scottova fotografija u trbuhu trakavice ne bi mogla prizvati tako stresna sjećanja, ranjen je samo jedanput, a nijedan od tih fakulteta ne bi mu poslao fotografije njegova oc –

(daj začepi budi tiho)

„Tako je“, složi se ona u podnožju stuba a da nije točno znala na rubu koje pomisli

(Skote, ti mali Skote)

je bila. Glavu je jedva držala uspravnom i kao da je bila oblivena znojem, poput nekoga tko je upravo izbjegao prometnu nesreću. „Kuševski, kad je dosta onda je dosta.“

Kao da ga ja njezin glas aktivirao, iza zatvorenih drvenih vrata njoj zdesna zazvoni telefon. Lisey zastane u glavnom prolazu štale. Nekoć se kroz ta vrata ulazilo u konjušnicu dovoljno prostranu za tri konja. Sad je na njima pisalo VISOKI NAPON! To je bila Liseyna ideja, njoj se to činilo jako smiješno. Planirala je tu prostoriju pretvoriti u mali radni prostor gdje bi držala arhivu i plaćala režije (imali su - ona još ima - vlastitog računovođu, ali on živi u New Yorku i ne može se očekivati da će se brinuti za sitnice kao što su njezin mjesečni račun u Hilltop Grocery). Uspjela je ubaciti radni stol, telefon, faks i nekoliko ladičara... a onda je Scott umro. Je li otad bila tamo? Jednom, koliko se sjeća. Rano proljetos. Potkraj ožujka, dok je na zemlji još bilo nekoliko ustajalih stola snijega a njezina misija bila samo izbrisati poruke s telefonske sekretarice. Na displeju je tom prigodom ugledala broj 21. Poruke od jedan do zaključno sedamnaest te od devetnaest do zaključno dvadeset jedan bile su od muteža koje je Scott nazivao „telefonske uši“. Osamnaesta (što Lisey nije nimalo iznenadilo) bila je od Amande. „Samo sam željela znati jesi li uopće aktivirala ovu spravicu“, rekla je. „Dala si meni, Darli i Canty ovaj broj prije Scottove smrti.“ Stanka. „Pretpostavljam da jesi.“ Stanka. „Aktivirala sekretaricu.“ Stanka. A potom, žurno: „Ali je prošlo jako dugo između izlazne poruke i blipa, ajme, sigurno imaš puno poruka, mala Lisey, trebala bi ih preslušavati u slučaju da ti netko želi pokloniti porculanski servis ili nešto takvo.“Stanka.“Pa... pozdrav.“

A sada, dok stoji ispred zatvorenih vrata svoje nesuđene radne sobe i osjeća kako joj bol kucka u desnom oku u ritmu otkucaja srca, sluša kako je telefon zazvonio treći, pa četvrti put. Usred petog zvona začuje se škljocaj a onda njezin glas kako govori osobi na drugom kraju da su dobili 727-5932. Nije bilo lažnog obećanja da će ih se nazvati, pa ni poziva da ostave poruku nakon onoga što je Amanda nazvala blip. Uostalom, čemu? Tko bi nazvao ovdje da razgovara s njom? Scottovom smrću kuća je izgubila pokretačku snagu. Ostala je samo mala Lisey Debusher iz Lisbon Fallsa, sad udova Landon. Mala Lisey živi sama u kući prevelikoj za nju i piše popise za kupovinu, a ne romane.

Stanka između poruke i zvučnog signala bila je tako duga da je pomislila da je vrpca za snimanje dolaznih poruka jamačno puna. I da nije, osobi koja zove dojadit će pa će spustiti slušalicu i kroz zatvorena će vrata Lisey začuti samo taj najiritantniji od svih snimljenih telefonskih glasova, ženu koja vam kaže (zapravo vas grdi): “Želite li ostvariti poziv... prekinite vezu i nazovite operatera!“ Ne doda tikvaneilikretenu, ali Lisey uvijek to sluti u pozadini - ono što bi Scott nazvao „podtekst“.

Umjesto toga, muški glas izgovori tri riječi. Nije bilo razloga da Lisey zbog njih premre, ali jest. „Pokušat ću opet“, reče glas.

Začuje se škljocaj.

A potom tajac.

8.

Ovo je puno ljepša sadašnjost, pomisli Lisey, ali zna da nije riječ ni o prošlosti ni o sadašnjosti; ovo je samo san. Ležala je na velikom bračnom krevetu u

(našoj našoj našoj našoj našoj)

spavaćoj sobi ispod sporo vrtećih lopatica stropnog ventilatora; zaspala je usprkos sto trideset miligrama kofeina u dva Excedrina (rok valjanosti: 10-07) koje je uzela iz topeće zalihe Scottovih lijekova u kupaoničkom ormariću. Ako imalo sumnja da sanja, mora samo pogledati gdje je - na odjelu za intenzivnu skrb na drugom katu bolnice Nashville Memorial - i u svoje jedinstveno prijevozno sredstvo: iznova jezdi na velikom komadu platna na kojem velikim slovima piše NAJFINIJE PILLSBURY BRAŠNO. Ponovno se razveseli primijetivši da su vrhovi ovog priprostog letećeg ćilima na kojem sjedi ruku kraljevski sklopljenih ispod grudi povezani u čvor poput rupčića. Lebdi tako blizu stropa da kad je njezin ćilim zaplovio ispod jednog od sporo vrtećih stropnih ventilatora (u njezinu snu oni izgledaju baš kao onaj u njezinoj spavaćoj sobi), mora se priljubiti uz ćilim da je lopatice ventilatora ne bi zahvatile i istamburale. Ta lakirana drvena vesla uporno se glasaju šup, šup, šup u svojoj sporoj i na neki način dostojanstvenoj vrtnji. Ispod nje, medicinske sestre dolaze i odlaze u obući cvilećih potplata. Neke na sebi imaju šarene kute koje će jednog dana prevladati u njihovoj branši, ali ove mahom još nose bijele kute, bijele hulahupke i kapice koje Lisey uvijek podsjete na punjene grlice. Dva liječnika - pretpostavlja da su liječnici premda jedan izgleda premlad da bi se brijao - čavrljaju pokraj stupa za vodu. Zidovi obloženi keramičkim pločicama svježe su zelene boje. Dnevna vrućina kao da se ovdje ne uspijeva zadržati. Vjerojatno osim ventilatora radi i klima, ali je Lisey ne čuje.

Naravno da ne u mom snu, kaže si ona, i to zvuči razborito. Malo dalje je soba broj 319 u kojoj se Scott oporavljao nakon što su mu izvadili metak. Bez problema stigne do njezinih vrata ali tad shvati da leti previsoko da bi prošla kroz njih. A želi ući. Nije mu uspjela reći: “Poslije ćeš misliti na ostalo, sad samo odmaraj“, no je li to uopće bilo potrebno? Ta Scott Landon nije od jučer. Čini joj se da je sad najvažnije pitanje koja je ispravna čarobna riječ da leteći ćilim prizemlji?

Ona se sjeti. Nije to riječ koju želi čuti iz vlastitih usta (jer je to Plavušanova riječ), ali čovjek snuje a vrag određuje - kao što je Dandy također govorio - i tako...

„Frezije“, kaže Lisey a izblijedjela tkanina začvoranih vrhova poslušno propadne metar sa svojih visina ispod bolničkog stropa. Lisey pogleda kroz otvorena vrata i ugleda Scotta. Prošlo je nekih pet sati od operacije i on leži u uskom ali iznenađujuće lijepom krevetu dražesno obloženog uzglavlja i podnožja. Monitori koji zvuče poput telefonskih sekretarica piste i piskutaju. Dvije vrećice nečeg prozirnog vise na stalku između njega i zida. Čini se da spava. S druge strane njegova kreveta sjedi Lisey iz 1988. godine u stolcu ravnog naslona i drži muža za ruku. U drugoj ruci Lisey iz 1988. drži džepnu knjigu koju je ponijela sa sobom u Tennessee - nije očekivala da će je pročitati tako puno. Scott čita autore kao što su Borges, Pynchon, Tylerova i Atwoodova; Lisey čita Maeve Binchy, Colleen McCullough, Jean Auel (premda joj malo na živce idu pohotljivi špiljski ljudi gospođice Auel), Joyce Carol Oates i odnedavno Shirley Conran. U sobi 319 čita Divljake, najnoviji roman potonje spisateljice, i jako joj se sviđa. Stigla je do dijela gdje se žene izgubljene u džungli uče služiti grudnjacima kao praćkama. Što omogućuje lycra u njima. Lisey ne zna jesu li američki čitatelji ljubica spremni za najnoviji Conraničin uradak, ali ona misli da je hrabar i na svoj način prilično lijep. Nije li hrabrost uvijek na neki način i lijepa?

Svjetlost na izmaku dana slijeva se kroz sobni prozor u poplavi crvene i zlatne svjetlosti, zloslutne i ljupke. Lisey iz 1988. jako je umorna: emocionalno, fizički i boravkom na američkom Jugu. Obrati li joj se još netko s pomozbog, počet će vrištati. A dobra strana toga? Ona neće biti ovdje koliko i oni jer... ovaj... ima razlog znati da Scottove rane brzo zacjeljuju, neka ostane na tome.

Uskoro će se vratiti u motel i pokušati unajmiti istu sobu koju su dobili prije (Scott im gotovo uvijek unajmi neko skrovište, čak i kad je riječ o gaži koju on zove „staro dobro unutra-van“). No misli da od toga neće biti ništa - odnose se sasvim drukčije prema tebi kad si s muškarcem, slavnim ili ne - ali motel je prilično blizu bolnice i koledža, i važno joj je samo da dobije nekakvu sobu. Doktor Sattherwaite, zadužen za Scottov slučaj, obećao joj je da može izbjeći novinare tako da večeras i idućih dana izađe na stražnji ulaz. Kaže da će joj gospođa McKinney s prijamnog naručiti taksi da je čeka ispred dostavnog ulaza kantine „čim joj date zeleno svjetlo“. Lisey bi već otišla, ali je Scott posljednjih sat vremena nemiran. Sattherwaite je rekao da će Scott spavati barem do ponoći, ali Sattherwaite ne zna Scotta kao ona, i Lisey se ne iznenadi kad je on uoči zalaza sunca na mahove počeo dolaziti k sebi. Dvaput ju je prepoznao, dvaput upitao što se dogodilo, i dvaput mu je rekla da je na njega pucala duševno poremećena osoba. Drugi put je rekao: „Đi-ha, hebeni Srebrenko“, pa odmah ponovno sklopio oči, i to je uspije nasmijati. Sad želi da dođe k svijesti još jedanput kako bi mu mogla reći da se ne vraća u Maine već samo u motel, i da će doći ujutro.

Lisey iz 2006. sve to zna. Pamti. Sluti. Što već. Sa svog mjesta na letećem ćilimu od vreće NAJFINIJEG PILLSBURY BRAŠNA ona pomisli: On otvara oči. Pogleda me. Kaže: „Bijah izgubljen u tami a ti si me našla. Gorio sam - plamtio - a ti si mi dala leda.“

No je li doista rekao baš to? Je li se baš tako dogodilo? A ako ona skriva nešto - skriva od sebe - zašto to čini?

U krevetu, na rujnoj svjetlosti zalaska, Scott otvori oči. Pogleda u svoju ženu koja čita knjigu. Dah mu više ne šišti ali se svejedno začuje šuplji zvuk kad je on uvukao dah najdublje što može i napola šapnuo, napola zahroptao njezino ime. Lisey iz 1988. odloži knjigu i pogleda ga.

„Hej, ponovno si budan“, kaže ona. „Evo kviz pitanja. Sjećaš se što ti se dogodilo?“

„Upucan“, šapne on. „Klinac. Cjevčica. Leđa. Boli.“

„Uskoro ćeš moći dobiti nešto protiv bolova“, kaže ona. „Zasad, bi li htio –“

On joj stisne ruku, poručivši joj time da može zašutjeti. Sad će mi reći da bješe izgubljen u tami a da sam mu ja dala leda, pomisli Lisey iz 2006.

Ali on svojoj ženi - koja mu je tog dana spasila život tresnuvši luđaka po glavi srebrnom lopatom - kaže samo: „Bilo je vruće, zar ne?“ Ležernim tonom. Nije ju važno pogledao; kao da je to rekao tek da nešto kaže. Da im prođe vrijeme dok rujna svjetlost tamni a uređaji piste i piskutaju; sa svoje promatračnice na vratima bolničke sobe Lisey iz 2006. vidi kako je drhtaj - jedva primjetan ali ipak primjetan - prožeo njezino mlađe ja; vidi kako je kažiprst lijeve ruke njezina mlađeg ja skliznuo sa svog mjesta u njezinu džepnu izdanju Divljaka.

Pomislih: „Ili se ne sjeća ili se pretvara da se ne sjeća što je rekao dok je ležao na asfaltu - kako bi ga mogao zazvati kad bi htio, kako bi mogao pozvati dugonju kad bih ga se ja željela riješiti - i što sam ja odgovorila na to, da bi trebao začepiti i ne dirati u to... da će stvor otići bude li on kuš. Pitam se je li doista riječ o amneziji - onako kako je zaboravio da je netko pucao na njega - ili je to nekakvo naše specijalno zaboravljanje, kad sranja pometeš u kutiju i zaključaš je. Pitam se je li to uopće važno, samo da se on sjeća kako se oporaviti.“

Ležeći na svom krevetu (i lebdeći na letećem ćilimu u vječnoj sadašnjosti svog sna), Lisey se promeškolji i pokuša zazvati svoje mlađe ja, pokušava viknuti da je to važno, itekako! Ne dopusti mu da se tek tako izvuče! pokušala je dreknuti. Ne možeš vječno zaboravljati! Ali joj je pala na um još jedna izreka iz prošlosti, ova iz njezinih beskrajnih ljetnih partija herčeva i vista na obalama jezera Sabbath Day, povik koji bi se čuo svaki put kad bi neki igrač želio pogledati u odbačene karte dalje od jednog štiha: Ne diraj to! Ne možeš oživiti mrtve!

Ne možeš oživiti mrtve.

Svejedno ona pokuša još jedanput. Cijelom svojom popriličnom snagom uma i volje Lisey iz 2006. nagne se naprijed na svom letećem ćilimu i pošalje telepatsku poruku svojem mlađem ja:Glumata! SCOTT SVE PAMTI!

Jedan čudnovati trenutak čini joj se da poruka stiže do mlade Lisey... zna da je tako jer se Lisey iz 1988. trzne u stolici, knjiga joj sklizne iz ruke i padne na pod uz mukao udarac. Ali prije no što se njezina inačica uspjela osvrnuti, Scott Landon zagledao se u ženu koja lebdi na vratima, inačicu njegove žene koja će ga nadživjeti i postati njegova udovica. Ponovno je naškubio usne, ali umjesto da proizvede onaj ogavni pućkavi zvuk, on puhne. Nije osobito jako dahnuo; kako bi i mogao s obzirom na sve kroz što je prošao? Ali je dovoljno da leteći čilim NAJFINIJEG PILLSBURY BRAŠNA prhne natraške, propadajući i podižući se poput kalavca mlječike na orkanskom vjetru. Lisey se grčevito drži za čilim dok zibajući bolnički zidovi promiču pokraj nje, ali ta se prokleta stvarca naginje i ona pada i...

9.

Lisey se probudi i uspravi u krevetu. Znoj joj se sušio na čelu i ispod pazuha. Zahvaljujući stropnom ventilatoru, ovdje je bilo razmjerno svježe, ali joj je svejedno vruće kao da je u...

Pa, kao da je u vakuumskoj pećnici.

„Što god to bilo“, reče ona i nesigurno se nasmije.

Onaj se san već raspadao u dronjke - jedino čega se mogla iole jasno sjetiti bila je sablasna rumena svjetlost nekakvog zalazećeg sunca - ali se probudila sumanuto svjesna jedne nužnosti, ludog imperativa: mora naći tu hebenu motiku. Tu srebrnu lopatu.

„Zašto?“ upita ona praznu sobu. Podigne sat s noćnog stolića i prinese ga licu, uvjerena da će joj pokazati da je prošlo sat vremena, možda dva. Zapanji se shvativši da je spavala točno dvanaest minuta. Vrati sat na noćni stolić i obriše ruke o prednjicu bluze kao da je uhvatila nešto prljavo i crvljivo. „Zašto baš tu lopatu?“

Nema veze. Bješe to Scottov a ne njezin glas. Malokad ga je ovih dana čula tako jasno, ali kako ga je sad čula! Glasno i jasno. To se tebe ne tiče. Samo je nađi i stavi tamo gdje... znaš već...

Naravno da je znala.

„Gdje mogu zapeti i upotrijebiti je“, promrmlja Lisey, protrlja lice rukama i tiho se nasmije.

Tako je, babyluv, složi se njezin muž. Uvijek kad izgleda potrebno.

TREĆE POGLAVLJE

LISEY I SREBRNA LOPATA (ČEKATI DA ZAPUŠU NEKI DRUGI VJETROVI)

1.

Njezin živopisni san nije izbavio Lisey od sjećanja na Nashville, osobito jednog: Gerd Allen Cole ne cilja Scottu u pluća (što bi Scott mogao preživjeti) nego u srce (što bez sumnje ne bi). Dotad je već cijeli svijet usporio, i ono na što joj se misli neprestance vraćaju - kao što se jezik uporno vraća na površinu jako okrhnutog zuba - je kako je ta kretnja bila iznimno glatka, kao da je pištolj bio postavljen na kardanski prsten.

Lisey usisa dnevni boravak - kojega nije trebalo usisavati -a onda stavi prati rublje koje nije ni napola popunilo bubanj; sad kad je ostala samo ona košara za rublje puni se jako polako. Prošle su dvije godine a ona se još ne može naviknuti na to. Naposljetku navuče svoj stari jednodijelni kupaći kostim i nekoliko puta prepliva bazen u stražnjem dvorištu: pet, pa deset, onda i petnaest, pa sedamnaest puta, a onda joj ponestane daha. Čvrsto se uhvati za rub na plitkoj strani bazena a noge pusti da plutaju iza nje. Soptala je, tamna joj se kosa poput sjajne kacige lijepila za obraze, čelo i vrat, no svejedno je vidjela kako se blijeda dugoprsta ruka zanjihala, ugleda Ladysmith (nemoguće ga je bilo doživljavati kao obični pištolj nakon što mu znaš smrtonosno pišuljasto ime) i kako se mali crni otvor u kojem čuči Scottova smrt pomiče ulijevo, a srebrna je lopata tako teška. Činilo joj se nemoguće da bi mogla njome zamahnuti na vrijeme, preteći Coleovo ludilo.

Polako je micala nogama, lagano burkajući vodu. Scott je obožavao ovaj bazen ali je zapravo malokad plivao u njemu; on je više volio plutati na zračnom jastuku s knjigom i pivom u ruci. Naravno, kad nije bio na putu. Ili pisao u svojoj radnoj sobi, s glazbom do daske. Ili sjedio u stolcu za ljuljanje u gostinskoj sobi u ucviljenom srcu zimske noći, umotan do brade u vuneni pačvork-pokrivač Majčice Debusher, u dva ujutro, razrogačenih očiju, dok vani huji hladan vjetar koji vije od Yellowoknifea - to je bio onaj drugi Scott; jedan na sjever prhne, drugi na jug, a ona ih je voljela obojicu, svejednako.

„Prestani“, razdražljivo će Lisey. „Odalamila sam ga na vrijeme, jesam, pa se okani toga. Pucanj u pluća bio je sve što je tom pacijentu uspjelo.“ No u glavi (gdje je prošlost uvijek sadašnjost), ona ponovno ugleda kako se Ladysmith pomaknuo i Lisey se odrazi i podigne iz bazena u pokušaju da fizički odagna taj prizor. Uspije, ali se Plavušan vratio dok je stajala u svlačionici i brisala se ručnikom nakon brzog tuširanja; Gerd Allen Cole se vratio, tu je, govori Moram zaustaviti to silno zvončarenje za frezije, i Lisey iz 1988. zamahuje srebrnom lopatom ali je ovaj put hebeni zrak u hebenom Liseynu vremenu hebeno gust, pa će ona zakasniti djelić sekunde, vidjet će cijeli drugi plameni buketić a ne samo jedan njegov dio, crna će rupa zinuti i na Scottovu lijevom reveru a sportski će mu sako postati mrtvački –

„Prestani!“ zareži Lisey i baci ručnik u košaru za prljavo rublje. „Dosta više!“

Odmaršira natrag u kuću gola, noseći odjeću pod mišicom - eto čemu služi visoka daščana ograda oko cijelog dvorišta.

2.

Bila je gladna nakon plivanja – zapravo gladna kao vuk – pa iako još nije bilo ni pet sati ona odluči smazati obilan obrok nečega prženog. Ono što bi Darla, druga po starosti kći Debusherovih, nazvala utješnom hranom a što bi Scott - s veseljem - nazvao hrdanje. U hladnjaku nađe pola kilograma mljevene govedine a na stražnjoj polici u ostavi čučao je predivni hrdajući asortiman polugotovih faširanaca. Lisey to ubaci u tavu zajedno s mljevenom govedinom. Dok se to sve pirjalo, ona spravi vrč napitka u prahu s okusom limete i u to umiješa dvostruku količinu šećera. U pet i dvadeset mirisi iz tave ispunili su kuhinju a svaka pomisao na Gerda Allena Colea isparila joj je iz glave, barem trenutačno. Mogla je misliti samo na hranu. Pojela je dvije velike porcije složenca od mljevenog mesa i popila dvije velike čaše napitka. Nakon druge porcije i druge čaše (od kojih je ostao samo bijeli talog šećera na dnu čaše) ona se zvonko podrigne i reče: „Da mi je barem kakva hebena cigareta.“

Istina, malokad je tako žudjela za cigaretom. Mentol Salem Light. Scott je pušio kad su se upoznali na Sveučilištu Maine, gdje je on bio i postdiplomac i ono što je zvao najmlađim domicilnim piscem na svijetu. Ona je bila izvanredna studentica (to nije dugo potrajalo) a redovna konobarica u Pat's Cafeu u središtu grada, gdje je okretala pizze i pljeskavice. Navikom pušenja zarazila se od Scotta koji je isključivo pušio Tareytonice. Zajedno su se odrekli pljuga i pružali su si psihičku podršku. To je bilo 1987., godinu dana prije no što je Gerd Allen Cole jasno i glasno pokazao da cigarete nisu jedini problem koji netko može imati s plućima. Svih tih godina Lisey ih se danima ne bi sjetila a onda bi zapala u bezdane apstinentske krize. No na neki je način razmišljanje o cigaretama predstavljalo poboljšanje. U svakom slučaju bolje od razmišljanja o

(Moram zaustaviti to zvončarenje za frezije, kaže Gerd Allen Cole besprijekorno razdražljivom jasnoćom i lagano pomakne zapešće)

Plavušanu

(glatko)

i Nashvilleu

(tako da je dimeća cijev Ladysmitha uperena u lijevu stranu Scottova prsnog koša)

i hebiga, evo nje opet, ponovno to čini.

Za desert si je pripremila kupljeni biskvit s tučenim slatkim vrhnjem - vjerojatno vrhunac hrdanja - ali je Lisey bila odveć sita da bi se na to odlučila. Usto ju je jedilo što su joj se vraćala ta trula, stara sjećanja premda se nakrkala pikantne, visokokalorične hrane. Sad shvaća s čime se moraju nositi ratni veterani. To je bila njezina jedina bitka ali

(nemoj Lisey)

„Prestani“, šapne ona i odgurne tanjur

(nemoj babyluv)

srdito od sebe. Isuse, ala želi

(znaš da ne bi smjela)

cigaretu. A još više od šiljka želi da sva ta stara sjećanja nesta –

Lisey!

Bješe to Scottov glas, ovaj put tako jasan da je odgovorila glasno preko kuhinjskog stola i bez trunke skanjivanja: „Što kažeš, mili?“

Nađi srebrnu lopatu i sve će ovo sranje ispariti... poput smrada željezare kad bi vjetar promijenio smjer i zapuhao s juga. Sjećaš se?

Naravno da se sjećala. Imala je stan u gradiću Cleaves Millsu, samo jedan gradić istočno od Oronoa. U Cleavesu zapravo više i nije bilo željezara dok je Lisey tamo živjela ali ih je bilo puno u Oldtownu, pa kad bi vjetar zapuhao sa sjevera - osobito u oblačan i vlažan dan - smrad je bio užasan. Ali ako bi zapuhali neki drugi vjetrovi... Bože! Osjetio bi miris oceana i preporodio se. Stanovito je vrijeme rečenica čekati da zapušu neki drugi vjetrovi postala dio njihova bračnog govora, poput zapeti, i hebiga umjesto jebiga. Negdje putem je izašla iz mode i godinama se nije sjetila te fraze: čekati da zapušu neki drugi vjetrovi, u značenju strpi se, dušo. U značenju ne odustaj još. Možda je bila riječ o nekoj vrsti dražesnog optimističnog odnosa kakav može opstati samo u netom sklopljenom braku. Ne zna. Scott bi možda uspio ponuditi kakvo pametno objašnjenje; vodio je dnevnik već i tad, u njihovim

(RANIMGODINAMA.)

kad su kuburili, zapisivao bi u njega petnaest minuta svake večeri dok bi ona gledala humoristične serije ili se bavila kućnim računovodstvom. A katkad, umjesto da gleda televiziju ili ispisuje čekove, gledala bi u njega. Sviđalo joj se to kako mu svjetlost sja u kosi a na obraze mu baca duboke trostrane sjene dok sjedi glave pognute nad svoj dnevnik. Tad mu je kosa bila duža i tamnija, neobilježena sjedinama koje su mu počele nicati potkraj života. Sviđale su joj se njegove priče, ali joj se jednako sviđalo i to kako mu kosa izgleda na prolivenoj svjetlosti svjetiljke. Po njezinu mišljenju njegova kosa na svjetlosti svjetiljke bila je priča za sebe, samo što toga nije bio svjestan. A sviđao joj se i osjet njegove kože pod njezinom rukom.

Glava ili glavić, oboje joj je godilo. Ne bi mijenjala jedno za drugo. Njoj se sviđao cijeli paket.

Lisey! Nađi lopatu!

Pospremila je stol, pa ostatak složenca stavila u Tupperwareovu posudu. Bila je uvjerena da ga nikad neće pojesti, sad kad ju je minulo ludilo, ali ga je ostalo previše da bi ga bacila u svežderski zahod; kako bi Majčica Debusher koja ju je još pozivala na red u njezinoj glavi vrištala zbog takvog razbacivanja! Puno ga je bolje sakriti u hladnjak iza šparoge i jogurta gdje će tiho zreti. Dok je obavljala te jednostavne kućanske poslove, pitala se kako bi u ime Isusovo i Majke Božjakovine to što će naći tu glupu prigodničarsku lopatu moglo pridonijeti njezinu duševnom miru. Možda nešto u vezi s magijskim svojstvima srebra? Sjetila se kako je s Darlom i Cantatom gledala neki film u sklopu Noćnog programa, nekakav navodno jezivi film o vukodlaku... samo što se Lisey nije naročito prestrašila, ako se uopće prestrašila. Vukodlak joj je izgledao žalosno a ne jezivo, a osim toga vidjelo se da su mu filmaši mijenjali lice tako što bi svako malo zaustavili kameru pa mu nanijeli novi sloj šminke a onda iznova pokrenuli kameru. Moralo im se odati priznanje za trud, ali završni proizvod nije bio osobito uvjerljiv, barem po njezinu skromnom mišljenju. No zaplet je bio donekle zanimljiv. Prvi dio filma odigravao se u jednom engleskompubu, i jedan od nazočnih cugera rekao je da se vukodlaka može ubiti jedino srebrnim metkom. A nije li Gerd Allen Cole bio neka vrsta vukodlaka?

„Zbroji se, “ reče ona, poplahnuvši tanjur i ubacivši ga u gotovo praznu suđericu, „možda bi to Scott mogao prodati ljudima u nekoj svojoj knjizi, ali lovačke priče nikad nisu bile tvoj resor. Zar ne?“ Ona potmulo zalupi vratima suđerice. Brzinom kojom se puni, uključit će je oko Dana nezavisnosti. „Želiš li potražiti tu lopatu, daj se na posao! Želiš li to učiniti?“

Prije no što je uspjela odgovoriti na to potpuno retoričko pitanje ponovno se začuje Scottov jasni glas.

Ostavio sam ti poruku, babyluv.

Lisey se skameni, posežući za kuhinjskom krpom da obriše ruke. Bio joj je poznat taj glas, naravno da jest. Još ga je čula tri-četiri puta tjedno kad bi svojim glasom oponašala njegov, malo neškodljivog društva u velikoj praznoj kući. Ali to što ga čuje tako brzo nakon tog sranja o lopati...

Kakvu poruku?

Kakvu poruku?

Lisey obriše ruke i vrati krpu da se suši na prečki. A onda se okrene leđima prema umivaoniku tako da je vidjela cijelu kuhinju. Bila je puna divne ljetne svjetlosti (i arome mljevenog mesa, sad puno manje njam-njam nakon što je utažila glad za njim). Zatvori oči, nabroji do deset, pa ih ponovno naglo otvori. Kasna dnevna ljetna svjetlost grune oko nje. U nju.

„Scott?“ reče ona, osjetivši se apsurdno poput njezine starije sestre Amande. Drugim riječima, napola ćaknuta. „Nisi mi se pretvorio u duha, je li?“

Nije očekivala odgovor - ne mala Lisey Debusher koja je klicala gromovima i munjama i smijala se vukodlaku iz Noćnog programa, otpisavši ga kao nevjestu intervalsku fotografiju. Ali iznenadan zapah vjetra kroz otvoreni prozor iznad sudopera - nadima zavjese, podiže vrhove njezine još vlažne kose i donosi dirljiv miomiris cvijeća - gotovo da se mogao shvatiti kao odgovor. Ona ponovno zatvori oči i kao da začuje jedva čujnu glazbu, ne onu sfera, već stari country napjev Hanka Williamsa: Goodbye Joe, me gotta go, me-oh-my-oh...

Ruke joj se naroguše od žmaraca.

A onda povjetarac zamre i ona je ponovno bila samo Lisey. Ne Mandy, Ne Canty, a ni Darla; svakako ne

(jedna na jug prhne)

u Miami odbjegla Jodi. Bila je skroz-naskroz moderna Lisey, Lisey iz 2006., udova Landon. Nije bilo duhova. Bila je Lisey Samotna.

Ali doista želi naći tu srebrnu lopatu, onu koja je spasila njezina muža pa je poživio još šesnaest godina i sedam romana. A da ne spominjemo naslovnicu Newsweeka iz 1992. s psihodeličnim Scottovim portretom i slovima u stilu Petera Maxa MAGIJSKI REALIZAM I LANDONOV KULT. Upita se kako su se Rogeru „Zecu“ Dashmielu svidjele takove jabuke.

Lisey odluči odmah potražiti lopatu dok još ima dugotrajne svjetlosti ranoljetne večeri. S duhovima ili bez njih, ne želi biti ovdje u štali - ili u radnom prostoru iznad nje - nakon što padne noć.

3.

Odjeljci nasuprot njezinoj nikad dovršenoj radnoj sobi bile su mračne i prašnjave niše u kojima se nekad držalo alat, čavle i pričuvne dijelove za poljoprivredna vozila i strojeve u vrijeme kad je dom Landonovih bio farma Sugar Top. U najvećem je odjeljku bio peradarnik, pa iako ga je profesionalna tvrtka za čišćenje oribala a Scott potom okrečio (uz česte reference na Toma Sawyera), svejedno je jedva osjetno vonjao na amonijak odavno iščezle peradi. Bješe to miris kojeg se Lisey sjećala iz najranijeg djetinjstva i mrzila... vjerojatno zato što se njezina Nona D srušila i umrla hraneći kokoši.

U dva su odjeljka stajale visoke hrpe kutija - uglavnom iz prodavaonica alkoholnih pića - ali nije bilo alatki za kopanje, srebrnih ili nekih drugih. U negdašnjem se kokošinjcu nalazio bračni krevet, jedini podsjetnik na njihov kratki devetomjesečni njemački eksperiment. Taj su krevet kupili u Bremenu a njegov prijevoz do Amerike platili suhim zlatom - ali Scott je inzistirao. Sasvim je zaboravila na bremenski krevet.

E, to je nešto što je ispalo iz pasjeg dupeta, pomisli Lisey s nekom vrstom bijednog ushićenja, a potom reče glasno: „Scott, ako misliš da ću ikad spavati u krevetu nakon što je dvadeset i nešto godina čamio u nekakvom usranom kokošinjcu–“

„–onda se ljuto varaš!“ namjeravala je dovršiti ali ne uspije jer je prasnula u smijeh. Isuse, prokletstvo novca! Hebeno prokletstvo! Koliko je taj krevet koštao? Tisućicu američkih? Recimo tisuću. A koliko prijevoz preko velike bare? Još tisućicu? Možda. A sad čuči ovdje u sjeni kokošjeg govna, iju-ju, naprijed naši! rekao bi Scott. Što se nje tiče mogao bi ijuju, naprijed naši! tu i ostati do smaka svijeta ognjem ili ledom. Cijela ta epizoda s Njemačkom bila je takav fijasko: Scott nije napisao knjigu, svađa s gazdom maltene je prerasla u tučnjavu, čak su i Scottova predavanja bila loše primljena, publika ili nije imala smisla za humor ili nije shvatila njegov a–

A iza vrata prekoputa, onih na kojima je stajao natpis VISOKI NAPON! telefon se ponovno prodere. Lisey se skameni i još više naježi. No osjeti i nekakvu neizbježivost, kao da se ovdje nije našla zbog srebrne lopate nego da se javi na telefon.

Okrene se kad je telefon drugi put zazvonio i prijeđe preko polutamnog središnjeg prolaza. Stigne do vrata na treće zvono. Palcem gurne starinski zasun i vrata se lako otvore, tiho zacviljevši na nerabljenim šarkama: dobro došla u grobnicu mala Lisey, umiremo od želje da te upoznamo, he-he-he. Propuh zašumi oko nje i zalepeta joj bluzom po križima. Lisey napipa prekidač za svjetlo i pritisne ga, ne znajući što da očekuje, ali se stropno svjetlo upali. Naravno da se upalilo. Što se tiče elektroprivrede Mainea sve ovo bilo je Radna soba, RFD #2, Sugar Top Hill Road. Kat ili prizemlje, za MEP je ovo bio nedvosmisleni slučaj svejednakog.

Telefon na radnom stolu zazvoni četvrti put. Prije no što je peto zvono uspjelo probuditi telefonsku sekretaricu, Lisey naglo podigne slušalicu. „Halo?“

Na trenutak je carevala tišina. Upravo se spremala ponoviti halo, kad to umjesto nje učini glas na drugom kraju. Glas je bio zbunjen ali ga je Lisey svejedno prepoznala. Ta jedna riječ bila je dovoljna. Svoje poznaš.

„Darla?“

„Lisey - ipak si ti!“

„Naravno da sam ja.“

„Gdje si?“

„U Scottovoj staroj radnoj sobi.“

„Ne, nisi. Već sam te nazvala tamo.“

Lisey je samo kratko morala razmišljati o ovome. Scott je volio glasno slušati glazbu - zapravo ju je volio slušati na decibelima koje bi normalni ljudi smatrali sumanutima - pa se telefon na katu nalazio u zvučno izoliranom prostoru koji je on iz vica nazvao Moja tapecirana samica. Nije ni čudo da nije čula zvonjavu telefona. No činilo joj se da se ništa od toga ne isplati objašnjavati njezinoj sestri.

„Darla, gdje si dobila taj broj i zašto zoveš?“

Još jedna stanka. A onda Darla reče: „Kod Amande sam. Našla sam broj u njezinu adresaru. Ima četiri tvoja broja. Nazivala sam ih redom. Ovaj je bio posljednji.“

Lisey osjeti kako ju je nešto stegnulo u grudima i želucu. U djetinjstvu su Amanda i Darla bile ljute suparnice. Stalno su se čerupale - zbog lutaka, knjiga iz knjižnice, odjeće. Posljednji i najneukusniji sukob dogodio se zbog dečka po imenu Richie Stanchfield i bio dovoljno ozbiljan da Darla završi na traumatološkom odjelu opće bolnice Central Maine gdje je bilo potrebno šest šavova da joj se zatvori duboka ogrebotina iznad lijevog oka. Još ima ožiljak na tom mjestu, tanki bijeli potez. Kao odrasle slažu se bolje jedino utoliko što se i dalje često svađaju ali bez prolijevanja krvi. Klone se jedna druge koliko je to moguće. Nedjeljni objedi jednom ili dvaput mjesečno (sa supružnicima) ili sestrinski objedi u restoranima Olive Garden ili Outback znaju biti naporni, premda Manda i Darla ne sjede jedna do druge, a Lisey i Canty posreduju u slučaju spora. To što Darla zove iz Amandine kuće nije dobar znak.

„Darl, nešto nije u redu s njom?“ Glupo pitanje. Jedino primjereno pitanje bilo bi koliko nije u redu.

„Gospođa Jones čula ju je kako vrišti, divlja i razbija. Jedan od njezinih VHI-ja.“

Velikih histeričnih ispada. Naravno.

„Najprije je pokušala nazvati Canty, ali Canty i Rich su u Bostonu. Kad je gospođa Jones čula poruku na njihovoj telefonskoj sekretarici, nazvala je mene.“

To je imalo smisla. Canty i Rich žive kilometar-dva sjeverno od Amande niz autocestu 19; Darla živi oko tri kilometra južnije. Na neki je način to bilo u skladu s očevom starom rimom: jedna na sjever prhne, druga na jug, a u treće jezik dug. Lisey je, pak, bila nekih osam kilometara dalje. Gospođa Jones, koja je stanovala prekoputa Mandyne solidno izolirane kućice, bi dakako najprije nazvala Canty, i to ne samo zato što je Canty bila bliže sa stajališta udaljenosti.

Vrišti, divlja i razbija.

„Kako je loše ovaj put?“ Lisey začuje kako pita ravnodušnim, neobično poslovnim tonom glasa. „Da dođem?“ Što je naravno značilo: Koliko brzo da dođem?

„Ona je... mislim da je zasad dobro“, reče Darla. „Ali ponovno je počela s onim. Po rukama, a i na par mjesta visoko na bedrima. Sa... znaš već.“

Lisey je znala, i te kako. U tri prethodna navrata Amanda je pala u stanje koje je Jane Whitlow, njezina psihijatrica, nazvala „pasivna polukatatonija“. Drukčije od onoga što se dogodilo

(tiho budi)

(neću)

od onoga što se dogodilo Scottu 1996., ali svejedno prilično vraški zastrašujuće. A svaki su put tom stanju prethodili napadi uzbuđenosti - kakvu je Manda iskazivala u Scottovoj radnoj sobi, shvati Lisey -a zatim histeriziranje pa kratka razdoblja samosakaćenja. U jednom od tih napada Manda si je čini se pokušala izrezati pupak, oko kojeg joj je ostalo sablasno vilinsko kolo ožiljkastog tkiva. Lisey je jednom predložila plastičnu operaciju, ne znajući je li ona uopće moguća, ali želeći da ona - Manda - zna da bi ona - Lisey - bila voljna platiti ako Amanda makar poželi istražiti tu mogućnost. Amanda je odbila, podsmješljivo zagraktavši: „Sviđa mi se taj prsten“, rekla je. „Dođem li ikad ponovno u napast da se sjeckam, možda ću pogledati u nj i prestati.“

S naglaskom na možda.

„Darl, koliko je ozbiljno? Stvarno?“

„Lisey... mila...”

Lisey usplahireno shvati (a vitalni joj se organi dodatno zgrče) da se njezina starija sestra bori sa suzama. „Darla! Udahni duboko i reci mi.“

„Dobro sam. Samo... imala sam naporan dan.“

„Kad se Matt vraća iz Montreala?“

„Za dva tjedna. I da me nisi molila da ga nazovem - zarađuje za naše zimovanje u St Bartu dogodine i ne smije ga se uznemiravati. Možemo ovo riješiti same.“

„Možemo li?“

„Bez sumnje.“

„Onda mi reci s čime imamo posla.“

„U redu. Dobro.“ Lisey začuje kako je Darla udahnula. „Posjekotine na nadlakticama su plitke, mogu se sanirati flasterima. Ali one na njezinim bedrima su dublje i ostavit će ožiljke, ali se krv zgrušala, hvala Bogu. Nije presjekla nikakvu arteriju. Ovaj... Lisey?“

„Što je? Daj više zap... pljuni.“

Gotovo je rekla Darli da zapne, što bi njezinoj starijoj sestri značilo frišku figu. Što god joj Darla mora reći, bit će nešto loše. Osjetila je to po Darlinu glasu koji je ulazio i izlazio kroz Liseyne uši od malih nogu. Pokuša se pripremiti za to. Nasloni se na radni stol, svrne pogled... i Majko Božja Presveta, eno je u kutu, oslonjena ležerno pokraj još jedne hrpe kutija od alkoholnih pića (doista označenih naljepnicama SCOTT/RANE GODINE). U kutu gdje se sjeverni zid spaja s istočnim stajala je srebrna lopata iz Nashvillea, vraški velika. Osmo čudo da je nije vidjela čim je ušla, jamačno bi je i spazila da nije jurila dočepati se telefona prije no što se uključi telefonska sekretarica. S mjesta na kojem je stajala mogla je pročitati riječi ugravirane u srebrni lim:

POČETAK SHIPMANOVA KNJIŽNICA. Gotovo da je čula kako kukavički južnjački pizdek govori njezinu mužu da će Toneh napisati članak za godišnjak, i želi li primjerak. I kako Scott odgovara–

„Lisey?“ Darla je prvi put zazvučala uzdrmano i Lisey se žurno vrati u sadašnjost. Naravno da je Darla zvučala uzdrmano. Canty je otišla u Boston na tjedan dana ili možda više, u kupovinu, i ostavila muža da vodi njihovu veleprodaju automobila i kupuje vozila na aukcijama, službena vozila i vozila kojima je istekao lizing u mjestima kao što su Malden i Lynn. Darlin Matt, pak, u Kanadi zarađuje novac zanjihov godišnji predavanjima o migracijskim obrascima sjevernoameričkih indijanskih plemena. Darla je jednom rekla Lisey da je to iznenađujuće unosan posao. Premda im novac sad ne bi pomogao. Sad je sve na njima dvjema. Sestrinskim leđima.“Lisey, jesi me čula? Još si t–“

„Tu sam“, reče Lisey. „Samo što sam te na nekoliko sekundi izgubila, oprosti. Možda zbog telefona, ovim se nitko već dugo nije služio. U prizemlju sam štale. Tamo gdje je trebala biti moja radna soba, prije no što je Scott umro?“

„A, da. Naravno.“ Darla je zvučala potpuno zbunjeno. Nema hebenog pojma o čemu pričam, pomisli Lisey. „Čuješ li me sad?“

„Jasno ko dan.“ Reče to zagledana u srebrnu lopatu. Misleći na Gerda Allena Colea. Misleći Moram zaustaviti to zvončarenje za frezije.

Darla duboko udahne. Lisey to zazvuči poput vjetra koji je zapuhao kroz telefonske linije. „Lisey, ona ne želi to priznati ali mislim da je... ovaj put pila vlastitu krv, usne i brada su joj bili krvavi kad sam stigla a u ustima nije imala posjekotina. Izgledala je kao mi kad bi nam Majčica dala da se igramo nekim njezinim ružem.“

No Lisey pred očima ne bijesnu prizori iz tih davnih dana odijevanja majčine odjeće i šminkanja nego ono vruće popodne u Nashvilleu i Scott kako leži na asfaltu i drhturi, usana umrljanih kričavocrvenom krvlju. Nitko ne voli klauna u ponoć.

Slušaj, mala Lisey. Sad ću oponašati kako zvuči kad se okrene.

Ali u kutu se ljeskala ona srebrna lopata... je li udubljena? Sigurna je da jest. Ako ikad posumnja da je zamahnula na vrijeme... probudi li se ikad u tami, oznojena, uvjerena da je zakasnila djelić sekunde i da su shodno tome preostale godine njezina braka otišle u nepovrat...

„Lisey, hoćeš li doći? Kad je prisebna, traži tebe.“

U Liseynoj glavi zazvoni na uzbunu. „Kako to misliš, kad je prisebna? Mislila sam da si rekla da je dobro.“

„Ona je... Mislim da jest.“ Stanka. „Tražila je tebe i tražila je čaja. Skuhala sam ga i popila ga je. To je bilo dobro, je li?“

„Da“, reče Lisey. „Darla, znaš li što je izazvalo taj napad?“

„Nego što nego da znam. Vjerojatno to već i vrapci u gradu znaju, iako ja nisam znala dok mi gospođa Jones nije rekla preko telefona.“

„Što?“ Ali Lisey je mislila da zna.

„Charlie Corriveau se vratio u grad“, reče Darla. A onda, tiše: „Dobri stari Prdo. Bankar stoljeća. Dovukao je nekakvu curu sa sobom. Malu francusku razglednicu iz St. John Valleya.“ Izgovorila je to po maineski pa je zazvučalo šušljavo-lirično, gotovo kao Sendžun.

Lisey je stajala i gledala u srebrnu lopatu i čekala da čuje ostatak. Nije ni sumnjala da to nije bilo sve.

„Lisey, oženili su se“, reče Darla i kroz telefon se začuje niz prigušenih grgljaja koje je Lisey isprva pogrešno doživjela kao zatomljene jecaje. Trenutak potom ona shvati da joj se sestra pokušava smijati a da je ne čuje Amanda, koja je bila Bog te pitaj gdje u kući.

„Dolazim najbrže što mogu“, reče Lisey. „Darla?“

Nema odgovora, samo još onih prigušenih zvukova - vig, vig, vig, tako su zvučali preko telefona.

„Čuje li te da se smiješ, sljedeća osoba na kojoj će oštriti nož bit ćeš ti.“

Ono smijuckanje prestane. Lisey začuje kako je Darla duboko udahnula da se smiri. „Znaš, njezine psihijatrice više nema“, naposljetku će Darla. „One Whitlowice? One koja je povazdan nosila krunicu? Mislim da je odselila na Aljasku.“

Lisey je mislila da je odselila u Montanu, ali je to bilo nevažno. „Vidjet ćemo kako joj je loše. Scott se raspitivao o jednoj ustanovi... Greenlawnu u Blizancima⁸ –“

„O, Lisey!“ Glas njihove Majčice, pljunuti.

„Lisey što?“ strogo će Lisey. „Lisey što? Hoćeš li se ti doseliti k njoj i spriječiti da si sljedeći put kad šizne ureze inicijale Charlieja Corriveaua po sisama? Ili si možda predbilježila Candy za taj posao.“

„Lisey, nisam mislila–“

„Ili se možda Billy može vratiti kući s Tuftsa i brinuti za nju. Jedan dobitnik rektorove nagrade više-manje.“

„Lisey–“

„Pa što onda predlažeš?“ Začuje rabijatan prizvuk u svom glasu i bude joj to mrsko. Još jedna stvar koju ti novac učini nakon deset ili dvadeset godina - pomisliš da imaš pravo siledžijski se iskobeljati iz svakog škripca u kojem se nađeš. Sjeti se kako je Scott rekao da se ljudima ne bi smjelo dopustiti da imaju kuće s više od dva zahoda u kojima će kenjati jer si počnu umišljati da su nešto posebno. Ponovno pogleda u lopatu. Žarila se. Umirivala ju. Spasila si ga, govorila je. Samo preko tebe mrtve, poručivala je. Je li to bilo istina? Nije se mogla sjetiti. Je li to bila još jedna stvar koju je namjerno zaboravila? Ni to se nije mogla sjetiti. Da krepaš. Od kiselog smijeha.

„Lisey, oprosti... samo sam –“

„Znam.“ Ono što je znala bilo je da je umorna, zbunjena, i da se stidi svog ispada.“Smislit ćemo nešto. Dolazim odmah. U redu?“

„Da.“ Olakšanje u Darlinu glasu. „U redu.“

„Taj Francuz“, reče Lisey. „Koji kreten. Neka je sa srećom tom smeću.“

„Dođi što prije.“

„I hoću. Bok.“

Lisey spusti slušalicu. Ode u sjeveroistočni kut prostorije i čvrsto uhvati držak srebrne lopate. Kao da to čini prvi put, no je li to tako čudno? Kad joj je Scott dodao lopatu pozornost joj je privukao samo ljeskavi lim i ugravirana poruka, a kad je postala spremna zamahnuti tom prokletom stvarcom ruke su joj se pokrenule same od sebe... barem se tako činilo; vjerojatno je njezinim rukama u ime ostatka njezina tijela - u ime potpuno moderne Lisey - upravljao neki bazični, za preživljavanje zaduženi dio njezina mozga.

Prijeđe dlanom po glatkom drvu, uživajući u klizanju ruke, a kad se nagnula pogled joj ponovno padne na tri kutije poslagane jedna na drugu i njihovu razdraganu poruku ispisanu crnim flomasterom kojom je svaka bila rasparana sa strane: SCOTT/RANE GODINE/ U kutiji na vrhu nekoć su bile boce Gilbey's Gina; njezini su preklopi bili spušteni ali ne i zalijepljeni. Lisey rukom obriše prašinu, čudeći se debljini njezina sloja kao i spoznaji da posljednje ruke koje su dodirivale tu kutiju - napunile je, spustile zaklopce i stavile je na vrh ostalih - sad leže sklopljene, i to ispod zemlje.

Kutija je bila puna papira. Rukopisa, pretpostavi ona. Naslov na blago požutjelom gornjem listu bio je napisan velikim slovima, podcrtan i centriran. Ispod je bilo uredno natipkano Scottovo ime, također centrirano. Sve je to prepoznala, kao što bi prepoznala njegov smiješak - bio je to njegov stil predstavljanja kad ga je upoznala kao mladića, i to se nije promijenilo. No nije prepoznala naslov:

IKE STIŽE KUĆI

Scott Landon

Roman? Kratka priča? Bilo je nemoguće odrediti ovako odoka. Ali je u kutiji bilo najmanje tisuću ili još i više stranica, uglavnom u jednoj debeloj hrpi ispod spomenute naslovne stranice, ali ih je bilo još, zaguranih postrance u dva smjera, poput obloge. Ako je bila riječ o romanu i u ovoj se kutiji nalazi cijeli, duži je od Zameo ih vjetar. Je li to moguće? Moglo bi biti, zaključi Lisey. Scott bi joj uvijek pokazao svoje knjige nakon što bi ih napisao, a rado bi joj pokazao i što tek piše ako bi ona izrazila želju (povlastica koju nitko drugi nije uživao, pa ni njegov dugogodišnji urednik Carson Foray), no ako ne bi to tražila, najčešće bi to što radi držao za sebe. A bio je plodan pisac do smrti. Na putu ili kod kuće, Scott Landon je pisao.

Ali mrcina od tisuću stranica? To bi jamačno spomenuo. Kladim se da je ovo samo kratka priča, neka koja mu se nije svidjela. A ostatak papira u ovoj kutiji, oni ispod i zagurani sa strane? Vjerojatno kopije njegovih prvih par romana. Ili špalte. Ono što je običavao zvati „nečist“.

Ali nije li svu nečist poslao natrag Sveučilištu Pittsburgh nakon što bi doradio zbirku Scotta Landona u njihovoj knjižnici? Drugim riječima, da bi inkunkanci nad tim slinili? Ako ove kutije sadržavaju kopije njegovih ranih rukopisa, kako to da na katu ima još kopija (uglavnom indigo, srednjovjekovnih) u ormarima s natpisom ARHIVA. Kad bolje promisli, što je s odjeljcima s obje strane nekadašnjeg kokošinjca? Što je pohranjeno u njima?

Ona pogleda u strop, kao da je Supergirl i može vidjeti odgovor svojim rendgenskim očima. U tom trenutku telefon na njezinu radnom stolu ponovno zazvoni.

4.

Ona priđe stolu i dohvati slušalicu s mješavinom prepasti i razdraženosti... s time da je jezičac vage bio puno više na strani razdraženosti. Moguće - jedva - da si je Amanda odlučila otfikariti uho a la Van Gogh ili si možda prerezati grkljan a ne samo bedro ili nadlakticu, ali je Lisey sumnjala u to. Cijelog života Darla je bila sestra koja će ponovno nazvati za tri minute i reći Sad sam se sjetila ili Zaboravila sam ti reći.

„Darla, što je?“

Trenutak-dva vladao je tajac a onda muški glas - koji joj se učinio poznat - reče: „Gospoja Landon?“

Sad je bio red na Lisey da šuti i odvrti popis muških imena. Prilično kratak popis ovih dana; zapanjujuće koliko ti muževa smrt skreše katalog znanaca. Na njemu su ostali Jacob Montano, njihov odvjetnik iz Portlanda; Arthur Williams, računovođa iz New Yorka koji ne bi pustio dolar dok orao ne bi zakriještao: „Predajem se!“ (ili umro od gušenja); Deke Williams - nije u rodu s Arthurom - građevinac iz Bridgtona koji je preuredio prazni štagalj iznad štale u Scottov radni prostor i prvi kat njihove kuće, preobrazivši prethodno polutamne sobe u vilinsku zemlju svjetlosti; Smiley Flanders, vodoinstalater iz Mottona s neiscrpnom zalihom viceva, pristojnih i prostih; Charlie Haddonfield, Scottov agent, koji bi s vremena na vrijeme nazvao poslovno (uglavnom inozemna prava i antologije kratkih priča); te šačica Scottovih prijatelja koji su ostali u vezi s njom. Ali nitko od njih ne bi nazvao ovaj broj, naravno, i da je u imeniku. Je li u imeniku? Nije se mogla sjetiti. U svakom slučaju nijedno se ime nije uklapalo u to kako zna (ili misli da zna) taj glas. Ali dovraga –

„Gospoja Landon?“

„Tko je to?“ upita ona.

„Moje je ime nevažno, gospoja“, odgovori glas i Lisey se iznenada živopisno ukaže Gerd Allen Cole, kako mu se usne miču u nečemu što je mogla biti molitva da nije bilo pištolja u njegovoj dugoprstoj pjesničkoj ruci. Dobri Bože, ne daj da je to još jedan od tih, pomisli ona. Ne daj da je to još jedan Plavušan. No primijeti da ponovno u ruci drži srebrnu lopatu - nesvjesno ju je uhvatila za drveni držak kad je podigla slušalicu - i to kao da joj je obećavalo da je riječ ipak o još jednom Coleu.

„Meni je važno“, reče ona i zaprepasti je njezin poslovni ton. Kako takva žustra, energična rečenica može izaći kroz takva iznenada suha usta? A onda - vum! - kao grom iz vedra neba, sjeti se gdje je već čula taj glas: tog istog popodneva, na telefonskoj sekretarici spojenoj baš na ovaj telefon. Nije ni čudo da nije odmah uspjela povezati glas s tom porukom jer je u poruci glas izgovorio tek tri riječi: Pokušat ću ponovno. „Da ste se predstavili ili ću spustiti slušalicu.“

Na drugom se kraju začuje uzdah, i umoran i dobroćudan. „Gospoja, nemojte mi otežavat; pokušavam vam pomoć, zbilja.“

Lisey pomisli na prašnjave glasove iz Scottova omiljenog filma Posljednja kino predstava; ponovno se sjeti Hanka Williamsa i njegove „Jambalaye“. Dress in style, go hog-wile, me-oh-my-oh. Ona reče: „Spuštam slušalicu, zbogom, ugodan život vam želim.“ Iako nije pomaknula slušalicu s uha. Ne još.

„Gospoja, možete me zvat Zack. Ništa ne fali tom imenu. U redu?“

„Zack i kako još?“

„Zack McCool.“

„A-ha, a ja sam Liz Taylor.“

„Htjeli ste ime i ja sam vam ga dao.“

Snašao se. „A kako ste došli do ovog broja, Zack?“

„Služba informacija.“ Znači, broj jest u imeniku, to sve objašnjava.

Možda. „Hoćete me sad minutu poslušat?“

„Slušam.“ Sluša... i steže srebrnu lopatu... čekajući da zapušu neki drugi vjetrovi. Možda to najviše od svega. Jer promjena se sprema. To joj poručuje svaki živac u tijelu.

„Gospoja, pred neki dan vas je obišao jedan čovjek da pregleda papire vašeg pokojnog muža, i dopustite mi da kažem da mi je žao zbog vašeg gubitka.“

Lisey se ogluši na ovo posljednje. „Puno me ljudi tražilo da im dopustim da pregledaju Scottove papire nakon njegove smrti.“ Nadala se da njezin sugovornik neće uspjeti pogoditi ili naslutiti kako joj tuče srce. „Svima sam im rekla isto: jednog ću ih dana podijeliti s –“

„Gospoja, taj je čovjek s nekadašnjeg koledža vašeg pokojnog supruga. Kaže da je on logičan izbor jer da će ti papiri ionako na kraju završit tamo.“

Na trenutak Lisey ne reče ništa. Zamislila se nad tim kako je njezin pozivatelj izgovorio riječ suprug - gotovo kao sprug. I kako joj se obraća s gospoja. Nije iz Mainea, nije sjevernjak, i vjerojatno nije ni obrazovan, barem ne u smislu u kojem bi Scott upotrijebio tu riječ; ona zaključi da „Zack McCool“ nikad nije studirao. Također zaključi da su doista zapuhali neki drugi vjetrovi. Više se nije bojala. Ono što je osjećala, barem trenutačno, bila je srdžba. I više od toga. Bila je bijesna kao ris.

Tihim, prigušenim i jedva prepoznatljivim glasom, ona reče: „Woodbody. Na njega mislite, je li? Josepha Woodbodyja. Tu inkunkansku gnjidu.“

Na drugom kraju zavlada muk. A onda njezin novi prijatelj reče: „Gospoja, ne razumijem.“

Lisey osjeti kako je plavi gnjev i ona mu se obraduje. „Mislim da me sasvim dobro razumijete. Profesor Joseph Woodbody, kralj inkunkanaca, angažirao vas je da nazovete i pokušate me strahom privoljeti da... učinim što? Predam vam ključeve muževe radne sobe kako bi on mogao prekapati po Scottovim rukopisima i uzeti što želi? Je li to... misli li on zaista... “Obuzda se. Nije bilo lako. Njezin je bijes bio gorak ali i sladak, i željela se opijati njime. „Recite mi, Zack. Da ili ne. Radite li za profesora Josepha Woodbodyja?“

„Gospoja, to se vas ne tiče.“

Lisey na to nije mogla odgovoriti. Zanijemjela je, barem privremeno, od drskosti tog odgovora. Ono što bi Scott mogao nazvati cepelinski veee-lkom

(ne tiče vas se)

glupošću toga.

„I nitko me nije angažirao da probam i učinim ništa.“ Stanka. „Odnosno, nešto. A sad gospoja, da budete kuš i poslušate. Me slušate?“

Ona je stajala i držala telefonsku slušalicu sklupčanu na uho, zamislivši se nad time - Me slušate? - i ne reče ništa.

„Čujem da dišete, pa znam da slušate. To je dobro. Gospoja, kad mene angažiraju, ovaj majčin sin ne probava nego radi. Znam, ne znate me, al to je vaš problem, ne moj. To nije... pusta hvala. Ja neprobavam, ja radim. Dat ćete tom čovjeku što želi, dobro? On će me nazvat telefonom il mi emailom poslat specijalnu šifriranu poruku i reć: 'Sve je u redu, dobio sam što želim.' Ako se to... ako se ne dogodi u stanovitom roku, ja ću doć gdje jeste i nanijet vam bol. Nanijet ću vam bol na mjestima po kojima niste dali dečkima da vas pipaju na srednjoškolskim plesnjacima.“

Lisey je u nekom trenutku zatvorila oči tijekom te govorancije koja je zvučala poput napamet naučenog predloška. Osjetila je kako joj se vruće suze kotrljaju niz obraze i nije znala jesu li to suze gnjeva ili...

Stida? Jesu li to mogle biti suze stida? Da, bilo je nečeg ponižavajućeg u tome što jedan neznanac tako razgovara s njom. Kao da si u novoj školi a učiteljica te izgrdi već prvi dan.

Zahebi to, babyluv, reče Scott. Znaš što treba učiniti.

Naravno da je znala. U takvoj situaciji ili zapneš da se iz nje izvučeš ili ne. Zapravo nikad nije bila u ovakvoj situaciji, ali je to svejedno bilo više nego očito.

„Gospoja? Shvaćate li što sam vam upravo rekao?“

Znala je što mu želi reći, ali možda ne bi razumio pa se Lisey odluči za narodskiju opciju.

„Zack?“ Lisey će jako tiho.

„Da, gospoja.“I on odmah počne govoriti tiho. Što je vjerojatno doživljavao kao uzajamno urotnički ton.

„Čujete li me?“

„Malo ste tihi, ali... da, gospoja.“

Ona duboko udahne. Na trenutak zadrži dah, zamišljajući tog čovjeka koji govori gospoja, sprug i probava umjesto pokušava. Zamisli ga sa slušalicom čvrsto zašarafljenom na uho, kako se napinje da bi je bolje čuo. Nakon što joj je ta slika bila jasna u glavi, ona iz petnih žila drekne u to isto uho: “ONDA LIJEPO ODJEBITE!“

Lisey tresne slušalicu u ležište dovoljno jako da se s njega podigne oblačić prašine.

5.

Telefon ponovo počne zvoniti gotovo odmah, ali Lisey nije imala želje nastaviti razgovor sa „Zackom McCoolom“. Pretpostavljala je da su izgledi za ono što televizijski praznoglavi brbljavci nazivajudijalogombili nikakvi. Što ne znači da joj je uopće bilo do dijaloga. A ne želi ga slušati ni s telefonske sekretarice da vidi je li skinuo krinku umorne dobroćudnosti i sad je želi nazvati gadurom, pičkom ili kurvetinom. Pođe za telefonskom žicom do zida - utičnica je bila blizu one hrpe kutija - i iščupa utikač. Telefon zanijemi usred trećeg zvona. Toliko što se tiče „Zacka McCoola“, barem zasad. Možda će se poslije morati baktati s njim - ili oko njega - ali sad se mora pobrinuti za Mandu. Da i ne spominje Darlu, koja je čeka i računa na nju. Vratit će se u kuhinju, dohvatiti svoje ključeve od auta s vješalice... i dvije će minute odvojiti na to da zaključa kuću, na što danju nije uvijek gubila vrijeme.

Kuću i štalu / radnu sobu.

Da, osobito radnu sobu, premda je odbija doživljavati kao vlastitu imenicu i pisati velikim slovom kao što je to činio Scott, kao da je bila nešto ekstra. No kad je već riječ o ekstra stvarima...

Uhvati se kako ponovno gleda u onu gornju kutiju. Nije spustila zaklopce pa je bilo lako zaviriti unutra.

IKE STIŽE KUĆI

Scott Landon

Znatiželjna - ta ovo će potrajati samo sekundu - Lisey nasloni srebrnu lopatu na zid, podigne naslovnu stranicu i pogleda ispod. Na drugom listu papira pisalo je sljedeće:

Ike izbombavši stiže kući, i sve bude u redu.

FANT! KRAJ!

I ništa više.

Lisey je gledala u taj papir gotovo minutu premda sam Bog zna da je imala važnog posla. Ponovno se naježila ali joj je ovaj put taj osjećaj gotovo godio... zapravo, i više nego gotovo, zar ne? Na ustima joj je poigravao blijed, zbunjen smiješak. Otkad je počela raspremati njegov radni prostor - odnosno, preciznije govoreći, nakon što je prolupala i demolirala ono što je Scott rado nazivao svojim „spomenarskim kutkom“ - osjećala je njegovo prisuće... ali nikad tako blisko. Nikad tako neposredno. Zavuče ruku u kutiju i prelista debeli svežanj listova u njoj, prilično sigurna što će otkriti. I otkrije. Sve su stranice bile prazne. Prelista i svežanj papira zaguranih postrance: i oni su bili prazni. U Scottovu dječjem leksikonu bombanje je bio kratki izlet, a fant... e pa, to je bilo malo složenije, ali u ovom kontekstu gotovo je sigurno značilo vic ili bezazlenu podvalu. Ovaj masivni lažni roman pokazivao je kako je Scott Landon zamišljao urnebesno smiješni vic.

Jesu li i druge dvije kutije s ove hrpe neslana šala? Kao i one u nišama i odjeljcima prekoputa? Je li podvala bila tako pomno smišljena? A ako jest, kome se trebalo podvaliti? Njoj? Inkunkancima poput Woodbodyja? U tome je bilo neke logike jer se Scott volio sprdati s ljudima koje je zvao „tekstovnim luđacima“, ali je ta teorija ukazivala na prilično užasnu mogućnost: da je možda naslutio vlastiti

(umro mlad)

predstojeći kolaps

(prije vremena)

a da njoj nije ništa rekao. Što je dovede do pitanja: bi li mu ona povjerovala da joj je rekao? Prvi joj je poriv bio da kaže ne, da kaže - makar samo sebi - ja sam bila praktična, pregledavala mu prtljagu da vidim ima li dovoljno donjeg rublja i nazivala provjeriti polijeću li zrakoplovi na vrijeme. Ali se sjeti kako mu je krv na usnama smiješak pretvorila u klaunovski cer; kako joj je jednom prilikom tumačio - naizgled besprijekorno lucidno - da nije uputno jesti bilo kakvo svježe voće nakon zalaska sunca, te da hranu svih vrsta treba izbjegavati između ponoći i šest sati. Prema Scottovu mišljenju „noćna hrana“ često je otrovna, a kad je to rekao zazvučalo je logično. Jer –

(tiho)

„Povjerovala bih mu, i točka“, šapne ona, pogne glavu i zatvori oči, boreći se sa suzama koje nisu potekle. Oči koje su se orosile nakon naučene govorancije „Zacka McCoola“ sad su bile suhe kao kamen. Glupe hebene oči!

Rukopisi u pretrpanim ladicama njegovih radnih stolova i glavnog ladičara na katu ni u kojem slučaju nisu bili podvala; Lisey je toliko znala. Neki su bili kopije objavljenih kratkih priča a neki alternativne inačice tih istih priča. U radnom stolu koji je Scott nazvao Slonićev Dambo-Rambo obilježilaje najmanje tri nedovršena romana i nešto što je izgledalo kao dovršena novela - Woodbodyju bi slina pocurila na usta. Tu je bilo i šest završenih kratkih priča koje se Scott nije potrudio ponuditi za objavljivanje, a sudeći po tipu slova čamile su tamo priličan broj godina. Nije bila kvalificirana da kaže što je od toga smeće a što blago, premda je bila uvjerena da bi sve ovo bilo zanimljivo onima koji proučavaju Landonov lik i djelo. No ovo... ovaj fant, kako bi rekao Scott...

Čvrsto je stezala držak srebrne lopate, konkretan predmet u iznebuha paučinastom svijetu. Ona ponovno otvori oči i reče: „Scott, je li ovo bila samo podvala ili se još zafrkavaš sa mnom?“

Ne bude odgovora. Naravno. A ona ima dvije sestre kojima se valja pozabaviti. Scott bi joj jamačno oprostio to što će ona sve ovo zasad gurnuti u drugi plan.

U svakom slučaju, odluči ponijeti lopatu sa sobom.

Sviđao joj se osjećaj te lopate u ruci.

6.

Lisey uključi telefon pa žurno iziđe prije no što je ta prokleta stvar uspjela ponovno zazvoniti. Vani je zalazilo sunce i ojačao zapadnjak, čime se moglo objasniti propuh koji je prohujao pokraj nje kad je otvorila vrata da bi se javila na prvi od njezina dva uznemirujuća telefonska poziva: nema tu duhova, babyluv. Današnji dan izgledao je dug najmanje mjesec dana, ali ovaj vjetar ugodan, sličan onome iz njezina sinoćnjeg sna, tješi je i osvježava. Prijeđe razdaljinu između štale i kuhinje, ne strepeći da „Zack McCool“ vreba u blizini. Znala je kako pozivi s mobitela zvuče u ovoj zabiti: krckavo i jedva čujno. Prema Scottovim riječima to je zbog dalekovoda (koje je rado nazivao „NLO tankirnim postajama“). No njezin kompa „Zack“ čuo se jasno kao dan. Taj Izvangalaktički svemirski kauboj služio se fiksnom linijom, a čisto sumnja da mu je njezin prvi susjed posudio svoj telefon da bi joj on mogao prijetiti.

Ona uzme ključeve od auta i gurne ih u bočni džep traperica (ne primijetivši da u stražnjem džepu još nosi Amandinu Malu knjigu prisilnih radnji - premda će postati toga svjesna, sve u svoje vrijeme). Uzme i masivniji kolut sa svim ključevima domaćeg kraljevstva Landonovih, svaki još označen urednim rukopisom Scotta Landona. Zaključa kuću pa otklipše natrag zaključati klizna vrata štale kao i vrata Scottove radne sobe na vrhu vanjskih stuba. Tad krene prema svom autu, noseći lopatu na ramenu; njezina duga sjena razvukla se pokraj nje po prašini dvorišta na posljednjim zrakama blijedeće crvene lipanjske svjetlosti.

ČETVRTO POGLAVLJE

LISEY I KRVNI FANT (SVA TA GNJILOBA)

1.

Vožnja do Amandine kuće niz nedavno proširenu i asfaltiranu autocestu 17 potrajala je samo petnaest minuta, čak i s usporavanjem kod signalnog narančastog svjetla na raskrižju autoceste 17 i Deep Cut Roada za Harlow. Lisey je i protiv svoje volje mislila o fantovima općenito, a o jednom osobito: prvom. Taj nije bio šala mala.

„Ali glupačica iz Lisbon Fallsa svejedno se udala za njega“, reče ona smijući se pa skine nogu s gasa. Eno Patelova marketa slijeva - Texacove samoposlužne pumpe na čistom crnom asfaltu ispod zasljepljujućih bijelih svjetala - i ona osjeti zapanjujuće snažan poriv da svrati i kupi kutiju cigareta. Stare dobre Salem Lights. A usput bi mogla kupiti nekoliko onih Nissenovih krafni koje Manda voli, onih kašastih, a možda i nekoliko HoHo kolačića za sebe.

„Luda si sto gradi“, reče ona, smiješeći se, i ponovno nagazi na gas. Patelov market polako se gubio iz vida. Sad je vozila s upaljenim malim svjetlima iako je još bilo dovoljno predvečernje svjetlosti. Pogleda u retrovizor, ugleda onu smiješnu srebrnu lopatu na stražnjem sjedištu i ponovi, ovaj put smijući se: „Luda si sto gradi, joj da!“

Pa što ako i jest? Pa što onda?

2.

Lisey se sprakira iza Darlina Priusa. Dospjela je tek na pola puta do vrata Amandine zgodne kućice kad je Darla izjurila iz nje, pokušavajući ne plakati.

„Hvala Bogu da si stigla“, reče ona, a kad je Lisey ugledala krv na Darlinim rukama ponovno se sjeti fantova, sjeti se kako njezin budući muž izranja iz tame pružajući joj svoju ruku, samo što više nije izgledala kao ruka.

„Darla, što – “

„Ponovno je to učinila! Ta se munjara ponovno posjekla! Ja sam samo otišla u zahod... Ostavila sam je u kuhinji da pije čaj... 'Dobro si, Manda', rekla sam... i...“

„Polako“, reče joj Lisey, prisilivši se da barem zvuči smireno. Ona je oduvijek bila smirena sestra, odnosno ona koja je navlačila takvu masku; ona koja bi rekla Polako i Možda nije tako strašno. Nije li to bila zadaća najstarijeg djeteta? Pa možda i ne ako je najstarije dijete udareno mokrom krpom.

„Ma neće umrijeti, ali koji svinjac“, reče Darla i ipak se rasplače.

Naravno, sad kad sam ovdje, daj si oduška, pomisli Lisey. Nikad nijedna ne pomisli da bi mala Lisey mogla imati svojih problema, je li?

Dvaput nedamski zatrubivši, Darla ispuše najprije jednu a potom i drugu nosnicu na Amandin tamneći travnjak. „Kojeg li svinjca, možda si u pravu, možda je mjesto poput Greenlawna odgovor... to jest, ako je privatno... i diskretno... naprosto ne znam... možda možeš učiniti nešto s njom, vjerojatno možeš, tebe sluša, uvijek te slušala, ja sam na izmaku snaga...“

„Dođi Darla“, utješno će Lisey i shvati snagom otkrivenja da zapravo ne želi cigarete. Cigarete su jučerašnja loša navika. Pokojne poput njezina pokojnog muža, koji se srušio na domjenku nakon književne večeri prije dvije godine i preminuo uskoro potom u nekoj bolnici u Kentuckyju, fant, kraj. Ono što želi držati u ruci nije cigareta Salem Light već držak srebrne lopate.

A to je utjeha koju ne moraš ni pripaliti.

3.

Lisey, to je fant!

Ona ponovno začuje tu rečenicu kad je upalila svjetlo u Amandinoj kuhinji. I ponovno ga ugleda, prilazi joj preko sjenovita travnjaka iza njezina stana u Cleaves Millsu. Scott, koji je mogao biti lud, Scott koji je znao biti hrabar, Scott koji je mogao biti oboje istodobno, u povoljnim okolnostima.

I to ne bilo kakav fant, nego krvni fant!

Iza stana u kojem je ona njega naučila kako se ševi a on nju da kaže hebiga, a uzajamno da pričekaju da zapušu neki drugi vjetrovi, Scott gazi kroz teški i opojni miris miješanog cvijeća jer će skoro ljeto, staklenik Parks je malo niže, njegova su ventilacijska rebra raširena i propuštaju noćni zrak. Scott izlazi iz tog miomirisnog isparavanja, te kasnoproljetne večeri, na svjetlost stražnjih vrata na kojima stoji ona i čeka. Bijesna na njega ali ne jako; zapravo je gotovo spremna za pomirbu. Ta nije joj prvi put da je izvisila (iako nikad s njim), kao ni da joj frajer na sudar dođe pijan (uključujući i njega). O, a kad ga jeugledala–

Njezin prvi krvni fant.

A sad evo drugog. Amandina je kuhinja natrackana, umrljana i poprskana onime što je Scott katkad rado nazivao - najčešće lošom imitacijom pokojnog sportskog komentatora Howarda Cosella -“rujna krvca“. Crvene su se kapi nizale po Mandinoj žutoj radnoj ploči prevučenoj ultrapasom; krvava mrlja zamutila je staklena vrata mikrovalne pećnice; bilo je točkica i kružića, pa i jedan krvav otisak noge na linoleumu. Kuhinjska krpa bačena u sudoper bila je natopljena krvlju.

Lisey sve to obuhvati pogledom i osjeti kako joj srce ubrzava. Prirodno, reče si: pogled na krv izaziva u ljudi takvu reakciju. Osim toga je na izmaku dugog i stresnog dana. Moraš znati da gotovo sigurno izgleda gore no što jest. Možeš se kladiti da je Amanda krv razmazala hotimice - njezin osjećaj za dramatične geste nije poremećen. A vidjela si i gorih stvari, Lisey. Primjerice, to što je učinila svom pupku. Ili Scott sebi u Cleavesu. U redu?

„Što?“ upita Darla.

„Ništa nisam rekla“, odgovori Lisey. Stajale su na vratima i gledale u svoju stariju sestru nesretnicu koja je pognute glave sjedila za kuhinjskim stolom - također obloženog veselim žutim ultrapasom. Kosa joj je padala na lice.

„Jesi. Rekla si u redu.“

„U redu, rekla sam u redu“, Lisey će srdito. „Majčica je govorila da ljudi koji govore sami sa sobom imaju novca u banci budući da nemaju pameti.“ Što je i imala. Zahvaljujući Scottu, imala je oko dvadeset milijuna, ovisno o stanju na tržištu državnih obveznica i nekih dionica.

No pojam novca nema težinu kad stojiš u krvlju umrljanoj kuhinji. Lisey se upita je li razlog zbog kojeg se Mandy nije nikad poslužila drekom naprosto taj što se tog nije sjetila. Ako je bilo tako, to je prava pravcata sreća, zar ne?

„Maknula si noževe?“ ona upita Darlu, sotto voce.

„Naravno da jesam“, ogorčeno će Darla... ali jednako tiho. „Učinila je to krhotinama svoje usrane šalice za čaj, Lisey. Dok sam ja piškila.“

Lisey je to već sama dokučila i usput si rekla da zapamti da prvom prilikom ode u WalMart po nove šalice. Po mogućnosti žute, da pristaju uz ostatak kuhinje, ali je najvažniji uvjet da budu plastične, s malim naljepnicama na kojima piše NESLOMLJIVO.

Klekne pokraj Amande i posegne za njezinom rukom. Darla reče: „Lisey, to si je razrezala. Oba dlana.“

Vrlo nježno Lisey odlijepi Amandine ruke iz njezina krila. Okrene ih i lecne se. Posjekotine su prestale krvariti ali se od pogleda na njih Lisey svejedno okrenulo u želucu. Naravno, ponovno su je podsjetile na Scotta koji izlazi iz ljetne tame ispružene krvave ruke poput kakvog vražjeg ljubavnog žrtvenog dara, čin okajanja za užasne grijehe:napio se i zaboravio na njihov sudar. A Colea su proglasili ludim?

Amanda se porezala poprečno od podnožja palca do podnožja malog prsta, presjekavši linije srca, ljubavi i ostale linije između. Lisey je mogla shvatiti kako je razrezala prvi dlan, ali drugi? To je sigurno bila teška rabota (kako se kaže). Ali je uspjela, a onda krenula u obilazak kuhinje poput žene koja ledenom kremom oblaže tortu u stilu Ludog šeširdžije - Hej, poglejte me! Poglejte! Nisi ti luda sto gradi neg ja! Manda je luda sto gradi, pa to ti je! Dok je Darla bila u WC-u, tek toliko da štrcne malo limunade i obriše stari grm, kapa dolje Amanda, nema Bržeg Gonzalesa od tebe.

„Darla dušo, ove se ne mogu sanirati flasterima i hidroperoksidom. Mora na hitnu.“

„U kurac“, jadno će Darla i ponovno se rasplače.

Lisey pogleda u Amandino lice, još jedva vidljivo kroz krila paravana njezine kose. „Amanda“, reče ona.

Ništa. Ni makac.

„Manda.“

Ništa. Amandina glava padne poput lutkine. Prokleti Charlie Corriveau! pomisli Lisey. Prokleti hebeni Frenchy Corriveau! Ali naravno, da nije bilo Prde, bio bi netko drugi ili nešto drugo. Jer su Amande ovog svijeta tako nasađene. Stalno očekuješ da padnu i misliš da je pravo čudo kad se to ne dogodi, no naposljetku se to čudo umori od ponavljanja, skljoka, skvrči i umre.

„Manda-Mica.“

Naposljetku je trgne to dječje ime. Amanda polako digne glavu. Na njezinu licu Lisey ne ugleda okrvavljenu, tupu prazninu koju je očekivala (premda su Amandine usne bile crvene, a to na njima nije bio Max Factor) nego iskričavi, djetinjasti, eksplozivni izraz nadmenosti i pakosti koji je značio da je Amanda podmetnula leđa i da slijede suze za nekoga.

„Fant“, šapne ona i tjelesna temperatura Lisey Landon kao da se u sekundi strmoglavila cijeli stupanj.

4.

Odvedu je u dnevni boravak Amanda je poslušno hodala između njih. Posjednu je na kauč. A onda se Lisey i Darla povuku do kuhinjskih vrata odakle su je mogle držati na oku i usput se dogovarati da ih ona ne čuje.

„Lisey, što ti je rekla? Blijeda si kao duh.“

Lisey bi bilo draže da je Darla rekla kao krpa. Nije joj bilo drago čuti riječ duh, osobito sad nakon zalaska sunca. Glupo ali istinito.

„Ništa“, reče ona. „Zapravo, rekla je... fant. Kao u: 'Fantastično, Lisey, oblivena sam krvlju, kako ti se to sviđa? ' Slušaj Darla, nisi ti jedina koju je ovo potreslo.“

„Odvedemo li je na hitnu, što će joj učiniti? Držati je pod samoubilačkom stražom ili nešto takvo?“

„Mogli bi“, prizna Lisey. U glavi joj se razbistrilo. Ta riječ, taj fant, djelovao je na nju čudno, poput šamara, ili zapaha mirisnih soli. Naravno, i prestrašila ju je nasmrt ali... ako joj Amanda ima nešto reći, Lisey želi to znati. Imala je osjećaj da je sve što joj se dogodilo, čak i telefonski poziv „Zacka McCoola“, nekako povezano... S čime? Sa Scottovim duhom? Glupost. Ili sa Scottovim krvnim fantom? Možda s time?

Ili s njegovim dugonjom? Stvorom beskrajnog pirgavog boka?

Lisey, taj stvor ne postoji, nikad i nije izvan Scottove mašte... koja je ponekad bila dovoljno jaka da se nadvije nad njegove najbliže i baci sjenu na njih. Dovoljno jaka da se, primjerice, ustručavaš jesti voće nakon što padne mrak iako znaš da je to bilo nekakvo dječje praznovjerje koje on nikad nije sasvim odbacio. A i dugonja je takav. To ti je jasno, je li?

Je li? Pa zašto joj se onda kad se zamislila nad tom idejom nekakva maglica prevukla preko misli i ometala ih? Zašto joj taj unutarnji glas govori da zašuti?

Darla ju je čudno gledala. Lisey se pribere i vrati u sadašnjost, nazočnima, sadašnjem problemu. Prvi put primijeti kako Darla izgleda umorno: utori oko usta i tamni podočnjaci ispod očiju. Uhvati sestru za nadlaktice i ne svidi joj se njihova koščatost, ni olabavjelost naramenica Darlina grudnjaka, ni preduboka udubljenja Darlinih ramena. Lisey se sjećala s koliko je zavisti gledala kako njezine starije sestre odlaze u srednju školu Lisbon, sjedište momčadi Greyhoundsa. A sad je Amanda na pragu šezdesete, a Darla ne zaostaje puno. Doista su postale stare rage.

„Mila, slušaj“, Lisey reče Darli, „ne zovu to samoubilačkom stražom - to je zlobno. Zovu to promatranje.“Nije bila sigurna odakle to zna, ali je svejedno bila sigurna. „Mislim da ih promatraju dvadeset četiri sata. Možda četrdeset osam.“

„Mogu li to bez dopuštenja?“

„Mislim da ne, osim ako osoba nije počinila kakav zločin pa su je priveli policajci.“

„Možda bi trebala nazvati svog odvjetnika i provjeriti. Onog iz Montane.“

„On se preziva Montano, i sad je vjerojatno kod kuće. Njegova broja nema u imeniku. Imam ga u svom adresaru ali mi je adresar kod kuće. Slušaj Darla, odvedemo li je u bolnicu Stephens Memorial u No Soapi, mislim da će to biti u redu.“

No Soapa je bio nadimak ovdašnjih žitelja za spojene gradiće Norway i South Paris u susjednom okrugu Oxford, mjesta dan vožnje od proširenja na cesti egzotičnih imena kao što su Mexico, Madrid, Gilead, China i Corinth. Za razliku od gradskih bolnica u Portlandu i Lewistonu, Stephens Memorial bila je usnula mala bolnica.

„Mislim da će joj previti ruke i dopustiti da je odvedemo kući bez puno priča.“ Lisey posuti. „Ako.“

„Ako?“

„Ako je želimo povesti kući. I ako ona želi poći. Hoću reći, nećemo lagati ni izmišljati nekakvu bajku, u redu? Budu li pitali - a sigurna sam da hoće - reći ćemo istinu. Da je to već činila kad je depresivna, ali da već dugo nije.“

„Pet godina nije tako dugo – “

„Sve je relativno“, reče Lisey. „A ona može objasniti da joj se bivši dečko s kojim je živjela nekoliko godina upravo pojavio u gradu s novom ženicom i da je zbog toga malo popizdila.“

„A odbije li govoriti?“

„Odbije li govoriti, mislim da će je vjerojatno zadržati najmanje dvadeset četiri sata, i mi ćemo obje potpisati dopuštenje. Hoću reći, želiš li da je vrate ovamo ako još lebdi u međuzvjezdanom prostoru?“

Darla razmisli o tome, uzdahne i odmahne glavom.

„Mislim da puno ovisi o Amandi“, reče Lisey. „Prvi korak je da je dovedemo u red. Ja ću s njom pod tuš ako je potrebno.“

„Aha“, reče Darla i prođe prstima kroz svoju kratko ošišanu kosu. „Vjerojatno je tako najbolje.“ Iznenada zijevne, razjapivši usta iznenađujuće široko: vidjele bi joj se mandule da ih je imala. Lisey ponovno pogleda u tamne podočnjake ispod sestrinih očiju i shvati nešto što bi možda primijetila puno prije da nije bilo „Zackova“ poziva.

Ponovno uhvati Darlu za mišicu, lagano ali nepopustljivo. „Gospođa Jones te nije nazvala danas, zar ne?“

Darla zatrepće poput iznenađene buljine. „Nije“, reče. „Jučer. Kasno jučer popodne. Došla sam, previla je najbolje što sam mogla i probdjela s njom veći dio noći. Nisam ti to rekla?“

„Nisi. Mislila sam da se ovo sve događalo danas.“

„Budalasta Lisey“, reče Darla i blijedo se nasmiješi.

„Zašto me nisi prije nazvala?“

„Nisam ti htjela dodijavati. Toliko činiš za sve nas.“

„Nije istina“, reče Lisey. Uvijek bi je povrijedilo kad bi Darla ili Canty (pa i Jodotha, preko telefona) rekla nekakvu takvu glupost. Znala je da je to ludost, ali ludost ili ne, što je tu je. „To je samo Scottov novac.“

„Ne, Lisey. To si ti. Uvijek ti.“ Darla posuti pa odmahne glavom. „Nije važno. Mislila sam da ćemo to nekako riješiti, samo nas dvije. Prevarila sam se.“

Lisey poljubi sestru u obraz, zagrli je, pa ode do Amande i sjedne pokraj nje na kauč.

5.

„Manda.“ Ništa.

„Manda-Mica?“

Hebi ga, prije je djelovalo. I doista, Amanda podigne glavu.

„Što. Želiš.“

„Moramo te odvesti u bolnicu, Manda-Mica.“

„Ne. Želim. Tamo. Ići.“

Lisey je kimala glavom već na polovici ovog kratkog ali tegotnog govora i počela otkapčati Amandinu krvlju poprskanu bluzu. „Znam, ali tvojim jadnim starim rukama potrebno je više krpanja no što im Darla i ja možemo pružiti. Pitanje je želiš li se vratiti ovamo ili prenoćiti u bolnici u No Soapi. Ako se želiš vratiti ovdje, dobit ćeš mene za cimericu.“ Pa ćemo možda čavrljati o fantovima, s posebnim naglaskom na krvne. „Što kažeš, Manda? Želiš li se vratiti ovdje ili misliš da bi neko vrijeme trebala ostati u bolnici?“

„Želim. Se. Vratiti. Ovdje.“ Kad je Lisey rekla Amandi da ustane kako bi skinula njezine široke platnene hlače, Amanda ju je pokorno poslušala ali netremice zagledana u stropno svjetlo. Ako to nije bilo ono što je njezina psihijatrica zvala „polukatatonijom“, bilo je po Liseynu mišljenju neugodno blizu toga, i ona osjeti silno olakšanje kad su Amandine sljedeće riječi zazvučale više ljudske a manje robotske: „Ako idemo... nekamo... zašto me skidaš?“

„Jer te moramo provući kroz tuš“, reče Lisey i povede je prema kupaonici.“A i potrebna ti je čista odjeća. Ova je... prljava.“ Okrene se i ugleda Darlu kako kupi Amandine odbačene bluzu i hlače. Amanda je, pak, bosonoga poslušno tapkala prema kupaonici. Lisey stisne oko srca kad ju je ugledala s leđa. Ne zbog Amandina krastavog i ožiljcima nagrdenog tijela nego zbog stražnjeg dijela njezinih običnih bijelih bokserica. Amanda je godinama nosila muške bokserice jer su pristajale njezinu uglatom tijelu, čak bile i seksi. Večeras se na desnoj strani bokserica koje je imala na sebi vidjela tamnosmeđa mrlja.

O, Manda, pomisli Lisey. Ajme meni.

A onda Amanda prođe kroz kupaonička vrata: asocijalni rendgenski snimak u grudnjaku, gaćama i bijelim soknicama. Lisey se okrene i pogleda u Darlu. Na trenutak se prisjeti svih tih godina sestrinstva i začuje larmu glasova Debusherovih. Potom se okrene i ode u kupaonicu za Debushericom koju je nekoć zvala velka sisterica Manda-Mica, a koja je stajala na kupaoničkom otiraču pognute glave, obješenih ruku, i čekala da je se do kraja razodjene.

Lisey je pružila ruku prema kopčicama Amandina grudnjaka, kad se ova iznebuha okrene i zgrabi je za ruku. Ruke su joj bile užasno hladne. Na trenutak je Lisey bila uvjerena da će velka sisterica Manda-Mica propjevati, izverglati sve o krvnim fantovima i ostalom. No ona pogleda u Lisey očima potpuno bistrima, potpuno prisebnima, i reče: „Moj Charles je oženio drugu.“ A onda položi svoje voštano hladno čelo na Liseyno rame i zaplače.

6.

Ostatak te večeri podsjetio je Lisey na ono što je Scott nazivao Landonovo pravilo nevremena: kad se odlučiš utaboriti u kući jer očekuješ da će tornado okrenuti prema moru, on zakači otok i odnese ti krov kuće. Kad ustaneš rano i zabiješ daske na sve otvore u očekivanju snježne mećave, padne tek pokoja pahulja snijega.

Pa čemu se onda truditi? upitala je Lisey. Ležali su u krevetu - nekom njihovu krevetu, jednom od prvih - gnijezdili se malaksali nakon vođenja ljubavi, on s jednom od svojih Herbert Tareytonica i s pepeljarom na grudima. Vani je zavijao vjetar. U kojem krevetu, koji vjetar i koja oluja, ili koje godine, više se nije sjećala.

Zbog ZUKIP-a, odgovorio je on - toga se sjeća, iako je isprva pomislila da je pogrešno čula ili razumjela.

Zukipi? Kakvi zukipi?

On je ugasio cigaretu i odložio pepeljaru na stol pokraj kreveta. Uhvatio joj je lice rukama, poklopio joj uši i dlanovima je na minutu izolirao od vanjskog svijeta. Poljubio joj usta. A onda maknuo ruke da bi ga mogla čuti. Scott Landon je uvijek volio da ga se čuje.

ZUKIP, babyluv - Zapni Uvijek Kad Izgleda Potrebno.

Prevrtala je to u glavi - nije bila klikerašica poput njega, ali bi najčešće naposljetku skopčala - i shvatila da je ZUKIP primjer onoga što je on zvao agronim. Zapni Uvijek Kad Izgleda Potrebno. Sviđalo joj se. Bilo je šašavo, pa time i draže. Počela se smijati. Scott se smijao s njom, i uskoro je bio u njoj, baš kao što su oni bili u toj kući dok je vani vihor baukao i drmusao.

Sa Scottom se uvijek puno smijala.

7.

Prije nego što je završila njihova mala eskurzija na hitnu i one se vratile u Amandinu hermetički izoliranu kuću između Castle Viewa i Harlow Deep Cuta, Lisey se nekoliko puta sjetila Scottova pravila o tome kako te nevrijeme zaobiđe baš kad se za nj pošteno pripremiš. Kao prvo, Amanda je pomogla time što se prilično raspoložila. Možda je to bila morbidna pomisao ali Lisey je to podsjećalo na žarulju koja na izdisaju katkad bljesne jakim žarom sat-dva prije no što zauvijek pregori. Ta je promjena nabolje počela dok se Amanda tuširala. Lisey se skinula i stala pod tuš zajedno sa sestrom, koja je isprva stajala pognutih ramena i majmunski klatećih ruku. Premda se služila ručnim nastavkom za tuš i pazila, Lisey je svejedno uspjela toplom vodom zaliti Mandin rasječeni lijevi dlan.

„Au! Au!“ zavapila je Manda i povukla ruku.“To boli, Lisey! A da pripaziš kamo to okrećeš, ha?“

Lisey je odvratila istim tonom - Amanda ne bi drugo ni očekivala iako su obje bile kao od majke rođene - ali ju je razveselio sestrin gnjev. Poručivao da je pri svijesti. „E pa, Bože mi oprosti, ali nisam si ja ruku sredila usranom šalicom.“

„Pa nisam mogla srediti njega, zar ne?“ reče Amanda a onda izbljuje bujicu zapanjujućih uvreda na račun Charlieja Corriveaua i njegove nove žene - mješavinu odraslih prostota i dječjih psovki koja Lisey ispuni čuđenjem, veseljem i divljenjem.

Kad je zastala da povrati dah Lisey reče: „Serator, ha? Svaka čast!“

Amanda, nadureno: „A i ti se jebi, Lisey.“

„Želiš li se vratiti domu svome ja bih se klonila takvih riječi pred doktorom koji će ti sanirati ruke.“

„Misliš da sam glupa, je li?“

„Ne mislim. Samo... bit će dovoljno da kažeš da si se razbjesnjela na njega.“

„Iz ruku mi ponovno krvari.“

„Jako?“

„Samo malo. Mislim da bi mi ih trebala namazati s malo vazelina.“

„Stvarno? Neće boljeti?“

„Ljubav boli“, ozbiljno će Amanda... a onda se, tiho frknuvši, nasmije i Lisey lakne.

Kad su je ona i Darla utrpale u Liseyin BMW i krenule za Norway, Manda se raspitivala kako Lisey napreduje s raspremanjem Scottova radnog prostora kao da je svršetak nekog običnog dana. Lisey nije spomenula poziv „Zacka McCoola“ ali im je rekla za „Ike stiže kući“ i citirala onaj jedini redak: „Ike izbombavši stiže kući, i sve bude u redu. FANT! KRAJ!“ Željela je upotrijebiti tu riječ, fant, pred Mandy. Vidjeti kako će reagirati.

Darla je reagirala prva. „Lisa, udala si se za čudaka“, reče ona.

„Reci mi nešto što ne znam, mila.“ Lisey pogleda u retrovizor. Amanda je sjedila sama na stražnjem sjedištu. Samotnjački veličanstvena, rekla bi Majčica. „Što ti misliš, Manda?“

Amanda slegne ramenima i isprva Lisey pomisli da će to biti njezina jedina reakcija. A onda se iz nje izlije bujica.

„On je bio takav, to je sve. Jednom me povezao u grad - on je trebao u papirnicu a meni su trebale nove cipele, čvrste, za pješačenje po šumi, nešto takvo. Prošli smo pokraj drangulijarnice-dućana šaljivih igračaka. Dotad ga nije zamijetio i zapeo je kao mazga, morao se zaustaviti i ući. Kao da mu je bilo deset godina! Trebale su mi gojzerice da mogu hodati po šumi a da me ne oplete otrovni bršljan, aonnavalio kao da će isprazniti police u tom dućanu, jebote. Svrabljivi puder, zujalice, paprene kaugume, plastični izbljuvci, rendgenske naočale, sve živo, naslagao je to sve na tezgu pokraj onih lizalica koje kad ih pocuclaš u sredini ostane gola ženska. Lisey, nakupovao je tih Made-in-Taiwan kenjaca za brat-bratu sto dolara. Sjećaš se?“

Sjećala se. A najbolje se sjećala toga kako je Scott izgledao kad se tog dana vratio kući, ruku punih vrećica iscrtanih nasmijanim stripovskim licima i riječima DA KREPAŠ. Ozaren. A nazvao je te trice kenjcima, ne sranjem nego kenjcima, jedina riječ koju je on pokupio od nje, da ne povjeruješ. E pa, svako sito dođe na rešeto, rado je govorila Majčica, premda je kenjac bila tatina riječ, kao što bi Dandy Dave Debusher katkad ljudima rekao da nešto nije dobro pa sam to vrgnuo. Kako se to Scottu svidjelo, rekao je da zvuči kao da ti je teret pao s jezika, s čime se pa sam to bacio ili čak i zafrljačio nikad neće moći mjeriti.

Scott sa svojim ulovom iz jezičnog studenca, pripovjedačkog studenca, mitološkog studenca.

Hebeni Scott Landon.

Katkad bi prošao cijeli dan a da ne bi pomislila na njega niti bi joj nedostajao. A zašto i bi? Imala je prilično ispunjen život, a osim toga život s njim često je bio naporan i težak. Pravi podvig, rekli bi sjevernjački starosjedioci poput njezina ćaleta. A onda bi došao dan, siv (ili sunčan), kad bi joj nedostajao tako silno da se osjećala praznom, ne više kao žena nego mrtvo stablo ispunjeno hladnim novembarskim sokom. I sad se tako osjećala, došlo joj je da ga urlanjem doziva i dozove, smučilo joj se od pomisli na godine pred njom, pa se upita kakve koristi od ljubavi ako završi ovako, da se ovako osjećaš makar deset sekundi.

8.

Oraspoložena Amanda bila je prva dobra stvar. Druga dobra stvar bila je da Munsinger, dežurni liječnik, nije bio prosijedi veteran. Nije izgledao mlad kao Jantzen, liječnik kojeg je Lisey upoznala tijekom Scottove terminalne bolesti, ali jako bi je iznenadilo da je odavna prevalio tridesetu. Treća dobra stvar - premda ni u ludilu ne bi povjerovala da joj je to netko rekao - bio je dolazak sudionika prometne nesreće koja se dogodila nedaleko, u Swedenu.

Nije ih bilo tamo kad su Lisey i Darla dopratile Amandu na odjel hitne u bolnicu Stephens Memorial; tad se u čekaonici nalazio samo klinac od desetak godina i njegova majka. Dječak je imao osip i majka je graktala na njega da se ne češe. Graktala je na njega i nakon što su njih dvoje pozvali u jednu od ordinacija. Pet minuta potom dječak izađe zamotanih ruku i turobnog izraza lica. Mama je u rukama imala testere nekoliko ljekovitih masti i još ceketala.

Medicinska sestra prozove Amandu. „Doktor Munsinger će vas sad primiti, mila.“ Posljednju je riječ izgovorila po maineski, milah.

Amanda, zažarenih obraza, na svoj nadmeni način kraljice Elizabete najprije pogleda Lisey, a potom i Darlu. „Radije bih se našla s njim nasamo“, reče.

„Naravno, Vaša uzvišena tajanstvenosti“, reče Lisey i isplazi joj jezik. U tom joj je trenutku bilo svejedno hoće li tu mršavu, nemoguću prznicu zadržati u bolnici jednu noć, tjedan dana, ili godinu i jedan dan. Tko haje za to što je Amanda šapnula za kuhinjskim stolom dok je Lisey klečala pokraj nje? Vjerojatno je doista rekla fantastično, kao što je rekla Darli. Da je rekla i onu drugu riječ, želi li se Lisey doista vratiti u Amandinu kuću, spavati u istoj sobi s njom i udisati njezine kužne pare, a u svojoj kući ima krevet kojemu ništa ne fali? Babyluv, slučaj zaključen, hebiga, rekao bi Scott.

„Samo upamti što smo se dogovorile“, reče Darla. „Razbjesnjela si se i sasjekla sebe jer on nije bio tamo. No sad si bolje. Prošlo te.“

Amanda pogleda u Darlu pogledom koji Lisey nije uspjela proniknuti. „Tako je“, reče. „Prošlo me.“

9.

Sudionici prometne nesreće iz gradića Swedena stigli su uskoro potom. Lisey to ne bi ubrojila u dobre stvari da je netko od njih bio teže ranjen ali se činilo da nije tako. Svi su bili pokretni, a dvojica muškaraca su se čak nečemu i smijali. Samo je jedno od njih - djevojka od sedamnaestak godina - plakalo. Imala je krvi u kosi i šmrklja na gornjoj usni. Ukupno ih je bilo šestero, gotovo sigurno iz dva različita vozila, a ona dvojica nasmijanih bazdjeli su po pivu; jedan je čini se iščašio ruku. Taj su sekstet dopratila dva bolničara u civilnoj odjeći i jaknama spasilačke službe iz East Stonehama i dva policajca: jedan pripadnik redovne a jedan konjičke policije. Odjedanput u maloj čekaonici ponestane zraka. Sestra koja je Amandu oslovila s mila iznenađeno poviri u čekaonicu, a trenutak potom to učini i mladi doktor Munsinger. Nedugo zatim onu djevojku spopadne histerični napad i ona objavi gradu i svijetu da će je njezina maćeha zakantati. Nekoliko trenutaka potom sestra dođe po nju (histeričnoj se tinejdžerici nije obratila s mila, primijeti Lisey), a onda Amanda izađe iz ORDINACIJE 2, nespretno noseći svoje tubice masti. Iz lijevog džepa njezinih vrećastih traperica virila su dva preklopljena recepta.

„Mislim da možemo krenuti“, reče Amanda s ohološću velike dame.

Lisey pomisli da je to predobro da bi bila istina usprkos relativnoj mladosti dežurnog liječnika i priljeva novih pacijenata, i imala je pravo. Sestra proviri iz ORDINACIJE 1 poput strojovođe iz lokomotive i reče: „Vi ste sestre gospođe Debusher?“

Lisey i Darla kimnu glavom. Krive po svim točkama optužnice, časni suče.

„Doktor bi želio s vama nakratko popričati prije no što odete.“ Tad ponovno uvuče glavu u ordinaciju gdje je ona djevojka još jecala.

Na drugoj strani čekaonice ona dva pivska brata ponovno prasnu u smijeh. Lisey pomisli: Što god da im jest, oni nisu skrivili nesreću. I doista, policajci su se usredotočili na problijedjelog mladića, vršnjaka djevojke krvave kose. Jedan je drugi mladić prisvojio telefonsku govornicu. Imao je gadno rasječen obraz koji će se morati šivati, zaključi Lisey. Treći je čekao na red da i on telefonira. Taj mladić nije imao vidljivih povreda.

Amandini su dlanovi bili premazani bjelkastom mašću. „Rekao je da bi šavovi odmah popucali“, reče im gotovo ponosno. „A zavoji vjerojatno olabavjeli. Trebam ovo držati na dlanovima - uh, kako smrdi - i namakati ih triput dnevno iduća tri dana. Imam jedan recept za mast a jedan za otopinu. Rekao je da pokušam što manje svijati dlanove. I da podižem predmete prstima, ovako.“ Uhvati prapovijesni primjerak Peoplea s dva prsta desne ruke, kao pincetom, malo ga podigne pa pusti.

Izađe medicinska sestra. „Doktor Munsinger vas sad može primiti. Jednu ili obje.“ Njezin je ton poručivao da nema vremena za gubljenje. Lisey je sjedila Amandi s jedne a Darla s druge strane. One se pogledaju preko nje. Amanda to nije primijetila. S iskrenim se zanimanjem zagledala u ljude na drugoj strani čekaonice.

„Idi ti, Lisey“, reče Darla. „Ja ću ostati s njom.“

10.

Sestra uvede Lisey u ordinaciju 2, a onda se vrati ridajućoj djevojci. Tako je čvrsto stisnula usta da su gotovo iščezla. Lisey sjedne na jedinu stolicu u ordinaciji i zagleda se u jedinu sliku u njoj: kitnjasti kokeršpanijel na polju punom narcisa. Nakon samo nekoliko trenutaka (bila je uvjerena da bi morala dulje čekati da nije bilo nešto što je trebalo što brže obaviti), žurno uđe doktor Munsinger. Zatvori vrata zvuku tinejdžeričinih glasnih jecaja i smjesti mršavi guz na stol za preglede.

„Ja sam Hal Munsinger“, reče on.

„Lisa Landon.“Ona pruži ruku. Doktor Hal Munsinger nakratko je stisne.

„Želio bih doznati puno više toga o stanju vaše sestre - radi povijesti bolesti, jasno - ali, kao što sam uvjeren da shvaćate, malo sam u stisci. Pozvao sam ispomoć, no dotad imam ludnicu.“

„Cijenim što ste uopće našli imalo vremena“, reče Lisey. Ono što je cijenila još više bio je smireni glas koji je začula iz vlastitih usta, glas koji je poručivao sve je pod kontrolom. „Voljna sam posvjedočiti da moja sestra ne predstavlja opasnost po sebe, ako vas to muči.“

„I to me malo muči, aha, malo, ali ću vam vjerovati na riječ. I njoj. Nije maloljetna, a ovo očito nije bio pokušaj samoubojstva.“ Dotad je bio gledao u nešto u svom notesu. Sad pogleda u Lisey, neugodno prodornim pogledom. „Ili jest?“

„Nije.“

„Nije. S druge strane, ne mora se biti Sherlock Holmes da se vidi da vašoj sestri ovo nije bio prvi pokušaj samosakaćenja.“

Lisey uzdahne.

„Rekla mi je da se liječila ali da je njezina psihijatrica otišla u Idaho.“

Idaho? Aljasku? Mars? Koga briga kamo, gadure s krunicom više nema. Glasno reče: „Mislim da je to istina.“

„Gospođo Landon, ona mora ponovno početi raditi na sebi, u redu? I to uskoro. Samosakaćenje nije suicid, kao što to nije ni anoreksija, ali je oboje suicidalno, ako shvaćate što želim reći.“ On izvadi notes iz džepa svoje bijele kute i počne nešto švrljati. „Preporučio bih vama i vašoj sestri jednu knjigu. Zove se Oblici samosakaćenja, a autor se zove –“

„ – Peter Mark Stein“, reče Lisey.

Doktor Munsinger pogleda u nju, iznenađeno.

„Moj ju je suprug našao nakon Mandina posljednjeg... nakon onoga što doktor Stein zove...“

(njezin fant njezin posljednji krvni fant)

Mladi doktor Munsinger gledao je u nju, čekajući da dovrši rečenicu.

(hajde, Lisey, reci to, reci fant, reci krvni fant)

Ona silom šapne svoje leteće misli. „Nakon onoga što bi doktor Stein nazvao njezinim posljednjim puštanjem krvi. On rabi taj izraz, zar ne? Puštanje krvi?“ Glas joj je i dalje bio miran ali je osjetila majušne koprive znoja u udubinama sljepoočnica. Jer je taj glas u njoj bio u pravu. Nazvali mi to puštanjem krvi ili krvnim fantom, svodi se na isto. Svejednako.

„Mislim da je tako, “ reče Munsinger, „ali je prošlo nekoliko godina otkad sam pročitao tu knjigu.“

„Kao što rekoh, moj ju je suprug našao, pročitao a onda natjerao i mene da je pročitam. Naći ću je negdje i dati svojoj sestri Darli. A imamo još jednu sestru koja živi u blizini. Trenutačno je u Bostonu, ali kad se vrati pobrinut ću se da je i ona pročita. Držat ćemo Amandu na oku. Zna biti teška, ali je volimo.“

„U redu, dogovoreno.“ On spuzne svojim mršavim butom sa stola za preglede. Papirnata presvlaka zašušti. „Landon. Vaš je muž bio onaj pisac.“

„Da.“

„Moja sućut.“

Bješe to jedna od čudnijih nuspojava braka sa slavnim muškarcem: i dvije godine nakon njegove smrti ljudi su joj još izražavali sućut.

Vjerojatno će biti tako i nakon još dvije godine. A možda i deset. Ta ju je pomisao deprimirala. „Hvala vam, doktore Munsinger.“

On kimne glavom pa se vrati svom poslu, zbog čega Lisey lakne. „Povijesti slučajeva ovakve vrste u odraslih žena vrlo su rijetke. Samosakaćenje je uglavnom nešto što čine–“

Lisey je uspjela samo zamisliti kako će liječnik završiti svoju rečenicu - klinke poput tog cmoljavog derleta u susjednoj prostoriji - a onda se iz čekaonice začuje silan tresak a potom i kakofonija povika. Vrata ORDINACIJE 2 naglo se otvore i na njima se ukaže medicinska sestra. Nekako je izgledala krupnija, kao da se od muke napuhnula. „Doktore, možete li doći?“

Munsinger se ne ispriča, samo strugne. Služi mu na čast, pomisli Lisey: ZUKIP.

Lisey stigne do vrata baš kad je dobri doktor zamalo srušio onu tinejdžericu koja je izašla iz ORDINACIJE 1 da vidi što se događa, a onda gurnuo zureću Amandu sestri u naručje tako snažno da su obje zamalo pale. Pripadnici redovne i konjičke policije stajali su oko naizgled nepovrijeđenog mladića koji je malo prije čekao svoj red da telefonira. Sad je ležao na podu onesviješten ili u nesvijesti. Mladić rasječena obraza nastavio je telefonirati kao da se ništa nije dogodilo. Lisey to podsjeti na pjesmu koju joj je Scott jednom pročitao - predivnu, užasnu pjesmu o tome kako se svijet nastavlja kotrljati a da mu se živo

(kenja)

fućka koliko se ti trapiš. Tko ju je napisao? Eliot? Auden?⁹ Onaj koji je napisao i pjesmu o smrti topnika? Scott bi joj znao reći. U tom bi trenutku dala sve na svijetu samo da se može okrenuti prema njemu i upitati ga koji je od njih napisao tu pjesmu o patnji.

11.

„Sigurna si da ćeš se snaći?“ upita Darla. Stajala je na otvorenim vratima Amandine kućice nakon otprilike sat vremena. Blagi lipanjski noćni povjetarac pirkao im je oko gležnjeva i listao časopis na stolu u predvorju.

Lisey iskrivi lice. „Upitaš li me to još jednom izbacit ću te na – glavce. Snaći ću se. Malo kakaa - ja ću joj pomoći budući da će joj u sadašnjem stanju biti preteško baratati šalica –“

„Dobro“, reče Darla. „S obzirom na to što je učinila s posljednjom.“

„A onda u krpe. Dvije usidjelice Debusher, a nijednog vibratora.“

„Jako smiješno.“

„A sutra ustajanje u cik zore! Kava! Žitne pahuljice! U ljekarnu po Amandine lijekove! Povratak i namakanje Amandinih ruku! A onda Darla, mila moja, počinje tvoje dežurstvo!“

„Ako si sigurna...“

„Jesam. Idi kući nahraniti mačku.“

Darla je posljednji put sumnjičavo pogleda, usnama joj okrzne obraz i privuče u svoj patentirani postranični zagrljaj. Potom krene niz kamenom popločani prilaz prema svom tutaču. Lisey zatvori vrata, zaključa ih i pogleda u Amandu koja je sjedila na kauču u pamučnoj spavaćici: izgledala je spokojno i smireno. Naslov jedne stare gotičke romanse zaplovi joj kroz glavu... možda ju je pročitala kao tinejdžerica. Gospođo, hoćete li progovoriti?

„Manda?“ tiho će ona.

Amanda je pogleda. Njezine su debusherovski plave oči bile tako krupne i pune povjerenja da Lisey nije imala snage navesti Amandu da priča o onome što ona, Lisey, želi slušati:o Scottu i fantovima, Scottu i krvnim fantovima. Spomene li Amanda to sama od sebe, možda dok budu zajedno ležale u tami, to bi bilo nešto drugo. Ali navesti je na to, nakon svega što je Amanda danas pregrmjela?

A ni tvoj dan nije bio mačji kašalj, mala Lisey.

Istina, ali to ipak ne znači da smije poremetiti mir koji je sad vidjela u Amandinim očima.

„Što je, Lisey?“

„Bi li popila malo kakaa prije spavanja?“

Amanda se nasmiješi pa je izgledala puno mlade. „Ne bi bilo loše popiti kakao prije spavanja.“

I tako su popile kakao, a kad se Amanda ušeprtljala sa šalicom u kuhinjskom si elementu nađe sumanuto sfrkanu plastičnu slamku koja bi se lijepo uklopila na policama dućana šaljivih igračaka. Prije no što je zagnjurila jedan njezin kraj u kakao, podigne je (s dva prsta, kao pincetom, baš kako joj je liječnik pokazao) i reče: „Pogledaj, Lisey, to je moj mozak.“

Na trenutak Lisey blene: nije mogla povjerovati da je doista čula da se Amanda našalila. A onda prasne u smijeh. Obje prasnu.

12.

Popiju kakao, naizmjence operu zube baš kao nekoć davno na roditeljskoj farmi, pa odu na spavanje. Nakon što su ugasile noćnu svjetiljku i soba se našla u tami, Amanda zazove sestru.

Isusek, počinje, nelagodno pomisli Lisey. Još jedna filipika protiv dobrog starog Charlieja. Ili je riječ o... fantovima? Ipak nešto o tome? A ako jest, želim li to doista čuti?

„Što je, Manda?“

„Hvala ti na pomoći“, reče Amanda. „Ruke su mi puno bolje od toga čime mi je doktor namazao ruke.“ I onda se okrene na svoju stranu.

Lisey se ponovno zapanji - je li to doista sve? Činilo se da je tako jer se nakon minutu-dvije Amandino disanje uspori do učestalosti karakteristične za duboki san. Možda će se noću probuditi i zatražiti Tylenol, ali zasad je u carstvu snova.

Lisey nije očekivala da će imati toliko sreće. Nije spavala s nekime od noći uoči posljednjeg suprugova puta i izgubila je tu naviku. A usto joj iz glave nije išao „Zack McCool“, a osobito „Zackov“ poslodavac, inkunkanski govnar Woodbody. Uskoro će popričati s Woodbodyjem. Zapravo, već sutra. Dotad bi se trebala pomiriti s mogućnošću da je čeka nekoliko neprospavanih sati, možda i besana noć, i da će posljednja dva-tri sata pred zoru provesti u Amandinu stolcu za ljuljanje u prizemlju... pronađe li na Amandinim policama nešto vrijedno čitanja...

Gospođo, hoćete li progovoriti? pomisli ona. Možda je Helen MacInnes napisala tu knjigu. U svakom je slučaju nije napisao onaj koji je napisao pjesmu o topniku...

I s tom mišlju ona utone u dubok san. Nije sanjala o letećem ćilimu od vreće NAJFINIJEG PILLSBURY BRAŠNA. A i ni o čemu drugom.

13.

Probudila se u najdubljoj jaruzi noći, kad mjesec zađe i deveti je sat. Jedva je bila svjesna da je budna i da se priljubila uz Amandina topla leđa kao nekad uz Scottova, da je koljena gurnula u udubinu Amandinih kao što je nekoć činila sa Scottom, u njihovoj bračnoj postelji ili u stotini motelskih kreveta. Ma što - u petsto, a možda i sedamsto kreveta, čujem li to tisuću, daje li tko tisuću, dajmo tisuću. Mislila je na fantove i krvne fantove. Na ZUKIP i kako ponekad jedino što možeš jest pognuti glavu i pričekati da zapušu neki drugi vjetrovi. Mislila je, ako je tama voljela Scotta, onda je to bila prava ljubav, zar ne, jer je i Scott volio nju; vrtio se s njom po plesnoj dvorani godina dok naposljetku nije otplesao iz nje.

Lisey pomisli: Ponovno se upuštam u to.

A Scott u njezinoj glavi (barem je mislila da je to bio Scott, ali kako znati) reče: U što, Lisey? U što se upuštaš, babyluv?

Ona pomisli: Povratak u sadašnjost.

A Scott reče: Film se zvao Povratak u budućnost. Zajedno smo ga gledali.

Ona reče: To nije bio film, to je naš život.

A Scott reče: Mila, jesi zapela za to?

Lisey pomisli: Zašto sam zaljubljena u takvu...

14.

On je takva budala, razmišlja Lisey. On je luda a ja druga kad s njim imam posla.

Svejedno i dalje stoji zagledana u stražnji travnjak, ne želeći ga zazvati, ali je polako obuzima nervoza jer je izašao kroz kuhinjska vrata i sišao niz stražnji travnjak u noćne sjene prije gotovo deset minuta, a što bi mogao tamo raditi? Tamo je samo živica i –

Iz nevelike daljine začuje se škripa automobilskih guma, razbijanje stakla, pseći lavež, pijani bojni poklič. Drugim riječima, zvuci sveučilišnog grada petkom navečer. A ona dolazi u napast da ga urlajući zazove, no učini li to, drekne li makar samo njegovo ime on će znati da se ona više ne ljuti na njega. Barem ne više tako jako.

Zapravo se i ne ljuti. No izabrao je stvarno loš petak da šesti ili sedmi put na sudar dođe trešten pijan i da usto prvi put jako zakasni. Dogovorili su se da će pogledati film nekog švedskog redatelja za koji se Scott zapalio a ona se jedino nadala da će biti sinkroniziran na engleski a ne titlovan. I zato je nakon povratka s posla na brzinu u sebe ubacila salatu jer je mislila da će je Scott nakon kina izvesti u Medvjeđi brlog na hamburger. (Ne izvede li on nju, ona će izvesti njega.) A onda je zazvonio telefon i ona se ponadala da je to on, da se predomislio i da je želi odvesti na onaj film s Redfordom u multipleks u Bangoru (Bože, molim te samo bez plesa u hotelu The Anchorage nakon što je osam sati provela na nogama). No bila je to Darla koja je „nazvala samo da popriča“, ali onda prešla na stvar i počela grintati (ponovno) jer da je Lisey pobjegla u Zemlju Nigdjezemsku (Darlin izraz) i ostavila nju, Amandu i Cantatu da se nose s problemima (pod čime je podrazumijevala Majčicu kojaje 1979. bila Tusta Majčica, Slijepa Majčica i - najgore od svega - Senilna Majčica) dok se Lisey „igra sa studentima“. Kao da je svakodnevno osmosatno konobarenje školski odmor. Za Lisey je Zemlja Nigdjezemska pizzerija pet kilometara od studentskog naselja Sveučilišta Maine, a Izgubljeni dječaci mahom članovi bratstva Delta Tau koji su joj uporno pokušavali zavući ruku pod suknju. Sam Bog zna da je njezine maglovite snove da će upisati nekoliko kolegija - možda večernje - zameo vjetar. Nije joj nedostajalo pameti već vremena i energije. Slušala je Darlino kvocanje i pokušavala zadržati mir, ali je, naravno, u jednom trenutku pukla i na kraju su njih dvije urlale jedna na drugu kroz dvjesto kilometara telefonskih žica i zajedničku životnu povijest. Njezin bi dečko to bez sumnje nazvao totalnom hebadom, a po običaju je završilo tako da je Darla rekla što i uvijek: „Čini što hoćeš, ionako će tako biti, uvijek je tako.“

Nakon toga joj nije bilo do sirnice koju je donijela iz restorana za desert a još manje do nekog filma Ingmara Bergmana... ali je željela Scotta. Da. U posljednja dva mjeseca, a osobito posljednjih četiri-pet tjedana postala je ovisna o Scottu na neki čudan način. Možda je to otrcano - vjerojatno jest - ali osjeti sigurnost kad je on zagrli kakvu nije osjetila ni sa jednim drugim dečkom; s njima i za njih uglavnom je osjećala ili nestrpljivost ili nepovjerljivost. (Katkad prolaznu pohotu.) Ali u Scottu ima neke blagosti i otprve je u njega osjetila zanimanje - zanimanje za nju - i jedva mogla to povjerovati, budući da je bio punopametniji i silno talentiran. (Lisey je blagost važnija od pameti i talenta.) Ali ipak vjeruje u to. Usto on govori jezikom koji je ona željno usvojila od prvog trenutka njihove veze. Nije to jezik Debusherovih, ali joj je svejedno dobro poznat - kao da njime govori u snovima.

Ali kakve vajde od govora i specijalnog jezika ako nemaš s kime razgovarati? Ili barem plakati? A to joj je večeras potrebno. Nije mu ništa ispričala o svojoj sjebanoj obitelji - oprostite, Scottovim jezikom to se kaže shebanoj obitelji - ali večeras hoće. Mora, u protivnom će puknuti od jada. I onda, naravno, od svih večeri on odabere baš ovu da se ne pojavi. Dok je čekala, pokušavala se uvjeriti da Scott nema pojma da se ona počupala sa svojom gadurom od starije sestre ali kad je prošlo šest, pa sedam i osam sati, čujem li to devet, nudi li tko devet, dajmo devet, pa nakon što je još malo pročeprkala po onoj sirnici pa je bacila jer je bila odveć hebeno... ne, jebeno bijesna da bi jela, ponuđeno je devet, nudi li tko deset, ponuđeno je deset sati, a ispred njezina stana u North Main Streetu nikako da se zaustavi Ford iz 73. jednog žmigavog prednjeg svjetla, ona se ražesti još više, nudi li tko razgnjevi.

U trenutku kad je njezin bijes prešao u gnjev sjedila je s jedva taknutom čašom vina pokraj sebe i gledala kroz televizor na kojem su prikazivali neki dokumentarac o svijetu prirode. U istom tom trenutku shvati i da je Scott neće ostaviti na cjedilu. On će se naslikati, kako se kaže. Doći će on, u nadi da će ovlažiti šiljak. Još jedan Scottov ulov iz jezičnog studenca u koji svi bacamo mreže, i kako je to zvučalo dopadljivo! Kako su svi zvučali dopadljivo! Primjerice, proroštati peć, umočiti stijenj, igrati se mame i tate, hoblati i vrlo profinjeni uvaliti metak. Kako listom nigdjezemski! Dok je sjedila i osluškivala hoće li začuti zvuk Ford Fairlanea iz 1973. godine njezina Izgubljenog dječaka - ne možeš prečuti njegov grleni brbot od rupe u ispušnoj cijevi ili tako nečeg - sjeti se kako je Darla rekla Čini što želiš, uvijek je tako. Da, a sad mala Lisey, kraljica svijeta, čini što želi: sjedi u ovom ogavnom stančiću i čeka dečka koji će zakasniti i doći pijan - ali će joj svejedno htjeti uvaliti metak jer oni svi to žele, već je postalo vic: Hej pipničarko, donesi mi karosan, šalicu snoščaja i malo tvog buta. I tako Lisey sjedi na kvrgavoj stolici koja umalo nije završila na glomaznom otpadu: na jednom je kraju bole noge a na drugoj joj čekića u glavi, dok na televiziji - ekran je pun snijega jer sobna antena iz Kmarta osigurava frišku figu od prijama - gleda kako hijena jede uginulu tekunicu. Lisey Debusher, kraljica svijeta, vodi glamurozan život.

No kad su kazaljke sata puževim korakom prešle preko oznake deset sati nije li osjetila kako se u nju uvlači nekakva niskonaponska sreća? Dok sad zabrinuto gleda niz sjenoviti travnjak Lisey se čini da je odgovor potvrdan. Zna da je odgovor potvrdan. Jer dok tako sjedi s glavoboljom i s čašom trpkog crnog vina i gleda kako si hijena masti brk dok pripovjedač poje: „Grabežljivac zna da možda danima neće pojesti nešto tako ukusno“, Lisey je prilično sigurna da ga voli i da zna stvari koje bi njega mogle duboko raniti.

Recimo, da i on voli nju? Je li to jedna od njih?

Da, ali pritom je njegova ljubav za nju sporedna. Važno je to kako ga ona vidi: licem u lice. Njegovi prijatelji vide njegov talent i to ih zaslijepi. A ona vidi kako je njemu katkad teško gledati neznancima u oči. Shvaćala je da ga ona - usprkos njegovim pametnim (a katkad i genijalnim) rečenicama, usprkos njegovim dvama objavljenim romanima - može gadno ujesti za srce ukoliko poželi. Tatinim riječima, Scott izaziva vraga. Cijeli svoj bajkoviti hebeni - trenutak samo - cijeli svoj jebeni bajkoviti život. No večeras će bajci doći kraj. A tko će biti zaslužan za to? Ona.

Mala Lisey.

Ugasila je televizor, odnijela onu čašu vina u kuhinju i izlila vino u sudoper. Više joj nije bilo do vina. Osim trpkog, sad joj je ostavljao i kiseo okus u ustima. Ti ga pretvaraš u kiseliš, pomisli ona. Time koliko šiziš. Nije ni sumnjala u to. Na prozorskoj dasci iznad sudopera opasno se naherio stari Philco, radio napuklog kućišta. Nekoć je bio Dandyjev; držao ga je u štali i slušao dok je šeprtljao po njoj. To je jedino njegovo što Lisey još posjeduje, a drži ga na prozoru jer je to jedino mjesto gdje prima lokalne postaje. Radio je Dandyju jednog Božića poklonila Jodotha; i tad je bio polovni, ali nakon što ga je Dandy odmotao i vidio o čemu je riječ, lice samo da mu se nije raspolutilo od veselog smiješka. A kako joj je samo zahvaljivao! Unedogled! Jodi mu je odvajkada bila miljenica, a upravo je Jodi jedne nedjelje za stolom objavila roditeljima - objavila svima njima - da je noseća i da je dečko koji ju je u to stanje doveo pobjegao i prijavio se u ratnu mornaricu. Upitala je bi li je teta Cynthia iz Wolleboroa u New Hampshireu mogla primiti dok se bebu ne ponudi na usvojenje - tako se Jodi izrazila, kao da je riječ o nečemu sa sajmišta. Njezinu je objavu popratio neuobičajen muk za stolom. Koliko se Lisey sjećala, bješe to jedna od rijetkih prigoda - možda jedina - da je utihnulo neprekidno čavrljanje noževa i vilica po tanjurima dok sedam gladuša obitelji Debusher tamani pečenje. Naposljetku je Majčica upitala: Jodotha, jesi li se obratila Bogu da vidiš što on kaže? Na što je Jodi otpovrnula Majčici ni pet ni šest: U to me stanje doveo Don Cloutier a ne Bog. U tom je trenutku tata ustao bez riječi i okrenuo leđa stolu i svojoj kćeri miljenici, ne osvrnuvši se. Nekoliko trenutaka potom Lisey je začula zvuk - jedva čujan - njegova radija iz štale. Tri tjedna potom doživio je prvi moždani udar. Jodi je u međuvremenu otišla (premda još ne u Miami, to se tek imalo dogoditi) i Lisey mora trpjeti Darline bijesne pozive, mala Lisey, a zašto? Jer je Canty na Darlinoj strani, a telefonski razgovori s Jodi samo ih iznerviraju. Jodi je drukčija od ostalih sestara Debusher. Darla tvrdi da je hladna, Canty sebična, a obje tvrde da ne mari ni za koga, ali Lisey misli da je riječ o nečemu drugome - nečemu boljem i proćućenijem. Od svih pet kćeri Jodi je jedina neuništiva, potpuno imuna na dimne signale krivnje koji se dižu iz starog obiteljskog vigvama. Najprije je Nona D raspirivala tu vatru, potom njihova majka, a sad su Darla i Canty spremne preuzeti kormilo: svjesne su da proglasiš li taj otrovni, ovisnički dim „dužnošću“, nitko ti neće reći da ugasiš vatru. Lisey, pak, želi samo da je sličnija Jodi, da se može kad je Darla nazove samo nasmijati i reći: Živo mi se fućka, Darla - kako si prostrla, tako sad i spavaj.

15.

Lisey stoji na kuhinjskim vratima. Gleda niz dugački obronak stražnjeg dvorišta. Želi vidjeti Scotta kako se vraća iz tame. Želi ga urlanjem dozvati - više no ikad - ali tvrdoglavo drži njegovo ime za jezikom. Čekala ga je cijelu večer. Pričekat će još malo.

Ali samo malo.

Pomalo je obuzima zebnja.

16.

Dandyjev radio prima isključivo AM postaje. Postaja WGUY prestaje s radom sa zalaskom sunca i odavno je prestala emitirati, ali WDER je puštala stare hitove dok je ispirala čašu - neki doajen pedesetih pjevao je o mladenačkoj ljubavi. Kad se vratila u dnevni boravak - bingo! - Scott je stajao na vratima: u jednoj ruci drži limenku piva a na licu ima svoj nahereni smiješak. Vjerojatno nije čula zvuk njegova Forda zbog glazbe. Ili zbog bubnjanja svoje glavobolje. Ili zbog jednog i drugog.

„Hej, Lisey“, reče on. Oprosti što kasnim. Stvarno mi je žao. Nekolicina nas iz Davidova naprednog seminara zakačila se zbog Thomasa Hardyja i–“

Ona mu bez riječi okrene leđa i vrati se u kuhinju, natrag u zvuk iz Philca. Sad su neki dečki pjevali „Sh-Boom“. Scott pođe za njom.

Znala je da će on poći za njom, tako to ide. Osjećala je kako joj se sve što mu je morala reći tiska u grlu, žučljive riječi, otrovne, i neki joj samotni, prestrašeni glas reče da to ne čini, ne ovom čovjeku, no ona vrgne taj glas. U svom bijesu nije mogla učiniti ništa drugo.

Scott tržne palcem prema radiju i reče, glupo ponosan svojim beskorisnim znanjem: „To su Chordsi. Originalna crnačka verzija.“

Ona se okrene k njemu: „Misliš da mi se živo fućka tko pjeva na radiju nakon što sam odradila osam sati pa tebe čekala još pet? A ti se konačno pojaviš u petnaest do jedanaest, nasmiješen od uha do uha, s pivom u ruci i pričom o tome kako je neki mrtav pjesnik bio važniji od mene?“

Veseli mu smiješak nije sišao s lica ali se polako gasio i izblijedio do razine podignutog kuta usta i plitke jamice. Usput su mu se oči ovlažile. Onaj izgubljeni prestrašeni glas ponovno ju je pokušavao upozoriti, ali se ona ogluši na nj. Ovdje se igra na nož. I po blijedećem smiješku i po rastućoj boli u njegovim očima shvaćala je koliko je voli i znala da joj to povećava moć nad njim. Ipak će mu zariti nož u srce. A zašto? Jer može.

Dok sad stoji na kuhinjskim vratima i čeka da se on vrati, ne može se sjetiti što je sve rekla, samo da je svaka riječ bila gora od prethodne, i malo savršenije skrojena da mu zada bol. U jednom se trenutku zaprepastila shvativši koliko zvuči poput Darle u najgorem izdanju - još jedna pridikujuća Debusherica - a dotad njegov smiješak više nije visio ni o niti. Gledao je u nju ozbiljno a ona se užasnula golemošću njegovih očiju uvećanih kapima koje su im svjetlucale na površini; naposljetku oči kao da su mu progutale lice. Zašutjela je usred komentara o tome kako su mu nokti uvijek prljavi i da ih glođe poput štakora dok čita. Zašutjela je i u tom se trenutku više nije čuo zvuk automobilskih motora ispred barova Shamrock i Mili u središtu mjesta, ni cvilež guma, pa ni tihi zvuk benda koji ovog vikenda nastupa u klubu Rock. Tišina je bila silna i ona shvati da se želi povući, ali i da nema pojma kako to učiniti. Najjednostavnije rješenje - Scott, svejedno te volim, dođi u krevet - palo joj je na pamet tek poslije. Tek nakon fanta.

„Scott... ja–“

Nije imala pojma kako nastaviti a činilo se i da nema potrebe. Scott je podigao kažiprst lijeve ruke poput učitelja koji namjerava reći nešto silno važno i onaj mu je smiješak ponovno osvanuo na ustima. Odnosno, nekakav smiješak.

„Čekaj“, reče on.

„Da čekam?“

Scott je izgledao zadovoljno, kao da je ona shvatila neki teški pojam. „Stani.“

Prije no što je uspjela reći još nešto on se zaputio u tamu, uspravnih leđa, pravocrtno (alkohol je ispario iz njega). Uski su mu se bokovi njihali u trapericama. Lisey ga je jedanput zazvala: „Scott?“, ali je on samo ponovno podigao kažiprst: čekaj. A onda su ga sjene progutale.

17.

Lisey sad stoji i tjeskobno gleda preko travnjaka. Ugasila je kuhinjsko svjetlo - možda će ga tako lakše vidjeti - ali i uz pomoć rasvjetnog stupa u susjednom dvorištu sjene zavladaju već na polovici obronka. U susjednom dvorištu promuklo laje pas. To je Pluton, a ona to zna jer povremeno čuje susjede kako ga dozivaju, premda kakve koristi od te informacije. Misli o zvuku lomljave stakla koji je čula prije minutu: zazvučalo je blizu koliko i Plutonov lavež. Bliže od drugih zvukova kojima je napučena ova burna, nesretna noć.

Zašto, o zašto ga je morala tako popljuvati? Pa uopće joj se i nije gledalo taj glupi švedski film! I zašto je u tome toliko uživala? Tako se opako i prljavo naslađivala?

Na to ona nema odgovora. Kasnoproljetna noć diše oko nje; koliko je on već tamo u tami? Tek dvije minute? Možda pet? Čini se duže. I taj zvuk lomljave stakla, ima li kakve veze sa Scottom?

Tamo dolje je staklenik Parks.

Nema razloga da joj zbog toga srce zalupa brže, ali je tako. Tek što je osjetila to ubrzanje bila ona ugleda nekakvo micanje iza crte gdje njezine oči gube sposobnost da vide puno. Trenutak potom taj se obris prometne u čovjeka. Lisey osjeti olakšanje, ali se njezin strah ne rasprši. Uporno misli na onaj zvuk lomljave stakla. A nešto nije u redu niti s njegovim hodom. Od njegova gipkog, pravocrtnog hoda nije ostalo ništa.

Sad ga ona ipak zazove, ali se oglasi tek šaptom. „Scott?“ Istovremeno rukom naslijepo pipa po zidu, tražeći prekidač kojim se pali svjetlo iznad trijema.

Zazvala ga je tiho, ali lik iz sjene koji klipše po travnjaku - da, to je klipsanje, Scott ne hoda nego klipše - podigne glavu baš kad su Lisevni neobično odrvenjeli prsti pronašli prekidač i pritisnuli ga. “Lisey, to je fant!” vikne on kad se svjetlo upalilo, i je li bolje mogao isplanirati tajming? Lisey misli da nije. U njegovu glasu ona začuje bezumno slavodobitno olakšanje, kao da je sve sredio. „I to ne bilo kakav fant, nego krvni fant!“

Nikad prije nije čula tu riječ, ali nije pomislila da je pogrešno čula, fantastičan ili fantom ili nešto slično. Rekao je fant, još jedan scottizam, i to ne bilo kakav fant nego krvni fant. Kuhinjsko svjetlo odskakuće niz travnjak preda nj. On joj pruža lijevu ruku kao na dar, ona je sigurna da on to smatra darom, baš kao što je prilično sigurna da je na kraju te ruke još šaka, o molim te presvijetli stolaru Isuse i Majko Božjakovina da je tamo negdje šaka, u protivnom će knjigu na kojoj radi plus sve koje će možda još napisati tipkati jednoruk. Jer na mjestu njegove lijeve šake sad se vidi tek crvena i mokra kaša. Krv klizi između raširene morske zvijezde za koju Lisey pretpostavlja da su njegovi prsti, i dok mu ona leti ususret na nogama koje mucajući silaze niza stube stražnjeg trijema, ona broji te pružene crvene krake, jedan dva tri četiri i, hvala Bogu, onaj peti je palac. Sve je još na broju ali su mu traperice poprskane krvlju. On joj i dalje pruža svoju krvavu i rasječenu ruku, onu koju je gurnuo kroz debelo staklo staklenika, probivši se do njega kroz živicu u podnožju travnjaka. Sad joj pruža svoj dar, svoju žrtvu okajanja jer je zakasnio, svoj krvni fant.

„Za tebe“, kaže on, a ona strgne bluzu sa sebe i omota je oko te crvene i mokre kaše. Osjeti kako je istog trenutka natopila tkaninu, osjeti njezinu bezumnu toplinu, znajući - naravno! - zašto je onaj njezin unutarnji glasić bio prestravljen zbog svega što mu je izgovorila, a što je znao cijelo vrijeme: osim što je taj čovjek zaljubljen u nju, napola je zaljubljen i u smrt i više nego spreman složiti se sa svakim opakim i pakosnim komentarom o sebi.

Svakim?

Ne sasvim. Nije baš toliko ranjiv. Samo iz usta voljenih osoba. A Lisey iznenada shvati da ona nije jedina koja nije ispričala gotovo ništa o svojoj prošlosti.

„Ovo je za tebe. Da ti kažem da mi je žao i da se neće ponoviti. To je fant. Mi – “

„Scott, pst! Sve je u redu. Ja ne – “

„Mi to zovemo krvni fant. To je nešto posebno. Tata je rekao meni i Paulu– “

„Ne ljutim se na tebe. Nisam se uopće ljutila na tebe.“

On se zaustavi u podnožju okrhnutih stražnjih stuba i blene u nju. Izgleda poput desetogodišnjaka. Njezina je bluza nespretno omotana oko njegove ruke poput vitezove rukavice; nekoć žuta, sad je pokrivena krvavim cvjetovima. Lisey stoji na travnjaku u grudnjaku, osjeća golicanje trave po golim gležnjevima. Sumračna žuta svjetlost iz kuhinje koja pljušti po njima načinila joj je između dojki duboku zakrivljenu sjenu. „Hoćeš li ga prihvatiti?“

Gleda u nju preklinjućim pogledom djeteta. Trenutačno u njemu nema ni traga odraslom muškarcu. Ona u njegovu dugom i čežnjivom pogledu vidi bol i zna da ta bol nije od njegove rasječene ruke, ali ne zna što bi rekla. Nije dovoljno pametna. Dobro je postupila kad je nekom vrstom kompresivnog zavoja povezala taj užas koji je načinio južno od zapešća, ali sad se skamenila. Postoji li neka primjerena riječ u ovakvoj situaciji? Još i važnije: postoji li neprimjerena riječ? Koja će ga potaknuti da ponovi što je učinio?

On joj pomogne. „Prihvatiš li fant - osobito krvni fant - onda je dovoljno reći oprosti. Tata je tako kazao. Tata je to uporno kazivao Paulu i meni.“ Ne govorio nego kazivao. Vratio se dijalektu svog djetinjstva. Isusek. Bogek moj.

Lisey kaže: „U tom slučaju prihvaćam, jer mi se uopće nije išlo gledati nekakav ćaknuti švedski titlovani film. Bole me noge. Samo sam htjela u krevet s tobom. A umjesto toga sad moramo na hitnu, hebote.“

On odmahne glavom, polako ali odlučno.

„Scott–“

„Ako nisi bila ljuta zašto si urlala i zasula me gnjilobom?“

Gnjilobom. Sigurno još jedna razglednica iz njegova djetinjstva. Ona to pohrani u sjećanje; poslije će razmisliti o tome.

„Jer se više nisam mogla derati na sestru“, kaže ona. To joj se učini smiješnim i ona prasne u smijeh. Smije se grohotom i taj je zvuk tako zgrozi da se rasplače. A onda joj se zavrti u glavi. Sjedne na stube trijema jer joj se čini da bi se mogla onesvijestiti.

Scott sjedne pokraj nje. Ima dvadeset četiri godine, kosa mu pada gotovo do ramena, lice mu je zapušteno od dvodnevne brade, a mršav je kao ravnalo. Oko lijeve ruke nosi njezinu bluzu čiji se rukav odmotao i visi. On poljubi uzbubnjalu udubinu njezine sljepoočnice, a onda pogleda u nju s nježnim razumijevanjem. Kad je progovorio, zazvučao je gotovo ponovno kao svoj.

„Razumijem“, kaže on. „Obitelji su jeza.“

„Aha jesu“, šapne ona.

Scott je obgrli jednom rukom - lijevom, koju ona već doživljava kao ruku krvnog fanta, njegov poklon njoj, njegov sumanuti dar za petak koji je zahebao.

„Ne moraju biti važne“, kaže on čudnovato smirenim glasom, kao da lijevu ruku nije pretvorio u komad sirovog i krvavog mesa. „Slušaj, Lisey: ljudi mogu sve zaboraviti.“

Ona ga pogleda sumnjičavo: „Doista?“

„Da. Ovo je sad naše vrijeme. Ti i ja. To je važno.“

Ti i ja. Želi li ona to? Sad kad vidi koliko je krhka njegova uravnoteženost? Sad kad ima predodžbu o tome kako bi život s njim mogao izgledati? A onda se sjeti osjeta njegovih usana u udubini njezinih sljepoočnica, kako su dodirnule to posebno tajno mjesto, i pomisli:

Možda želim. Zar u središtu svakog tornada ne vlada zatišje?

„Doista?“ upita Lisey.

On nekoliko trenutaka ne kaže ništa. Samo je drži zagrljenu. Iz kukavnog središta gradića Cleavesa čuje se zvuk automobilskih motora, povici i grohot. Petak je navečer i Izgubljeni se dječaci igraju. Ali to nije ovdje. Ovdje postoje samo miris dugačke padine njezina stražnjeg vrta koji se priprema za ljetni san, zvuk Plutonova laveža ispod susjedova rasvjetnog stupa i osjećaj njegove ruke oko nje. Čak je i topao vlažni pritisak njegove ranjene ruke utješan i poput žiga utiskuje se u obnaženu kožu njezina struka.

„Dušo“, kaže on naposljetku.

Pošuti.

Pa potom: „Babyluv.“

Za dvadesetdvogodišnju Lisey Debusher, umornu od svoje obitelji i jednako umorne od samostalnog života, to je dovoljno. Najzad dovoljno. Urlanjem ju je dozvao kući i u tami ona se prepusti Scottu u njemu. Od tog trenutka do samog kraja više se neće osvrtati.

18.

Kad su se ponovno našli u kuhinji ona odmota bluzu i pregleda štetu. Ugledavši njegovu ruku, osjeća kako je još jedan val slabosti najprije podiže prema jarkom stropnom svjetlu a onda spušta prema tami; mora se truditi ostati pri svijesti i to joj uspijeva tako što si ponavlja Treba me. Treba me da ga odvezem u hitnu u bolnicu Derry Home.

Nekako je uspio ne prerezati vene koje leže tako blizu zapešća - osmo čudo - ali je dlan rasječen najmanje na četiri različita mjesta, komadi kože vise poput tapeta, a porezao je i tri prsta koje je njezin tata zvao „tustim prstima“. Piece de resistance je grozomorna posjekotina na njegovoj podlaktici iz koje poput peraje morskog psa strši trokut debelog zelenog stakla. Lisey nesvjesno jaukne kad je on taj rbak izvukao - gotovo ležerno - i bacio u smeće. Pritom ispod šake i ruke drži njezinu krvlju natopljenu bluzu da ne bi uprljao pod njezine kuhinje. Nekoliko kapi ipak padne na linoleum ali poslije je bilo iznenađujuće malo toga za očistiti. U kuhinji se nalazi barski stolac na kojem ona katkad sjedi dok guli povrće, pa i dok pere posuđe (kad si na nogama osam sati dnevno sjedneš gdje stigneš), i Scott ga zakvači nogom i privuče k sebi da može sjesti i ruku držati iznad sudopera. Kaže da će joj reći što joj je činiti.

„Moraš na hitnu“, kaže mu ona. „Scott, budi razuman! Ruke su pune tetiva i svega ostalog! Želiš li da ostaneš bez nje? Jer bi ti se to moglo dogoditi! Stvarno! Ako te brine što će oni na hitnoj reći možeš smisliti nekakvu priču, smišljanje priča je tvoj poziv, a ja ću potvrditi tv – „

„Budeš li i sutra htjela da idemo, otići ćemo“, kaže joj on. Sad je potpuno normalan, razborit, simpatičan i gotovo hipnotički uvjerljiv. „Noćas neću umrijeti od ovoga, krvarenje je već gotovo stalo, a osim toga - znaš li kako hitne izgledaju petkom navečer? Parada pijanaca! Kudikamo bolje da odemo rano u subotu ujutro.“ Sad joj se veselo smiješi tim svojim razdraganim smiješkom kojim kao da poručuje draga, ja sam kuler koji gotovo da zahtijeva da mu uzvratiš smiješak; ona pokušava odoljeti ali gubi tu bitku. „Osim toga svim Landonima rane brzo zacjeljuju. Nije bilo druge. Pokazat ću ti što da učiniš.“

„Ponašaš se kao da si već gurnuo ruku kroz desetke staklenika.“

„Ne“, kaže Scott, a smiješak mu se malo pokoleba. „Večeras sam prvi put grunuo šakom kroz staklenik. Ali sam dosad već naučio nešto o bolu. I Paul i ja.“

„On ti je bio brat?“

„Aha. Mrtav je. Lisey, napuni lavor toplom vodom, može? Toplom ali ne vrućom.“

Ona ga želi štošta pitati o tom bratu

(tata je uporno kazivao Paulu i meni)

za kojeg dosad nije ni znala da ga je imao, ali sad nije trenutak. A neće ga više ni gnjaviti da odu na hitnu, ne sad odmah. Kao prvo, kad bi pristao otići ona bi ga morala odvesti a nije sigurna bi li to mogla, osjeća slabost. A on ima pravo što se tiče krvarenja, usporilo je. Hvala Bogu na malim uslugama.

Lisey izvadi svoj bijeli plastični lavor (kupljen u diskontu za sedamdeset devet centi) ispod sudopera i napuni ga toplom vodom. Scott gurne svoju rasječenu ruku u nju. Isprva ona to dobro podnosi - krvave vitice koje se vijugajući dižu na površinu ne smetaju je - ali kad on u vodu gurne i drugu ruku i počne njome obzirno trljati ranjenu, voda poprimi ružičastu boju i Lisey okrene glavu, upitavši ga zašto zaboga ponovno otvara rane.

„Da budem siguran da su čiste“, kaže on.“Trebaju biti čiste kad odem– „Pošuti, pa dovrši rečenicu: „– u krevet. Mogu ostati ovdje, zar ne? Lijepo prosim?“

„Da“, kaže ona, „naravno da možeš.“ A pomisli: To nisi namjeravao reći.

Kad je dovoljno namakao ruku, izlije krvavu vodu da ne bi morala ona, pa joj pokaže ruku. Mokre i ljeskave posjekotine izgledaju manje opasno ali i nekako užasnije, poput ribljih škrga, a meso u njima tamni iz ružičaste u crvenu boju.

„Lisey, mogu li se poslužiti tvojom kutijom čaja? Kupit ću ti drugu, obećavam. Stiže mi autorski honorar. Više od pet tisuća. Agent se kune na grob svoje majke. Rekao sam mu da mi je novost da je uopće i imao majku. Inače, to je vic.“

„Znam da je vic, nisam toliko glupa–“

„Uopće nisi glupa.“

„Scott, što će ti cijela kutija vrećica čaja?“

„Izvadi je i doznat ćeš.“

Ona izvadi čaj. Još sjedeći na barskom stolcu i radeći jednoruko pažljivo, Scott natoči u lavor još ne odveć vruće vode. Onda otvori kutiju čaja Lipton u vrećicama. „Paul se ovoga dosjetio“, uzbuđeno će. Uzbuđeno poput djeteta, pomisli Lisey. Vidi krasnu maketu aviona koju sam sam izradio, vidi nevidljivu tintu koju sam smiješao uz pomoć svojeg školskog pribora za kemiju. Ubaci vrećice čaja u lavor, svih osamnaest ili tu negdje. One odmah počnu tonuti na dno lavora i bojiti vodu zagasitom bojom jantara. „Malo peče ali je zbilja, zbilja djelotvorno. Gledaj!“

Zbilja, zbilja djelotvorno, primijeti Lisey.

Scott umoči ruku u slabi čaj koji je spravio i na trenutak mu se usne zategnu i ogole zube, neravne i blago požutjele. „Malo boli“, kaže on, „ali djeluje. Zbilja, zbilja djeluje, Lisey.“

„Da“, kaže ona. Bizarno je, ali doista bi moglo spriječiti infekciju ili pospješiti zacjeljivanje, ili oboje. Chuckie Gendron, kuhar u restoranu gdje ona radi veliki je obožavatelj časopisa Insider, i ona katkad zaviri u nj. Prije samo dva tjedna pročitala je članak na jednoj od zadnjih stranica o tome kako je čaj dobar za svašta. Naravno, na istoj toj stranici objavljen je i članak o tome da su Bigfootove kosti nađene u Minnesoti. „Da, vjerojatno si u pravu.“

„Ne ja, nego Paul.“ Scott je uzbuđen i boja mu se vratila u lice.

Kao da se uopće nije izranjavao, pomisli Lisey.

Scott tržne bradom prema svom prednjem džepiću. „Nabaci pljugu, babyluv.“

„Bi li trebao pušiti s obzirom na to da ti je ruka sva –“

„Dakako da bih.“

Pa ona izvadi cigarete iz njegova prednjeg džepa, stavi mu jednu u usta i pripali je. Mirisni se dim (uvijek će obožavati taj miris) podigne u obliku plavog stoga prema kuhinjskom uleknutom i vodenim mrljama pokrivenom stropu. Želi ga pitati o fantovima, a osobito o krvnim fantovima. Počinje zaokruživati sliku.

„Scott, jesu li tvoji tata i mama odgojili tebe i tvog brata?“

„Ne.“ U jednom mu kutu usta visi cigareta i škilji na jedno oko da mu u nj ne bi ulazio dim. „Mama je umrla pri porodu. Tata je uvijek govorio da sam je ubio jer sam bio pospanac i utovio se.“ Nasmije se kao da je riječ o najsmješnijem vicu na svijetu, ali pomalo i nervozno, onako kako se djeca nasmiju prostom vicu koji ne razumiju sasvim.

Ona ne kaže ništa. Boji se bilo što reći.

Scott gleda u mjesto gdje mu ruka iščezava u lavoru koji je sad pun krvlju umrljanog čaja. Brzo pućka svoju Tareytonicu i pepeo postaje dugačak. Još škilji na jedno oko zbog čega izgleda nekako drukčije. Ne kao neznanac ali drukčije. Kao...

Recimo kao stariji brat. Onaj koji je umro.

„Al je tata rekao da nisam ja kriv što se nisam probudio kad je došlo vrijeme da izađem. Rekao je da me ona trebala šamarat da se probudim al nije, pa sam se utovio a ona zato umrla, fant i kraj.“ On se nasmije. Pepeo cigarete pada po radnoj ploči. On kao da to ne primjećuje. Gleda u svoju ruku u mutnom čaju ali ne kaže više ništa.

Zbog čega se Lisey nađe u nedoumici. Da upita još što ili ne? Boji se da on neće odgovoriti, da će se obrecnuti na nju (a ona zna da on zna prasnuti; povremeno bi otišla na njegove seminare iz moderne književnosti). A boji se i da će odgovoriti. Zapravo, misli da hoće.

„Scott?“ Kaže to jako tiho.

„Mmm?“ Tri četvrtine njegove cigarete već su popušene do nečega što izgleda poput filtra ali na Tareytonici je to neka vrsta piska. „Je li tvoj tata pravio fantove?“

„Krvne fantove, naravno. Kad se ne bismo nešto usudili ili da ispustimo gnjilobu. Paul je smišljao dobre fantove. Zabavne fantove. Kao lov na blago. Slijedi tragove. 'Fant! Kraj!' i dobiješ nagradu. Recimo slatkiš ili Royal Crown Colu.“ Pepeo mu ponovno padne s cigarete. Scott gleda u krvavi čaj u lavoru. „Ali tata da pusu.“ On pogleda u nju i ona odjedanput shvaća da on zna što se sve ona ustručava upitati i da odgovara najbolje što može. Koliko se usudi. „To je tatina nagrada. Pusa kad prestane boljeti.“

19.

U ormariću s lijekovima nema zavoja koji joj izgledaju kao da bi mogli poslužiti svrsi pa Lisey naposljetku otrgne dugačke komade plahte. Plahta je stara, ali Lisey svejedno tuguje zbog njezina preminuća - s obzirom na konobarsku plaću (dopunjenu škrtim napojnicama Izgubljenih dječaka i tek malčice izdašnijim napojnicama profesora koji objeduju u restoranu Pat's), ne može si priuštiti da harači po policama s posteljinom. Ali kad se sjeti križaljke posjekotina na njegovu dlanu - i dubljih i duljih škrga na njegovoj podlaktici - ne oklijeva.

Scott zaspi gotovo prije no što mu je glava pala na jastuk na njegovoj strani njezina komično uskog kreveta; Lisey misli da neće moći odmah zaspati jer će mozgati o tome što joj je ispričao, no zaspi gotovo odmah.

Noću se probudi dvaput, prvi put jer joj se pripiškilo. Krevet je prazan. Mjesečareći do kupaonice zadiže preveliku majicu s logom Sveučilišta Maine u kojoj spava i govori: „Scott, požuri, može, stvarno mi je s –“ Ali kad uđe u kupaonicu noćno svjetlo koje uvijek ostavlja upaljeno pokazuje joj praznu prostoriju. Scott nije unutra. A ni zahodska daska nije podignuta, kako je on uvijek ostavi nakon što se olakša.

Lisey više nije morala na zahod. Prestravila se da ga je bol u ruci probudila, da se sjetio svega što joj je ispričao i da su ga dotukle - kako ih zovu u Chuckiejevu Insideru? - oživljena sjećanja.

Jesu li doista oživljena ili ih je samo držao za sebe? Ne zna pouzdano, ali zna da je taj djetinjasti način na koji je on večeras govorio bio jeziv... a ako je ponovno otišao do staklenika dovršiti posao? Ovaj put vrat umjesto ruke?

Lisey se okrene prema polutamnom ždrijelu kuhinje - stan se sastoji samo od kuhinje i spavaće sobe - i ugleda ga sklupčanog u krevetu. Spava u svom uobičajenom položaju fetusa, koljena gotovo priljubljenih uz bradu, čelom dodiruje zid (kad u jesen odu iz ovog stana tamo će ostati svijetla ali primjetljiva mrlja - Scottova punca). Nekoliko mu je puta rekla da bi imao puno više mjesta da spava s vanjske strane, ali on to odbija. Sad se promeškolji, opruge zacvile, i na žaru ulične svjetlosti koja se slijeva kroz prozor Lisey vidi kako mu je tamno krilo kose palo na obraz.

Nije bio u krevetu.

Ali eno ga u njemu, spava okrenut prema zidu. Ako ona sumnja u to, mogla bi ruku zavući ispod pramena kose u koji gleda, podići ga, osjetiti njegovu težinu.

Možda sam samo sanjala da ga nije bilo?

U tome ima logike - recimo - ali kad se vratila u kupaonicu i sjela na zahodsku školjku ona ponovno pomisli:Nije bio tamo. Kad sam ustala, hebeni je krevet bio prazan.

Podigne zahodsku dasku nakon što se pomokrila jer ustane li on noću, bit će previše pospan da to učini. A onda se vrati u krevet, već napola spavajući. On je sad pokraj nje, i to je važno. To je jedino važno.

20.

Drugi se put nije probudila sama od sebe. “Lisey.” Scott je drmusa. “Lisey, mala Lisey.“

Ona se opire, imala je težak dan - težak tjedan - ali je on uporan.

„Lisey, probudi se!“

Ona očekuje da će joj jutarnja svjetlost probosti oči, ali je još noć.

„Scott. Oe?“

Želi ga upitati krvari li ponovno, ili mu je pao zavoj kojim mu je omotala ruku, ali se te pretpostavke čine odveć velike i složene za njezin pospani mozak. Zasad je dovoljno oe.

Njegovo lice nadnosi se nad njezino, potpuno rasanjeno. Izgleda uzbuđeno ali ne i zbunjeno ili kao da trpi bol. Kaže: „Ne možemo nastaviti živjeti ovako.“

To je skoro potpuno razbudi, od straha. Što on to govori? Da želi prekinuti?

„Scott?“ Ona prepipa pod, podigne svoj Timex, zaškilji u nj. „Četiri i petnaest ujutro!“ Zvuči uzrujano, zvuči ojađeno, i osjeća se tako, ali se i boji.

„Lisey, trebali bismo nabaviti pravu kuću. Kupiti je.“ On odmahne. „Ne, to je naopako. Mislim da bismo se trebali oženiti.“

Preplavi je olakšanje i ona se ponovno zavali u krevet. Sat joj ispadne iz olabavjelih prstiju i zaklopara na podu. Nema veze: kako kažu u reklami, Timex možeš kamenom tucati on će i dalje kucati. Nakon olakšanja uslijedi čuđenje: upravo je isprošena, poput djeve u povijesnom romanu. Olakšanje potom zamijeni blaga tjeskoba. Mladić koji je prosi (i to u četiri i petnaest ujutro) isti je onaj koji joj sinoć nije došao na sudar, pa si staklom razrovao ruku kad se zbog toga izderala na njega (no dobro, i zbog još nekih stvari, to je istina), pa joj prišao preko travnjaka, pružajući tu izranjavanu ruku prema njoj kao da joj prinosi nekakav hebeni božićni dar. To je čovjek za čijeg je mrtvog brata doznala tek noćas, i koji je navodno ubio vlastitu majku jer se - kako se ono izrazila naša nova književna nada? - utovio.

„Lisey?“

„Scott, daj šuti. Razmišljam.“ Ali teško je razmišljati kad je mjesec zašao i deveti je sat, bez obzira na to što kaže tvoj pouzdani Timex.

„Volim te“, kaže on blago.

„Znam. I ja volim tebe. Nije problem u tome.“

„Mogao bi biti“, kaže on. „To da me voliš. Možda je problem upravo u tome. Nitko me nije volio osim Paula.“Duga stanka. „A i tate, pretpostavljam.“

Lisey se podigne na lakat. „Scott, puno te ljudi voli. Na promociji tvoje posljednje knjige - i one koju sad pišeš–“ Ona nabora nos. Nova se zove Ispražnjeni zlodusi, i ne sviđa joj se ono što je od nje pročitala i što je čula njega čitati. „Došlo je gotovo petsto ljudi! Morali su te prebaciti u najveću dvoranu! A na svršetku su ti priredili ovacije!“

„To nije ljubav“, kaže on, „već znatiželja. U povjerenju, i pomalo cirkus. Kad objaviš prvi roman u dvadeset prvoj, otkriješ pravo značenje riječi cirkus, čak i da knjigu kupuju samo knjižnice i nema džepnog izdanja. Ali tebi je svejedno to s čudom od mladića–“

„Nije mi svejedno–“ Lisey je sad budna, odnosno gotovo budna.

„Da ali... Nabaci pljugu, babyluv.” Njegove su cigarete na podu, u pepeljari u obliku kornjače koju ona drži samo zbog njega. Pruži mu pepeljaru, tutne mu cigaretu u usta i pripali je. On nastavi govoriti. „Ali ti je i do toga perem li zube–“

„E pa, sad–“

„I imam li od šampona koji rabim manje ili više prhuti–“

To je podsjeti na nešto. „Kupila sam bočicu Tegrina o kojem sam ti pričala. U tuš-kabini je. Pokušaj s njim.“

On prasne u smijeh. „Eto! Shvaćaš? Savršen primjer. Imaš holistički pristup.“

„Nije mi poznata ta riječ“, namršti se Lisey.

On ugasi tek do četvrtine popušenu cigaretu. „To znači da kad me ti vidiš od glave do pete i okolo-naokolo i za tebe je sve jednake težine.“

Ona razmisli o tome pa kimne glavom. „Vjerojatno je tako.“

„Ti ne znaš kako je to. U djetinjstvu sam bio samo... kad sam bio jedno. Posljednjih šest godina sam nešto drugo. Nešto bolje ali za većinu ljudi ovdje i nekad na Pittu, Scott Landon je samo... džuboks. Ubaciš dva dolara a izađe nekakva hebena priča.“ Ne zvuči srdito ali ona osjeća da bi se mogao razljutiti. Jednog dana. Ne bude li imao sigurno utočište gdje će biti sveden na pravu mjeru. Da, ona bi mogla biti ta osoba. Ona bi mogla stvoriti takvo mjesto. On bi joj u tome pomogao. Unekoliko su to već učinili.

„Ti si drukčija, Lisey. Znao sam to od prvog trenutka kad smo se upoznali, na večeri bluesa na faksu - sjećaš se?“

Isuse i Majko Božjakovina, naravno da se sjeća. Te je večeri otišla na sveučilište pogledati Hartgenovu izložbu ispred Haucka, začula glazbu iz salona, sprdnula se i ušla. On je ušao nekoliko minuta nakon nje, pogledao po više-manje popunjenom auditoriju i upitao je li druga strana kauča na kojem je ona sjedila zauzeta. Zamalo da nije otišla na koncert. Da nije otišla na koncert, mogla je stići na autobus za Cleaves s polaskom u pola devet. Malo je nedostajalo da večeras u krevetu bude sama. Od te se pomisli osjeća kao kad s visokog prozora gleda u dubinu.

Ne kaže ništa od toga, samo kimne glavom.

„Za mene ti si poput...“ Scott posuti pa se nasmiješi. Smiješak mu je božanstven, usprkos nepravilnim zubima i ostalome. „Ti si poput studenca na koji svi odlazimo piti vodu. Jesam li ti pričao o tom studencu?“

Ona ponovno kimne glavom. Sad se i ona smiješi. Nije joj pričao izrijekom, ali ga je čula glagoljiti o tome na njegovim književnim večerima i predavanjima kojima je nazočila na njegov zdušni nagovor, sjedeći u zadnjim redovima fakultetskih dvorana. Kad spomene studenac uvijek ispruži ruke kao da bi umočio ruke u nj kad bi mogao ili nešto iz njega izvukao - možda nekakve jezične ribice. Njoj je to dražesna, dječačka gesta. Katkad rabi naziv mitološki studenac a katkad besjedni studenac. Svaki put kad za nekoga kažete da je zlato od čovjeka ili jabuka razdora, kaže on, otpili ste gutljaj iz tog studenca ili uhvatili punoglavca na njegovu rubu; svaki put kad pošaljete neko dijete u rat ili smrt jer volite zastavu i naučili ste to dijete da je i ono voli, zaplivali ste u tom studencu... ali daleko od obale, tamo gdje plivaju mrcine od riba gladnih zuba.

„Stanem pred tebe i ti me sagledaš cijelog“, kaže on. „Voliš me obuhvatno, a ne samo zbog nekakve priče koju sam napisao. Kad se tvoja vrata zatvore i svijet ostane ispred njih, mi se nađemo oči u oči.“

„Scott, ti si puno viši od mene.“

„Znaš što želim reći.“

Vjerojatno i zna. A previše je tronuta da bi u gluho doba noći pristala na nešto zbog čega bi ujutro mogla požaliti. „Razgovarat ćemo o tome sutra“, kaže ona. Uzme njegov pribor za pušenje i vrati ga na pod. „Onda me ponovno zaprosi, budeš li još želio.“

„O, željet ću“, kaže on potpuno uvjeren.

„Vidjet ćemo. Zasad spavaj.“

On se okrene na svoju stranu. Sad leži gotovo pruženo ali, tonući u san, počet će se svijati: koljena će privući na svoj uski prsni koš, a čelo iza kojeg se praćakaju sve te egzotične ribice-priče priljubit će uza zid.

Poznam ga. Zapravo, upoznajem.

Tad je preplavi još jedan val ljubavi za njega pa mora zatvoriti usta da ne bi izlanula opasne riječi. One koje je teško povući nakon što se izgovore. Možda i nemoguće. Zadovolji se time da mu pritisne dojke na leđa a trbuh na golu stražnjicu. Nekoliko okasnjelih cvrčaka zapjeva ispred prozora a Pluton nastavi lavežom odrađivati još jednu noćnu smjenu. Lisey ponovno počne tonuti u san.

„Lisey?“ Njegov glas kao da dolazi iz nekoga drugog svijeta.

„Hmmm?“

„Znam da ti se Zlodusi ne sviđaju–“

„Mzimh“, uspije ona protisnuti, najbliže kritičnoj ocjeni za koju je kadra u svom sadašnjem stanju, jer tone u san.

„Aha, a nećeš biti jedina. Ali se mom uredniku jako sviđaju. Kaže da su ljudi iz Sayler Housea zaključili da je to priča strave. Meni ne smeta. Kako glasi ona stara izreka? 'Zovi me kako želiš samo me nemoj zvati prekasno na večeru.'

Lisey tone u san. Scottov glas plovi niz dugački i mračni hodnik.

„Ne mora mi Carson Foray ili moj agent reći da ću od Ispražnjenih zloduha moći poplaćati puno računa. Lisey, gotovo je sa zajebancijom. Krenuo sam svojim putem ali ne želim njime kročiti sam. Želim da ti pođeš sa mnom.“

„Šu, Sko. Spaaj.“

Lisey ne zna je li on zaspao, ali začudo (osmog li čuda), Scott Landon doista zašuti.

21.

Lisey Debusher probudi se u subotu ujutru u nemoguće dokoličarskih devet sati. Osjećao se miris pržene slanine. Blještava pruga sunca polegla je po podu i krevetu. Lisey ode u kuhinju. Scott prži slaninu. Na sebi ima samo gaće, i ona užasnuta shvati da je skinuo zavoje kojima mu je ona tako brižljivo zamotala ruku. Ona se pobuni, no Scott reče da ga je svrbjelo.

„Osim toga, “ kaže on, pruživši ruku prema njoj (što je toliko podsjeti na njegov sinoćnji izlazak iz sjena da je morala suspregnuti drhtaj), „ne izgleda tako strašno na dnevnoj svjetlosti, zar ne?“

Ona uzme njegovu ruku, nagne se nad nju kao da mu namjerava gatati iz dlana, i ostane zagledana dok je on nije povukao, rekavši da će mu slanina zagorjeti ne okrene li je. Ona nije zaprepaštena, nije ni začuđena; te su emocije vjerojatno rezervirane za crne noći i polumračne sobe a ne za sunčana neradna jutra dok Philco na prozoru svira pjesmu „Low Rider“ benda War koju nikad nije razumjela ali koja joj se uvijek sviđala. Nije zaprepaštena ili začuđena... ali jest zbunjena. Može jedino zaključiti da joj se vjerojatno učinilo da su posjekotine puno gore no što se naposljetku ispostavilo. Da se uspaničila. Ne bi se moglo reći da su rane na njegovoj ruci puke ogrebotine, ali su puno manje ozbiljne no što je u prvi mah pomislila.

Ne samo da su prestale krvariti nego su se počele stvarati i kraste. Da ga je odvela na hitnu vjerojatno bi joj rekli da se nosi dovraga.

Svim Landonima rane brzo zacjeljuju. Nije bilo druge.

Scott je za to vrijeme vilicom vadio prhku slaninu iz tave na dvostruki sloj kuhinjskih ubrusa. Što se Lisey tiče, on je možda dobar pisac, ali izvanserijski barata tavom s vrućim uljem. Barem kad ga uhvati volja. No treba mu novo donje rublje: stražnji dio njegovih gaća objesio se prilično komično, a lastiku na životu održavaju samo aparati. Pokušat će ga nagovoriti da si kupi nove kad mu stigne obećani honorar. Naravno, donje joj rublje uopće nije prvo na pameti; mozak joj želi usporediti ono što je vidjela sinoć - one duboke i mučne škrge, ružičasta put prelazi u tamnocrvenu - s onime što se jutros nudi. Riječ je o razlici između običnih posjekotina i dubokih rana, i misli li ona doista da rane ikome mogu tako brzo zacijeljeti osim u biblijskim pričama? Vjeruje li doista? Ta nije on ruku gurnuo kroz prozorsko staklo, nego kroz stakleničko, što je podsjeti da će oni morati nadoknaditi štetu, Scott će morati–

„Lisey.“

Ona se trgne iz snatrenja: sjedila je za kuhinjskim stolom i nervozno gnječila majicu među nogama. „Što je?“

„Jedno ili dva jaja?“

Ona razmisli. „Dva. Mislim.“

„Jače pečena ili da te gledaju?“

„Jače pečena“, reče Lisey.

„Onda, ženimo se?“ upita on istim tonom, zdravom rukom razbije oba jaja i ubaci ih u tavu - plop.

Lisey se slabašno smiješi, ne njegovu činjeničnom tonu već blago arhaičnom prizvuku te njegove rečenice, i shvati da se nije nimalo iznenadila. Očekivala je taj... kako se tome kaže, nastavak; jamačno je njegovu bračnu ponudu i u snu prevrtala u primozgu.

„Siguran si?“ pita ona.

„Najsigurniji“, kaže on. „Što misliš, babyluv?“

„Babyluv misli da to nije loš plan.“

„Dobro“, kaže on. „To je dobro.“ Posuti a onda reče: „Hvala ti.“

Minutu-dvije nijedno od njih ništa ne kaže. Na prozorskoj dasci stari i napuknuti Philco svira glazbu kakvu tata Debusher nikad nije slušao. U tavi, jaja praskaju. Lisey je gladna. I sretna.

„Ujesen“, kaže ona.

Scott kimne glavom i maši se tanjura. „Dobro. Listopad?“

„Možda prebrzo. Recimo oko Dana zahvalnosti, potkraj studenog. Je li ostalo jaja za tebe?“

„Ostat će jedno, a jedno mi je sasvim dovoljno.“

Lisey kaže: „Neću se udati za tebe ne kupiš li si novi donji veš.“

On se ne nasmije. „Odsad će mi to biti prioritet.“

Stavi tanjur pred nju. Slanina i jaja. Jako je gladna. Navali na jelo, a on razbije posljednje jaje u tavu.

„Lisa Landon“, kaže on. „Kako ti zvuči?“

„Ne zvuči loše. To je... kako se zove ono kad sve riječi počinju istim slovom?“

„Aliteracija.“

„Da, to.“ Ona ponovi. „Lisa Landon.“ Baš kao i jaja, u slast joj je.

„Mala Lisey Landon“, kaže on i baci svoje jaje u zrak. Ono se dvaput prevrne u zraku i prizemlji u masti od slanine - pljas!

„Scott Landon, prisežeš li da ćeš zapeti i na svoju ženicu navaliti?“ pita ona.

„Zapeti u dobru i zapeti u zlu“, potvrdi on i oni se počnu smijati kao dvije budale dok radio svira na suncu.

22.

Sa Scottom se uvijek puno smijala. Tjedan dana potom, posjekotine na njegovoj šaci, pa i ona na nadlaktici, više-manje su zarasle. Nisu ostali ni ožiljci.

23.

Kad se Lisey ponovno probudilaviše ne zna kad je – onda ili sad. No u sobu se uvuklo dovoljno ranojutarnje svjetlosti da bi vidjela svježe plave tapete i morski krajolik na zidu. Znači, u Amandinoj je sobi, i to je u redu ali nekako i pogrešno; čini joj se da je ovo san o budućnosti koji sniva u svom uskom krevetu, onome koji još većinu noći dijeli sa Scottom, i koji će dijeliti do njihova vjenčanja u studenom.

Što ju je probudilo?

Amanda joj je bila okrenuta leđima i Lisey se još gnijezdila uz nju poput žlice: grudi pritisnute na Mandina leđa, trbuh na Mandinoj oskudnoj stražnjici. Što ju je probudilo? Ne mora na zahod... odnosno nije joj jako sila... pa što onda...?

Amanda, nešto si rekla? Želiš nešto? Popiti vode, možda? Komad stakla sa staklenika da si prerežeš žile?

To joj je prošlo kroz glavu ali Lisey zapravo nije željela ništa reći jer joj je palo na um nešto čudno: da je zapravo u krevetu sa Scottom, premda vidi rapidno sijedeću čupu Amandine kose i volan oko vratnog izreza Amandine spavaćice. Da je noću u nekom trenutku Scott... učinio što? Zavukao se kroz leće Liseynih sjećanja u Amandino tijelo? Tako nekako. Komična ideja, dakako, ali ona svejedno ne želi ništa reći jer se boji da bi Amanda mogla odgovoriti Scottovim glasom. A što će onda ona učiniti? Vrisnuti? Tako glasno da bi mogla probuditi mrtve, kao što se kaže? Naravno, ta je pomisao apsurdna ali –

Ali pogledaj je. Pogledaj je kako spava, visoko podignutih koljena i pognute glave. Da se tu nalazi zid, dodirivala bi ga čelom. Nije ni čudo što misliš–

A onda u pet sati, u toj jaruzi cika zore, lica okrenutoga tako da ga Lisey ne vidi, Amanda progovori.

„Baby“, kaže ona.

Potom tajac.

A onda: “Babyluv.“

Ako je prošle večeri Lisey imala osjećaj da joj je temperatura tijela pala za stupanj, sad joj se čini da joj je pala dva, jer iako je glas kojim je Amanda izgovorila tu riječ bio nedvojbeno ženski, ujedno je i Scottov. Lisey je živjela s njim više od dvadeset godina. Poznat joj je Scottov glas.

Ovo je san, reče si. Zato ne mogu odrediti događa li se ovo onda ili sad. Osvrnem li se, ugledat ću leteći ćilim od vreće NAJFINIJEG PILLSBURY BRAŠNA kako lebdi u kutu.

Ali se nije mogla osvrnuti. Zapravo se dugo nije mogla ni pomaknuti. Ono što je naposljetku prisili da progovori jest sve jača svjetlost. Noć je na izmaku. Ako se Scott vratio - ako je ona doista budna i ovo nije tek san - u tom slučaju mora postojati razlog. A razlog ne bi bio da joj učini kakvo zlo. Nikad. Barem ne... hotimice. Ali Lisey shvaća da ne može izgovoriti ni njegovo ni Amandino ime. Nijedno ne zvuči na mjestu. Zamisli se kako hvata Amandu za ramena i okreće je. Čije će lice ugledati ispod Mandinih polusijedih šiški? Recimo da bude Scottovo? O, mili Bože, recimo.

Sviće. Iznenada je sigurna da će se dveri između prošlosti i sadašnjosti zatvoriti dopusti li da sunce izađe a da ona dotad ne progovori, i da će nestati i najmanji izgledi da dozna odgovore.

Zaboravi imena. Nevažno tko je u toj vražjoj spavaćici.

„Zašto je Amanda rekla fant?“ upita ona. Njezin glas u toj spavaćoj sobi - još polutamnoj ali sve svjetlijoj - zvuči promuklo, prašnjavo.

„Ostavih ti fant“, objavi ta druga osoba u krevetu, ona uz čiju je stražnjicu Lisey priljubila trbuh. O, Bože, moj Bože, ako ovo nije gnjiloba, onda ne znam što jest–A potom: Saberi se. Zapni i smiri se. I to odmah.

„Je li to...“ Glas joj je bio još suši i prašnjaviji. Sobu kao da prebrzo plavi svjetlost. Sunce će se svaki tren odlijepiti od istočnog obzora. „Je li to krvni fant?“

„Slijedi ti jedan krvni fant“, kaže joj glas s jedva primjetnim žaljenjem. O, zvuči baš poput Scottova. No ujedno je zazvučao i poput Amandina, što Lisey dodatno prestraši. A potom se glas razvedri. „To jedobarfant, Lisey. Ali u lovu na njega moraš iza ljubičastila. Već si nabasala na prve tri postaje. Još nekoliko i dobivaš nagradu.“

„A to bi bila?“ pita Lisey.

„Napitak“, odgovori glas kao iz topa.

„Coca-Cola? RC?“

„Tiho. Želimo gledati trandovilje.“

Glas je to izgovorio nekako čudnovato i beskrajno čežnjivo, i što je u tome poznato? Zašto zvuči kao ime još nečeg osim ukrasnog grma? Skriva li se još što iza ljubičastog zastora koji katkad drži njezina sjećanja na sigurnoj udaljenosti? Nije bilo vremena o tome razmisliti a kamoli nešto upitati jer je nakošeni snop sunčane svjetlosti pustio pipke kroz prozor. Lisey osjeti kako vrijeme ponovno gusne i premda se bojala, osjeti bodac žaljenja.“Kad stiže taj krvni fant?“ upita. „Reci mi barem to.“

Ne bude odgovora. Znala je da ga neće biti no svejedno se njezina ojađenost pojača i ispuni prostor koji su njezina prestravljenost i zbunjenost zauzimale prije no što je sunce provirilo iznad obzora i prosulo svoje zrake koje su rastjerale tamu.

„Kad stiže? Proklet bio, kada?“ Sad je vikala i drmusala rame u bijeloj spavaćici tako jako da je Amandina kosa počela poskakivati... no svejedno ne bude odgovora. Liseyn bijes oslabi. „Ne draži me, Scotte, kada?“

Ovaj put nije samo prodrmala nego i cimnula rame u spavaćici i to se drugo tijelo u krevetu mlitavo prevrne. Bješe to Amanda, naravno. Oči su joj bile otvorene i još je disala, čak su joj i obrazi bili prigušeno rumeni, ali Lisey prepozna taj u kilometarsku daljinu zagledani pogled: još jedan razlaz velke sisterice Mande-Mice sa stvarnošću. I ne samo njezin. Lisey više nije znala je li joj se to doista obratio Scott ili se ona u polusnu zavaravala tom nadom, ali u jedno je bila sigurna: u nekom je trenutku noćas Amanda ponovno odlutala. Ovaj put možda i zauvijek.

PETO POGLAVLJE

LISEY I JAKO DUGI ČETVRTAK (POSTAJE FANTA)

1.

Lisey nije trebalo dugo da shvati da je ovo puno gore od Amandina tri prethodna razlaza sa stvarnošću-njezinih razdoblja“pasivne polukatatonije“ riječima njezine psihijatrice. Kao da je njezina gnjavatorica od sestre postala velika lutka koja diše. Lisey je uspjela (jako teško) naglim trzajem podići Amandu u sjedeći položaj i okrenuti je tako da sjedne na rub kreveta, ali žena u bijeloj pamučnoj spavaćici - koja možda jest a možda i nije u svanuće prozborila glasom Liseyna pokojnog supruga - nije reagirala na zvuk svog imena kad ju je Lisey zazvala, a potom i dreknula, gotovo očajno, u lice. Samo je sjedila ruku sklopljenih u krilu i netremice gledala u svoju mlađu sestru. A nakon što se Lisey odmaknula, Amanda ostane zagledana u prostor koji je Lisey dotad zauzimala.

Lisey ode u kupaonicu namočiti mali ručnik hladnom vodom. Amanda se za to vrijeme ponovno prevalila u ležeći položaj tako da je gornjim dijelom tijela polegla na krevet a nogama doticala pod. Lisey je počne ponovno podizati no prestane kad je Amandina stražnjica, ionako blizu ruba kreveta, počela kliziti s njega. Nastavi li je Lisey natezati, Amanda će završiti na podu.

„Manda-Mica!“

Ovaj put ne bude reakcije na taj dječji nadimak. Lisey se odluči za tešku artiljeriju.

„Velka sisterica Manda-Mica!“

Ništa. Umjesto straha (koji će se ubrzo javiti), Lisey preplavi gnjev kakav Amanda gotovo nikad ni namjerno nije uspjela izazvati u svoje mlade sestre.

„Prestani! Prestani s tim i odguraj dupe natrag na krevet da možeš sjesti!“

Šipak. Nula. Lisey se sagne, obriše Amandino bezizražajno lice hladnim ručnikom - bez rezultata. Amandine oči nisu trepnule ni kad je ručnik prešao preko njih. Lisey se sad istinski prestraši. Pogleda na digitalni radiosat pokraj kreveta: šest sati. Mogla bi nazvati Darlu bez bojazni da će probuditi Matta koji spava snom pravednika u Montrealu, ali nije željela to učiniti. Ne još. Nazvati Darlu značilo bi priznati poraz a ona nije bila spremna za to.

Zaobiđe krevet, uhvati Amandu ispod pazuha i povuče je natrag. To je bilo teže no što je očekivala s obzirom na Amandino kržljavo tijelo.

Zato što je ona sad mrtvi teret, babyluv. Zato.

„Začepi“, reče ona, nemajući pojma kome se obraća. „Da te nisam čula.“

Lisey se popne na krevet pa koljenima obujmi Amandina bedra a rukama Amandin vrat. U tom dominantnom ljubavničkom položaju mogla je pogledati ravno u sestrino u strop zureće lice. Za prethodnih slomova Manda je bila poslušna... gotovo poput hipnotizirane osobe, činilo se tad Lisey. No ovo je izgledalo puno drukčije. Lisey se mogla samo nadati da nije tako jer se ujutro mora obaviti jutarnja toaleta. Naravno, ako ta osoba želi nastaviti živjeti samostalno u svojoj ljupkoj kućici.

„Amanda!“ drekne ona u sestrino lice. A onda, da si ne bi spočitavala da nije pokušala sve premda je sama sebi bila pomalo smiješna (ta u kući su samo njih dvije) : “Velka... sisterica... Manda-Mica! Želim da... ustaneš... ustaNEŠ! ... i odeš u semjak... i sjedneš na TUTU! Sjedni na TUTU, Manda-Mica! Na tri! JEDAN... i DVA! ... i TRI!“Lisey ponovno cimne Amandu u sjedeći položaj, ali se Amanda svejedno nije uspravila.

U jednom trenutku, oko šest i dvadeset, Lisey je Amandu odigla s kreveta u nekakav polučučanj. Osjećala se kao kad je nabavila svoj prvi auto, Pinto iz 1974., čiji bi se motor nakon dvije beskrajne minute roštanja po bravici paljenja najzad upalio i pokrenuo trenutak prije no što bi akumulator crknuo. Ali umjesto da ustane i dopusti Lisey da je odvede u kupaonicu, Amanda se svali natrag na krevet, i to nahereno, tako da se Lisey morala pružiti, uhvatiti je ispod pazuha i odgurnuti, psujući, da ne bi pala na pod.

„Glumataš, gaduro!“ vikne ona na Amandu, znajući jako dobro da nije tako. „E pa, samo izvoli! Samo se pretvaraj i–“ Shvati koliko je postala glasna - probudit će gospođu Jones prekoputa ne pripazi li - i prisili se da se stiša. „Samo ti lijepo lezi. Naravno. Ali ako misliš da ću cijelo jutro plesati oko tebe, onda se ljuto varaš. Idem u kuhinju skuhati kavu i zobenu kašicu. Ako nešto od toga fino zamiriše Vašoj kraljevskoj visosti, dreknite. Ili pošaljite svog hebenog lakaja po dostavu.“

Lisey nije znala je li što zamirisalo velkoj sisterici Mandi-Mici, ali je fino zamirisalo Lisey, osobito kava. Popije jednu šalicu bez mlijeka i šećera prije no što je pojela zdjelicu zobene kaše, a onda popije još jednu, s dva vrhnja i šećerom. Pijuckajući tu drugu kavu, Lisey pomisli: Sad mi samo treba pljuga, hebena Salemica, i dan bi mi mogao proteći glatko kao po loju.

U mislima se pokuša okrenuti svojim snovima i sjećanjima na proteklu noć (SCOTTILISEYRANE GODINE! moš si mislit, pomisli ona), ali si ne dopusti. A nije si dopustila ni razbijati glavu time što joj se dogodilo prilikom buđenja. Možda će poslije imati vremena razmišljati o tome, ali ne i sad. Sad se mora postarati za velku sistericu.

Pretpostavimo da je velka sisterica našla slatku ružičastu jednokratnu britvicu na vrhu ormarića s lijekovima i odlučila si prerezati žile? Ili grkljan?

Lisey žurno ustane od stola, pitajući se je li se Darla sjetila maknuti oštre predmete iz kupaonice na katu... ili ostalih soba na katu, kad smo već kod toga. Gotovo trkom krene uza stube, strepeći od toga što bi mogla otkriti u velikoj spavaćoj sobi, psihički se pripremivši da će u krevetu zateći samo par udubljenih jastuka.

Amanda je još ležala u njemu, još zagledana u strop. Kao da se nije pomaknula ni centimetar. Liseyno olakšanje zamijeni zla slutnja. Sjedne na krevet i uhvati sestrinu ruku. Bila je topla ali nepomična.

Lisey svim srcem poželi da se Mandini prsti sklope oko njezinih, ali oni ostanu mlitavi. Voštani.

„Amanda, što ćemo s tobom?“

Ne bude odgovora.

A onda, budući da u sobi osim njih dvije i njihovih odraza u zrcalu nije bilo više nikog, Lisey reče: „Ovo nije učinio Scott, je li, Manda? Molim te reci da ovo nije Scott učinio tako što je... ne znam... ušao?“

Amanda ne reče ništa i nakon nekog vremena Lisey ode pročešljati kupaonicu u potrazi za oštrim predmetima. Zaključi da je Darla ipak pregledala kupaonicu, jer nađe samo škarice za nokte duboko otraga u donjoj ladici Mandina ne jako toaletnog toaletnog stolića. Naravno, i one bi bile dovoljne u nekoj odlučnoj ruci. Pa i Scottov je otac

(tiho, Lisey, nemoj, Lisey)

„U redu“, reče ona usplahirena zbog panike koja joj preplavi usta okusom bakra, ljubičaste svjetlosti koja kao da joj se rascvjetala iza vjeđa i načina na koji je rukom grčevito stezala te škaričice. „U redu, nema veze. Zanemari to pitanje.“

Sakrije škare iza grozda prašnjavih šamponskih testera visoko u Amandinu ormariću za ručnike a onda se - budući da se nije mogla sjetiti ničega drugog - istušira. Kad je izašla iz kupaonice primijeti da se oko Amandinih bokova raširila velika vlažna mrlja i shvati da je to nešto s čime se sestre Debusher neće moći same nositi. Gurne ručnik ispod Amandine mokre stražnjice. Potom pogleda na sat na noćnom stoliću, uzdahne, podigne slušalicu i nazove Darlin broj.

2.

Lisey je dan prije čula Scotta u svojoj glavi jasno i glasno: Ostavio sam ti poruku, babyluv. Oglušila se na to, proglasila to vlastitim glasom koji oponaša njegov. Možda je i bilo tako - vjerojatno i jest - ali u tri sata tog dugog i vrućeg popodneva, dok je s Darlom sjedila u Pop's Cafeu u Lewinstonu, u jedno je bila sigurna: ostavio joj je vraški posthumni dar. Odnosno, vrašku fantovsku nagradu, da se posluži scottizmom. Bješe to oduran četvrtak, ali bi bio puno gori bez Scotta Landona, premda već dvije godine pokojnog.

Darla je izgledala umorno koliko se Lisey osjećala umorno. U nekom je trenutku našla vremena da nabaci malo šminke ali u neseseru nije imala dovoljno streljiva da sakrije podočnjake. U svakom slučaju nije bilo ni traga gnjevnoj tridesetineštogodišnjakinji čija je misija potkraj 1970-ih bila jednom tjedno nazvati Lisey i održati joj prodiku o obiteljskim dužnostima.

„Da mi je znati o čemu razmišljaš, mala Lisey“, reče Darla.

Lisey je upravo posegnula za zdjelicom s paketićima zaslađivača. Na zvuk Darlina glasa ona promijeni smjer, maši se starinske doze za šećer i usipa si pozamašnu hrpicu u šalicu. „Razmišljala sam kako je danas Kaveni četvrtak“, reče ona. „Uglavnom kave sa šećerom. Ovo mi je valjda deseta šalica.“

„Vrijedi za obje“, reče Darla. „Bila sam zahodu šest puta, a ponovno ću tamo prije odlaska iz ovog ljupkog lokala. Hvala Bogu da postoje sredstva protiv žgaravice.“

Lisey promiješa svoju kavu, iskrivi lice pa ponovno otpije. „Sigurna si da želiš spakirati stvari za nju?“

„E pa, netko mora, a ti izgledaš kao smrt na dopustu.“

„Hvala ti ko sestri.“

„Ako ti neće sestra reći istinu, tko će?“

Lisey je tu rečenicu od Darle čula puno puta, zajedno s Dužnost ne traži dopuštenje i broj jedan na Darlinoj hit paradi svih vremena, Život nije fer. Danas je ta rečenica ne zasmeta. Čak joj izmami i blijed smiješak. „Darla, ako ti se to da, neću se jagmiti za tu povlasticu.“

„Nisam rekla da mi se da, nego da hoću. Ti si prenoćila kod nje i ustala s njom ujutro. Rekla bih da si odradila svoje. Ispričaj me, moram potrošiti krajcar.“

Lisey se zagleda za njom misleći, Eto još jedne uzrečice. U obitelji Debusher, u kojoj je za sve postojala uzrečica, za mokrenje se govorilo potrošiti krajcar a za veliku nuždu - čudno ali istinito - zakopati kvekera. Scott je obožavao tu posljednju, rekao da vjerojatno ima staroškotske korijene. Moguće, jer su Debusherovi uglavnom pristigli iz Irske a svi Andersonovi iz Engleske, barem je tako Majčica tvrdila, ali u svakoj obitelji ima nekoliko pasa lutalica, zar ne? No nije joj to bilo zanimljivo. Zanimljivo joj je bilo to što su potrošiti krajcar i zakopati kvekera bili ulov iz istog studenca, Scottova, a od jučer joj se čini da joj je Scott tako hebeno blizu...

Lisey, to jutros bio je san... to ti je jasno, zar ne?

Nije bila sigurna što zna a što ne o tome što se jutros dogodilo u Amandinoj sobi - sve se činilo kao san, i to što je pokušala Amandu natjerati da ustane i ode u kupaonicu - ali u jedno je mogla biti sigurna: Amanda je sad primljena u rehabilitacijski centar Greenlawn na najmanje tjedan dana. Prošlo je lakše no što su se ona i Darla mogle i nadati, a sve zahvaljujući Scottu. Sad i

(ijuju)

ovdje, to joj se čini dovoljno.

3.

Darla je stigla u Mandinu udobnu i toplu kućicu prije sedam ujutru. Njezina inače uredno frizirana kosa sad je bila jedva počešljana a jedno puce na bluzi otkopčano tako da joj je ružičasti grudnjak drsko provirivao. Dotad se Lisey već uvjerila da Amanda odbija i jesti. Dopustila je da joj Lisey u usta ugura žlicu kajgane nakon što ju je natezanjem podigla u sjedeći položaj i podbočila o uzglavlje kreveta, i to je kod Lisey probudilo žižak nade - ta Amanda ipak guta, možda će progutati i kajganu - ali to bješe jalova nada. Nakon što je tridesetak sekundi kajgana virila između usana (Lisey je taj jezičac žutog izgledao prilično jezivo, kao da je njezina sestra pokušala pojesti kanarinca), Amanda ju je naposljetku jezikom izgurala. Nekoliko joj se komadića zalijepilo za bradu a ostatak skotrljao niz prednji dio spavaćice. Amandine su oči nastavile nepomućeno zuriti u daljinu. Ili u mistično, ako ste obožavatelj Vana Morrisona. A Scott je to svakako bio, premda je njegova zacopanost u veličanstvenog Vana poprilično jenjala početkom devedesetih kad se Scott počeo polako vraćati Hanku Williamsu i Loretti Lynn.

Darla je odbila povjerovati da Amanda neće jesti dok i ona nije izvela eksperiment s jajima. U tu je svrhu morala ispeći još jaja; ostatke prvog para jaja Lisey je sastrugala u smeće. Amandina zagledanost u kilometar daleku točku lišila ju je želje, koju je možda imala, za ostacima kajgane njezine velke sisterice.

U trenutku kad je Darla umarširala u sobu Amanda je ponovno skliznula iz svog podbočenog položaja - scijedila se - i Darla je pomogla Lisey da je ponovno usprave. Lisey je bila zahvalna na toj pomoći jer su je već boljela leđa. Jedva je mogla zamisliti rastuće troškove danonoćne skrbi za osobu u ovakvu stanju na neodređeno vrijeme.

„Amanda, želim da ovo pojedeš“, reče Darla svojim strogim, bespogovornim tonom kojeg se Lisey sjećala iz mnogih telefonskih razgovora iz svoje mladosti. Taj ton, u sprezi s izbočenošću Darline čeljusti i držanjem tijela, jasno su poručivali da smatra da Amanda folira. Izvodi kerefeke, rekao bi Dandy, jedan u nizu njegovih veselih, živopisnih, besmislenih izričaja. Ali (razmišljala je Lisey) ne bi li Darla gotovo uvijek donijela takav zaključak kad ne biste učinili ono što ona želi? Da izvodite kerefeke?

„Amanda, želim da pojedeš ova jaja - sad odmah!“

Lisey je zaustila da će nešto reći ali se predomisli. Brže će stići tamo gdje će neminovno završiti uvjeri li se Darla osobno. A gdje će završiti? Vjerojatno u Greenlawnu. Centru za rehabilitaciju Greenlawn u Auburnu. Ustanovi u koju su ona i Scott nakratko svratili nakon Amandina prvog puštanja krvi, u proljeće 2001. Samo što se ispostavilo da su Scottovi odnosi s Greenlawnom zadirali malo dublje no što je njegova supruga bila svjesna, Bogu hvala.

Darla je nekako utrpala jaja u Amandina usta pa pogledala u Lisey sa začetkom pobjedonosnog smiješka.“Eto! Mislim da joj je samo bila potrebna čvrsta ru – „

Uto se vršak Amandina jezika pojavi između njezinih mlitavih usana, iznova gurajući jaja boje kanarinca pred sobom i - plop. Skotrljaju se niz prednjicu njezine spavaćice još vlažne od prethodnog brisanja spužvom.

„Što si ono željela reći?“ obzirno upita Lisey.

Darla se zagleda u svoju stariju sestru. Kad je ponovno pogledala u Lisey, od one odlučno izbočene brade više nije bilo traga. Izgledala je kao ono što je i bila: sredovječna žena koju je obiteljska kriza prerano izvukla iz toplog kreveta. Nije plakala, ali je bila na rubu suza; njezine oči, jasnoplave boje zajedničke svim Debushericama, plivale su u suzama. „Ovo nije kao prije, zar ne?“

„Ne.“

„Je li se noćas što dogodilo?“

„Ne.“ Lisey reče, ne trepnuvši.

„Histerični plač ili ispad?“

„Ne.“

„O mila, što ćemo?“

Lisey je na to imala praktičan odgovor, što nije bilo ni čudno: Darla možda misli drukčije, ali Lisey i Jodi su oduvijek bile praktične sestre. „Ponovno je polegnuti u krevet, pričekati početak radnog vremena a onda nazvati onaj centar“, reče Lisey. „Greenlawn. I nadati se da u međuvremenu neće ponovno zapisati krevet.“

4.

Dok su čekale, pile su kafu i igrale Cribbage, igra koju su sve Debusherove kćeri naučile od Dandyja puno prije no što su prvi put sjele u žuti školski autobus. Svako treće-četvrto dijeljenje jedna bi otišla pogledati kako je Amanda. Uvijek je bila u istom položaju: ležala na leđima i zurila u strop. U prvoj partiji Darla je slistila svoju mlađu sestru; u drugoj joj se posrećilo s talonom, pa se Lisey našla u govnima. Lisey se zamisli nad činjenicom da je Darlu to oraspoložilo iako Manda vegetira na katu... ali nije to bilo nešto što bi željela reći glasno. Čeka ih dug dan i ako ga Darla počne sa smiješkom na licu - super! Lisey odbije odigrati treću partiju i njih dvije odgledaju nekog country pjevača u posljednjem segmentu Todaya. Lisey kao da je čula Scotta: Taj neće izbaciti iz igre starog dobrog Hanka. Naravno, to se odnosilo na Hanka Williamsa. Kad je bila riječ o country glazbi za Scotta je postojao stari dobri Hank... pa svi ostali.

U devet sati i pet minuta Lisey sjedne za telefon i od informacija dozna broj Greenlawna. Blijedo se i nervozno nasmiješi Darli. „Darla, drži mi fige.“

„Držim. Vjeruj mi.“

Lisey nazove. Telefon na drugoj strani zazvoni točno jedanput. „Halo“, reče ugodan ženski glas. „Dobili ste Centar za oporavak i rehabilitaciju Greenlawn, ugovornu zdravstvenu ustanovu u sklopu Feddersove zdravstvene korporacije.“

„Halo, ovdje –“ Lisey je stigla reći samo toliko prije no što je spomenuti ugodni ženski glas počeo nabrajati sve moguće službe koje se moglo dobiti... ukoliko ste vlasnik digitalnog telefona. Bješe to snimljena poruka. Lisey su zafantali.

Istina, ali tehnologija je silno napredovala, pomisli ona i pritisne 5 za informacije o prijamu pacijenata.

„Molimo pričekajte. Vaš se poziv preusmjerava“, reče joj ugodan ženski glas koji zamijeni Prozacov orkestar u izvedbi nečeg maglovito sličnog pjesmi Paula Simona „Homeward Bound“.

Lisey se okrene da kaže Darli da su je stavili na čekanje ali je Darla otišla pogledati kako je Amanda.

Frišku figu, pomisli ona. Nije mogla podnijeti nape–

„Halo, ja sam Cassandra, kako vam mogu pomoći?“

Ako je ime znamen, ne piše nam se dobro, babyluv, oglasi se Scott koji je u njezinoj glavi vodio glavnu riječ.

„Ovdje Lisa Landon... supruga Scotta Landona?“

Svih tih godina bračnog života predstavila se kao supruga Scotta Landona možda najviše šest puta, a u dvadeset šest mjeseci njezina udovištva nijedanput. Nije bilo teško shvatiti zašto je to sad učinila: primjer onoga što je Scott nazivao „adutom slave“, a koji bi i on vrlo rijetko odigrao. Djelomice, rekao je, jer se onda osjeća poput umišljenog seronje a djelomice jer se boji da od toga nikakve koristi, i da će nakon što promrmlja nešto u stilu Zar ne znate tko sam? u uho šefa sale, šef sale promrmljati u njegovo Ne monsieur - a tko zte vi?

Dok je Lisey opisivala prijašnje sestrine epizode samosakaćenja i polukatatonije te jutrošnji veliki skok naprijed, čula je tiho kuckanje kompjutorske tipkovnice. Kad je Lisey zašutjela Cassandra reče: „Razumijem vašu zabrinutost, gospođo Landon, ali Greenlawn je trenutačno popunjen.“

Lisey protrne. Istog trenutka zamisli Amandu u sobičku veličine ormara u bolnici Stephens Memorial u No Soapi, u hranom umrljanoj pidžami, zagledanu kroz prozorske rešetke u narančasto signalno svjetlo na raskrižju Route 117 i 19. „O. Tako dakle. Ovaj... sigurni ste? To ne ide preko osiguranja ili nečeg takvog - naime platila bih gotovinom...“ Hvatanje za slamke. Zvuči glupo. Kad sve drugo propadne, pozovi se na lovu. „Ako to što mijenja na stvari“, neuvjerljivo dovrši ona.

„Ne mijenja, gospođo Landon.“ Lisey se učini da sad u Cassandrinu glasu osjeća stanovito zahlađenje i dodatno premre. „Pitanje je prostora i obveza. Znate, mi imamo samo–“

Lisey tad začuje jedva čujan bing! Zvuk vrlo sličan onome koji ujutro proizvede njezin toster kad su pogačice s pekmezom ili burritos gotovi.

„Gospođo Landon, mogu li vas zamoliti da pričekate?“

„Ako morate, naravno.“

Začuje se tih škljocaj i vrati se Prozacov orkestar, ovaj put s melodijom koja je nekoć možda bila tema iz Shafta. Lisey je slušala s blagim osjećajem nestvarnosti. Da Isaac Hayes ovo čuje, pomisli Lisey, vjerojatno bi legao u kadu s plastičnom vrećicom na glavi. Ovaj put ostave je na čekanju tako dugo da je posumnjala da su zaboravili na nju - to joj se znalo dogoditi, osobito kad bi pokušavala kupiti aviokarte ili promijeniti dogovor za najam automobila. Darla siđe i pruži ruke u kretnji koja je poručivala: Što se događa? Daj više! Lisey odmahne glavom što je značilo i Ništa i Ne znam.

U tom trenutku ona užasna glazba umukne i Cassandra se vrati. Iz glasa joj je nestalo hladnoće i prvi put ona zazvuči kao ljudsko biće. Zapravo, na neki joj način zazvuči poznato. „Gospođo Landon?“

„Da?“

„Oprostite što ste čekali tako dugo ali na računalu sam imala poruku da nazovem doktora Albernessa u slučaju da vi ili vaš suprug nazovete. Doktor Alberness je baš sad u svojoj ordinaciji. Da vas spojim?“

„Da“, reče joj Lisey. Sad je znala točno na čemu je. Znala je da će joj doktor Alberness najprije izraziti sućut, kao da je Scott umro prošli mjesec ili prošli tjedan. A ona će mu zahvaliti. Zapravo, obeća li doktor Alberness da će im problematičnu Amandu skinuti s vrata usprkos trenutačnoj popunjenosti kapaciteta u Greenlawnu, Lisey bi vjerojatno sva sretna pala na koljena i pjevušeći mu ga popušila. Od te pomisli samo što nije prasnula u smijeh i nekoliko je trenutaka morala čvrsto stisnuti usta. A i znala je zašto joj je Cassandra odjedanput zazvučala tako poznato: tako bi ljudi zazvučali kad bi prepoznali Scotta, shvatili da imaju posla s nekim tko je, hebote, bio na naslovnici Newsweeka. A ako ta slavna osoba drži ruku oko nečijeg ramena, znači da je i ta druga osoba slavna, premda samo posredno. Odnosno, kako je Scott jednom rekao, posrano.

„Halo?“ reče ugodno promukli muški glas. „Ovdje Hugh Alberness. Vi ste gospođa Landon?“

„Da, doktore“, reče Lisey i da znak Darli da sjedne i prestane hodati ispred nje. „Ovdje Lisa Landon.“

„Gospođo Landon, dopustite da vam najprije izrazim sućut. Vaš mi je suprug potpisao pet svojih knjiga i čuvam ih kao oko u glavi.“

„Hvala, doktore Alberness“, reče Lisey a Darli pokaže krug načinjen od palca i kažiprsta: Sređeno. „Baš ste ljubazni.“

5.

Nakon što se darla vratila iz WC-a Lisey reče da ne bi bilo zgorega da i ona ode - do Castle Viewa je trideset kilometara a popodne je promet često gust. Za Darlu će to biti tek prva etapa. Nakon što spakira torbu za Amandu - što su jutros obje zaboravile učiniti - morat će se odmah vratiti u Greenlawn. A nakon što isporuči torbu slijedi druga povratna vožnja u Castle Rock. Skrenut će - naposljetku - na svoj kolni prilaz negdje oko pola devet, posluže li je sreća - i promet.

„Na tvome bih mjestu duboko udahnula i začepila nos“, reče Darla.

„Loše?“

Darla slegne ramenima, pa zijevne. „Bila sam i u gorima.“

Kao i Lisey, osobito na putovanjima sa Scottom. Napne bedra i naprći stražnjicu nad školjku - temeljito je svladala zahodski čučanj književnih turneja - pusti vodu, opere ruke, poprska si lice vodom, počešlja se, pa se pogleda u zrcalo. „Nova žena“, reče svom odrazu. „Američka ljepotica.“ Iskesi se samoj sebi skupom zubnom protetikom. No oči iznad tog krokodilskog cera izgledale su sumnjičave.

„Gospodin Landon je rekao upoznam li vas ikad da vas upitam– „

Nemoj o tome, pusti to.

„Da vas upitam kako je nasamario medicinsku sestru–“

„Samo što Scott nije rekao nasamario“, reče ona svom odrazu.

Šuti, mala Lisey!

„–kako je nasamario medicinsku sestru u Nashvilleu.“

„Scott je rekao zafantao. Zar ne?“

Ponovno taj bakreni okus u ustima, okus kovanica i panike. Da, Scott je rekao zafantao. Naravno. Scott je doktoru Albernessu rekao da upita Lisey (upozna li je ikad) kako je onomad zafantao medicinsku sestru u Nashvilleu; Scott je savršeno dobro znao da će ta poruka stići do nje.

Je li joj slao poruke? Je li, već tada?

„Pusti to“, šapne ona svom odrazu i izađe iz WC-a. Bilo bi lijepo držati taj glas u stupici svojih misli ali u posljednje vrijeme kao da je uvijek tu. Dugo je šutio, jer je ili spavao ili se slagao s Liseynim zaključkom da se o nekim stvarima ne govori, da neke teme ne potežu ni razne inačice vlastitog ja. Primjerice o onome što je medicinska sestra rekla onaj dan nakon što je Scott ranjen. Ili

(tiho budi tiho)

što se dogodilo

(Kuš!)

zimi 1996.

(DA SI KUŠ!)

I osmog li čuda! Glas posluša... ali je ona osjećala da motri i osluškuje, i bojala se.

6.

Lisey izađe iz zahoda kad je Darla spuštala telefonsku slušalicu.

„Nazvala sam onaj motel prekoputa Greenlawna“, reče ona. „Izgledao je čisto pa sam rezervirala sobu za noćas. Doista ne želim voziti do Castle Viewa, a mogu i Mandu obići odmah ujutro. Morat ću samo kao kokoš pretrčati preko ceste.“ Pogleda u mladu sestru tjeskobna izraza lica koji se Lisey učini nestvaran s obzirom na sve te godine koje je provela slušajući Darlu kako pridikuje, najčešće kreštavim, neumoljivim glasom. „Misliš da je to smiješno?“

„Mislim da je to izvrsna ideja.“ Lisey stisne Darlinu ruku i od Darlina je smiješka olakšanja stegne oko srca. Pomisli: Još nešto što novac čini. Pretvori te u glavu obitelji. Šeficu. „Idemo, Darla. Ja ću voziti natrag, može?“

„Nemam ništa protiv“, reče Darla i krene za svojom mlađom sestrom u gasnući dan.

7.

Povratna vožnja u Castle View otegnula se baš kao što se Lisey pribojavala; zapeli su iza prekrcanog, ljuljajućeg kamiona za prijevoz drvene celuloze, a na uzbrdicama i u zavojima nije bilo mjesta za pretjecanje. Najbolje što je Lisey mogla bilo je voziti na odstojanju da ne gutaju poluprokuhane ispušne plinove. To joj je dalo vremena da razmisli o proteklom danu. Barem to.

Razgovor s doktorom Albernessom bio je kao da stigneš na utakmicu u sudačkoj nadoknadi, ali to nije bilo ništa novo; igra „hvatanja konaca“ bila je sastavni dio života sa Scottom. Recimo dan kad je banuo dostavni kamion iz Portlanda s trosjedom na rasklapanje od dvije tisuće dolara. Scott je bio u svojoj radnoj sobi i pisao uz glazbu navijenu do uobičajene zaglušujuće razine - usprkos zvučnoj izolaciji Steve Earle i njegova „Guitar Town“ tiho se čuo - a prekinuti ga u poslu značilo bi dodatnih dvije tisuće dolara zbog oštećenja njezina sluha. Dostavljač je rekao da im je „gospodin“ rekao da će im ona reći kamo da stave taj novi komad pokućstva. Lisey im žurno reče da postojeći trosjed - kojemu ama baš ništa nije falilo - odnesu u štalu a novi stave na njegovo mjesto. Barem se bojom uklapao u prostoriju, pa joj lakne. Znala je da ona i Scott nisu nikad razgovarali o kupnji novog trosjeda, na rasklapanje ili u komadu, baš kao što je znala da će Scott izjaviti - i to kako uvjereno - da jesu. Bila je sigurna da je on o tome s njom razgovarao u svojoj glavi, samo bi katkad te razgovore zaboravio izgovoriti glasno. Zaboravljanje bješe umijeće koje je on dotjerao do savršenstva.

Njegov objed s Hughom Albernessom mogao je biti još jedan primjer toga. Možda je namjeravao to reći Lisey, i da ste ga upitali nakon šest mjeseci ili godinu dana možda bi vam rekao da joj i jest ispričao:Ručak s Albernessom? Naravno, ispričao sam joj iste večeri do u tančine. A zapravo je te večeri otišao u svoju radnu sobu, pustio novi Dylanov album i počeo raditi na nekoj novoj kratkoj priči.

Ili je možda taj put bilo drukčije - ne samo da je zaboravio (kao što je jednom zaboravio da imaju sudar, ili kao što joj je zaboravio ispričati o svom iznimno shebanom djetinjstvu), nego je sakrio tragove koje će ona otkriti tek nakon njegove smrti koju je već predvidio, postavljao ono što bi on nazvao „postaje fanta“.

Ovako ili onako, Lisey je već i prije bila u situacijama da hvata Scottove konce pa je u telefonskom razgovoru s doktorom Albernessom većinu rupa u svom znanju popunila tako da bi ubacila Aha i

Nije valjda! i Znate, to zaboravih!

Kad si je Amanda u proljeće 2001. pokušala izrezati pupak a potom sedam dana provela u psihičkoj baruštini koju je njezina psihijatrica nazvala polukatatonijom, obitelj je raspravljala o mogućnosti da je se pošalje u Greenlawn (ili nekakvu psihijatrijsku ustanovu) jedne duge, intenzivne a katkad i žučljive obiteljske večere koje se Lisey jako dobro sjećala. A sjećala se i da je Scott bio neuobičajeno mučaljiv te večeri i da je samo prebirao po hrani. Kad je diskusija bila privedena kraju rekao je da će on, ako nitko nema ništa protiv, prikupiti oglase i brošure da ih pregledaju.

„Govoriš kao da je riječ o krstarenju“, rekla je Cantata - prilično podmuklo, pomislila je Lisey.

Scott je slegnuo ramenima, prisjećala se Lisey, vozeći za kamionom pokraj mecima izbušenog znaka na kojem je pisalo DOBRO DOŠLI U OKRUG CASTLE! „Sad nije pri sebi, to je jasno“, rekao je Scott. „Ali bi moglo biti važno da joj netko pokaže put kući dok se još želi vratiti.“

Cantyn je suprug na to frknuo. To što je Scott svojim knjigama zaradio milijune nije sprečavalo Richarda da ga uporno smatra naivnim sanjarom, a kad bi Rich iznio nekakvo mišljenje znalo se da će Canty Lawlor to mišljenje podržati. Lisey ni u jednom trenutku nije palo na um da im kaže da Scott zna o čemu govori ali kad razmisli, ni njoj tog dana nije baš bilo do jela.

U svakom slučaju Scott je donio puno brošura i letaka o Greenlawnu; Lisey se sjećala da ih je našla razbacane po kuhinjskoj radnoj ploči. Na jednoj se vidjela fotografija velike zgrade koja je podsjećala na Taru iz filma Zameo ih vjetar a naslov je glasio Duševne bolesti, vaša obitelj i vi. No nije se sjećala daljnjih rasprava o Greenlawnu, a kako i bi? Nakon što se Amanda počela oporavljati, brzo je prizdravila. A Scott nikad nije spomenuo svoj objed s doktorom Albernessom u listopadu 2001., nekoliko mjeseci nakon stoje Amanda nastavila živjeti za nju normalnim životom.

Prema riječima doktora Albernessa (toliko je Lisey shvatila preko telefona iz reakcija na njezine pristojne Aaove, Valjda neove i Zaboravih toove), Scott mu je za tim njihovim objedom rekao da je uvjeren kako Amandi Debusher predstoji ozbiljniji raskid sa stvarnošću, vjerojatno i konačan, te da je, nakon što je pročitao brošure o Greenlawnu i s dobrim doktorom obišao centar, uvjeren da bi Greenlawn bio pravo mjesto za nju dođe li do toga. To da je Scott iskamčio obećanje doktora Albernessa da će osigurati mjesto za njegovu šogoricu kad i ako kucne čas - a sve to u zamjenu za jedan objed i nekoliko potpisanih knjiga - nije nimalo iznenadilo Lisey. Ne nakon što je tolike godine gledala kako slava opojno djeluje na neke ljude.

Pruži ruku prema radiju. Zaželjela se malo lijepe i glasne country glazbe (još jedna loša navika koju je stekla posljednjih nekoliko godina života sa Scottom a koje se još nije riješila), pa pogleda u Darlu i shvati da je Darla zaspala glave naslonjene na suvozački prozor. Nije baš dobar trenutak za Shooter Jenningsa ili duo Big &Rich. Uzdahnuvši, Lisey makne ruku s radija.

8.

Doktor Alberness želio je natenane osvježiti sjećanja na objed sa slavnim Scottom Landonom i Lisey mu je rado izišla ususret, usprkos Darlinoj opetovanoj ručnoj signalizaciji, uglavnom u smislu

Možeš li ga požuriti?

Lisey bi vjerojatno mogla, ali je smatrala da to ne bi bilo dobro za njih. Osim toga, bila je radoznala. Još i više, bila je gladna. Čega? Novih saznanja o Scottu. Na neki je način slušati doktora Albernessa bilo kao da gleda stare uspomene skrivene u knjižnoj trakavici u Scottovoj radnoj sobi. Nije znala čini li ukupnost Albernessovih sjećanja jednu od Scottovih „postaja fanta“ - pretpostavljala je da ne - ali je znala da su u nje izazvala oporu premda snažnu bol. Zar je to sve što ostane od žalovanja nakon dvije godine? Taj pepeljasti talog nemilosrdne tuge?

Najprije je Scott Albernessa nazvao telefonom. Je li unaprijed znao da je doktor njegov cepelinski veeelki obožavatelj ili to bješe puka slučajnost? Lisey nije vjerovala da je bila riječ o . slučajnosti premda je to bilo malo... ovaj... preslučajno, ali ako je Scott znao, kako je znao? Nije uspjela smisliti način na koji bi to upitala a da ne prekine liječnikovu bujicu reminiscencija, i to je bilo u redu jer je vjerojatno nevažno. U svakom slučaju, Albernessu je Scottov poziv silno polaskao (zapravo se rastopio, kako se kaže), te bješe krajnje susretljiv i glede Scottovih pitanja u vezi s njegovom šogoricom i glede poziva na ručak. Smije li, upitao je doktor Alberness, donijeti nekoliko njemu najdražih Landonovih djela na potpis? I više nego u redu, odgovorio je Scott, bit će mu zadovoljstvo.

Alberness je donio njemu najdraža Landonova djela; Scott je donio Amandinu povijest bolesti. Na što se Lisey, ni kilometar od Amandine ljupke drvene kućice, upita: kako je Scott došao do nje? Je li zašarmirao Amandu? Ili Jane Whitlow, psihijatricu s krunicom? Obje? Lisey je znala da je to moguće. Scottov šarm nije djelovao na sve ljude - Dashmiel, južnjački kukavički pizdek, bio je živi dokaz – ali bi mu mnogi podlegli. Amanda je svakako bila jedna od njih, iako je Lisey bila uvjerena da njezina sestra nikad nije sasvim vjerovala Scottu (Manda je pročitala sve njegove knjige, čak i Ispražnjene zloduhe... nakon čega je cijeli tjedan spavala upaljenih svjetala). Što se tiče Jane Whitlow, Lisey nije imala pojma je li Scottov šarm djelovao na nju.

To kako je Scott došao do Amandine povijesti bolesti mogla bi biti još jedna stvar glede koje Liseyna znatiželja nikad neće biti zadovoljena. Možda će se morati zadovoljiti spoznajom da je Scott uspio nabaviti Amandinu povijest bolesti, daju je doktor Alberness spremno proučio i da se složio sa Scottovim mišljenjem: Amandi Debusher vjerojatno predstoji jača kriza. A u nekom trenutku (vjerojatno puno prije no što su pojeli desert) Alberness je svojem omiljenom piscu obećao da će za gospođicu Debusher naći mjesta u Greenlawnu dođe li do tog kobnog sloma.

„Baš lijepo od vas“, toplo mu je rekla Lisey. A sad - skrenuvši na Amandin kolni prilaz drugi put toga dana - upita se kad je doktor upitao Scotta odakle crpi svoje ideje. Na početku ili na kraju? Uz predjelo ili uz kavu?

„Darla-Šarla, probudi se“, reče Lisey i ugasi motor. „Stigle smo.“

Darla se uspravi, pogleda u Amandinu kuću i reče: „Joj, sranje.“

Lisey prasne u smijeh. Nije se mogla suzdržati.

9.

Pakiranje Mandinih stvari neočekivano ih obje rastuži. Nađu njezine putne kovčege u niši na drugom katu koja joj je služila kao tavan. Tamo su bila samo dva izgrebena Samsonitea, još s ceduljicama Miami International Airporta, kad je otišla na Floridu posjetiti Jodothu... kad? Prije sedam godina?

Ne, pomisli Lisey, prije deset. Žalosno se zagleda u kovčege pa izvuče veći.

„A da uzmemo oba“, sumnjičavo će Darla, a onda si obriše lice. „Uf! Koja vrućina tu gore!“

„Uzmimo samo veliki“, reče Lisey. Zamalo dometne da joj se čini da Amanda ove godine neće na bal katatonika, ali si pregrize jezik. Bio je dovoljan jedan pogled na Darlino umorno, znojno lice da shvati da je ovo potpuno pogrešan trenutak za duhovitost. „Možemo u nj potrpati dovoljno stvari za najmanje tjedan dana. A ona neće daleko. Sjećaš se što je rekao doktor?“

Darla kimne glavom i ponovno obriše lice. „Uglavnom će biti u svojoj sobi, barem u početku.“

U normalnim bi okolnostima iz Greenlawna poslali liječnika da Amandu pregleda in situ, ali zahvaljujući Scottu, Alberness je preskočio posrednike. Nakon što je provjerio da se doktorica Whitlow odselila a da Amanda ili ne može ili ne želi hodati (i da je inkontinentna), reče Lisey da će po Amandu poslati bolničko vozilo - bez oznaka, napomene on. Izgleda poput dostavnog kombija. Lisey i Darla vozile su se za njim do Greenlawna u Liseynu BMW-u i obje bile silno zahvalne - Darla doktoru Albernessu, Lisey Scottu. No činilo se da je pregled doktora Albernessa potrajao puno duže od četrdeset minuta, a njegovo izvješće nije nimalo ohrabrivalo. Jedini njegov dio na koji se Lisey sad imala volje usredotočiti bio je onaj koji je Darla upravo spomenula:Amanda će veći dio prvog tjedna biti pod strogim nadzorom, u svojoj sobi ili na terasici ispred nje - ako će je uspjeti nagovoriti da tako daleko hoda. Neće odlaziti ni u dnevni boravak u dnu hodnika osim u slučaju naglog i drastičnog poboljšanja. „Što ne očekujem“, rekao im je doktor Alberness. „Događa se, ali rijetko. Ja smatram da treba govoriti istinu, moje dame, a istina je ta da gospođici Debusher predstoji dugotrajan boravak.“

„Osim toga“, reče Lisey, ogledavajući veći kovčeg, „želim joj kupiti nove kofere. Ovi su zgnječeni.“

„Dopusti da ih ja kupim“, reče Darla muklog i drhtavog glasa. „Ti toliko činiš, Lisey. Draga mala Lisey.“ Ona uhvati Liseynu ruku, podigne je k svojim ustima i cmokne.

Lisey se iznenadi - gotovo zgrane. Ona i Darla zakopale su ratnu sjekiru ali ovakav oblik izljeva ljubavi svejedno nije bio tipičan za njezinu stariju sestru.

„Doista to želiš?“

Darla mahnito zakima glavom, zausti da će nešto reći, ali onda ponovno počne brisati lice od znoja.

„Dobro si?“

Darla kao da će potvrdno kimnuti ali onda odmahne glavom. „Novi koferi!“ zavapi ona.“Dobar vic! Misliš li da će joj više ikad zatrebati? Ta čula si ga - nikakve reakcije na pucketanje prstima, nikakve reakcije na glasne udarce, nikakve reakcije na bockanje! Znam kako sestre zovu ljude poput nje, zovu ih munjole, i pišam ti ja na sve to njegovo trabunjanje o terapiji i čudotvornim lijekovima, ako se ona ikad oporavi bit će to osmo čudo!“

Kao što se kaže, pomisli Lisey i nasmiješi se... ali samo u sebi, gdje je bilo sigurno smiješiti se. Povede svoju umornu i zaplakanu sestru niz kratke i strme tavanske stube i ispod zone vrućine. A onda, umjesto da joj kaže dok je života ima nade, ili da se u kišni dan skloni ispod kišobrana smiješka, ili da je noć najcrnja prije zore, ili nešto drugo istom ispalo iz pasjeg dupeta, samo ju je zagrlila. Jer ponekad je zagrljaj ono najbolje. Jedna od stvari koje je naučila od čovjeka čije je prezime uzela kao svoje - da je kadikad najbolje šutjeti, staviti lokot na usta i čekati da prođe ono najgore.

10.

Lisey ponovno upita Darlu da li dosita ne želi društvo za ponovnu vožnju do Greenlawna i Darla odmahne glavom. Na kazeti ima snimljen neki stari roman Michaela Noonana, reče, i ovo će biti dobra prilika da zagrize u nj. Umila se u Mandinoj kupaonici, popravila šminku i povezala kosu pa je izgledala dobro, a koliko Lisey zna, žena koja izgleda dobro najčešće se tako i osjeća. I tako ona lagano stisne Darlinu ruku, reče joj da pažljivo vozi i pogledom isprati njezin auto. A onda polako obiđe Amandinu kuću, najprije iznutra a onda i izvana, provjeravajući je li sve zaključano: prozori, vrata, podrumski ulaz, garaža. Dva garažna prozora ostavi odškrinuta da se garaža ne bi pregrijala. To je Scott naučio nju, a njega njegov otac, strahotni Frcko Landon... koji ga je naučio i čitati (već s dvije godine), računati na crnoj pločici pokraj kuhinjskog štednjaka, skočiti s klupe u ulaznom predvorju uz povik Geronimo! ...kao i sve o krvnim fantovima, naravno.

„Postaje fanta - poput postaja križnog puta, pretpostavljam.“

Rekavši to, on se nasmije. Nervoznim smijehom, kao da se pritom bojažljivo osvrće, onako kako se dijete smije prostom vicu.

„Aha, baš tako“, promrmlja Lisey i zadrhti usprkos vrućini kasnog popodneva. Uznemiruje način na koji se ta stara sjećanja poput mjehurića dižu na površinu sadašnjosti. Kao da se prošlost nije upokojila, kao da se na nekoj razini visoke kule vremena sve još događa.

Ne valja tako razmišljati, takav način razmišljanja uvalit će te u gnjilobu.

„I ne sumnjam“, reče Lisey pa se i sama nervozno nasmije. Krene prema svom autu, noseći kolut Amandinih ključeva - iznenađujuće težak, teži od njezina, premda je Liseyna kuća puno veća - nataknut na kažiprst desne ruke. Imala je osjećaj da je već u gnjilobi. Amanda u žutoj kući tek je početak. Jer tu su i „Zack McCool“ i onaj ljigavi inkunkanac, profesor Woodbody. Današnji su događaji potisnuli tu dvojicu iz njezinih misli, ali to nije značilo da su prestali postojati. Osjećala se odveć umorno i bezvoljno da bi se večeras baktala s Woodbodyjem, preumorna i previše bezvoljna da bi slijedila trag do njegova legla... ali zaključi da bi ipak to trebala učiniti, ako ni zbog čega drugog a ono jer je njezin telefonski frend „Zack“ zazvučao kao da bi mogao biti stvarno opasan.

Uđe u auto, ubaci ključeve svoje velke sisterice Mande-Mice u pretinac za rukavice i krene natraške niz kolni prilaz. Zapadajuće sunce prebaci po unutarnjoj strani krova auta blještavu mrežu odsjaja od nečeg iza nje. Lisey se lecne, nagazi na kočnicu, okrene se i ugleda onu srebrnu lopatu. POČETAK, SHIPMANOVA KNJIŽNICA. Lisey pruži ruku iza sebe, dodirne drveni držak i osjeti kako joj se misli smiruju. Pogleda lijevo-desno niz cestu, ne ugleda nikakvo vozilo i krene kući. Gospođa Jones sjedila je na prednjem trijemu pa podigne ruku u znak pozdrava. Lisey podigne svoju. A onda ponovno zavuče ruku između BMW-ovih sjedala kako bi čvrsto uhvatila držak lopate.

11.

Želi li si iskreno priznati, pomisli ona na početku svoje kratke vožnje kući, mora priznati da je više plaše ta povratnička sjećanja - osjećaj da se događaju iznova, sada - od onoga što se u cik zore možda a možda je i nije dogodilo u Amandinu krevetu. To bi mogla proglasiti (recimo) snom napola probuđenog tjeskobnog uma. Ali donedavno već dugo nije pomislila na Gerda Allena Colea, a da su je upitali kako se zvao Scottov otac ili gdje je radio, rekla bi da se ne sjeća, časna riječ.

„U U. S. gipsari“, reče. „Samo što ju je Frcko zvao U. S. lopovara.“ A onda, tiho i bijesno, gotovo zarežavši, Lisey reče: „Prestani. Dosta. Da si prestala.“

No može li? To se mora upitati. To je najvažnije pitanje jer nije samo njezin pokojni suprug potisnuo neke bolne i zastrašujuće uspomene. I ona je podigla neku vrstu mentalnog zastora između SADAŠNJE LISEY i LISEY! RANE GODINE! , i uvijek ga smatrala neprozirnim, ali večeras nije baš sigurna u to. U najmanju je ruku pun rupa, i zavirite li kroz njih izlažete se opasnosti da ćete u ljubičastoj maglici iza njega ugledati stvari koje možda ne želite vidjeti. Bolje je ne gledati, kao što je bolje ne pogledati se u zrcalo nakon što padne noć osim ako su upaljena sva svjetla u prostoriji u kojoj se zrcalo nalazi, ili pojesti

(noćnu hranu)

naranču ili zdjelicu jagoda nakon zalaska sunca. Neka su sjećanja dobra, no druga su opasna. Najbolje je živjeti u sadašnjosti. Jer dohvatiš li se pogrešnog sjećanja možeš –

„Možeš što?“ Lisey se upita srditim, drhtavim glasom, a onda odmah doda: „Ne želim znati.“

Iz suprotnog smjera i zapadajućeg sunca izroni PT Cruiser i čovjek za volanom joj lagano mahne. Lisey odmahne iako se nije mogla sjetiti nijednog svog znanca koji bi imao PT Cruiser. Nema veze: ovdje u selendri uvijek odmahneš, to nalaže provincijska pristojnost. Ionako su joj misli negdje drugdje. Zapravo si ne može priuštiti taj luksuz i odbaciti sva svoja sjećanja samo zato što ima nekih stvari

(Scott u stolici za ljuljanje, pretvorio se u oči a vani zavija silovit vjetar koji vije od Yellowknifea)

s kojima se nije kadra suočiti. A nisu ni sva izgubljena u ljubičastoj izmaglici; neka su jednostavno pospremljena u njezinu vlastitu mentalnu knjižnu trakavicu, i lako su dostupna. Primjerice to s fantovima. Scott joj je jednom prigodom rastumačio što su fantovi, nije li?

„Da“, reče Lisey pa spusti štitnik da joj zapadajuće sunce ne bliješti u oči. „U New Hampshireu. Mjesec dana prije vjenčanja. Ali se ne sjećam točno gdje.“

Zove se Antlers.

U redu, dobro, pa što? Pansion Antlers. A Scott je boravak u njemu proglasio njihovim uvodnim medenim mjesecom ili nečim sličnim –

Predujamnim medenim mjesecom. On to zove njihovim predujamnim bračnim putovanjem. Kaže: „Hajde, babyluv, zapni i spakiraj se.“

„A kad je babyluv upitala kamo idemo –“ promrmlja Lisey.

– sad kad Lisey pita kamo idu on kaže: „Znat ćemo kad stignemo.“ I doista tako i bude. Nebo je tad već bijelo i na radiju kažu da se sprema snijeg, premda to zvuči nevjerojatno jer je lišće još na drveću i tek počinje mijenjati...

Otišli su tamo proslaviti objavljivanje džepnog izdanja Ispražnjenih zloduha, te užasne, stravične knjige koja je Scotta Landona prvi put dovela na liste najprodavanijih knjiga i učinila ih bogatima. Ispostavilo se da su jedini gosti. Zadesi ih hir prirode - ranojesenska snježna mećava. U subotu obuju gojzerice, utabaju stazu kroz šumu i sjednu ispod

(njam-njam stabla)

stabla, posebnog stabla, on pripali cigaretu i reče da joj mora nešto reći, nešto nezgodno, i ako se ona zbog toga predomisli i ne uda za njega bit će mu žao... i više od toga, srce će mu prepući, hebiga ali–

Lisey naglo skrene i zaustavi se uz rub ceste, hrskajući podigavši oblak prašine iza sebe. Dnevna je svjetlost još bila jaka ali se mijenjala i pretakala u svilenkastu i neobičnu snovitu svjetlost u isključivom autorskom vlasništvu lipanjskih večeri Nove Engleske, ljetni žar koji je najupečatljivija životna uspomena ljudi rođenih sjeverno od Massachusettsa.

Ne želim se vraćati u Antlers i tom vikendu. Ni snijegu koji nam se činio tako magičan, ni pod to njam-njam stablo gdje smo jeli sendviče i pili vino, ni u krevet koji smo te noći dijelili, ni njegovim pričama - o klupama, fantovima i ludim očevima. Tako se bojim da će me ta dostupna sjećanja odvesti do svega što se ne usuđujem vidjeti. Molim te, nemoj više.

Lisey postane svjesna da to ponavlja tihim glasom: „Nemoj više. Nemoj više. Nemoj više.“

Ali je ona već krenula u lov na fant i možda je prekasno reći nemoj više. Prema riječima stvora koji je s njom jutros bio u krevetu već je nabasala na prve tri postaje. Još nekoliko njih i može zatražiti svoju nagradu. Katkad čokoladicu! A katkad sok, Colu ili Royal Colu! A redovno karticu na kojoj piše FANT! Kraj!

Ostavio sam ti fant, rekao je stvor u Amandinoj spavaćici... a sad kad sunce zapada njoj je ponovno teško povjerovati da je taj stvor doista bio Amanda. Ili samo Amanda.

Stiže ti krvni fant.

„Ali najprije dobar fant“, promrmlja Lisey. „Još nekoliko postaja i dobivam nagradu. Piće. Dupli viski, molim.“ Ona se ćaknuto nasmije. „Ali ako postaje fanta zalaze iza ljubičastog zastora, kako to dovraga može biti dobro? Ne želim zaći iza.“

Jesu li njezina sjećanja postaje fanta? Ako jesu, mogla bi nabrojiti tri živopisna sjećanja iz protekla dvadeset četiri sata: nokautirala je onog luđaka, kleči pokraj Scotta na užarenom asfaltu, Scott izranja iz tame, pružajući svoju okrvavljenu ruku prema njoj poput žrtvenog dara... a to mu je i bila namjera.

Fant, Lisey! I to ne bilo kakav, nego krvni fant!

Ležeći na asfaltu rekao joj je da je njegov dugonja - stvor beskrajnog pirgavog boka - jako blizu. Ne vidim ga, ali čujem kako se gosti, rekao je.

„Ne želim više o tome misliti!“ Lisey gotovo vrisne ali glas kao da joj je dopirao iz užasne daljine, preko užasnog ponora; stvarni svijet naglo je otančao, poput leda. Ili zrcala u koje se ne usudiš gledati dulje od sekunde-dvije.

Mogao bih ga tako prizvati. Došao bi.

Sjedeći za upravljačem svojeg BMW-a Lisey se sjeti kako je njezin muž kumio da mu se donese leda i kako je led stigao - osmo čudo -i uhvati se rukama za lice. Izmišljanje je bila Scottova a ne Liseyna jača strana, ali kad ju je doktor Alberness upitao za onu medicinsku sestru u Nashvilleu, Lisey se potrudila i smislila nešto o tome kako je Scott zadržao dah i razrogačio oči - drugim riječima pretvarao se da je mrtav - a Alberness se nasmijao kao da nije čuo ništa smješnije. Lisey nije pozavidjela ljudima kojima je on bio šef, ali se uz pomoć te pričice barem riješila Greenlawna i dospjela ovamo, na rub ceste, gdje joj stare uspomene laju oko nogu poput gladnih pasa i trgaju njezin ljubičasti zastor... njezin mrski no dragocjeni ljubičasti zastor.

„Čovječe, izgubljena sam“, reče ona i spusti ruke. Uspije se slabašno nasmijati. „Izgubljena u najdubljoj, najtamnijoj hebenoj šumi.“

Ne, mislim da je najdublja i najtamnija šuma još ispred - tamo gdje su stabla gusta, njihov miris sladak a prošlost sejoš događa. Zanavijek događa. Sjećaš li se kako si hodala za njim tog dana? Kroz snijeg koji je hirom prirode pao već u listopadu, i u šumu?

Naravno da se sjeća. On je utirao stazu a ona hodala za njim, pokušavajući ubaciti svoje krplje u tragove njezina zbunjujućeg mladića. A ovo je jako slično tome, zar ne? Samo što, ako ona to doista namjerava učiniti, treba joj još nešto. Još jedan ulomak prošlosti.

Lisey ubaci u prvu brzinu, provjeri u retrovizoru nailazi li kakvo vozilo, pa se okrene i odveze putem kojim je došla, neštedimice potjeravši svoj BMW.

12.

Naresh Patel, vlasnik Patelova marketa, bio je dežuran kad je Lisey ušla malo nakon pet sati tog predugačkog četvrtka. Sjedio je za blagajnom u plastičnom stolcu, jeo curry i gledao kako Shania Twain vrti bokovima na Country Music Television. On odloži jelo i ustane Lisey u čast. Na njegovoj je majici pisalo JAV JEZERO DARK SCORE.

„Molim kutiju Salem Lights“, reče Lisey. „Zapravo, dajte mi dvije.“

Gospodin Patel bio je dućandžija gotovo četrdeset godina - najprije šegrt u očevu marketu u New Jerseyu a onda i vlasnik vlastite trgovine - i znao je da se njega ne tiče kad očigledni trezvenjaci iznebuha počnu kupovati cugu ili očigledni nepušači iznebuha počnu kupovati cigarete. On na svojim dobro opskrbljenim policama nade otrov koji je gospođa zatražila, stavi ga na tezgu i prokomentira ljepotu dana. Pravio se da ne primjećuje šok na licu gospođe Landon kad je vidjela koliko njezin otrov košta, što je ukazivalo na dužinu razdoblja između prestanka i ponovnog početka pušenja. Ova si barem može priuštiti svoj otrov; gospodin Patel ima mušterije koje vlastitoj djeci otimaju zalogaj iz usta da bi mogli kupovati cigarete.

„Hvala vam“, reče ona.

„Nema na čemu, molim dođite opet“, reče gospodin Patel i ponovno se ugodno namjesti pred televizorom: Darryl Worley pjevao je pjesmu „Awful, Beautiful Life“, jednu od njemu najdražih.

13.

Lisey je parkirala pokraj Patelove trgovine tako da ne ometa pristup benzinskim crpkama - bilo ih je četrnaest, na sedam besprijekorno čistih uzdignutih otoka - i nakon što se vratila za upravljač svojeg auta upali motor da spusti prozor. Istog se trenutka upali i XM radio ispod kontrolne ploče (kako bi se Scottu svidjeli toliki glazbeni kanali) i tiho zasvira. Bio je namješten na postaju „The 50s on 5“, i Lisey se ne iznenadi začuvši „Sh-Boom“. Premda ne u izvedbi Chordsa; ovo je bila novija izvedba kvarteta koji je Scott uporno zvao Četiri bljedolika. Osim kad je bio pijan. Onda ih je zvao Četiri pristojna bjelušana.

Ona potrga gornji dio jedne od netom kupljenih kutija cigareta i ubaci Salemicu među prste prvi put u... kad je to posljednji put učinila? Prije pet godina? Sedam? Kad je upaljač BMW-a iskočio ona njime pritisne vrh cigarete i oprezno potegne dim aromatiziran mentolom. Odmah ga iskašlje a oči joj zasuze. Pokuša potegnuti još jedan dim. Ovaj put prođe nešto bolje, ali joj se zavrti u glavi. Kad je povukla treći dim uopće ne zakašlje ali joj se učinilo da bi se mogla onesvijestiti. Prevali li se na upravljač truba će zapevati a gospodin Patel izjuriti da vidi što se događa. Možda će stići na vrijeme da je spriječi da se, glupača, opeče - zove li se takva smrt auto da fe ili defenestracija? Scott bi znao, baš kao što je znao tko je snimio crnačku verziju „Sh-Booma“ - Chordsi - i tko je bio vlasnik biljarnice u Posljednjoj kinopredstavi - Sam Lav.

Ali više nema ni Scotta, ni Chordsa ni Sama Lava.

Ona ugasi cigaretu u donedavno besprijekorno čistoj pepeljari. Nije se mogla sjetiti ni imena motela u Nashvilleu, onoga u koji se vratila nakon što je naposljetku otišla iz bolnice („Jašta, vraćaš se ko pijanac svome vinu i pseto svojoj bljuvotini“, začuje kako Scott u njezinoj glavi deklamira), osim da joj je recepcionar dao jednu od lošijih stražnjih soba iz koje se pružao pogled samo na visoku daščanu ogradu, iza koje kao da su se sjatili svi nešvilski psi i neumorno lajali. U usporedbi s tim psima nekadašnji je Pluton zvučao kao pikzibner. Ležala je u jednom od dva kreveta svjesna da neće zaspati, da će svaki put kad sklopi oči ugledati kako se otvor cijevi Plavušanova pišuljastog pištoljčića okreće prema Scottovu srcu, čuti kako Plavušan govori Moram zaustaviti to zvončarenje zafrezije i istog se trenutka probuditi kao našpranjena. Ali je naposljetku ipak zaspala, uhvatila dovoljno sna da preživi sljedeći dan - tri, možda četiri sata - a kako joj je uspio taj izvanredni pothvat? Uz pomoć srebrne lopate, eto kako. Položila ju je na pod pokraj kreveta gdje je mogla ispružiti ruku i dotaknuti je svaki put kad bi pomislila da je mogla zakasniti ili biti prespora. Ili da se Scottu stanje noću moglo pogoršati. To je bilo još nešto čega se nije sjetila svih ovih godina. Lisey sad pruži ruku iza sebe i dotakne lopatu. Slobodnom rukom pripali još jednu Salemicu i sjeti se kako ga je sljedeće jutro otišla posjetiti u bolnicu, po već silnoj sparini popela se na odjel intenzivne njege na drugom katu jer je ispred jedina dva dizala za pacijente na toj strani bolnice stajao natpis NE RADI. Razmišljala je o tome što se dogodilo dok je prilazila Scottovoj sobi. Glupost, zapravo, jedna od onih

14.

Jedna od onih glupih situacija kad nekog posve nenamjerno nasmrt prestrašiš. Lisey hoda niz hodnik od stubišta u dnu bolničkog krila a medicinska sestra izlazi iz sobe 319 s pladnjem u rukama, namršteno gledajući preko ramena u sobu. Lisey pozdravi sestru (koja ne može imati više od dvadeset tri godine a izgleda i mlađe) da bi joj dala do znanja da je tu. Pozdrav je obziran, bok od male Lisey, ali sestra piskutavo vrisne i pladanj joj padne iz ruke. Tanjur i šalica za kavu preživjeli su pad - žilave kafeterijske ptičice - ali čaša za sok se smrska i sok od naranče poprska linoleum i sestrinu prethodno snježnobijelu obuću. Sestra pogleda u Lisey razrogačenih očiju poput jelena osvijetljenog farovima; na trenutak je izgledalo kao da će podbrusiti pete, no onda se pribere i reče uobičajeno: „Oprostite, prestrašili ste me.“ Čučne, rub uniforme zadigne joj se iznad koljena obloženih bijelim čarapama kao u lutke Nancy Nurse, pa vrati tanjur i šalicu na pladanj. A onda, gipkošću koju odlikuju brzina i oprez, počne kupiti staklene krhotine. Lisey čučne da pomogne.

„Gospođo, ne morate“, reče sestra dubokim južnjačkim naglaskom. „Ja sam kriva. Nisam gledala kuda hodam.“

„Sve u redu“, kaže Lisey. Uspije preteći mladu sestru, pokupiti nekoliko krhotina i staviti ih na pladanj. A onda ubrusom počne upijati proliveni sok. „To je pladanj s doručkom mog muža. Osjećala bih se krivom da ne pomognem.“

Sestra je čudno pogleda - u stilu udani ste za NJEGA? - pogled na koji se Lisey više-manje navikla, ali to nije samo takav pogled. A onda ponovno pogleda u pod i krene u lov na komadiće stakla koji su joj možda promaknuli.

„Jeo je, zar ne?“ kaže Lisey, smiješeći se.

„Da, gospođo. Jako dobro, s obzirom na to kroz što je prošao. Popio je pola šalice kave - koliko mu je trenutačno dopušteno -i pojeo jedno pečeno jaje, malo jabučne kašice i zdjelicu pudinga. Nije popio sav sok. Kao što vidite.“ Ustane s pladnjem. „Donijet ću papirnate ubruse iz sestrinske sobe i obrisati ostatak.“

Mlađahna sestra postajkuje, a onda se blijedo i nervozno nasmiješi.

„Vaš je muž pomalo i mađioničar, zar ne?“

Lisey bezrazložno pomisli ZUKIP: Zapni uvijek kad izgleda potrebno. Ali se samo nasmiješi i kaže: „O da, pun je trikova. Bolestan ili zdrav. Kojim je trikom vas zaskočio?“ A negdje duboko prisjeća se noći prvog fanta, kako baulja prema kupaonici u svom stanu u Cleaves Millsu i usput govori Scott, požuri, jer je on sigurno u kupaonici, budući da više nije s njom u krevetu?

„Otišla sam pogledati kako mu je“, kaže sestra „i mogla bih se zakleti da je krevet bio prazan. Hoću reći, stalak za IV je bio tamo, i vrećice su još visjele na njemu ali... Mislila sam da si je izvadio iglu i otišao na zahod. Znate, pacijenti svašta izvode kad su na lijekovima.“

Lisey kima glavom, nadajući se da joj na licu još treperi blijedi zainteresirani smiješak. Onaj koji poručuje Već sam čula tu priču ali mi još nije dosadila.

„Pa odem u kupaonicu, kad ono - prazna. A kad sam se okrenula– “

„On je ležao u krevetu“, dovrši Lisey umjesto nje, tiho, još s tim polusmiješkom na usnama.“Ćiribu-ćiriba.“ I fant, kraj, pomisli.

„Da, kako ste znali?“

„Pa, “ Lisey se još smiješi. „Scott se zna stopiti s okolinom.“

To bi trebalo zazvučati izvanredno glupo - loša laž nemaštovite osobe - ali nije tako. Jer to uopće i nije laž. Lisey Scotta stalno gubi u supermarketima i robnim kućama (mjestima gdje ga iz nekog razloga nitko nikad ne prepozna), a jednom je u knjižnici Sveučilišta Maine tragala za njim gotovo pola sata prije no što ga je ugledala u čitaonici, koju je već dvaput pretražila. Kad ga je prekorila što ju je ostavio čekati i tražiti na mjestu gdje ga ne smije glasno zazvati, Scott je slegnuo ramenima i rekao da nije kriv jer je cijelo vrijeme bio u čitaonici i listao nove književne časopise. Najgore je bilo to što Lisey nije smatrala da on frizira istinu a kamoli da laže. Naprosto ga je nekako... previdjela.

Sestra se ozari i kaže joj: „To je rekao i Scott - da se stopi s okolinom.“ Sestra pocrveni. „Rekao nam je da ga zovemo Scott. Praktički zahtijevao. Nadam se da ne zamjerate, gospođo Landon.“ Iz usta ove mlade medicinske sestre gospođa je zazvučalo kao gospođah, ali njezin naglasak ne iritira Lisey kao Dashmielov.

„Sve je u redu. On to kaže svim djevojkama, osobito zgodnima.“

Sestra se nasmiješi i dodatno porumeni. „Rekao je da me vidio u prolazu i da sam pogledala u njega. Rekao je nešto kao: 'Odvajkada sam bio bijel kao ljiljan ali nakon što sam izgubio toliko krvi sigurno sam među prvih deset po bjeloputnosti. '„

Lisey se pristojno nasmije ali joj se želudac okreće.

„A zbog bijele posteljine i bijele pidžame koju ima na sebi... “Sestrin govor počinje usporavati. Ona želi u to povjerovati i Lisey ne sumnja da je ona doista u to i vjerovala dok joj je Scott to govorio i gledao u nju svojim svijetlim bademastim očima, ali da sad počinje naslućivati apsurdnost u pozadini svojih riječi.

Lisey joj priskoči u pomoć. „Osim toga, može biti jako nepomičan“, kaže, iako je Scott najnemirnija osoba koju zna. I dok čita knjige stalno se meškolji u stolcu, grize nokte (navika koje se nakratko riješio nakon njezine tirade da bi ponovno počeo), češe se po rukama poput narkomana u apstinenskoj krizi, a katkad i vježba bučicama od dva kilograma koje uvijek drži ispod svojeg omiljenog naslonjača. Vidjela ga je mirnog jedino u dubokom snu i dok mu pisanje ide posebno dobro od ruke. No sestra još izgleda sumnjičavo pa Lisey nastavi cifrati, govoreći veselim tonom koji zvuči užasno lažno u njezinim vlastitim ušima. „Katkad, tako mi svega, kao da je komad pokućstva. Koliko sam samo puta prošla pokraj njega, ne vidjevši ga.“ Lisey dotakne djevojčinu ruku. „Dušo, sigurna sam da se upravo to dogodilo.“

Uopće nije sigurna u takvo što, ali joj se medicinska sestra zahvalno nasmiješi i time tema Scottova izbivanja bude zaključena.

Ili smo je izbacile iz glave, bolje rečeno, misli Lisey. Poput malog bubrežnog kamenca.

„Danas mu je puno bolje“, kaže sestra. „Doktor Wendlestadt bio je rano ujutro u viziti i zaprepastio se.“

Lisey se kladi da je tako. Kaže sestri što je Scott njoj rekao prije mnogo godina, u njezinu stanu u Cleaves Millsu. Tad je pomislila da je to jedna od onih stvari koje se tek tako kažu, ali sad u to vjeruje. O da, sad u to potpuno vjeruje.

„Svim Landonima rane brzo zacjeljuju“, kaže ona, a onda ude obići muža.

15.

On leži zatvorenih očiju i glave okrenute u stranu, jako blijed čovjek u jako bijelom krevetu - taj dio je istina - ali je nemoguće ne primijetiti tu čupu tamne kose koja mu seže do ramena. Stolac na kojem je sinoć sjedila tamo je gdje ga je ostavila i ona ponovno zauzme mjesto pokraj njegova kreveta. Izvadi svoje štivo - Divljaci Shirley Conran. Skida omot kojim je označila gdje je stala, kad osjeti Scottov pogled i podigne svoj.

„Kako si jutros, najmiliji?“ pita ga ona.

On dugo ništa ne kaže. Pišti mu u grlu ali više mu ne vrišti kao dok je ležao na onom parkiralištu i preklinjao da mu se donese leda. Doista je bolje, misli ona. A onda, teškom mukom, on pomakne ruku i naposljetku poklopi njezinu. Stisne je. Njegove usne (koje izgledaju užasno suho, donijet će mu nekakvu mast za njih) razdvoje se u smiješku.

„Lisey“, kaže on. „Mala Lisey.“

On ponovno zaspi, još držeći svoju ruku na njezinoj i Lisey to nimalo ne smeta. Može okretati stranice i jednom rukom.

16.

Lisey se trgne poput žene koja je zadrijemala, pogleda kroz suvozački prozor BMW-a i primijeti da se sjena njezina automobila primjetno izdužila na čistom crnom asfaltu gospodina Patela.

U pepeljari nisu samo opušak ili dva, nego tri. Ona pogleda kroz vjetrobran: s jednog od prozorčića u stražnjem dijelu marketa, jamačno skladišnom dijelu, gledalo ju je neko lice. Iščezlo je prije no što je uspjela razabrati je li bila riječ o Patelovoj ženi ili jednoj od njegove dvije kćeri tinejdžerice, ali je imala vremena očitati izraz na tom licu: znatiželja ili zabrinutost. Što god da je bilo, vrijeme je za pokret. Lisey krene natraške, zadovoljna što je barem cigarete ugasila u pepeljari a ne ih izbacila na taj nestvarno čisti asfalt, i ponovno krene kući.

Sjećanje na taj dan u bolnici - i što je medicinska sestra rekla - to bješe još jedna postaja fanta.

Da? Da.

Nešto jest jutros bilo s njom u krevetu i zasad će živjeti u uvjerenju da to bješe Scott. Iz nekog ju je razloga poslao u lov na fant, poput onih koje je osmišljavao njegov veliki braco Paul dok su bili par nesretnih dječaka na selu u Pennsylvaniji. Samo što umjesto malih zagonetki koje bi je vodile od jedne postaje do druge, nju se vodi...

„Vodiš me u prošlost“, reče ona tiho. „Ali zašto bi to činio? Zašto, kad je tamo gnjiloba?“

Ti si u lovu na dobri fant. Koji te vodi iza ljubičastih.

„Scott, ne želim zaći iza ljubičastila.“ Bila je nadomak kuće. „Ni za što na svijetu ne želim zaci tamo.“

Ali mislim da nemam izbora.

Ako je to bilo istina i ako sljedeća postaja fanta znači ponovno proživjeti vikend koji su proveli u pansionu Antlers - Scottov predujamni medeni mjesec - u tom slučaju želi kutiju od cedrovine Majčice Debusher. Jedino što joj je ostalo od majke nakon što više nema

(pačvaraka)

pačvork pokrivača, i Lisey zaključi da je to njezina skromnija inačica spomenarskog kutka u Scottovu radnom prostoru. Bješe to mjesto na kojem je ona pohranila raznorazne suvenire iz

(SCOTT I LISEY! RANE GODINE!)

prvih deset godina njihova braka: fotografije, razglednice, ubrusi, šibice, podmetači i slične bedastoće. Koliko je skupljala te stvari?

Deset godina? Ne tako dugo. Najviše šest. Vjerojatno i manje. Nakon Ispražnjenih zloduha zaređale su se promjene - ne samo njemački eksperiment već sve. Njihov je bračni život počeo sličiti poludjelom vrtuljku (mala igra riječima: vrtuljak-bračna vrteška) na kraju Hitchcockova filma Nepoznati iz Nord Expressa. Prestala je skupljati predmete kao što su ubrusi i šibice-suveniri jer je bilo previše hotelskih predvorja i previše restorana u previše hotela. Uskoro potom prestat će skupljati i ostalo. A kutija od cedrovine koja je mirisala tako fino kad je se otvorilo, gdje je ona? Negdje u kući, bila je uvjerena u to, i namjerava je naći.

Možda će se ispostaviti da je to sljedeća postaja fanta, pomisli Lisey, a onda ispred sebe ugleda svoj poštanski sandučić. Vratašca sandučića bila su spuštena i za njih je gumicom bio pričvršćen svežanj pisama. Radoznala, Lisey se zaustavi pokraj stupa na kojem je stajao sandučić. Dok je Scott bio živ ona bi često na povratku kući našla puni sandučić, ali nakon njegove smrti njezina se pošta prorijedila i najčešće je naslovljena na STANARE ili GOSPODINA I GOSPOĐU VLASNIKE. I današnji je svežanj izgledao prilično tanko: četiri omotnice i razglednica. Gospodin Simmons, ovdašnji poštar, jamačno je ugurao nekakav paket u sandučić, premda bi ih po lijepom vremenu gumicom-dvije pričvrstio za čvrstu metalnu zastavicu. Lisey pogledom preleti po pismima - računi, reklame i razglednica od Cantate - a onda zavuče ruku u sandučić. Dotakne nešto mekano, krzneno i vlažno. Vrisne iznenađeno, strelovito povuče ruku, ugleda krv na prstima i ponovno vrisne, ovaj put užasnuto. U prvom je trenutku bila uvjerena da ju je nešto ugrizlo: nešto se popelo po stupicu od cedrovine i zavuklo u sandučić. Možda štakor a možda i nešto gore - nešto bijesno, recimo svizac ili mladunče rakuna.

Otare ruku o bluzu sopćući i na rubu jauka, a onda nevoljko digne ruku da vidi koliko će rana nabrojiti. I koliko su duboke. Na trenutak je toliko uvjerena da ju je nešto ugrizlo da je umislila da vidi tragove ugriza. A onda trepne i stvarnost prevagne. Ruke su joj umrljane krvlju ali na koži nema posjekotina, ugriza ili puknuća. Nešto je bilo u sandučiću, istina, nekakvo užasno dlakavo iznenađenje, ali dani kad je ono moglo nekoga ugristi prošli su.

Lisey otvori pretinac za rukavice i iz njega ispadne neotvorena kutija cigareta. Prekapala je dok nije našla malu jednokratnu bateriju koju je prenijela iz pretinca za rukavice prethodnog automobila, Lexusa, koji je vozila četiri godine. Bio je krasan auto, taj Lexus. Zamijenila ga je drugim samo zato što ga je povezivala sa Scottom koji ga je zvao Liseyn seksi Lexus. Zanimljivo koliko sitnice mogu boljeti kad ti umre netko blizak; eto ti živog primjera kraljevne i hebenog zrna graška. Sad se samo nadala da baterija još radi.

Radila je. Snop svjetla bljesne postojano i samopouzdano. Lisey se pomakne u stranu, duboko udahne i posvijetli u sandučić. Bila je nejasno svjesna da usta stišće tako jako da je boli. Isprva ugleda samo tamni obris i zeleno svjetlucanje - poput odbljeska svjetlosti od pikule - i vlagu na valovitom metalnom dnu sandučića. Vjerojatno krv koja joj se našla na prstima. Pomakne se još više ulijevo, navali se lijevim bokom na vozačka vrata i oprezno gurne bateriju dublje u sandučić. Onom tamnom obrisu nikne krzno, uši i njuškica koja bi na dnevnoj svjetlosti vjerojatno bila ružičasta. Oči su mogle pripadati samo jednoj životinji; premda zamagljene u smrti, zadržale su prepoznatljiv oblik. U Liseynu sandučiću ležala je mrtva mačka.

Lisey se počne smijati, ne baš sasvim normalnim smijehom ali histeričnim. U njemu je bilo istinske veselosti. Nije joj bio potreban Scott da joj kaže da je zaklana mačka u njezinu sandučiću kao iz filma Kobna privlačnost. To nije bio švedski intelektualni film s titlovima i gledala ga je dvaput. Najsmješnije je bilo to što Lisey nije imala mačku.

Dopusti da je smijeh mine, a onda pripali Salemicu i skrene na svoj kolni prilaz.

ŠESTO POGLAVLJE

LISEY I PROFESOR (ETO ŠTO TI TO PRISKRBI)

1.

Lisey se više nije bojala, a njezin privremeni ispad veselja zamijeni nerazrijeđena jarost. Ostavi BMW ispred zaključanih vrata štale i ukočenih nogu zagrabi prema kući, pitajući se hoće li poslanicu svoga novog prijatelja naći na kuhinjskim ili ulaznim vratima. Nije ni trenutka posumnjala da će je negdje naći, i nije se prevarila. Nađe je na stražnjim vratima, bijelu službenu omotnicu zataknutu između zaštitnih vrata i dovratka. Cigarete prignječene između prednjih zuba, Lisey potrga omotnicu i rastvori list papira. Poruka je bila napisana na pisaćoj mašini.

Gospoja: žao mi je što to radim jer jako volim životinje al bolije vaša mačka neg Vi. Ne želim Vam naudit. Ne želim to al trebate nazvat 412-298-8188 i reći „Njemu“ da donirate papire o kojima smo razgovarali školskoj knjižnici preko Njega. Ne želimo gospoja da nas obraste mahovina dok vi to napravite pa ga nazovite večeras do 8 i on će se javiti meni. Obarimo taj poslić da niko ne strada osim vaše jadne Mace zbog čega mi je jako ŽAO.

Vaš prijatelj, Zack

PS: Opće se ne ljutim što ste me poslali u k... Znam da ste bili uzdrujani.

Z

Lisey pogleda u Z kojim je završavalo priopćenje „Zacka McCoola“ i zamisli Zorroa koji galopira kroz noć a pelerina vijori za njim. Oči su joj počele suziti. Načas pomisli da plače, no onda shvati da je to od dima. Cigareta između njezinih zuba izgorjela je do filtra. Ona je ispljune na cigle pješačkog prilaza i smrknuto smrvi potpeticom. Pogleda u visoku daščanu ogradu koja je opasivala njihovo stražnje dvorište... isključivo zbog simetrije, budući da su susjede imali jedino na južnoj strani, odnosno Lisey slijeva dok je stajala kod kuhinjskih vrata, držeći u ruci dršku i loše natipkanu poslanicu „Zacka McCoola“ - njegov hebeni ultimatum. S druge strane ograde živjeli su Gallowayevi, a oni su držali šest mačaka -u ovom dijelu svijeta zvalo ih se „lunje“. Katkad bi upale u dvorište Landonovih u potrazi za hranom, osobito kad nikog ne bi bilo kod kuće. Lisey nije ni sumnjala da je u njezinu poštanskom sandučiću jedna od lunja Gallowayevih, baš kao što je bila sigurna da je Zack sjedio za volanom onog PT Cruisera koji je prošao pokraj nje nedugo nakon što je zaključala Amandinu kuću i krenula kući. Gospodin PT Cruiser išao je na istok, gotovo izronio iz zapadajućeg sunca tako da ga nije uspjela dobro vidjeti. Govnar je imao drskosti mahnuti joj. Pozdrav gospoja, ostavio sam vam sitnicu u poštanskom sandučiću! A ona mu je odmahnula jer je takav običaj u ovoj selendri.

„Drkadžijo“, promrmlja ona, tako bijesna da nije ni znala koga psuje, Zacka ili onog ludog inkunkanca koji je nahuškao Zacka na nju. No budući da joj je Zack tako velikodušno ustupio Woodbodyjev telefonski broj (odmah je prepoznala pozivni za Pittsburgh), znala je s kime se najprije želi obračunati, i shvati da se tome raduje. Ali prije no što se s ikime obračuna, mora obaviti jedan gadljiv poslić.

Lisey tutne pismo „Zacka McCoola“ u stražnji džep, nakratko nesvjesno opipa Amandinu Malu knjigu prisilnih radnji, pa izvuče ključeve kuće. Još je bila previše bijesna da bi razložno razmišljala, uključujući i mogućnost da na pismu ima pošiljateljevih otisaka. A nije joj palo na um ni nazvati ured okružnog šerifa, premda je to prije bilo na njezinoj listi prioriteta. Gnjev je suzio suvislo razmišljanje na nešto slično snopu svjetla baterijice kojom se poslužila da pogleda u poštanski sandučić i zasad je ograničilo na samo dvije pomisli: pobrini se za mačku a onda nazovi Woodbodyja i reci mu neka se pobrine za „Zacka McCoola“. Skine joj ga s vrata. U protivnom...

2.

Iz kuhinjskog elementa ispod sudopera ona izvadi dvije kante, nekoliko čistih krpa, stari par gumenih rukavica i vreću za smeće koju zatakne u stražnji džep traperica. Uštrca sredstvo za čišćenje u jednu kantu, napuni je vrućom vodom pa se posluži produžetkom tuša da brže zapjeni vodu a onda izađe, zastavši tek toliko da uzme mašice iz onoga što je Scott nazivao Ladicom kuhinjskih potrepština - one krupne, koje bi koristila u rijetkim prigodama kad bi se odlučila za roštiljanje. Začuje se kako uporno pjeva početni stih „Jambalave“ dok obavlja te sumorne posliće: „Son of a gun, we'll have big fun on the bayou!“

Luda zabava. Nema sumnje.

Vani napuni drugu kantu hladnom vodom iz crijeva za polijevanje vrta pa krene niz kolni prilaz s kantom u svakoj ruci, krpa prebačenih preko ramena, dok su joj dugačke mašice virile iz jednog stražnjeg džepa a vreća za smeće iz drugog. Kad je stigla do sandučića spusti kante i nabora nos. Osjeća li miris krvi ili joj se to samo pričinja? Zaviri u sandučić. Teško je nešto vidjeti jer svjetlost dopire s pogrešne strane. Trebala sam ponijeti bateriju, pomisli ona, ali ne vraća se po nju. Ne sad kad je spremna zapeti.

Lisey opipa mašicama, zastane kad su udarile o nešto što nije bilo mekano ali ne i jako tvrdo. Rastvori mašice koliko se moglo, stisne ih i povuče. Isprva se ništa ne dogodi. A onda mačka - zapravo samo osjećaj težine na kraju njezine ruke - počne nevoljko puzati naprijed.

Mašice ispuste plijen i škljocnu. Lisey ih izvuče. Na lopatastim krajevima - Scott ih je nazivao „ćapalicama“ - bilo je krvi i nekoliko sivih dlaka. Lisey se sjeti kako je Scottu rekla da su ćapalice ribe koje je on jamačno našao kako uginule plutaju po površini njegova dragocjenog studenca. To ga je nasmijalo.

Lisey se sagne i zaviri u sandučić. Mačka je izašla dopola i sad ju se dobro vidjelo. Bila je neodređene sive boje, jamačno jedna od lunja Gallowayovih. Lisey dvaput škljocne mašicama - za sreću - i baš kad se spremala ponovno gurnuti mašice u sandučić začuje kako s istoka nailazi automobil. Ona se okrene a u želucu je uhvati grč. Nije samo pomislila da se Zack vraća u svom sportskom malom PT Cruiseru -znala je. Zaustavit će se uz rub ceste, nagnuti kroz prozor i upitati je trebal pomoć. Neće reći treba li joj pomoći. Gospoja, reći će trebal vam pomoć. Ali bješe to neki terenac za čijim je upravljačem sjedila žena.

Postaješ paranoična, mala Lisey.

Vjerojatno. No s obzirom na okolnosti, ima na to pravo.

Obavi to. Došla si to obaviti, pa obavi.

Ponovno gurne mašice u sandučić, ovaj put gledajući što radi, a kad je raširila ćapalice i uhvatila njima jednu šapu sve ukočenije nesretne lunje sjeti se Dicka Powella kako u nekom starom crnobijelom filmu reže puricu i pita: Tko želi batak? Da, osjeća miris mačkine krvi. Želudac joj se nadme, ona sagne glavu i pljune si između tenisica.

Obavi to.

Lisey stisne ćapalice (to uopće nije loša riječ nakon što se s njom saživiš) i povuče. Drugom rukom naslijepo raširi zelenu vreću za smeće i mačka se strmoglavi u nju. Lisey zavrti vreću nekoliko puta pa sveže vrh u čvor, budući da je glupa mala Lisey zaboravila ponijeti i žutu plastičnu vezicu. A onda odlučno počne ribati svoj poštanski sandučić da opere svu krv i krzno.

3.

Nakon što je oprala sandučić, Lisey otegli kante natrag niz kolni prilaz na dugoj večernjoj svjetlosti. Za doručak je pojela kavu i zobenu kašu, za objed žlicu tunjevine i majoneze na listiću salate pa je bila gladna kao vuk usprkos uginuloj mački. Odluči odgoditi poziv Woodbodyju dok ne ubaci nešto u trbuh. Pomisao da bi mogla nazvati šerifov ured - ili bilo koga u plavoj uniformi - nije joj ponovno pala na um.

Prala je ruke tri minute u vrućoj vodi, pazeći da joj ispod nokata ne ostane ni kap krvi. Potom nađe ostatke složenca u mikrovalnoj posudi, sastruže ih u tanjur i sprži napalmom mikrovalne. Dok je čekala da mikrovalna zaciliče, iščeprka Pepsi iz hladnjaka. Sjeti se kako je pomislila da neće uspjeti pojesti faširance nakon što utoli početnu glad. Možeš to dodati duuugačkom popisu stvari u kojima se Lisey prevarila, pa što? Piš me vrit, kako je Cantata rado govorila kao tinejdžerica.

„Nikad nisam tvrdila da sam mozak operacije“, Lisey reče praznoj kuhinji a mikrovalna zapišti kao da potvrđuje istinitost te tvrdnje.

Podgrijane splačine bile su gotovo prevruće za jelo, ali ih Lisey svejedno halapljivo pojede, hladeći usta mjehurićastim gutljajima ledeno hladne Pepsi. Gutajući posljednji zalogaj sjeti se tihog šapta mačjeg krzna dok ju je vukla kroz limeni tuljac sandučića i čudnog cimanja koje je osjetila kad se mačje truplo nevoljko pokrenulo. Jamačno ga je nabio unutra, pomisli ona i ponovno joj padne na um Dick Powell, crnobijeli Dick Powell, koji ovaj put govori I uzmite malo nadjeva!

Ustala je i jurnula do sudopera tako brzo da je prevrnula stolicu na kojoj je dotad sjedila, sigurna da će povratiti sve što je upravo pojela, da će otpjevati rigoleto, poslužiti riganac, baciti peglu, donirati ručak. Nagne se nad sudoper zatvorenih očiju, otvorenih usta, zgrčenih i napinjućih trbušnih mišića. Nakon bremenite stanke od pet sekundi ona se gromoglasno podrigne (to je zbog Pepsi), zacvrčavši poput šturka. Ostane nagnuta nad sudoper još trenutak da bude potpuno sigurna da je to sve. Potom ispere usta, pljune i izvuče pismo „Zacka McCoola“ iz džepa traperica. Vrijeme da nazove Josepha Woodbodyja.

4.

Očekivala je da će dobiti njegov cabinet na Pittu – Tko bi Dilajli kao što je njezin novi frend Zack dao svoj privatni broj? - i bila sprema na Woodbodyjevoj telefonskoj sekretarici ostaviti što bi Scott vjerojatno nazvao “cepelinski provokativnom porukom“. No nakon drugog zvona javi se ženski glas, prilično ugodan i vjerojatno podmazan nezaobilaznim prvim pićem prije večere, i reče Lisey da je dobila Woodbodyjeve pa upita tko zove. Lisey se drugi put tog dana predstavi kao žena Scotta Landona.

„Molim profesora Woodbodyja“, reče ona glasom blagim i ugodnim.

„U vezi s čim?“

„S papirima mog pokojnog supruga“, reče Lisey, vrteći otvorenu kutiju cigareta Salem Lights na stoliću za kavu ispred sebe. Shvati da ponovno ima cigarete ali ne i vatre. Što je vjerojatno upozorenje da bi ipak ponovno trebala prestati pušiti prije no što ta navika pusti svoje male žute pipke u njezinu primozgu. Namjeravala je dometnuti Uvjerena sam da će željeti razgovarati sa mnom ali se predomisli. Njegova žena to ionako zna.

„Trenutak, molim.“

Lisey pričeka. Nije isplanirala što će reći, u skladu s još jednim pravilom Landonovih: planiraš što ćeš reći isključivo kad je riječ o nesuglasicama. Kad si stvarno bijesan - kad nekome želiš probušiti novi šupak, kako se kaže - najčešće je najbolja metoda - zini i ožeži!

I tako je sjedila prazne glave i vrtila svoju kutiju cigareta. Okolo -naokolo.

Naposljetku ugodan muški glas koji joj se učinio poznat reče: „Halo, gospođo Landon, ugodnog li iznenađenja.“

ZUKIP, pomisli ona. ZUKIP, babyluv. „Ne, “ reče Lisey, „nimalo neće biti ugodno.“

Nastane tajac. A onda će Woodbody oprezno: „Oprostite? Je li to Lisa Landon? Udovica Scotta L–“

„Slušajte me, dripac jedan. Neki me čovjek uznemirava. Mislim da je opasan. Jučer mi je zaprijetio da će mi nanijeti bol.“

„Gospođo Landon–“

„Na mjestima po kojima na srednjoškolskim plesnjacima nisam davala dečkima da me pipaju, mislim da se tako izrazio. A večeras–“

„Gospođo Landon ne znam–“

„Večeras mi je u poštanskom sandučiću ostavio krepanu mačku a u vrata zataknuo pismo, a pismo je sadržavalo telefonski broj, ovaj broj, pa mi nemojte samo reći da nemate pojma o čemu govorim jer znam da znate!“ Izgovarajući tu posljednju riječ Lisey postrance rukom raspali kutiju cigareta, kao badmintonsku lopticu. Kutija odleti na drugu stranu prostorije, pritom rasipajući Salemice. Lisey je disala teško i brzo ali širom otvorenih usta. Nije željela da Woodbody čuje kako ona teško diše i pogrešno protumači njezin bijes kao strah.

Woodbody ne odgovori. Lisey mu je dala vremena. Kad dugo nije progovorio Lisey reče: „Tamo ste? Nadam se da jeste.“

Znala je da joj je odgovorio isti čovjek, samo ništa nije ostalo od ležernog i uvježbanog tona sveučilišnog predavača. Ovaj je čovjek zvučao i mlađe i nekako starije. „Gospođo Landon, stavit ću vas na čekanje i preuzeti poziv u svojoj radnoj sobi.“

„Želite reći gdje ne može čuti vaša žena.“

„Pričekajte trenutak, molim.“

„Nemojte da vas načekujem Drveni Marijan, jer ću –“

Začuje se škljocaj a potom tajac. Da je barem nazvala s bežičnog telefona u kuhinji, pomisli Lisey, jer bi se tamo mogla ushodati, možda dohvatiti jednu od svojih cigareta i pripaliti je na plinskom štednjaku. No možda je ovako bolje. Ovako se ne može ispuhati. Ovako mora zapeti do bola.

Prođe deset sekundi. Dvadeset. Trideset. Bila je na rubu da spusti slušalicu kad se začuje još jedan škljocaj i Kralj inkunkanaca obrati joj se ponovno svojim novim starmalim glasom. U glas mu se uvuklo i nekakvo smiješno tiho štucavo drhtanje. Njegovo bilo, pomisli ona. Bila je to njezina misao ali kao da je bio Scottov zapažaj. Srce mu tuče tako jako da ga čujem. Željela sam ga prestrašiti? E pa, jesam. No zašto bi to trebalo plašiti mene?

Da, iznenada se počne bojati; taj je strah bio poput žute niti protkane kroz kričavocrveni pokrivač njezina gnjeva.

„Gospođo Landon, zove li se taj čovjek Dooley? James ili Jim Dooley? Visok i mršav, laganog brđanskog naglaska? Kao da je iz zapadne Vir–“

„Ne znam kako se zove. Preko telefona se predstavio kao Zack McCool i tim se imenom potpisao na svoje–“

„Jebiga“, reče Woodbody. Samo što je on to rastegnuo -jeeebi-gaaa - i pretvorio u nešto gotovo slično zazivu. Nakon toga uslijedi zvuk koji je možda bio jauk. U Liseynoj glavi druga se kričavožuta nit pridruži prvoj.

„Što je?“ strogo će ona.

„To je on“, reče Woodbody. „Ne može biti nitko drugi. Email adresa koju mi je dao glasila je Zack991.“

„Vi ste mu rekli da mi utjera strah u kosti kako bih vam predala Scottove neobjavljene papire, zar ne? Takav je bio dogovor.“

„Gospođo Landon, ne shvaća–“

„Mislim da shvaćam. Nakon Scottove smrti imala sam posla s popriličnim brojem šašavaca, i tek toliko da znate, sveučilišni profesori šišaju kolekcionare, ali u usporedbi s vama, Drvenim Marijanom, ostali profesori izgledaju normalno. Vjerojatno razlog zbog kojeg ste isprva uspijevali prikriti svoje ludilo. Istinski luđaci moraju to znati. Umijeće preživljavanja.“

„Gospođo Landon, kad biste mi dopustili da obj–“

„Meni prijete a za to ste vi odgovorni, nema potrebe da mi to objašnjavate. I zato me poslušajte, i to dobro: opozovite ga odmah. Još vas nisam prijavila vlastima, ali mislim da vam je najmanja briga to što bih policiji mogla reći vaše ime. Primim li još jedan poziv, još jedno pismo, ili još jednu crkotinu od tog Izvangalaktičkog kauboja, obratit ću se medijima.“ Trenutak nadahnuća. „A počet ću s onima iz Pittsburgha. Oduševit će se. POLUDJELI SVEUČILIŠNI PROFESOR PRIJETI UDOVICI SLAVNOG PISCA. Kad se to pojavi na prvoj stranici, nekoliko pitanja murjaka iz Mainea bit će vam najmanji problem. Pa-pa profesuri.“

Lisey se činilo da je njezina govorancija dobro zvučala a sakrila je i one žute niti straha - barem trenutačno. Nažalost, Woodbodyjeve riječi ponovno ih otkriju, još kričavije.

„Gospođo Landon, ne shvaćate. Ne mogu ga opozvati.“

5.

Na trenutak je Lisey bila odveć zaprepaštena da bi nešto rekla. A onda reče: „Kako to mislite, ne možete?“

„Želim reći da sam već pokušao.“

„Imate njegovu email adresu! Zack999 ili kako već –“

„Zack991sail.com, kao da to što mijenja na stvari. Mogu mu baš pisati i na tri nule. Ne funkcionira. Funkcioniralo je prva dva puta ali otad mi se poruke vraćaju s oznakom NEMOGUĆE ISPORUČITI.“

Počne torokati o tome kako će pokušati ponovno, ali Lisey jedva da je obraćala pozornost. U glavi je ponovno odvrtjela svoj razgovor sa „Zackom McCoolom“ - odnosno Jimom Doolevem, ako mu je to pravo ime. Rekao je da će ili Woodbody nazvati njega ili –

„Imate li nekakvu posebnu email adresu?“ Lisey prekine Woodbodyja usred rečenice. „Rekao je da ćete mu poslati email na nekakav poseban način i reći mu kad dobijete što želite. Pa gdje je to? U vašem kabinetu na fakultetu? Internet cafeu?“

„Ne!“ Woodbody malne zavapi. „Slušajte me - naravno da imam email adresu na Pittu, ali je nikad nisam dao Dooleyu! To bi bila ludost! Imam dva postdiplomca koji redovno tamo pregledavaju poruke, a da ne spominjem tajnicu katedre anglistike!“

„A kod kuće?“

„Dao sam mu svoju kućnu email adresu, ali se nikad njome nije poslužio.“

„A telefonski broj koji imate za njega?“

Trenutak tišine na drugom kraju, a kad je Woodbody ponovno progovorio zazvučao je iskreno zbunjeno. To je prestraši još i više. Pogleda u široki prozor dnevnog boravka i primijeti da nebo na sjeveroistoku poprima svijetloljubičastu boju. Skoro će noć. Obuzimala ju je slutnja da bi mogla biti vrlo duga.

„Telefonski broj?“ Woodbody reče. „Nije mi dao nikakav telefonski broj. Samo email adresu koja je funkcionirala dvaput a onda - ništa. Ili je lagao ili fantazirao.“

„Koje od toga, što vi mislite?“

Woodbody gotovo šapne: „Ne znam.“

Lisey pomisli da je ovo Woodbodyjev kukavički način da pokuša ne priznati što stvarno misli: da je Dooley lud.

„Trenutak.“ Lisey krene da će spustiti telefon na trosjed, ali se tad predomisli. „Profesore, da ste bili tamo kad se vratim.“

Nije bilo potrebe da se posluži plinskim štednjakom: u mjedenoj pljuvačnici pokraj alata za kamin nalazile su se dugačke ukrasne šibice za pripaljivanje kamina. Lisey podigne jednu Salemicu s poda i upali jednu dugačku šibicu zagrebavši njome po kaminu. Uzme keramičku vazu kao privremenu pepeljaru, izvadi cvijeće iz nje i pomisli (ne prvi put, doduše) da je pušenje jedna od ogavnijih navika na svijetu. A onda se vrati do trosjeda, sjedne i podigne slušalicu: „Ispričajte mi što se dogodilo.“

„Gospođo Landon, žena i ja večeras smo planirali izaći –“

„Planovi su vam se upravo promijenili“, reče Lisey. „Počnite od početka.“

6.

Naravno u početku behu Inkunkanci, ti beznabožački štovatelji izvornih tekstova i neobjavljenih rukopisa, i profesor Joseph Woodbody, po Liseynu mišljenju - njihov kralj. Sam Bog zna koliko je znanstvenih članaka on objavio o radovima Scotta Landona, ili koliko ih još i sad skuplja prašinu u trakavici iznad štale. A nije hajala ni za to koliko profesora Woodbodyja ždere pomisao na neobjavljene Scottove radove koji možda također skupljaju prašinu u Scottovoj radnoj sobi. Važno je bilo to što je Woodbody imao naviku dvije-tri večeri u tjednu na povratku s posla popiti koje pivce za živce, uvijek u istom baru, lokalu zvanom Mjesto. U okolici Pitta bilo je puno studentskih ugostiteljskih objekata; neki su bili špelunke gdje se pivo toči na krigle a drugi, pak, pomodni kafići u koje su zalazili profesori i staleški osviješteni postdiplomci, lokali u čijim je izlozima bilo zelenih ljiljana a u džuboksu Bright Eyes umjesto My Chemical Romance. Mjesto je bio radnički bar kilometar i pol od sveučilišta u kojem je najsličnije rokenrolu što se moglo čuti s džuboksa bio duet Travis Tritt-John Mellencamp. Woodbody reče da voli tamo ići jer je radnim danom popodne i predvečer mirno, a i zato što ga ambijent podsjeća na oca koji je radio u željezari U. S. Steela. (Lisey se živo fućkalo za Woodbodyjeva ćaleta.) U tom je baru upoznao čovjeka koji se predstavio kao Jim Dooley. Dooley je bio još jedan popodnevni/predvečernji cuger, nenametljiv čovjek koji je rado nosio plave pamučne radničke košulje i radničke hlače s manšetama kakve je nosio Woodbodyjev otac. Woodbody je Dooleya opisao kao visokog oko metar osamdeset tri, suhonjavog, malko pogrbljenog, prorijeđene kose koja mu je često padala na čelo. Čini mu se da ima plave oči, ali nije siguran, iako su zajedno pili šest tjedana i postali ono što je Woodbody opisao „neke vrste kompića“. Nisu si ispričali životne povijesti već krpice životnih povijesti, kako muškarci to čine u barovima. Woodbody je tvrdio da je on ispričao istinu. No sad ima razloga sumnjati da je Dooley učinio isto. Da, Dooleyje možda doista prije dvanaest ili četrnaest godina iz zapadne Virginije došao u Burg trbuhom za kruhom, i vjerojatno otad obavljao niz slabo plaćenih fizičkih poslova. Da, možda je doista odsjedio stanovito vrijeme u zatvoru; izgledao je tako, uvijek bi pogledao u zrcalo iza šanka kad bi se mašio piva, okrenuo se barem jedanput na putu do WC-a. I da, možda je brazgotinu odmah iznad desnog zapešća doista zaradio u kratkoj ali opakoj tučnjavi u zatvorskom vešeraju. A možda i nije. Hej, možda se spotaknuo o svoj tricikl kao dijete i nezgodno pao. Jedino što je Woodbody pouzdano znao bilo je da je Dooley pročitao sve knjige Scotta Landona i znao o njima inteligentno razglabati. A i sa suosjećanjem je saslušao Woodbodyjevu žalosnu priču o nepopustljivoj udovi Landon koja navodno sjedi na intelektualnoj škrinji blaga neobjavljenih Landonovih rukopisa - među inima i, kako se šuškalo, dovršeni roman. No suosjećanje je bila preblaga riječ. Dooley je slušao Woodbodyja a gnjev je bujao u njemu.

Dooley ju je počeo zvati Yoko, reče Woodbody.

Woodbody je njihove sastanke u Mjestu opisao kao „povremene, s tendencijom prerastanja u redovne“. Lisey je raščlanila to intelektualno preseravanje i zaključila da se njihovo druženje zapravo svelo na seanse jamranja o Yoko Landon na relaciji Woodbody Dooley četiri ili pet popodneva na tjedan, a kad je Woodbody rekao „pivo-dva“ vjerojatno je mislio kriglu-dvije. I tako se naš obrazovno nespojiv par oblokavao skoro svakog radnog dana; isprva su komentirali kako su Scottove knjige izvrsne a onda logično prešli na to kako je njegova udovica pokazala svoju bijednu škrtareću stranu.

Woodbody je tvrdio da je Dooley skretao njihove razgovore u tom smjeru. Lisey, koja je znala kako Woodbody zvuči kad mu se uskrati nešto što želi, sumnjala je da ga je Dooley morao na to dugo nagovarati.

U nekom je trenutku Dooley Woodbodyju rekao da bi on, Dooley, mogao nagovoriti udovicu da se predomisli glede tih neobjavljenih rukopisa. Ta neće je biti teško urazumiti kad će Scottova dokumentacija ionako završiti u knjižnici Sveučilišta Pittsburgh, zajedno s ostatkom Landonove zbirke? On zna ljude nagovoriti da se predomisle, reče Dooley. To mu leži. Kralj inkunkanaca (gledajući u svog novog kompića lukavim i zakrvavljenim očicama pijanca, Lisey bješe sigurna) upitao je Dooleya koliko bi tražio za takvu uslugu. Dooley je rekao da ne želi ništa zaraditi. Riječ je o usluzi ljudskom rodu, zar ne? Otet će veliko blago iz kandži kvočke preglupe da bi shvatila vrijednost zlatnih jaja na kojima sjedi. Ovaj... da, odgovorio je Woodbody, ali majstora svog zanata slijedi zaslužena plaća. Dooley se zamislio nad tim pa rekao da će voditi dnevnik troškova. A onda, kad se nađu i on preda papire Woodbodyju, mogu razgovarati o honoraru. Na to je Dooley svojem novom prijatelju pružio ruku preko šanka, baš kao da su dogovorili neki razuman posao. Woodbody je ruku prihvatio, s veseljem i prezirom. U tih pet-sedam tjedana koliko je poznavao Dooleya često je o njemu razmišljao, Woodbody reče Lisey. Neke bi dane zaključio da je Dooley rođeni siledžija, samouki zatvorski intelektualac čije su jezovite priče o pljačkama, tučnjavama i zatvorskim ubojstvima improviziranim noževima istinite. No bilo je dana (dan rukovanja bio je jedan od tih) kad je bio uvjeren da je Jim Dooley jak samo na jeziku, i da je najozbiljniji zločin koji je počinio bila krađa par kanti razrjeđivača u WalMartu u Monroevilleu gdje je 2004. godine radio nekih šest mjeseci. I tako je to za Woodbodyja bilo tek nešto malo više od pripite šale, osobito nakon što je Dooley više-manje izjavio da će nagovoriti Lisey da ustupi muževe papire umjetnosti radi. Tako je barem Kralj inkunkanaca rekao Lisey tog lipanjskog popodneva. Naravno, to je bio isti Kralj inkunkanaca koji je pripit sjedio za šankom s čovjekom kojeg jedva da je poznavao a koji je po vlastitom priznanju bio „okorjela zatvorska ptičica“, koji su nju zvali Yoko i slagali se u zaključku da ju je Scott držao samo zbog jedne jedine stvari, jer zašto bi mu inače trebala? Woodbody je rekao da je s njegove strane cijeli taj slučaj bio samo zafrkancija, dva čovca baljezgaju za šankom. Istina da je taj dvojac razmijenio email adrese, ali danas gotovo svatko ima email adresu, zar ne? Kralj inkunkanaca se nakon velikog rukovanja sa svojim vjernim podanikom sastao još samo jednom, dva popodneva poslije. Dooley se tom prigodom ograničio na samo jedno pivo; rekao je Woodbodyju da „prolazi obuku“. Nakon tog piva spuznuo je s barskog stolca, rekavši da ima sastanak, da se mora „naći s nekim tipom“. Također je Woodbodyju rekao da će se vjerojatno naći s njim sutra, a sljedeći tjedan svakako. Ali Woodbody više nikad nije vidio Jima Dooleya. Nakon dva tjedna prestao ga je tražiti. A email adresa Zack911 prestala je raditi. Na neki način, reče Woodbody, to što je izgubio vezu s Jimom Dooleyem bila je dobra stvar jer počeo je previše piti, a osim toga Dooley je nekako bio čudan. (Shvatio si to malo prekasno, zar ne? kiselo pomisli Lisey.) Woodbodyjeva konzumacija pića pala je na prijašnju razinu jednog-dva piva tjedno i gotovo je neplanirano počeo zalaziti u bar dvije ulice dalje. Tek je poslije shvatio (kad mu se u glavi razbistrilo, tako se on izrazio) da nesvjesno povećava udaljenost između sebe i posljednjeg mjesta gdje je vidio Dooleya; da se zapravo pokajao zbog svega. Naravno, ako je to bilo ikad išta više od sljeparije, samo još jedna kula u zraku Jima Dooleya koju mu je Joe Woodbody omogućio konkretizirati dok je u piću utapao posljednje tjedne još jedne ogavne pittsburške zime. Eto što je on mislio, završi Woodbody, zaključivši svoju priču usrdno poput odvjetnika čijem klijentu prijeti otrovna injekcija zariba li on obranu. Došao je do zaključka da je većina priča Jima Dooleya o hajdučiji i preživljavanju u kaznionici Brushy Mountain bila čista izmišljotina, a zamisao da će privoljeti gospođu Landon da ustupi rukopise njezina pokojnog muža samo još jedna od njih. Njihov sporazum bio je tek dječja igra „što ako“.

„Ako je to istina, recite mi nešto“, reče Lisey. „Da se Dooley pojavio s kamionom Scottovih priča, bi li vas to spriječilo da ih uzmete?“

„Ne znam.“

To je zapravo pošteno, pomisli Lisey, pa ga upita još nešto. „Znate li što ste učinili? Što ste pokrenuli?“

Na to profesor Woodbody ne reče ništa, i ona pomisli da je i to pošteno. Pošteno, možda, koliko je on mogao biti.

7.

Lisey nakratko razmisli pa reče:“este li mu dali broj na koji me nazvao? Mogu li i to također zahvaliti vama?“

„Ne! Nikako! Nisam mu dao nikakav broj, kunem se!“

Lisey mu je povjerovala. „Profesore, učinit ćete nešto za mene“, reče ona. „Javi li vam se Dooley ponovno, možda samo da vam kaže da je nadomak cilja, da se stvari dobro razvijaju, reći ćete mu da vaš dogovor otpada. Sasvim.“

„Hoću.“Woodbodyjeva usrdnost bila je gotovo bijedna.“Vjerujte mi, ja –“ Prekine ga ženski glas - ženin, bez sumnje, pomisli Lisey - nekakvim pitanjem. Začuje se nekakvo šuškanje kad je Woodbody rukom pokrio donji dio slušalice.

Lisey je to bilo svejedno. Zbrajala je aspekte situacije u kojoj se nalazi i nije joj se sviđao zbroj. Dooley joj je rekao da bi si ga mogla skinuti s vrata kad bi Woodbodyju dala Scottove papire i neobjavljene rukopise. Profesor bi tad nazvao manijaka, rekao mu da je sve u najboljem redu, i to bi bilo to. Samo što je bivši Kralj inkunkanaca izjavio da on više nema načina doći do Dooleya i Lisey mu je vjerovala. Je li to bio Dooleyev previd? Mana njegova plana? Ne bi baš rekla. Dooley se doista možda namjeravao pojaviti u Woodbodyjevu kabinetu (ili prigradskom dvorcu) sa Scottovim papirima... ali prije toga najprije želi njoj utjerati strah u kosti a onda je povrijediti na mjestima po kojima nikad ne bi dopustila dečkima da je pipaju na srednjoškolskim plesovima. A zašto bi on to učinio, nakon što se iskilavio da uvjeri i profesora i samu Lisey da postoji nepogrešiv kočni sustav koji će spriječiti da kola krenu nizbrdo bude li surađivala?

Možda zato što si treba osigurati opravdanje.

To joj se učini logičnim. A poslije - nakon što ona možda bude mrtva ili tako unakažena da će poželjeti da je mrtva - savjest Jima Dooleya moći će se uvjeriti da je za sve kriva Lisey. Pružio sam joj priliku, pomislit će njezin prijatelj „Zack“. Za sve je kriva samo ona. Morala je biti Yoko do zadnje sekunde.

Onda neka mu bude. Pojavi li se, ona će mu predati ključeve štale i radnog prostora i reći mu da si uzme što god želi. Reći ću mu da se slobodno posluži, nek mu je sa srećom.

Ali od te se pomisli Liseyne usne utanje u neveseli polumjesec smiješka koji bi primijetili jedino njezine sestre i njezin pokojni muž, koji ga je nazivao Liseyna „bura od smiješka“. „E neću, hebote“, promrmlja ona i osvrne se da vidi gdje je srebrna lopata. Ne ugleda je. Ostavila ju je u autu. Želi li je imati uza se, ne bi bilo loše da izađe i uzme je prije no što se sasvim smra –“

„Gospođo Landon?“ oglasi se profesor, još zabrinutije. Lisey je potpuno zaboravila na njega. „Još ste tamo?“

„Aha“, reče ona. „Eto što vam to priskrbi.“

„Kako molim?“

„Znate vi dobro o čemu govorim. Sve to čega ste se toliko željeli dočepati, što ste smatrali da morate imati? Eto što vam priskrbi. To kako se sad osjećate. I k tome, naravno, i pitanja na koja ćete morati odgovoriti nakon što spustim slušalicu.“

„Gospođo Landon, ja ne–“

„Nazove li vas policija želim da im ispričate sve što ste rekli meni. Što znači da bi vam bilo pametno najprije odgovoriti na ženina pitanja, nije li tako?“

„Gospodo Landon, preklinjem vas!“Woodbody je sad zvučao usplahireno.

„Sami ste se u ovo uvalili. Vi i vaš prijatelj Dooley.“

„Prestanite ga zvati mojim prijateljem!“

Ona se bura pojačala u Liseynu smiješku, usne se utanjile tako da su joj provirili vršci zuba a oči se suzile do veličine plavih iskri. Bješe to zvjerski izraz a la Debusher.

„Ali on to jest!“ drekne ona. „Vi ste drvarili s njim, vi ste mu ispričali svoju čemernu priču i smijali se kad bi me on zvao Yoko Landon. Vi ste ga nahuckali na mene, premda možda ne izrijekom, a sad se ispostavlja da je on lud sto gradi i da ga ne možete opozvati. I zato da, profesore, nazvat ću okružnog šerifa i - o itekako da - dat ću im vaše ime, reći im sve što će im pomoći da nadu vašeg prijatelja, jer on nije rekao svoje, to znamo i vi i ja, jer on ne želi da ovome dođe kraj, on se hebeno dobro zabavlja, eto što vam to priskrbi. Tako ste si prostrli pa sad i ležite! Dobro? Dobro?“

Nije bilo odgovora, ali je Lisey čula vlažan zvuk disanja i znala da bivši Kralj inkunkanaca pokušava ne zaplakati. Ona spusti slušalicu, srdito zgrabi još jednu cigaretu s poda i pripali je. Vrati se do telefona no tad odmahne glavom. Nazvat će šerifov ured za minutu. Najprije će iz bembure donijeti srebrnu lopatu, i to odmah, prije no što dan zgasne a njezin dio svijeta zamijeni dan noću.

8.

U bočnom dvorištu – koje će ona verovatno do groba zvati ulazno dvorište - već je neugodno tamno, premda se Danica, zvijezda padalica, tek treba pojaviti na nebu. Sjene na spojištu štale i alatnice osobito su duboke, a BMW je parkiran nekih sedam metara dalje. Naravno, Dooley se ne skriva u tom bunaru sjena, a ako se doista vrzma oko kuće mogao bi biti bilo gdje: priljubljen uz kabinu pokraj bazena, zaviruje iza ugla kuće gdje se nalazi kuhinja, čuči iza dvorišnog podrumskog ulaza...

Lisey se na tu pomisao strelovito okrene, ali je još bilo dovoljno svjetla da vidi da nema ničega ni sa jedne strane podrumskog ulaza. Podrumska su vrata bila zaključana pa se nije morala bojati da je Dooley u podrumu. Osim ako, naravno, nije nekako provalio u kuću i sakrio se u podrumu prije no što je ona stigla kući.

Prestani, Lisey, strašiš samu se–

Ona zastane prstiju svijenih oko ručke stražnjih vrata BMW-a. Ostane tako stajati nekoliko sekundi a onda pusti da joj cigareta padne iz slobodne ruke pa zgnječi opušak. Netko je stajao u dubokom kutu spojišta štale i alatnice. Jako visok i nepomičan.

Lisey otvori bemburina stražnja suvozačka vrata i pograbi srebrnu lopatu. Svjetlo u autu ostalo je upaljeno kad je ponovno zatvorila vrata. Zaboravila je da svjetlo u novijim tipovima automobila ostaje upaljeno još koji trenutak, takozvana odgoda gašenja, ali nije bilo ničega odgodivog u tome što Dooley nju vidi a ona njega više ne zahvaljujući tome kako joj to hebeno svjetlo muti vid. Odmakne se od auta, držeći držak lopate poprečno preko torza. Svjetlo u BMW-u naposljetku se ugasi. Na trenutak joj se od toga dodatno zamuti vid pa je vidjela samo svijet nejasnih ljubičastih obličja ispod blijedećeg svijetloljubičastog neba; bila je sigurna da će je Dooley zaskočiti, zazvati je gospoja i upitati zašto nije poslušala. Njegove će joj se ruke sklopiti oko vrata i ona će ispustiti posljednji hropac.

To se nije dogodilo i nakon dvije-tri sekunde oči joj se ponovno prilagode na slabu svjetlost. Iznova ga ugleda, visokog i uspravnog, ozbiljnog i nepomičnog, u kutu između velike i male zgrade. S nečim pod nogama. Nekakvim četvrtastim paketom. Možda kovčegom.

Blagi Bože, ta ne misli valjda da može potrpati sve Scottove rukopise u to? pomisli ona i načini još jedan smotren korak ulijevo, držeći srebrnu lopatu tako čvrsto da joj je kuckalo u šakama. „Zack, to ste vi?“ Još jedan korak. Pa dva. I tri.

Lisey začuje zvuk automobila i shvati da će njegova prednja svjetla uskoro pomesti dvorište i osvijetliti ga. A kad se to dogodi, Zack će je zaskočiti. Ona snažno zamahne srebrnom lopatom, baš kao što je učinila i u kolovozu 1988. ; lopata je dosegnula najvišu točku putanje kad je nadolazeći automobil stigao na vrh Sugar Top Hilla i zabljesnuo dvorište svojim svjetlima te osvijetlio motornu kosilicu koju je Lisey osobno ostavila u kutu između štale i alatnice. Sjena njezina drška poskoči uz bočni zid štale pa izblijedi kad je i svjetlost automobilskih farova izblijedjela. Ponovno je kosilica mogla biti čovjek s kovčegom pod nogama, pomisli Lisey, premda, nakon što si vidio o čemu je riječ...

U nekom filmu strave, pomisli ona, u ovom bi trenutku čudovište iskočilo iz tame i ščepalo me. Baš kad se počinjem opuštati.

Ništa ne iskoči da je ščepa, ali nije zgorega ponijeti srebrnu lopatu u kuću, zaključi Lisey, makar samo za sreću. Uhvati je rukom nisko, na spojištu drška i srebrne lopate, pa uđe u kuću nazvati Norrisa Ridgewicka, šerifa okruga Castle.

SEDMO POGLAVLJE

LISEY I ORGANI REDA (OPSJEDNUTOST I NAPAĆENI UM)

1.

Žena koja se javila na Liseyn poziv predstavila se kao Soamesova, djelatnica odjela za vezu, i rekla da ne može Lisey spojiti sa šerifom Ridgewickom jer se šerif Ridgewick oženio prije tjedan dana. On i njegova mlada su na otoku Mauiju, gdje će provesti idućih deset dana.

„Kome se onda mogu obratiti?“ upita Lisey. Nije joj se sviđao kreštav prizvuk u njezinu glasu, ali joj je bio potpuno razumljiv. Nije mogao biti razumljiviji. Današnji je dan bio vraški dug.

„Pričekajte, gospođo“, reče vezistica Soamesova. Potom Lisey provede neko vrijeme u zapećku s McGruffom, policijskom psećom maskotom, koja je zborila o kvartovskim patrolama. Bješe to velik korak naprijed u odnosu na Koncert za dvije tisuće komatoznih gudača, zaključi Lisey. Nakon minute McGruffa, javi se policajac čije bi ime oduševilo Scotta.

„Ovdje pomoćnik Andy Clutterbuck. Gospođo, kako vam mogu pomoći?“

Treći put toga dana - treća sreća rekla bi Majčica, bez treće nema sreće - Lisey se predstavi kao supruga Scotta Landona. A onda zamjeniku Clutterbucku ispriča ponešto skraćenu inačicu priče o Zacku McCoolu, počevši od sinoćnjeg telefonskog poziva zaključno s večerašnjim razgovorom, tijekom kojeg je upecala ime Jim Dooley.

Clutterbuck ju je saslušao do kraja, zadovoljivši se tek s ponekim a-ha i varijacijama na tu temu, a onda je upita tko joj je dao drugo, vjerojatno pravo ime „Zacka McCoola“.

Uz blagu grižnju savjesti

(tužibaba reza dobi komad mesa ni joj bilo dost' dobila je kost)

koja joj pruži i trenutak kiselog veselja, Lisey oda ime Kralja inkunkanaca. (Nije ga nazvala Drveni Marijan.)

„Zamjenice Clutterbuck, porazgovarat ćete s njim?“

„Mislim da se to podrazumijeva, zar ne?“

„Pretpostavljam“, reče Lisey, pitajući se što bi - ako išta - vršilac dužnosti šerifa okruga Castle uspio izvući iz Woodbodyja što ona nije uspjela iščeprkati. Vjerojatno bi se našlo toga - njoj je zasmetao bijes. Također je shvatila da to nije ono stoje najviše muči. „Uhapsit ćete ga?“

„Na temelju toga što ste mi ispričali? Nikako. Možda imate temelja za građansku tužbu - morali biste pitati svog odvjetnika - ali siguran sam da bi na sudu on izjavio da je taj Dooley, koliko je njemu poznato, namjeravao samo banuti na vaš kućni prag i iskušati malo agresivniju prodavačku tehniku. Tvrdio bi da ništa ne zna o uginulim mačkama u poštanskim sandučićima ni o fizičkim prijetnjama... a govorio bi i istinu, koliko zaključujem po ovome što ste upravo ispričali. Nije li tako?“

Lisey potvrdi, prilično malodušno, da je doista tako.

„Trebat će mi pismo koje je ostavio taj vaš vrebač, “ reče Clutterbuck, „a trebat će mi i mačka. Što ste učinili s njezinim posmrtnim ostacima?“

„Uz kuću smo dogradili nekakvu drvenu kištru“, reče Lisey.

Podigne cigaretu, zagleda se u nju, pa je ponovno spusti. „Moj ju je suprug nekako zvao - moj je muž imao riječ za gotovo sve - ali je se ni za živu glavu ne mogu sjetiti. Dakle, ta stvarca drži rakune dalje od komposta. Ubacila sam mačku u vreću za smeće a vreću u nadgrađe.“ Sad kad je se nije trudila sjetiti, Scottova joj riječ sama od sebe padne na um.

„A-ha, a-ha, imate škrinju?“

„Da...“ Već strepeći od toga što će joj reći da učini.

„Gospođo Landon, stavite mačku u škrinju. Slobodno je ostavite u vreći. Netko će sutra doći po nju i odnijeti je Kendallu i Jeppersonu. To su veterinari koji rade za okrug. Oni će pokušati odrediti uzrok smrti– „

„Ne bi trebalo biti teško“, reče Lisey. „Sandučić je bio pun krvi.“

„A-ha. Šteta što niste snimili nekoliko fotografija prije no što ste počistili.“

„E pa, ispričavam se odavde do vječnosti!“ vikne Lisey, uvrijeđena.

„Smirite se“, reče Clutterbuck. Mirno. „Shvaćam da ste bili uzrujani. Svatko bi bio.“

Ne i ti, ogorčeno pomisli Lisey. Ti bi bio hladan kao... kao crknuta mačka u škrinji.

Ona reče: „Time smo riješili pitanje profesora Woodbodyja i uginule mačke. A što je sa mnom?“

Clutterbuck joj reče da će joj odmah poslati jednog pomoćnika - Boeckmana ili Alstona, ovisno koji je bliže - da preuzme pismo. A kad je već tamo, reče on, pomoćnik koji će doći k njoj mogao bi snimiti nekoliko polaroida uginule mačke. Svi policajci nose polaroid fotoaparate u svojim automobilima. A onda će se pomoćnik (a poslije i njegova zamjena u jedanaest navečer) parkirati na autocesti 19 tako da vide njezinu kuću. Naravno, ne bude li hitnih poziva - prometna nesreća ili takvo što. „Svrati“ li Dooley (kako se Clutterbuck neobično delikatno izrazio) vidjet će policijski automobil i produžiti.

Lisey se nadala da je Clutterbuck u pravu.

Tipovi poput Dooleya, nastavi Clutterbuck, najčešće laju a ne ujedaju. Ne uspiju li strahom od nekoga iznuditi što žele, najčešće zaborave cijelu stvar. „Rekao bih da ga više nećete vidjeti.“

Lisey se nadala da je i u tome u pravu. Jer ona nije bila sigurna. Neprestance je razmišljala o tome kako je „Zack“ posložio sve figurice tako da ga nitko ne može opozvati, barem ne čovjek koji ga je angažirao.

2.

Ni dvadeset minuta nakon završetka razgovora s pomoćnikom Clutterbuckom (kojeg je njezin umorni mozak uporno želio zvati ili pomoćnik Pičuljak ili - vjerojatno zbog polaroid fotoaparata - pomoćnik Ptičica), vitak muškarac odjeven u uniformu kaki boje s velikim pištoljem na boku pojavi joj se na vratima. Predstavi se kao pomoćnik Dan Boeckman i reče joj da je dobio uputu da preuzme „stanovito pismo“ i fotografira „stanovitu preminulu životinju“. Lisey je uspjela zadržati ozbiljan izraz lica, iako je morala jako zagristi u mekanu unutrašnju oblogu svojih obraza da joj taj pothvat uspije. Boeckman ubaci pismo (zajedno s njegovom običnom bijelom omotnicom) u plastičnu vrećicu koju mu je Lisey dala a onda upita je li Lisey „preminulu životinju“ stavila u škrinju. Lisey je to učinila čim je završila razgovor s Clutterbuckom, ubacila je zelenu vreću za smeće u lijevi kut svoje prostrane škrinje u kojoj se sad nalazila samo postarija hrpa losovih odrezaka u injem obloženim plastičnim vrećicama, dar njoj i Scottu od njihova majstora Smileyja Flandersa. Smiley je osvojio dozvolu za lov na losove na lovačkoj lutriji 2001. ili 2002. - Lisey se nije mogla sjetiti koje godine - i ukebao „je'nog po'nošlji'o vel'kog“ u St John Valleyu. Gdje je Charlie Corriveau ukebao svoju nevjestu, kad smo već kod toga. Pokraj tog mesa, koje ona gotovo sigurno nikad neće staviti u usta (osim možda u slučaju nuklearnog rata), nalazilo se jedino mjesto za mrtvu lunju Gallowayovih i ona reče Boeckmanu da mačku vrati tamo i nigdje drugdje nakon što završi s fotografiranjem. On krajnje ozbiljno obeća da će „udovoljiti njezinu zahtjevu“ i ona se ponovno morala ugristi za unutrašnju stranu obraza, premda joj je malo falilo da prasne u smijeh. Čim je policajac tromo kloparajući krenuo niz podrumske stube, Lisey se okrenula zidu poput zločestog djeteta, naslonila čelo na nj, rukama poklopila razjapljena usta i počela šaptavo cičati.

Kad je taj napad smijeha počeo jenjavati, ona se ponovno sjeti kutije od cedrovine Majčice Debusher (Liseyne više od trideset pet godina, ali je nikad nije doživljavala kao svoju). Sjećanje na tu kutiju i sve spomene ututkane u nju pomogle su ublažiti histeriju koja je fermentirala u njezinoj utrobi. Još je više pomogla njezina rastuća uvjerenost da je kutiju stavila na tavan. Što je, naravno, bilo savršeno logično. Šuta Scottova radnog života nalazila se u štali i radnom prostoru; šuta života kojim je ona živjela dok je on radio bit će ovdje, u kući koju je ona odabrala a oboje zavoljeli.

Na tavanu su se nalazila najmanje četiri skupocjena turska saga koje je nekoć obožavala a od kojih ju je u jednom trenutku, iz njoj neshvatljivih razloga, počela hvatati jeza...

Zatim najmanje tri kompleta umirovljenih putnih kovčega koji su prošli sito i rešeto prijevoza zračnim lađama dvadeset i nešto aviokompanija, često tek škrebetavih čunaka za prijevoz radnog naroda; ti kovčezi bijahu prekaljeni ratnici koji su zaslužili odličja i mimohode, ali će se morati zadovoljiti časnom tavanskom mirovinom (dečki, ruku na srce, ipak je to stoput bolje od gradskog otpada...)

Pa skandinavski dizajnirano pokućstvo za dnevni boravak za koje je Scott rekao da izgleda pretenciozno. Kako se ona ljutila na njega, uglavnom zato što je mislila da je vjerojatno u pravu...

Rolo pisaći stol, „jeftilenka“ za koju se ispostavilo da ima jednu kraću nogu koju se moralo podbočiti, samo što bi podmetač stalno ispadao a onda se jednog dana rolo poklopac „odrolao“ njoj po prstima i to je bio kraj, druškane, ideš ti meni lijepo na tavan...

Pepeljare na stalcima iz njihovih pušačkih dana...

Scottov stari pisaći stroj IBM Selectric koji je njoj služio za prepisku dok nije postalo problem naći vrpce i trake za korekcije...

Stvarca sim, stvarca tam, stvarca sim i tam. Jedan drugi svijet, zapravo, ali opet i nekako iju-ju, barem ode. A negdje - vjerojatno iza hrpe časopisa ili na stolcu za ljuljanje nepouzdanog raskoljenog naslona - nalazit će se kutija od cedrovine. Pomisao na nju bješe poput razmišljanja o hladnoj vodi kad žedate u vrući dan. Nije znala zašto bi to trebalo biti tako, ali bilo je.

Kad se pomoćnik Boeckman popeo iz podruma sa svojim polaroidima, jedva je čekala da ode. No on nikako da krene (dosadan ko uš, rekao bi tata Debusher); najprije joj je rekao da je mačka čini se ubodena nekakvim alatom (vjerojatno odvijačem), a onda joj obećao da će biti parkiran ispred njezine kuće. Možda na vozilima njihova voznog parka (upravo je tako rekao, voznog parka) ne piše SLUŽITI I ŠTITITI, ali se to podrazumijeva, i on želi da se ona osjeća potpuno sigurno. Lisey reče da se osjeća tako sigurno da zapravo razmišlja o tome da ode u krevet: dan je bio dug, morala je riješiti obiteljsku krizu, pa onda ovo s vrebačem - krepana je. Pomoćnik Boeckman naposljetku shvati poruku i ode, ali tek nakon što joj je još jednom ponovio da je potpuno sigurna, sigurna kao u bunkeru i da nema potrebe da se trza na svaki sušanj. A onda je zakloparao niz Liseyne ulazne stube jednako tromo kao maloprije niz podrumske, posljednji put pregledavajući svoje fotografije uginule mačke dok je još dovoljno svjetla. Minutu-dvije potom Lisey začuje kako je dvaput zaturiralo nešto što je zazvučalo kao cepelinski veeelki motor. Prednja svjetla zapljusnu travnjak i kuću a onda zgasnu. Lisey zamisli pomoćnika Daniela Boeckmana kako sjedi na drugoj strani ceste u svom policijskom vozilu upadljivo parkiranom uz rub ceste pa se nasmiješi. A onda se popne na tavan, i ne sluteći da će dva sata potom ležati na krevetu potpuno odjevena, iscrpljena i uplakana.

3.

Napaćeni um lako podlegne opsjednutosti, i nakon pola sata uzaludne potrage na tavanu, gdje je zrak bio vruć i nepomičan, svjetlost slaba, a sjene čini se lukavo odlučne sakriti svaki kutak koji je željela pregledati, Lisey nesvjesno padne kao žrtva opsjednutosti. Nije imala određeni razlog zbog kojeg bi joj ta kutija uopće i trebala, tek snažnu slutnju da je nešto što se nalazi u njoj, nekakav suvenir iz prvih godina njezina braka, iduća postaja fanta. Ali nakon nekog vremena sama kutija postane joj cilj, kutija od cedrovine Majčice Debusher. Fućkaš fantove:ne nađe li tu kutiju od cedrovine - dugu tridesetak centimetara, široku dvadesetak i visoku petnaest - neće moći zaspati. Ležat će u krevetu i razbijati glavu mislima o uginulim mačkama, pokojnim muževima i praznim krevetima, inkunkanskim ratnicima, sestrama koje sakate sebe i očevima koji sakate –

(tiho Lisey tiho)

Samo bi ležala u krevetu i točka.

Jednosatna potraga bila je dovoljna da je uvjeri da kutija od cedrovine ipak nije na tavanu. Dotad je postala sigurna da je najvjerojatnije u rezervnoj spavaćoj sobi. Bilo je logično pretpostaviti da je promijenila boravište i preselila tamo... samo što ju je dodatnih četrdeset minuta (uključujući i pretraživanje gornje police u ormaru stojeći na klimavim ljestvama) uvjerilo da je i ta soba još jedna „jalova“ bušotina. Što je značilo da je kutija dolje u podrumu. Mora biti. Vjerojatno si je našla počinka iza stuba gdje su u hrpi kartonskih kutija bile pohranjene zavjese, ostaci tapisona, komponente za stare glazbene linije i nekoliko komada sportske opreme: klizaljke, komplet za kroket, prošupljena mreža za badminton. Žurno silazeći niz podrumske stube (i ne sjetivši se uginule mačke koja sad leži pokraj hrpe okamenjene losovine u njezinoj škrinji), Lisey se uvjeri da je tu kutiju čak i vidjela tamo. Tad je već bila jako umorna, ali tek nejasno svjesna te činjenice.

Trebalo joj je dvadeset minuta da izvuče sve kartonske kutije iz njihova dugoročnog počivališta. Neke su bile vlažne i raspadale se na dodir. Kad je završila s pregledom stvari u njima udovi su joj drhtali od umora, odjeća se lijepila za nju, a u zatiljku joj je zabubnjala podmukla glavobolja. Neraspadnute kutije gurne natrag, a raspadnute ostavi gdje jesu. Kutija Majčice Debusher ipak je na tavanu. Mora biti, cijelo je vrijeme tamo. Dok je ona gubila vrijeme ovdje dolje među zahrđalim klizaljkama i zaboravljenim slagalicama, kutija od cedrovine strpljivo je čekala gore. Lisey se sjeti šest mjesta na tavanu koja je propustila pregledati, uključujući i uski prostor duboko ispod greda. Kutija je najvjerojatnije tamo. Vjerojatno ju je stavila tamo a onda zaboravila na –

Ta se misao naprasno prekine kad je shvatila da netko stoji iza nje. Vidjela ga je kutom oka. Zvao se on Jim Dooley ili Zack McCool, učas će joj spustiti ruku na znojno rame i osloviti je s gospoja. A onda će Lisey imati stvarni problem.

Taj je osjećaj bio tako stvaran da je Lisey začula šušljanje Dooleyevih nogu. Munjevito se okrenula, ruke podigla da si zaštiti lice, i u tom djeliću sekunde uspije ugledati usisavač koji je baš ona izvukla ispod stuba. A onda se spotakne o pljesnivu kartonsku kutiju u koju je bila ugurana stara mreža za badminton. Zalomi rukama da povrati ravnotežu, gotovo joj uspije, ponovno je izgubi, uspije pomisliti ti bigulicu, a onda ljosne. Potiljkom za dlaku promaši donju stranu stuba, što nije bilo loše jer bi joj lubanja pukla kao orahova ljuska, možda dovoljno da padne u nesvijest. A i pogine, ako bi udarila glavom dovoljno jako o cementni pod. Lisey se nekako uspjela dočekati na ruke; jednim je koljenom sigurno prizemljila na elastičnu strunjaču sagnjile badmintonske mreže no drugim - puno neugodnije - na podrumski pod. Na svu sreću još je na sebi imala traperice.

Taj je pad zapravo bio sretna okolnost zbog još nečeg, razmišljala je petnaest minuta poslije ležeći na krevetu, još odjevena ali ne više onako jako zaplakana; dotad je plač jenjao do razine izoliranih jecaja i kukavnih, vodnjikavih soptaja - mamurluka jakih emocija. Njezin pad - i prepast koja mu je prethodila, zaključi ona - razbistrili su joj misli. Mogla je ustrajati u potrazi za kutijom još dva sata, a i dulje, ako je ne bi izdala snaga: natrag na tavan, pa u rezervnu sobu, pa u podrum. Povratak u budućnost, jamačno bi dometnuo Scott; imao je dara za duhovitosti u neprimjerenom trenutku. Odnosno najprimjerenijem trenutku, kako bi se poslije ispostavilo.

Dakle, lako se moglo dogoditi da bi Lisey nastavila tražiti kutiju dok ne svane dan i naposljetku bi u jednoj ruci imala puno vrućeg zraka a u drugoj hrpu govana. Lisey je sad bila uvjerena da je kutija na nekom tako vidljivom mjestu da je ili već pet puta prošla pokraj nje ili da je naprosto nema, možda ju je ukrala neka pospremačica koja je radila kod njih ili neki majstor koji je ju je uvrebao i pomislio da bi njegova žena rado imala neku takvu lijepu kutiju te da gospoja g. Landona (komično kako joj se ta riječ uvukla u glavu) neće ni primijetiti da je nema.

Piš te vrit, mala Lisey, reče Scott sa svog mjesta u njezinoj glavi.

Razmišljaj o tome sutra, jer sutra je novi dan.

„Aha“, reče Lisey pa se uspravi u sjedeći položaj, iznenada shvativši da se pretvorila u uznojenu, usmrđenu ženu u znojnoj, prljavoj odjeći. Brže-bolje se ispili iz nje, ostavi je na hrpi u podnožju kreveta i krene pod tuš. Kad se u podrumu u padu dočekala na ruke ogrebla je oba dlana, ali se sad nije obazirala na peckanje u njima; dvaput našamponira kosu i dopusti da joj se sapunica cijedi niz obraze. A onda, nakon što je pod tušem zamalo odrijemala pet minuta, ona odlučno okrene polugicu tuša na H i ispere kosu gotovo ledeno hladnim igličastim sprejem, pa izađe iz tuš-kade hvatajući zrak. Obriše se velikim ručnikom, a kad ga je bacila u košaru za rublje ona shvati da je došla k sebi i da je spremna dopustiti današnjem danu da završi.

Legne u krevet. Posljednja njezina misao prije no što ju je san kao reketom ispucao u tamu ticala se pomoćnika Boeckmana na straži. Bješe to utješna misao, osobito nakon što se nasmrt prestrašila u podrumu. Spavala je dubokim besanim snom dok je nije probudilo kreštanje telefona.

4.

Bješe to Cantata; zvala je iz Bostona. Naravno. Darla ju je nazvala. Darla uvijek nazove Canty kad se pojavi kakav problem -češće prije no kasnije. Canty je htjela znati treba li doći kući. Lisey uvjeri svoju sestru da nema ama baš nikakvog razloga za prijevremeni povratak iz Bostona koliko god Darla možda zvučala uzrujano. Amanda je zbrinuta i Canty nema što tu tražiti. „Možeš je posjetiti, ali ukoliko ne dođe do velike promjene - a doktor Alberness nam je rekao da je ne očekujemo - nećeš moći znati je li ona uopće svjesna da si tamo.“

„Isuse“, reče Canty. „To je živi užas, Lisa.“

„Da. Ali je ona s ljudima koji razumiju njezinu situaciju - ili barem razumiju kako skrbiti za ljude u njezinoj situaciji. A Darla i ja ćemo te izvješ–“

Lisey je dotad hodala po sobi s bežičnim telefonom u ruci, no sad stane zureći u notes koji je napola iskliznuo iz desnog stražnjeg džepa njezinih odbačenih traperica. Bješe to Amandina Mala knjiga prisilnih radnji, samo što je sad Lisey osjećala prisilu da je uzme.

„Lisa?“ Canty ju je jedina tako redovno zvala i Lisey bi se uvijek tad osjetila poput pomoćnica voditelja koje u televizijskim kvizovima ili nečem sličnom pokazuju nagrade - Lisa, pokažite Hanku i Marthi što su osvojili! „Lisa, još si tamo?“

„Jesam, draga.“ Zagledana u notes. Zavijuci spirale ljeskaju na suncu. Mali čelični. „Rekoh da ćemo te Darla i ja svakako redovno izvještavati.“ Notes je još bio ulubljen od otiska stražnjice uz koju je bio priljubljen mnoge sate, i dok je Lisey gledala u nj, Cantyn glas kao da je blijedio. Lisey se začuje kako govori da je uvjerena da bi Canty učinila isto da se ona našla na licu mjesta. Sagne se i izgura notes iz džepa traperica. Reče Cantati da će je nazvati navečer, reče joj da je voli, reče zbogom i baci bežični telefon na krevet, i ne pogledavši kamo. Nije skidala pogled s prignječenog notesa - sedamdeset devet centi u bilo kojoj papirnici. A odakle ta njezina opčinjenost? Zašto sad, kad je jutro a ona odmorna? Čista i odmorna? Sad kad se svježa sunčana svjetlost slijeva kroz prozor, njezina sinoćnja opsesivna potraga za kutijom od cedrovine čini joj se budalasta, puka ponašajna eksternalizacija dnevnih stresova, ali joj ovaj notes ne izgleda budalasto, nimalo.

Da bi unio dašak veselja Scottov joj glas prozbori jasnije no ikad. Bože, kako je taj glas razgovijetan! I gromak.

Babyluv, ostavio sam ti poruku. Ostavio sam ti fant.

Lisey se sjeti Scotta ispod njam-njam stabla, Scotta na listopadnom snijegu, hiru prirode, priča joj kako bi ga Paul kadikad dražio kakvim teškim fantom... ali nikad preteškim. Godinama se nije tog sjetila. Potisnula je to, naravno, zajedno s ostalim stvarima o kojima nije željela razmišljati; gurnula iza svojeg ljubičastog zastora. Ali što je u tome loše?

„Nikad nije bio zao“, rekao je Scott. U očima mu je bilo suza ali ne i u glasu, jasnom i mirnom. Kao uvijek kad bi imao priču za ispričati, želio je da ga se čuje. „Dok sam bio mali, Paul nikad nije bio zao prema meni kao ni ja prema njemu. Držali smo si štangu. Morali smo. Volio sam ga, Lisey. Jako sam ga volio.“

Dotad je već prelistala stranice sa znamenkama, brojkama jadne Amande, luđački sitno ispisanima. Iza njih nade samo prazne stranice. Lisey ih je prelistavala sve brže a njezina uvjerenost da će na njima nešto naći slabjela je, no tad stigne do stranice blizu kraja na kojoj je pisala samo jedna riječ:

Trandovilj

Zašto joj je to poznato? Isprva se nije uspjela sjetiti, a onda se ipak sjeti. Koja je moja nagrada? upitala je stvora u Amandinoj spavaćici, stvora okrenutog joj leđima. Piće, rekao je. Coca-Cola? RC? upitala je ona a onda je stvor rekao –

„Rekao je... ona ili on su rekli...'Kuš budi, želimo gledati trandovilje'„, promrmlja Lisey.

Da, tako je, ili otprilike tako; u svakom slučaju, dovoljno dobro da se ne vidi iz aviona. To joj nije značilo ništa, a opet nekako i jest. Zagleda se u tu riječ još trenutak-dva, a onda prelista do kraja notesa. Sve su stranice bile prazne. Namjeravala je baciti notes, kad ugleda obris riječi iza zadnje stranice. Ona preklopi ostatak listova: na ulubljenoj unutrašnjoj strani stražnjih korica notesa tiskanim je slovima pisalo

4. postaja – Pogledaj ispod kreveta

Ali prije no što se sagnula i zavirila pod krevet, Lisey najprije prelista natrag do brojki na početku notesa, a onda ponovno otvori stranicu s TRANDOVILJEM, šest stranica od kraja. Uvjeri se u ono što je već znala: Amanda četvorke piše pravokutno nakošene crtice, kako su ih učili u školi: Scott je, pak, pisao četvorke koje su sličile znaku &:4. Scott je svoje o-ove pisao kao osmice i običavao podvlačiti svoje bilješke i podsjetnike. A Amanda je oduvijek pisala majušna štampana slova... s malko lijenim okruglim slovima, C-ovima, G-ovima, ipsilonima i S-ovima.

Lisey se prebacivala s TRANDOVILJA na 4. postaju: pogledaj ispod kreveta. Kad bi ta dva primjerka rukopisa stavila pred Darlu i Canty, bila je uvjerena da bi one bez oklijevanja prvi pripisale Amandi a drugi Scottu.

A onaj stvor jučer ujutro s njom u krevetu...

„Zvučao je poput njih oboje“, šapne Lisey. Ježila se. „Ljudi bi me proglasili ludom, ali je doista zvučao kao njih oboje.“

Pogledaj ispod kreveta.

Naposljetku ona posluša uputu iz poruke. Jedini fant koji je ugledala bile su stare pustene papuče.

5.

Lisey Landon sjedila je u kocki jutarnjeg sunca prekriženih goljenica, ruku podbočenih na koljenim čašicama. Spavala je gola i takva je sad i sjedila; sjena trakastih zavjesa navučenih na istočni prozor ležala je na njezinu vitkom tijelu poput sjene čarape. Ona ponovno pogleda u poruku koja ju je usmjeravala prema četvrtoj postaji fanta - kratki lov na fant, na dobri fant, još nekoliko postaja i slijedi je nagrada.

Katkad bi me Paul dražio teškim fantom... ali nikad preteškim.

Nikad preteškim. Imajući to na umu ona s praskom zatvori notes i pogleda stražnje korice notesa. Na njima je majušnim crnim slovima ispod Dennisonova loga pisalo:

mein gott

Lisey ustane i brzo se počne odijevati.

6.

Stablo ih zatvara u njihov vlastiti svijet. Izvan stable je snijeg. A ispod njam-njam stabla je Scottov glas, Scottov hipnotični glas, i zar je mislila da su Ispražnjeni zlodusi Scottova priča strave? Ovo je njegova priča strave, i osim suza kad govori o Paulu i kako su se držali skupa sve to vrijeme ranjavanja, užasa i krvi na podu, on je priča bez zapinjanja.

„Nikad nismo išli u lov na fant kad je tata bio kod kuće“, kaže on, „samo dok je bio na poslu.“Scott se uglavnom riješio naglaska zapadne Pennsylvanije ali mu se ovaj sad ponovno uvlači u govor, ima puno dublje korijene od Liseyna sjevernjačkog naglaska, i zvuči nekako dječje iskrivljeno. „Paul bi uvijek prvi fant postavio blizu. Možda s porukom '5 postaja fanta' - da ti kaže koliko tragova ima - a onda nešto kao 'Pogledaj u ormar'. Prvi je trag rijetko bio zagonetka, ali su ostali gotovo redovno to bili. Sjećam se jednog - 'Odi gdje je tata nogom mačku', a to je naravski bilo kod starog bunara. Na drugom je pisalo 'Idi gdjeradimo na farmi cijeli dan'. Uskoro sam skontao da misli na stari Farmallov traktor na istočnom polju pokraj kamenog zida, i zbilja, na sjedištu traktora, pritisnuta kamenom, nalazila se postaja fanta. Jer je ta postaja bila samo presavinut papirić s uputom. Gotovo uvijek bih riješio zagonetke, ali ako bih zapeo, Paul bi mi dao još natuknica dok ne bih riješio. A na kraju bih dobio nagradu u obliku Coca-Cole, RC Cole ili čokoladice.“

Pogleda u nju. Iza njega bjelina - bijeli zid. Njam-njam stablo - zapravo je riječ o žalosnoj vrbi - objesilo se oko njih u obliku čarobnog kruga i odvojilo ih od ostatka svijeta.

On kaže: „Ponekad kad bi tatu uhvatila gnjiloba nije bilo dovoljno da se poreže da to izađe iz njega. Jednog dana kad je bio u takvom stanju podigao me...

7.

... na klupicu u hodniku, to je Scott rekao zatim, sad se sjećala (htjela-ne htjela), ali prije no što je uspjela za tom uspomenom zaći dublje u ljubičastilo gdje je sve ovo vrijeme bila skrivena, na stražnjem trijemu ugleda nekog čovjeka. Muškarca, ne kosilicu ili usisavač, nego stvarnog čovjeka. Na svu sreću imala je dovoljno vremena primijetiti da je i on, premda nije Boeckman, odjeven u kaki uniformu okružnog policajca, pa se nije osramotila i vrisnula poput Jamie Lee Curtis u nekom od filmova iz serije Noć vještica.

Njezin se posjetitelj predstavi kao pomoćnik Alston. Došao je odnijeti uginulu mačku iz Liseyne škrinje i usput joj priopćiti da će tijekom dana svratiti i provjeriti kako je. Upita je ima li mobitel i Lisey reče da ima. U BMW-u je i čini joj se da bi mogao biti i napunjen. Pomoćnik Alston preporuči joj da ga stalno drži uza se i da broj šerifova ureda stavi na brzo biranje. Alston primijeti njezin izraz lica i reče joj da je voljan to učiniti umjesto nje ako ona „nije upoznata s tom funkcijom“.

Lisey, koja se malokad uopće i služila mobitelom, povede Alstona do svog BMW-a. Mobitel je bio samo napola napunjen, ali je punjač bio u stupu između sjedišta. Alston pruži ruku da će isključiti upaljač, no ugleda mrvice pepela oko njega pa zastane.

„Samo naprijed“, reče mu Lisey. „Mislila sam da ću se vratiti toj navici ali se čini da sam se predomislila.“

„Vjerojatno pametna odluka, gospođo“, reče Alston, ne nasmiješivši se. Isključi bemburin upaljač i uključi punjač. Lisey nije imala pojma da se to može; kad bi se uopće sjetila da treba napuniti svoju Motorolicu, uvijek bi to učinila u kuhinji. Dvije godine, a još se nije naviknula na pomisao da nema muškarca u kući da pročita upute i dokuči značenje Crteža 1 i Crteža 2.

Upita Alstona koliko će potrajati punjenje mobitela.

„Do kraja? Ne više od sat vremena, možda i manje. Hoćete li u međuvremenu biti dostupni na fiksnoj liniji?“

„Da, trebam nešto obaviti u štali. Tamo imam telefon.“

„Dobro. Nakon što se mobitel napuni zataknite ga za remen ili objesite na pasicu hlača. Bude li ikakvog razloga za paniku, pritisnite tipku 1 i bam! - razgovarate s policajcem.“

„Hvala vam.“

„Nema na čemu. Kao što rekoh, obilazit ću vas. Danu Boeckmanu će i noćas baza biti ispred vaše kuće, osim ako ga nekamo ne pozovu. Što će se vjerojatno dogoditi - u gradićima poput ovog petkom navečer je živo - ali imate telefon i naš broj na brzom biranju, a on će se uvijek vratiti ovdje.“

„U redu. Jeste li doznali išta o čovjeku koji mi dodijava?“

„Ni slovca, gospođo“, reče Alston ležerno... naravno, on si može dopustiti ležernost, nitko nije njemu zaprijetio da će mu nanijeti zlo, a vjerojatno nitko i neće. Visok je metar devedeset tri, ima u njemu brat bratu sto trideset kila žive vage. Možda i sto četrdeset, u punoj ratnoj spremi, dodao bi njezin otac; u Lisbonu je Dandy Debusher bio poznat po takvim duhovitostima.

„Dočuje li što Andy - odnosno pomoćnik Clutterbuck, on je glavni i odgovorni dok se šerif Ridgewick ne vrati s medenog mjeseca -siguran sam da će vam odmah javiti. Dotad vi samo morate poduzeti neke mjere opreza. Dok ste u kući, zaključavajte vrata, dogovoreno? Osobito kad padne mrak.“

„U redu.“

„I držite taj mobitel nadohvat ruci.“ „Hoću.“

Alston podigne palac i nasmiješi se kad je ona odmah podigla svoj. „A sad odoh po onu macu. Kladim se da jedva čekate da je više ne gledate.“

„Da“, reče Lisey ali ono čega se najviše željela riješiti, barem trenutno, bio je pomoćnik Alston. Da bi mogla otići u štalu i pogledati ispod kreveta. Onoga koji je posljednjih dvadesetak godina čamio u okrečenom kokošinjcu. Onoga koji su kupili

(mein gott)

u Njemačkoj. U Njemačkoj gdje...

8.

...sve što može poći po zlu i polazi po zlu.

Lisey se ne sjeća gdje je čula tu frazu i to je, naravno, nevažno, ali joj u njihovih devet mjeseci u Bremenu ona sve češće pada na um: Sve što može poći po zlu i polazi po zlu.

Sve što može, hoće.

Kuća na Bergenstrasse Ringu u jesen je puna propuha, zimi hladnoće, a kad naposljetku stigne vlažni i mamurni jad od proljeća, krov prokišnjava. Oba tuša su mušičava. Zahod u prizemlju jezivo se cereka. Gazda najprije obećava da će nešto poduzeti, a onda prestane odgovarati na Scottove pozive. Naposljetku Scott za astronomske honorare angažira jednu njemačku odvjetničku tvrtku - uglavnom, kaže on Lisey, jer ne može dopustiti tom govnaru od gazde da se nekažnjeno izvuče, ne može podnijeti da mu dopusti pobijediti. Govnar od gazde, koji katkad Lisey važno namigne kad Scott ne gleda (nikad se nije to usudila reći Scottu jer ovaj nema smisla za humor kad je riječ o govnaru od gazde), nije pobijedio. Pod prijetnjom tužbe on izvrši neke popravke: krov prestane prokišnjavati a zahod u prizemlju prestane se manijakalno cerekati u gluho doba noći. Čak je zamijenio i peć centralnog grijanja. Osmo čudo. A onda jedne noći bane pijan i počne se derati na Scotta na mješavini njemačkog i engleskog, nazivati gaameričkim komunističkim zakuhavačem, frazom koju će njezin muž s toplinom pamtiti do kraja života. Scott - i on sve samo ne trijezan (u Njemačkoj Scott i trijeznost nisu si na ti) - u jednom trenutku govnara od gazde ponudi cigaretom i kaže mu Samo tajte, samo tajte, mein Fuhrer, bitte, bitte! Tu godinu Scott loče, Scott se šali, i Scott huška odvjetnike na govnare od gazdi, ali Scott ne piše. A ne piše jer je uvijek pijan ili je uvijek pijan jer ne piše? Lisey ne zna. Malo ot ovog, malo ot onog. Do svibnja, kad je njegovoj predavačkoj gaži najzad - milosrdno - došao kraj, njoj je svejedno. U svibnju jedino želi biti negdje gdje joj razgovori u supermarketu ili u trgovinama koje se nižu duž glavne ulice ne zvuče poput glasanja poluljudi iz filma Otok doktora Moreaua. Ona zna da to nije fer, ali zna i da nije stekla nijednog prijatelja u Bremenu, ni među profesorskim suprugama koje govore engleski, a muž joj je cijele dane na fakultetu. Previše je zatvorena u toj kući punoj propuha, umotana u šal ali svejedno mahom zebe, gotovo uvijek sama i jadna, gleda televizijske emisije koje ne razumije i sluša kamione kako brundaju oko kružnog toka na uzbrdici. Od glomaznih, Peugeotovih, podrhtavaju podovi. Nije joj ništa lakše zbog toga što je i Scott jadan i što mu predavanja nailaze na loš odjek. A zašto bi zaboga i bilo? Onaj tko je rekao jad voli društvo kenja kvake. No onaj koji je smislio Sve što može poći po zlu i polazi po zlu... e, tajje bio na dobrom tragu.

A kad je Scott kod kuće onda se mota po njoj više no što je Lisey navikla jer se ne povlači u sumornu izbu koju je proglasio radnom sobom da bi pisao. Isprva se trudi pisati, ali do prosinca njegovi pokušaji postaju sporadični a do veljače je sasvim odustao. Čovjek koji inače može pisati u motelu Z kategorije dok vozila tutnje ispred prozora u osam voznih trakova a na katu tulumari studentsko bratstvo ovdje je potpuno nezapet. Ali njega to ne muči, barem ona to na njemu ne primjećuje. Umjesto da piše on provodi duge, urnebesne i sve u svemu iscrpljujuće vikende sa svojom ženom. Često ona pije s njim i napije se s njim jer, osim da se ševi s njim, to je jedino što joj pada na pamet. U tužne mamurne ponedjeljke Lisey je zapravo drago kad on ujutro izađe iz kuće iako kad dođe deset navečer a njega još nema, ona se natandrči pokraj prozora dnevnog boravka s pogledom na cestu i zabrinuto čeka da stigne Audi koji je Scott uzeo na lizing, pitajući se gdje je on i s kime pije. Koliko pije. Nekad je subotom nagovori da se s njim igra napornih igara skrivača u njihovoj velikoj kući punoj propuha; kaže da će ih to barem zagrijati ako ništa drugo, i u tome ima pravo. Ili bi se igrali lovice, jurili gore-dolje po stubištu ili tutnjali po hodnicima u njihovim komičnim lederhosen, smijali se kao ćaknuta (i k tome uspaljena) klinčadija, izvikujući svoje njemačke lozinke: Achtung! i Jawohl! i Ich habe Kopfschmerzen! i - najčešće - Mein got! Te budalaste igre najčešće završe seksom. S cugom ili bez nje (ali najčešće sa) Scott te zime i proljeća uvijek želi seks, i ona je uvjerena da će se prije no što se isele iz te propuhane kuće u Bergenstrasse poseksati u svim sobama, većini kupaonica (uključujući i onu sa zahodskom školjkom koja se grohotom smije), pa i u nekim ormarima. Toliki seks jedan je od razloga zbog kojeg je nikad (no dobro, gotovonikad) ne muči pomisao da on ima ljubavnicu, premda izbiva iz kuće, premda cuga, premda ne radi ono za što je stvoren, a to je da piše.

Ali, naravno, ni ona ne radi ono za što je ona stvorena, i ima trenutaka kad je ta spoznaja ošine. Ne može reći da joj je lagao, ili je zavaravao; ne, to ne može nikako reći. Rekao joj je samo jedanput, ali je taj jedini put bio krajnje jasan: ništa od djece. Osjeća li ona da mora imati djecu - a on zna da je ona iz velike obitelji - u tom se slučaju ne mogu oženiti. To bi mu slomilo srce, ali ako bi ona tako osjećala, tad bi morali raskinuti. Rekao joj je to ispod njam-njam stabla gdje su sjedili okruženi hirom prirode, snijegom u listopadu. Ona si dopušta prisjetiti se tog razgovora jedino u deveti sat samotnih bremenskih popodneva radnih dana, kad je nebo gotovo uvijek bijelo a kamioni neprestance brundaju u prolazu i krevet podrhtava ispod nje. Krevet koji je on kupio i koji će poslije dovući u Ameriku. Često leži na njemu ruke prebačene preko očiju i razmišlja kako je ovo bila doista užasna ideja usprkos urnebesnim vikendima i njihovu strastvenom (kadikad i grozničavom) seksu. U seksu su činili stvari koje Lisey još do prije šest mjeseci ne bi ni pale na um; Lisey zna da te varijacije nemaju puno veze s ljubavlju nego s dosadom, nostalgijom, cugom i čemerom. Njegovo opijanje, uvijek teško, sad poprima zastrašujuće razmjere. Ona zna da mu predstoji neizbježivi slom ne pritegne li malo uzde. Praznina njezine utrobe počne je tištati. Naravno, dogovor je dogovor, ali ispod njam-njam vrbe nije shvaćala da godine prolaze i da vrijeme ima težinu. Scott će možda ponovno početi pisati nakon povratka u Ameriku, ali što će ona raditi? Nikad mi nije lagao, misli ona ležeći na bremenskom krevetu ruke preko očiju ali predviđa trenutak - u ne jako dalekoj budućnosti - kad joj ta činjenica više neće biti dovoljna, i taje mogućnost plaši. Katkad poželi da nije sjela pod tu hebenu vrbu sa Scottom Landonom.

Katkad poželi da ga nije ni srela.

9.

„Nije istina“, šapnula je štali punoj sjena i osjetila mrtvi teret njegova radnog prostora iznad nje kao demanti - tolike knjige, tolike priče, cijeli taj protekli život. Nije požalila zbog svog braka, ali da, kadikad doista poželi da nije upoznala svog napaćenog i napornog čovjeka. Da je srela nekoga drugog. Primjerice, nekog simpatičnog, neproblematičnog kompjutoraša, čovjeka koji bi zarađivao sedamdeset tisuća godišnje i podario joj troje djece. Dva dječaka i djevojčicu, jedno već odraslo i u braku, drugo dvoje još školaraca. Ali to nije bio život koji je našla. Ili koji je našao nju.

Umjesto da odmah krene prema bremenskom krevetu (što joj se učinilo previše, prebrzo), Lisey krene prema svom jadu od radne sobe, otvori vrata i prođe pogledom po njoj. Što je namjeravala ovdje raditi dok je Scott na katu pisao svoje knjige? Nije se mogla sjetiti, ali je znala što ju je sad ovamo privuklo: telefonska sekretarica. Pogleda u 1 koje je žarilo na ekrančiću i u slova NEPRESLUŠANE PORUKE ispod njega, pa se upita bi li trebala nazvati pomoćnika Alstona da je presluša. Zaključi da ne bi. Ako je poruka Dooleyeva, može mu je poslije pustiti.

Naravno da je Dooleyeva - ta čija bi bila?

Psihički se pripremi za nove prijetnje izrečene tim mirnim, površinski razboritim glasom i pritisne tipku PLAY. Trenutak potom mlada žena po imenu Emma objašnjavala je kakve bi sve izvanredne uštede Lisey mogla ostvariti prelaskom na mrežu MCI. Lisey prekine tu ekstatičnu poruku, pritisne tipku za brisanje i pomisli: Toliko o ženskoj intuiciji.

Ode iz ureda, smijući se.

10.

Lisey bez tuge ili sjete pogleda u debelo umotano obličje bremeskog kreveta premda su ona i Scott u tom krevetu vodili ljubav - ili se barem poševili; nije se mogla sjetiti koliko je zapravo ljubavi bilo u razdoblju SCOTT I LISEY U NJEMAČKOJ - vjerojatno stotinama puta. Stotinama? Je li to bilo moguće u samo devet mjeseci, osobito kad je bilo dana, a katkad i cijelih radnih tjedana, kad Scotta ne bi vidjela od trenutka kad bi u sedam ujutro poput mjesečara odbauljao kroz vrata, noseći aktovku koja ga je lupkala po koljenu u ritmu njegova hoda, pa do trenutka kad bi se krepan dovukao kući, najčešće pod gasom, u deset navečer ili petnaest do jedanaest? Da, vjerojatno je bilo moguće ako bi cijele vikende proveli u onome što je Scott katkad nazivao „heberamama“. Zašto bi ona gajila tople osjećaje prema toj nijemoj i plahtama umotanoj grozoti, bez obzira na to koliko su često hopacupali po njoj? Ima više razloga mrziti taj krevet, jer je na neki način koji nije bio intuitivan već proizvod podsvjesne logike shvaćala (Lisey je vraški pametna dok toga nije svjesna, Scott je rekao nekome na nekoj zabavi a ona to slučajno čula, i nije znala da li da se osjeti polaskana ili postiđena) da se njihov brak gotovo raspao na tom krevetu. Bez obzira na to koliko njihov seks bio opako ugodan, ili kako ju je Scott lako dovodio do višestrukih orgazama ili joj draškao čmar tako da bi pomislila da će se raspomamiti od ugode; bez obzira na to što je napipala mjesto koje je mogla dotaknuti kad bi on trebao svršiti, od čega bi ga kadikad samo prožeo drhtaj a ponekad bi zavapio a nju bi od toga proželi srsi, i kad bi bio duboko u njoj i vruć kao... pa, vruć kao vakuumska pećnica. Pravo budi toj prokletinji da je umotana poput orijaškog leša jer - barem u njezinu sjećanju - sve što se na tom krevetu između njih dogodilo bilo je pogrešno i nasilno, jedan hrvački zahvat za drugim oko vrata njihova braka. Ljubav? Vođenje ljubavi? Možda. Možda nekoliko puta. No uglavnom se sjećala niza epizoda ružnog seksa. Stisak oko vrata bi se pojačao... pa popustio. Stisak... pa popuštanje. A svaki bi put stvorenju zvanom Scott - i-Lisey trebalo više vremena da dođe do zraka. Naposljetku su otišli iz Njemačke. Isplovili su iz Southamptona za New York na QEII. Drugog se dana vratila iz šetnje palubom i zastala ispred njihove kabine s ključem u rukama, nagnute glave, osluškujući: iznutra se čulo sporo ali postojano kuckanje pisaće mašine, i Lisey se nasmiješila.

Nije si dopustila pomisliti da je sve u redu, ali stojeći ispred tih vrata, začuvši da se Scott ponovno prihvatio pisanja, znala je da bi moglo biti. I bilo je. Kad joj je rekao da se pobrinuo za prekooceanski prijevoz onoga što je nazvao Mein Gott krevetom nije rekla ništa, znajući da više nikad neće u njemu spavati ni voditi ljubav. Da je Scott predložio da to učine - Zamo jetanput mala Leezie, za topra stara fremena! - odbila bi. Zapravo, rekla bi mu da odhebe. Ako je ikad neki komad pokućstva bio uklet, taj je krevet to bio.

Ona mu priđe, klekne, podigne rub plahte kojom je krevet bio pokriven i zaviri ispod. U tom pljesnivom, tijesnom prostoru kamo se ponovno uvukao smrad kokošjeg izmeta (kao pseto svojoj bljuvotini, pomisli ona), nalazilo se ono što je tražila.

U sjenama ispod kreveta nalazila se kutija od cedrovine Majčice Debusher.

OSMO POGLAVLJE

LISEY I SCOTT (ISPOD NJAM-NJAM STABLA)

1.

Istom je ušla u svoju sunčanu kuhinju, čvrsto stežući kutiju od cedrovine u rukama, kad zazvoni telefon. Lisey odloži kutiju na stol i javi se rastresenim halo, više ne strepeći od Dooleyeva glasa. Ako je to on, reći će mu da je pozvala policiju a onda spustiti slušalicu. Trenutačno ima previše posla da bi se bojala.

No bila je to Darla a ne Dooley. Nazvala je iz salona za posjetitelje u Greenlawnu, i Lisey nije iznenadilo to da se Darla još grize što je nazvala Canty u Boston. A da je bilo obratno, da je Canty bila u Maineu a Darla u Bostonu? Bilo bi više-manje isto, zaključi Lisey. Ne zna koliko se Canty i Darla još vole, ali jedna drugoj i dalje služe kao što pijancima služi cuga. Dok su bile male Majčica je govorila da bi Darlanna dobila temperaturu kad bi Cantata dobila gripu.

Lisey je pokušavala ispravno odgovarati na Darlina pitanja, baš kao i na Cantyna, iz istog razloga:da se riješi te kenjaže i nastavi s poslom. Vjerojatno će joj poslije ponovno postati važno kako joj se sestra osjeća - nadala se da će biti tako - ali joj je sad Darlin osjećaj krivnje značio koliko i Amandina ukomiranost. Koliko i to gdje se trenutačno nalazi Jim Dooley, kad je već kod toga, samo dok nije u istoj prostoriji s njom i ne vitla nožem.

Ne, uvjeravala je Darlu, nije pogriješila što je nazvala Canty. Da, ispravno je postupila kad je rekla Canty da se ne miče iz Bostona. I da, Lisey će popodne posjetiti Amandu.

„Užas“, reče Darla. Usprkos svojoj rastresenosti Lisey začuje jad u Darlinu glasu. „Ona je užas.“ A potom odmah, žurno: „Nisam tako mislila, nije ona užasna, naravno da nije, nego je užasno vidjeti je. Samo nepomično sjedi, Lisey. Sunce joj je tuklo u obraz dok sam bila kod nje, jutarnje sunce, i koža joj izgleda tako sivo i staro...“

„Nemoj to toliko uzimati k srcu, mila moja“, reče Lisey jagodicama prstiju prelazeći po glatkoj, lakiranoj površini kutije od cedrovine. Premda je kutija bila zatvorena, svejedno je osjećala njezin slatkasti miris. Kad je otvori, zaronit će licem u taj miomiris, i kao da će udahnuti prošlost.

„Hrane je kroz cjevčicu“, reče Darla. „Uguraju je pa izvade. Ne počne li samostalno jesti pretpostavljam da će je prestati vaditi.“ Plačljivo i glasno šmrcne. „Hrane je kroz cjevčicu a ionako je mršava i odbija govoriti. Razgovarala sam sa sestrom koja je rekla da ponekad znaju ostati takvi godinama, a ponekad nikad ne dođu k sebi, o Lisey, mislim da to ne mogu podnijeti!“

Lisey se na to blijedo nasmiješi a prsti joj napipaju šarke na poleđini kutije. Bješe to smiješak olakšanja. Darla Kraljica dramatiziranja, Darla primadona, što je značilo da su ponovno na sigurnom terenu, dvije sestre s dobro uvježbanim tekstovima u rukama. Na jednom kraju žice je Osjetljiva Darla. Molim jedan pljesak za nju, dame i gospodo. Na drugoj strani Mala Lisey, mala ali žilava. Zaplješćimo i njoj.

„Darla, ja ću je obići popodne i ponovno popričati s doktorom Albernessom. Dotad će imati jasniju sliku njezina stanja–“

„Stvarno?“ sumnjičavo će Darla.

Lisey, koja nije imala blagog pojma, reče: „Naravno. A ti trebaš kući, odmoriti se. Možda i malo odrijemati.“

Darla dramatično objavi: „O, Lisey, ne bih mogla zaspati!“

Lisey se živo fućkalo hoće li Darla jesti, sprašiti džoint ili se posrati po begonijama. Želi samo da se skine s telefona. „Mila moja, kreni kući i predahni. Moram sad prekinuti, nešto imam u pećnici.“

Darla se istog trenutka oduševi. „O, Lisey! Ti?“ Lisey to ujede za srce, kao da u životu nije skuhala ništa zahtjevnije od... konzerve fileka. „Kruh od banana?“

„Bila si blizu. Kruh od brusnica. Moram ga pogledati.“

„Ali ćeš poslije obići Mandu, je li?“

Lisey dođe da vrisne. Umjesto toga reče: „Tako je. Danas popodne.“

„Dobro onda...“ Sumnja se vratila. Uvjeri me, poručivala je.

Ostani na telefonu još petnaestak minuta i uvjeri me. „E pa, onda idem ja kući.“

„Pametno. Bok, Darla.“

„I stvarno misliš da nisam pogriješila što sam nazvala Canty?“

Stvarno mislim! Nazovi Brucea Springsteena! Nazovi Hala Holbrooka! Nazovi hebenu Condi Rice! Samo me OSTAVI NA MIRU!

„Nimalo nisi pogriješila. Mislim da je dobro da si to učinila. Da bude...“ Lisey se sjeti Amandine Male knjige prisilnih radnji. „Da bude u toku.“

„Onda... dobro. Bok, Lisey. Vjerojatno ćemo se još vidjeti.“

„Bok, Darla.“

Škljoc. Najzad.

Lisey sklopi oči, otvori kutiju i udahne jaku aromu cedra. Na trenutak si dopusti da ponovno bude petogodišnjakinja u kratkim hlačicama koje je naslijedila od Darle i vlastitim iznošenim ali obožavanim kaubojskim čizmicama Li'l Rider, onima koje su sa strane imale izblijedjele ružičaste vitičaste ukrase.

A onda pogleda u kutiju da vidi što u njoj ima i kamo će je to odvesti.

2.

Na vrhu se nalazio smotuljak alufolije dužine petnaestak centimetara, širok desetak centimetara a visok oko pet. Foliju su grbile dvije kvrge. Nije znala o čemu je riječ dok je to vadila iz kutije, no tad osjeti blag zapah metvice - je li ga već i prije osjetila zajedno s mirisom cedrovine? - i sjeti se što je to i prije no što je odmotala jedan kraj i ugledala poput kamena tvrd komad svadbene torte. U nj su bile ututkane dvije plastične figurice: muška lutkica u fraku i s cilindrom na glavi te ženska lutkica u bijeloj vjenčanoj haljini. Lisey je namjeravala čuvati taj komad torte godinu dana pa ga pojesti sa Scottom na prvu godišnjicu braka. Nije li takav praznovjerni običaj? Ako jest, trebala je tortu staviti u škrinju. Umjesto toga, završila je ovdje.

Lisey noktom otkrhne komad ledene kreme i ubaci ga u usta. Bio je gotovo bljutav, osjećala se tek natruha slatkog i izdisaj metvice. Vjenčali su se u Newmanovoj kapeli Sveučilišta Maine, u građanskom obredu. Došle su sve njezine sestre, čak i Jodi. Lincoln, jedini živući brat tate Debushera, došao je iz Sabbatusa predati mladu. Bili su tamo Scottovi prijatelji s Pitta i SM-a, a njegov je agent bio vršitelj dužnosti kuma. Naravno, nije bilo nikoga od Landonovih; Scottova je obitelj bila pokojna.

Ispod okamenjenog komada torte nalazile su se dvije pozivnice za vjenčanje. Ona i Scott napisali su ih vlastoručno, svaki pola, i Lisey je sačuvala jednu koju je napisao Scott i jednu koju je napisala ona. Ispod njih nađe preklopne šibice-suvenir. Isprva su namjeravali pozivnice i šibice dati tiskati, bio je to izdatak koji bi vjerojatno uspjeli podnijeti premda novac od prodaje džepnog izdanja Ispražnjenih zloduha još nije počeo pritjecati, ali naposljetku su zaključili da bi one kućne izrade bile prisnije (a bogami i štosnije). Sjeti se kako je u trgovini IGA-e u Cleaves Millsu kupila veleprodajnu kutiju običnih šibica i ispisala ih vlastitom rukom tankim crvenim flomasterom. Preklopne šibice u njezinoj ruci bile su vjerojatno posljednji primjerak svoje vrste i ona ih počne razgledavati s radoznalošću arheologa i bolom zaljubljenika.

Scott i Lisa Landon 19. studeni 1979.

„Sad smo par.“

Lisey u očima zapeku suze. Sad smo par bila je Scottova zamisao, rekao je da je to parafraza naslova jedne knjige o Medvjediću Winnieju. Odmah se sjetila na koju je knjigu mislio - koliko je puta dodijavala Jodothi ili Amandi da je čitanjem prenesu u Winniejevu šumicu? - i pomislila kako je rečenica Sad smo par fenomenalna, savršena. Poljubila ga je kao nagradu za to što se toga dosjetio. A sad se jedva uspijevala prisiliti pogledati u preklopne šibice i njihovu budalasto hrabru krilaticu. Ovo je drugi kraj duge, sad je jedna, a kako je to glup broj. Gurne šibice u prednji džep bluze pa obriše suze s obraza. Nekoliko ih se ipak uspjelo preliti. Istraživanje prošlosti je, čini se, plačljiv posao.

Što mi se to događa?

Dala bi svoju skupu bemburu, pa i više, da dozna odgovor na to pitanje. A činilo se da joj tako dobro ide! Oplakala ga je i nastavila živjeti; pospremila crninu i krenula dalje. Više od dvije godine ona stara pjesma Billie Holiday zvonila joj je u uhu tako istinito: tako se dobro snalazim bez tebe. A onda je počela raspremati njegov radni prostor i to je uskrsnulo njegova duha, ne u nekakvu eteričnom onostranom svijetu duhova nego u njoj. Znala je kada i gdje je to počelo: na izmaku prvog dana, u onom nepravilnom trokutastom kutu koji je Scott rado nazivao svojim spomenarskim kutkom. Tamo su na zidu, uokvirene, visjele njegove književne nagrade:National Book Award, Pulitzerova nagrada za beletristiku, World Fantasy Award za Ispražnjene zloduhe. I što se dogodilo?

„Slomila sam se“, reče Lisey utanjenim, prestrašenim glasom i ponovno umota fosilizirani komad svadbene torte u foliju.

Nije bilo druge riječi za to. Slomila se. Nije se kristalno jasno sjećala toga, samo da je počelo jer je bila žedna. Otišla je po čašu vode u tu hebenu barsku nišu - glupu, jer Scott više nije cugao, premda su njegove pustolovine s alkoholom ohoho nadživjele njegovo ljubovanje s pljugama - no voda nikako da poteče, ništa osim izluđujućeg zvuka brektavih cijevi koje izbacuju mjehure zraka. Mogla je pričekati da voda nadođe, a nadošla bi, ali umjesto toga je zavrnula slavine i vratila se u prolaz između niše i takozvanog spomenarskog kutka. Stropno je svjetlo bilo upaljeno ali spojeno na reostat i podešeno na nisku vrijednost. Na takvoj je svjetlosti sve izgledalo normalno - svejednako, ha-ha. Gotovo kao da bi Scott svaki čas mogao otvoriti vrata s vanjskog stubišta, ući, naviti mjuzu do daske i početi pisati. Kao da nije odapeo za vijeke vjekova. I što je očekivala da će osjećati? Tugu? Nostalgiju? Zar stvarno? Nešto tako pristojno, tako damski, poput nostalgije? Ako je tako, to je da crkneš od smijeha, jer ono što ju je u tom trenutku preplavilo, grozničavo vruće i ledeno hladno, bilo je

3.

Što ju je preplavilo – praktičnu lisey, Lisey koja bi uvijek zadržala mir (osim možda onog dana kad je morala zamahnuti srebrnom lopatom, a laska si da se i tog dana suzdržala), mala Lisey koja ne gubi glavu kad svi oko nje gube svoju - jest nekakva nepomućena i nabujala srdžba, božanski gnjev koji kao da joj potiskuje razum i preuzima nadzor nad njezinim tijelom. No (ne zna je li to proturječno ili nije) taj gnjev kao da joj i bistri misli, jamačno, jer je ona naposljetku shvatila. Dvije godine je puno vremena ali joj se svjećica upalila. Pohvatala je konce. Prosvijetlila joj se pamet.

On je otegnuo papke, kako se kaže. (Sviđa vam se?)

Prdnuo na svijeću. (Nije li divno?)

Zabo nos u ledinu. (Krupna riba koju sam upecala u jezičnom studencu iz kojeg svi pijemo i u njemu pecamo.)

A kad zagrebeš do kosti, što ostane? On joj je okrenuo leđa. Klisnuo. Dignuo sidro. Odmaglio. Dao petama vjetra. Zbrisao. Nogirao je. Zgiljao. Ostavio ženu koja gaje voljela svakom stanicom svoga tijela i mozga u svojoj ne baš pametnoj glavi i sve što ona sad ima je ova usrana... hebena... ljuštura.

Ona se slomi. Lisey se slomi. Kad se zaletjela u njegov glupi hebeni spomenarski kutak učinilo joj se da ga čuje kako govori ZUKIP, babyluv - Zapni uvijek kad izgleda potrebno, a onda i to prestane i ona počne bacati njegova priznanja, slike i uokvirene članke sa zidova. Uzme Lovecraftovo poprsje koje mu je žiri za dodjelu nagrade World Fantasy dodijelio za Ispražnjene zloduhe, tu mrsku knjigu, i baci ga na drugu stranu prostorije, vrisnuvši: “Jebi se, Scott, jebi se!“ Jedna od rijetkih prilika nakon one večeri kad je Scott rukom razbio okno staklenika - večeri krvnog fanta - da je upotrijebila tu riječ bez lakiranja u „hebi se“. I tad je bila bijesna na njega ali nikad u životu nije bila bijesna na njega kao što je sad; da je ovdje, mogla bi ga ponovno ubiti. Bjesni uraganski, baca sve to beskorisno sujetno sranje sa zidova dok ne ostanu goli (malo se toga što je pobacala razbilo na podu zbog debelog tapisona - sva sreća, pomislit će poslije, nakon što je razum ponovno prevladao). Dok pustoši po sobi poput orkanske pijavice uporno vrišti njegovo ime - Scott Scott Scott - viče zbog boli, zbog gubitka, viče zbog gnjeva; traži da joj objasni kako ju je mogao tek tako ostaviti, plače da joj se vrati, o da se vrati. Fućkam ti ja na tosvejednako, ništa nije jednako bez njega, mrzi ga, nedostaje joj, u njoj je rupa, vjetar hladniji od onoga koji je vijao od Yellowknifea sad huji kroz nju, svijet je tako prazan i lišen ljubavi kad u njemu nema nikoga tko bi te urlanjem zazivao i urlanjem dozvao. Naposljetku dohvati monitor računala koje čami u spomenarskom kutku i nešto u njezinim leđima zaškripi u znak upozorenja kad ga je podigla, ali zahebinjezina leđa, ogoljeli joj se zidovi rugaju i ona bjesni. Nespretno se okrene na peti, držeći monitor u rukama, i baci ga u zid. Začuje se šuplji zvuk rasprsnuća - PUUUMP! , tako nekako - a potom ponovno zavlada tišina.

Ne - vani se čuju šturci.

Lisey klone na tapison pun krša, slabašno jecajući, potrošena. I je li ga uspjela nekako prizvati natrag? Dozvati ga natrag u svoj život čistom snagom svog jarosnog i odgađanog jada? Je li nadošao poput vode kroz odavna praznu cijev? Ona misli da je odgovor na to

4.

„Ne“, promrmlja Lisey. Jer – premda možda zvuči ludo - čini se da je Scott za nju rasporedio postaje ovog lova na fant davno prije smrti. Primjerice, stupio u kontakt s doktorom Albernessom, njegovim cepelinski veeelkim obožavateljem. Koji se - za Boga miloga! - nekako dočepao Amandina bolesničkog kartona i donio ga na onaj ručak. A onda točka na i: Gospodin Landon je rekao, upoznam li vas, da vas upitam kako je on onomad prevario medicinsku sestru u Nashvilleu.

Kad je stavio kutiju od cedrovine Majčice Debusher ispod bremenskog kreveta u štali? Jer je to jamačno učinio Scott, ona je sigurno nije tamo stavila.

1996.?

(tiho)

Zimi 1996. kad je Scott doživio slom a ona je

(BUDI KUŠ LISEY!)

No dobro... u redu, šutjet će o zimi 1996. - zasad - ali joj se činilo da bi to mogla biti istina. I...

Lov na fant. Ali zašto? Čemu? Da joj omogući da se postupno suoči s nečime s čime se ne može suočiti odjedanput? Možda. Vjerojatno. Scott je imao iskustva s takvim stvarima, jamačno bi suosjećao s umom koji želi sakriti svoja najužasnija sjećanja iza zastora ili ih pohraniti u mirisne kutije.

Dobar fant.

O, Scott, što ima dobroga u ovome? Što ima dobroga u ovom bolu i tuzi?

Kratki lov.

Ako je tako, onda je kutija od cedrovine svršetak tog lova ili nadomak svršetku, i imala je osjećaj da neće biti povratka krene li u potragu puno dalje.

Baby, uzdahne Scott... ali samo u njezinoj glavi. Nije bilo duhova. Samo sjećanje. Samo glas njezina mrtvog muža. Bila je uvjerena; znala je. Može zatvoriti kutiju. Navući onaj zastor. Pustiti da prošlost bude prošlost.

Babyluv.

Njegova će uvijek biti zadnja. Čak i mrtav, njegova će biti zadnja.

Lisey uzdahne - jadni, osamljeni zvuk - i odluči nastaviti. Ipak odglumiti Pandoru.

5.

Jedina druga stvarca s njihova diskontnog, necrkvenog vjenčanja (no svejedno se brak održao, bio solidan) koju je pospremila u ovu kutiju bila je fotografija sa svadbe održane u baru The Rock - najrazvratnijoj, najštemerskijoj rokenrol rupčagi u Cleaves Millsu. Na fotografiji su ona i Scott na podiju na početku prvog plesa. Ona je u svojoj haljini od bijele čipke, Scott u jednostavnom crnom odijelu - mom pogrebničkom odijelu, tako ga je nazvao - kupljenom za tu prigodu (a koje je te zime iznosio na promotivnoj turneji Ispražnjenih zloduha). U pozadini ugleda Jodothu i Amandu, obje nemoguće mlade i zgodne, podignute kose, ruku zamrznutih usred pljeska. Lisey je gledala u Scotta a on joj se smiješio odozgo, ruku oko njezina struka. Bože, kako mu je kosa bila duga, gotovo mu sezala do ramena, zaboravila je to.

Lisey jagodicama prstiju otare površinu fotografije. Prelazila je njima po ljudima koji su njih dvoje bili u fazi SCOTT I LISEY, POČETAK! i shvati da se sjeća čak i imena benda iz Bostona (Svingerski Johnsonovi, prilično smiješno) i pjesme na koju su plesali pred prijateljima: obrada pjesme „Prekasno za odustajanje“ od Cornelius Brothersa i Sister Rose.

„O, Scott“, reče ona. Još joj jedna suza spuzne niz obraz i ona je rastreseno obriše. Potom odloži fotografiju na suncem obasjan kuhinjski stol i prekopa dublje. Tanka hrpica jelovnika, šankovskih ubrusa i preklopnih šibica iz motela na srednjem zapadu Amerike, zatim program Sveučilišta Indiana u Bloomingtonu kojim se najavljuje književna večer Scotta Lindena, na kojem će on čitati ulomke iz Ispražnjenih zloduha. Sjetila se da je taj program sačuvala zbog tipfelera, rekla Scottu da će jednog dana taj program vrijediti suho zlato, na što je Scott odgovorio Ne očekuj puno, babyluv. Datum na programu bio je 19. ožujak 1980. ... a gdje su njezini suveniri iz Antlersa? Zar nije ništa uzela? U to bi vrijeme gotovo uvijek nešto uzela, bješe to neka vrsta hobija, i mogla bi se zakleti–

Izvadi program „Scott Linden“ i tad ugleda tamnoljubičasti jelovnik na kojem je zlatnim slovima bilo otisnuto The Antlers i Rome, New Hampshire. I tad začuje Scotta jasno kao da joj govori na uho: Kad si u Rimu, ponašaj se kao Rimljani. Rekao je to one večeri u hotelskom restoranu (u kojem su bili samo oni i jedna konobarica), dok je naručivao specijalitet kuće za njih oboje. I ponovio poslije, u krevetu, kad je pokrio njezino golo tijelo svojim.

„Ponudila sam se da ću ga platiti“, promrmlja Lisey, pokazujući jelovnik svojoj suncem okupanoj, praznoj kuhinji, „ali su mi rekli da si ga uzmem. Jer smo im jedini gosti. I zbog mećave.“

Mećave u listopadu, hira prirode. Ostali su dvije noći umjesto planirane jedne, a druge noći ležala je budna dugo nakon što je Scott zaspao. Hladna fronta koja je donijela taj preuranjeni snijeg već je odmicala i Lisey je slušala kako se snijeg topi i kapa sa strehe. Ležalaje u tom nepoznatom krevetu (prvom od mnogih nepoznatih kreveta koje će dijeliti sa Scottom) i razmišljala o Andrewu „Frcku“ Landonu, Paulu Landonu i Scottu Landonu - preživjelom Scottu.

Ofantovima. Dobrim fantovima i krvnim fantovima. A razmišljala je i o ljubičastim. I o tome.

U jednom se trenutku oblaci raziđoše i sobu preplavi vjetrovita mjesečina. Na toj je svjetlosti naposljetku zaspala. Sutradan, u nedjelju, vozili su se kroz krajolik koji se vraćao iz zime u jesen, a za manje od mjesec dana plesali su na pjesmu „Prekasno za odustajanje“ u izvedbi Svingerskih Johnsonovih.

Otvori jelovnik sa zlatnim slovima da vidi što je bio specijalitet kuće te davne večeri i iz njega ispadne fotografija. Lisey je se odmah sjeti. Vlasnik hotela snimio ju je Scottovim malim Nikonom. Čovjek je odnekud iščeprkao dva para krplji (njegove kroskantri skije još su bile u skladištu u North Conwayu, reče on, zajedno s njegovim četverima motornim sanjkama) i navalio na Scotta i Lisey da odu u šetnju po prtini iza svratišta. Šume su čarobne pod snijegom, rekao im je on tad, a imat ćete ih za sebe - nema skijaša ni ralica. Životna prilika.

Čak im je spakirao i lanč-paket i bocu crnog vina na račun kuće.

Itako su na tom foto-portretu umotani u nepromočive hlače i debele jakne, na ušima imaju naušnjake koje je vlasnikova prijazna ženica pronašla za njih (Liseyna je jakna komično prevelika i seže joj do koljena), a stoje ispred tog seoskog pansiona usred nečega što izgleda poput mećave iz kakve holivudske radionice specijalnih efekata, u krpljama, i veselo se blentavo smiješe. Ruksak u kojem je Scott nosio njihovo jelo i bocu vina bio je još jedan posuđeni dio opreme. Scott i Lisey na putu za njam-njam vrbu, premda to tad nisu znali. Na putu za šetnju niz Ulicu sjećanja. Samo što je za Scotta Landona Ulica sjećanja bila Ulica užasa, i nije ni čudo što se rijetko odlučivao krenuti niz nju.

Svejedno, pomisli ona, kližući jagodicama prstiju preko te fotografije baš kao i malo prije preko fotografije njihova svadbenog plesa, jamačno si znao da ćeš morati to učiniti barem jedanput prije no što se udam za tebe, sviđalo se to tebi ili ne. Morao si mi nešto ispričati, zar ne? Priču kojom ćeš obrazložiti svoj jedini bezuvjetni uvjet. Sigurno si tjednima tragao za prikladnim mjestom. A kad si ugledao to stablo, tu vrbu pognutu od snijega tako nisko da je načinila grotu, znao si da si ga našao i nisi to više mogao odlagati. Koliko si nervozan bio, pitam se? Koliko si se bojao da ću te saslušati a onda reći da se ipak ne želim udati za tebe?

Lisey zaključi da je sigurno bio nervozan. Sjećala se kako je mučao u autu. Nije li već i tad pomislila da ga nešto tišti? Da, jer je Scott inače bio jako pričljiv.

„Ali si me dotad sigurno poznavao već dovoljno dobro...“ počne ona, pa zašuti. Prednost razgovora samog sa sobom jest da uglavnom ne moraš dovršiti misao. U listopadu 1979. sigurno ju je već dovoljno dobro poznavao da bude siguran da će ostati s njim. Zapravo, kad mu nije rekla da se nosi nakon što si je na stakleniku ruku pretvorio u rezance, jamačno je zaključio da će ona s njim ostati na duge staze. No je li ga uhvatila nervoza zbog toga što će morati ta stara sjećanja izvući na vidjelo, dodirnuti te drevne gole žice? Vjerojatno je bio više nego nervozan. Rekla bi da je umirao od straha, hebote.

Svejedno ju je uhvatio za ruku u rukavici i rekao: „Zamezimo tamo, Lisey - zavucimo se ispod one

6.

„Zamezimo ispod one vrbe”, kaže on i Lisey je više nego voljna pristati na taj plan. Kao prvo, gladna je kao vuk. Kao drugo, bole je noge - osobito potkoljenice - jer nije navikla na napore hodanja u krpljama: podigni, zakreni, otresi... podigni, zakreni, otresi. No uglavnom se želi odmoriti od gledanja u snijeg koji neumorno pada. Šetnja je bila veličanstvena baš kao što je vlasnik svratišta obećao, a tajac u šumi pamtit će do kraja života: jedini su zvuči škripanje njihovih krplji, njihovo disanje i nemirno kuckanje udaljenog djetlića. No taj postojani pljusak (nema bolje riječi) golemih pahulja počeo ju je plašiti. Padaju tako gusto i brzo da joj to remeti koncentraciju, pa se osjeća dezorijentirano i pomalo ošamućeno. Vrba raste na rubu čistine a njezine još zelene hvoje pognule su se pod teretom debelog premaza bijele ledene kreme.

Zovu li ih hvoje? pita se Lisey. Upitat će Scotta dok budu jeli. Scott će znati. No nije ga upitala. Iskrsnulo je nešto drugo.

Scott stigne do vrbe a Lisey za njim: diže noge, zavrne ih da otrese krplje pa zagazi u vjerenikove tragove. Kad je stigao do vrbe Scott razmakne snijegom pokrivene - hvoje, grane, što god da jesu - poput zavjesa i zaviri unutra. Njegova traperom obložena guza prči izazovno prema njoj.

„Lisey!“ kaže Scott. „Ovo je prilično zgodno! Čekaj da vidiš –“

Lisey podigne krplju A i gurne njome traperom obloženo dupe B. Vjerenik C istog trenutka iščezne ispod snijegom pokrivene vrbe D (uz iznenađenu psovku). To je zabavno, doista prilično zabavno, i Lisey počne hihotati na pljuštećem snijegu. Prekrivena je njime, čak su joj i trepavice otežale.

„Lisey?“ Čuje se ispod ovješenog bijelog kišobrana.

„Da?“

„Vidiš li me?“

„Ne“, kaže ona.

„Onda priđi.“

I ona priđe, stajući u njegove otiske, znajući što je očekuje, ali kad njegova ruka sune kroz snijegom pokrivenu zavjesu lišća i zgrabi je za zapešće, ona se svejedno iznenadi i vrisne od smijeha jer se nije samo prepala već se zapravo malo i boji. On je povuče naprijed, hladna joj bjelina zapahne lice i na trenutak zaslijepi. Kapuljača njezine jakne sad je spuštena pa joj snijeg klizi niz vrat, ledeno hladan na njezinoj toploj koži. Naušnjaci su joj se naherili. Začuje prigušen flump kad su teški ugrušci snijega pali sa stabla iza nje.

„Scott!“ naglo udahne ona. „Scott, prestrašio si me nasm –“ Ali tad zašuti.

On kleči pred njom. Kapuljaču jakne je spustio i vidi se tamna kosa duga gotovo koliko i njezina. Naušnjake je spustio oko vrata poput slušalica. Ruksak je pokraj njega, naslonjen o deblo. On gleda u nju, nasmiješen, i čeka da ona skuži. Što se i dogodi. Skužila je maksimalno. Svatko bi, pomisli ona.

Kao da joj je dopušten ulazak u klub u kojem su se njezina starija sestra Manda i njezine frendice igrale gusarki –

Zapravo i bolje od toga jer ne odiše mirisom prastarog drva, memljivih časopisa i pljesnivih mišjih brabonjaka. Kao da ju je uveo u potpuno drugi svijet, uvukao je u tajni krug, bijelu kupolu koja pripada samo njima. Ima promjer od oko sedam metara. U središtu je vrbino deblo. Trava koja raste iz njega još je besprijekorne zelene boje ljeta.

„O, Scott“, kaže ona, a iz usta joj ne izađe para. Unutra je toplo, shvati ona. Snijeg na obješenim granama toplinski je izolirao prostor ispod. Ona raskopča jaknu.

„Zgodno, zar ne? A sad poslušaj tišinu.“

Scott zašuti. Zašuti i Lisey. Isprva joj se čini da se ne čuje ama baš ništa, ali nije sasvim tako. Čuje se jedan zvuk, spori doboš prigušen baršunom - njezino srce. Scott pruži ruke, skine joj rukavice, uhvati je za ruke. Poljubi je u oba dlana, u samo središte. Trenutak nijedno ne kaže ništa. Lisey razbije tišinu: zakruli joj u crijevima. Scott prasne u smijeh, nasloni se na deblo vrbe i upre prstom u nju.

„I ja imam isti problem“, kaže on. „Želio sam zguliti te skijaške hlače s tebe i poševiti te tu unutra - dovoljno je toplo - ali nakon toliko napora pregladnio sam.“

„Možda poslije“, kaže ona. Znajući da će poslije ona gotovo sigurno biti presita za seks, ali ništa zato: nastavi li snijeg ovako padati gotovo će sigurno u Antlersu provesti još jednu noć, i ona nema ništa protiv.

Lisey otvori ruksak i poslaže hranu: dva debela sendviča od piletine (s puno majoneze), salata i dvije pozamašne kriške nečega za što se ispostavi da je pita od grožđica. „Njam“, kaže on kad mu je ona dodala papirnati tanjur.

„Pa kad smo ispod njam-njam stabla“, kaže ona.

Scott se nasmije. „Ispod njam-njam stabla. To mi se sviđa.“ A onda mu smiješak izblijedi i on je ozbiljno pogleda. „Ovdje je ugodno, jel da?“

„Da, jako ugodno.“

On se nagne preko hrane; ona se nagne njemu ususret, pa se poljube iznad salate. „Volim te, mala Lisey.“

„I ja tebe.“ U tom trenutku, dok su skriveni od svijeta u tom zelenom i tajnom krugu tišine, nikad ga nije više voljela. Ovo je sada.

7.

Uprkos izjavi da je gladan kao vuk Scott je pojeo samo pola svog sendviča i nekoliko zalogaja salate. Nije ni taknuo pitu od grožđica ali je zato popio više od polovine vina. Lisey je zdušnije prionula na jelo ali ne halapljivo kao što je mislila. Grize je crv nelagode. Što god da tišti Scotta bit će mu teško to reći a njoj još možda teže slušati. Ono što je najviše muči jest što se ne može dosjetiti o čemu bi mogla biti riječ. Okapanje sa zakonom u provincijskom gradiću u zapadnoj Pennsylvaniji u kojem je odrastao? Je li nekoj curi napravio dijete? Ili se možda oženio kao maloljetnik, sklopio nekakav brzopotezni brak koji je završio razvodom ili poništenjem nakon dva mjeseca? Ili je riječ o Paulu, umrlom bratu? Što god da je posrijedi, uskoro slijedi. Baš kao kiša nakon groma, uvijek je govorila Majčica. Scott gleda u svoj komad pite, kao da razmišlja da li da odgrize zalogaj, ali umjesto toga izvadi svoje cigarete.

Ona se prisjeti kako je rekao da su obitelji pljuga i pomisli Riječ je o fantovima. Doveo me ovdje da mi ispriča o fantovima. Ne iznenađuje je to što je ta pomisao silno plaši.

„Lisey“, kaže on. „Moram ti nešto objasniti. A ako se zbog toga predomisliš i više se ne budeš željela udati za m – “

„Scott, nisam sigurna želim li čuti –“

Njegov je široki osmijeh i smotren i prestrašen. „Kladim se da ne želiš. A ja znam da ne želim ispričati. Ali to je kao injekcija u liječničkoj ordinaciji... ne, još i gore, kao istiskivanje čira ili čišćenje granuloma. Neke se stvari moraju učiniti.“ Njegove iskričave bademaste oči pilje u njezine. „Lisey, ako se oženimo ne možemo imati djecu. I amen. Ne znam koliko ih silno trenutačno želiš, ali ti si iz velike obitelji i pretpostavljam da bi za tebe bilo nešto najprirodnije jednog dana poželjeti veliku kuću napuniti vlastitom velikom obitelji. No budeš li sa mnom, moraš znati da od toga neće biti ništa. A ne želim da za pet ili deset godina urlaš na mene: 'Nisi mi rekao da je to dio pogodbe. '„

Uvuče dim pa izbaci mlazove dima kroz nosnice koji odlaze u zrak u obliku plavosivog oblačića. Scott se ponovno okrene k njoj. Jako je blijed u licu, oči su mu goleme. Poput dragulja, očarano pomisli ona. Prvi i jedini put izgleda joj ne samo zgodno (što on nije, premda pod pravilnim osvjetljenjem može biti markantan) već lijepo, onako kako neke žene znaju biti lijepe. To je fascinira, ali iz nekog razloga i užasava.

„Lisey, previše te volim da bih ti lagao. Volim te svim onime što nazivam svojim srcem. Pretpostavljam da takva vrsta neograničene ljubavi s vremenom ženi postane teret, ali je to jedina vrsta ljubavi koju mogu pružiti. Mislim da ćemo financijski biti prilično dobro potkoženi, ali ću ja nedvojbeno cijeli život biti emocionalni siromah. Novac ću nam priskrbiti, ali što se tiče ovog drugog, imam tek toliko koliko dostaje za tebe, i neću to nikad ukaljati ili razvodniti lažima. Ni riječima koje ću izreći glasno, ni onima koje ću zadržati za sebe.“ On uzdahne - dugo, drhtavo - i položi donji dio zapešća ruke u kojoj drži cigaretu nasred čela, kao da ga boli glava. A onda je odmakne i ponovno pogleda u nju. „Lisey, neće biti djece. Ne možemo. Ja ne mogu.“

„Scott, jesi li... je li neki liječnik...“

Scott odmahuje glavom. „Ništa somatski. Slušaj, babyluv. To je ovdje.“ On se lupne po čelu, između očiju. „Ludilo i Landoni idu zajedno kao jagode i šlag, a pritom ne mislim na pripovijesti Edgara Allana Poea ili viktorijanske romane za fine gospođe o ludim tetama na tavanu, nego o stvarnoj, opasnoj vrsti ludila u krvi.“

„Scott, nisi ti lud–“ Ali se sjeti kako je izašao iz tame, pružajući prema njoj svoju krvavu i rasječenu ruku, a glas mu je ječao od razdraganosti i olakšanja. Sumanutog olakšanja. Sjeća se što je pomislila dok je zamatala tu ruku svojom bluzom: da je možda doista zaljubljen u nju, ali da je i napola zaljubljen u smrt.

„Jesam“, tiho će on. „Lud sam. Imam priviđenja. Samo što ih ja stavljam na papir. Zapišem ih, a ljudi mi plaćaju da ih čitaju.“

Na trenutak je ona odveć zaprepaštena ovime (ili možda sjećanjem na njegovu unakaženu ruku koje je hotimice potisnula) da bi odgovorila. On govori o svom umijeću - tako on to naziva na svojim predavanjima, nikad svojom umjetnošću nego umijećem - kao o opsjeni. A to jest ludo.

„Scott, “ naposljetku će Lisey, „pisanje je tvoj posao.“

„Misliš da to razumiješ, “ kaže on, „ali ne razumiješ protekli dio. Nadam se da će te poslužiti sreća, mala Lisey, i da će tako i ostati. A ja ti neću ovdje ispod ovog stabla ispričati povijest Landonovih, jer znam samo jedan njezin mali dio. Istražio sam do tri generacije unatrag, no prepao sam se sve te krvi na zidovima pa sam odustao. Nagledao sam se dovoljno krvi - dijelom i vlastite - kao dijete. A što se tiče ostalog, vjerovao sam tati na riječ. Dok sam bio klinac tata je rekao da se Landoni - kao i Landreauovi prije njih - dijele na dva tipa: munjole i gnjilobe. Bolje je kad si gnjilobajer to možeš istisnuti iz sebe rezanjem. Morao si se rezati, ako nisi želio provesti život u žutoj kući ili bajbuku. Rekao je da je to jedini način.“

„Scott, govoriš li ti to o samosakaćenju?“

On slegne ramenima, kao da nije siguran. A ni ona nije sigurna. Jer vidjela ga je golog. Ima nešto brazgotina po tijelu, no vrlo malo. „Krvni fantovi?“ upita ona.

Ovaj put je on odrješitiji. „Krvni fantovi, aha.“

„One večeri kad si gurnuo ruku kroz staklenik, ispuštao si gnjilobu?“

„Vjerojatno. Naravno. Na neki način.“ On zgazi cigaretu u travi. Ne žuri se, i ne gleda u nju. „To je komplicirano. Moraš znati kako sam se te večeri užasno osjećao, puno mi se toga složilo –“

„Nikad nisam – “

„Ne, “ kaže on, „dopusti da kažem do kraja. Mogu ovo ispričati samo jedanput.“

Lisey se utiša.

„Bio sam pijan, osjećao sam se užasno a nisam - to - dugo istiskivao iz sebe. Nisam morao. Uglavnom zbog tebe, Lisey.“

Lisey ima sestru koja je kao dvadesetogodišnjakinja imala stravičan napad samosakaćenja. Amanda je prošla tu fazu - hvala Bogu – ali nosi ožiljke, uglavnom visoko s unutrašnje strane nadlaktica i bedara. „Scott, ako si se sakatio, ne bi li trebao imati ožiljke –“

Kao da je nije čuo. „A onda, proljetos, premda sam odavna pomislio da je začepio zauvijek, eto ti njega opet, ponovno mi se počeo obraćati. 'To ti je u krvi, Scott', čuo bih ga. 'Kola ti krvlju poput biljnog soka. Nije li tako?'“

„Tko to, Scott? Tko ti se počeo obraćati?“ Znajući da je riječ ili o Paulu ili o njegovu ocu, ali vjerojatno ne o Paulu.

„Tata. Kaže: 'Skote, želiš li ostati na pravom putu, bolje ti je da ispuštaš tu gnjilobu. Počni odmah, hebote, ne čekaj.“ Pa sam počeo. Malo... pomalo...“ Ilustrira to kratkim zarezima - jedan po obrazu, drugi po ruci. „A onda one večeri kad si ti popizdila...“ On slegne ramenima. „Ispustio sam ostatak. Da se riješim. Van s tim. I bili smo si dobri. Dobri smo si bili. Samo da znaš, prije bih iskrvario kao svinja nabijena na kolac nego tebe povrijedio. Ikad.“ Lice mu se objesi u izrazu prezira koji dotad nije vidjela. „Nikad još nisam bio kao on. Moj ćale.“ A onda gotovo sikne: „Jebeni gospodin Frcko.“

Ona ne kaže ništa. Ne usudi se. A nije ni sigurna da bi uspjela što reći. Prvi put nakon mnogih mjeseci pita se kako si je on mogao tako jako rasjeći ruku a da mu ostane tako malo ožiljaka. Ta to je nemoguće. Nije samo porezao ruku, nego je unakazio.

U međuvremenu je Scott pripalio još jednu Tareytonicu rukama koje se jedva primjetno tresu. „Ispričat ću ti jednu priču“, kaže on. „Samo jednu priču kao tipičnu za sve priče iz djetinjstva stanovitog čovjeka. Jer su priče moje zanimanje.“ Gleda u dim cigarete koji se diže u zrak. „Vadim ih mrežom iz studenca. Rekao sam ti za studenac, zar ne?“

„Jesi. Iz kojeg svi pijemo.“

„Aha. I u koji bacamo mreže. Ponekad se iznimno odvažni ribari -austinovice, dostojevskijevci, faulknerovci - otisnu barkom na pučinu gdje plivaju stvarno krupne ribe, ali je studenac varljiv. Veći je no što izgleda, neizmjerno dubok, a i mijenja izgled, osobito nakon što padne mrak.“

Lisey na to ne kaže ništa. Scottova ruka spuzne oko njezina vrata. U nekom trenutku zavuče joj se ispod otvorene jakne i sklopi oko dojke. Ne pohotljivo, Lisey je sigurna, već utjehe radi.

„U redu“, kaže on. „Vrijeme za priču. Sklopi oči, mala Lisey.“

Ona ih zatvori. Na trenutak je ispod njam-njam stabla tamno i tiho, ali se ona ne boji; osjeća njegov miris i njegovo obličje; osjeća njegovu ruku koja u tom trenutku počiva na izbočenju njezine ključne kosti. Mogao bi je lako pridaviti tom rukom, ali ne mora joj on reći da joj nikad ne bi nanio zlo, barem ne fizički; to je nešto što Lisey jednostavno zna. On će joj nanijeti bol, to da, ali uglavnom jezikom. Njegovim klopocem.

„Počinjemo“, kaže čovjek za kojeg će se Lisey udati za manje od mjesec dana. „Priča bi mogla imati četiri poglavlja. Prvo se zove 'Skot na klupi'.

Nekad davno živio dječak, prestrašeni mršavko po imenu Scott. Kad njegova oca uhvati gnjiloba on ga zove Skot. Jednog dana -jednog lošeg, bezumnog dana - dječak je stajao na visokom i gledao u ulašteno drveno prostranstvo daleko ispod sebe, gledao kako bratova krv...

8.

... polako teče niz pukotinu između dvije podne daske.

- Skoči, kaže mu otac. Ne prvi put. - Skači, kilavac jedan, usrani trtarošu, da si odmah skočio!

- Tata, bojim se! Previsoko je!

- Nije, i fućka mi se je l se bojiš il ne, skoči majku ti hebem, il ćeš požalit a tvoj kompa još i više, idemo, padobranci iskaču!

Tata zastane trenutak, osvrne se, a jabučice mu u dupljama kolutaju kao i uvijek kad ga obuzme gnjiloba, gotovo poput klatna, a onda ponovno pogleda u trogodišnjaka koji se trese od straha na dugačkoj klupi u ulaznom predvorju velike trošne seljačke kuće s milijun rupa kroz koje propuhuje vjetar. Stoji na klupi leđa priljubljenih uz uzorak lišća na ružičastom zidu ove kuće u dubokoj zabiti gdje ljudi gledaju svoja posla.

- Skote, možeš viknut Geronimo ako hoćeš. Kažu da to nekad pomaže. Ako zaurlaš stvarno glasno kad skočiš iz aviona.

Pa Scott to i učini, dobro će mu doći svaka pomoć, vrisne GEROMINO! - što nije potpuno ispravno i ne pomaže jer on svejedno ne može skočiti s klupe na ulaštenu drvenu nizinu daleko ispod njega.

- Aaah, za pet trtaroških rana Isusovih.

Tata potegne Paula. Paul ima šest godina, u sedmoj je, visok, tamnoplave kose, duge sprijeda i sa strane, treba se šišati, treba gospodinu Baumeru u brijačnicu u Martensburgu, gospodinu Baumeru s losovom glavom na zidu i izblijedjelim natpisom u izlogu s motivom 'meričke zastave i riječima SLUŽIO SAM, ali proći će podosta vremena prije no što oni vide Martensburg, i Scott to zna. Ne idu u grad kad tatu uhvati gnjiloba, a tata neće neko vrijeme ni ići na posao u U.S. Lopovaru jer je na godišnjem odmoru.

Paul ima plave oči i Scott ga voli najviše na svijetu, više no sebe. Jutros su Paulove ruke krvave, ispresijecane posjekotinama, i sad se tata ponovno maši svog džepnog noža, mrskog džepnog noža koji im je popio toliko krvi i podigne ga na svjetlost jutarnjeg sunca. Tata je sišao u prizemlje urlajući: Fant! Fant! Dolazite ovamo, vas dvojica! Ako je fant Paulov, onda tata poreže Scotta, a ako je Scottov onda poreze Paula. Čak i pun gnjilobe tati je jasan pojam ljubavi.

- Oćeš skočit, kukavice, il ga moram opet rezat?

- Tata, nemoj! vrisne Scott. - Molim te, ne reži ga više, skočit ću!

- Pa onda skači, hebo te ja! Tatina se gornja usna zadigne i pokažu mu se zubi. Oči mu kolutaju u dupljama, kolutaju kao da traži ljude po mračnim zakucima, a možda to i čini, vjeratno to čini, jer ga katkad čuju kako razgovara s ljudima kojih tamo nema. Katkad ih Scott i njegov brat zovu Družba od gnjilobe a kad što Družba krvnog fanta.

- Hajde, Skote! Skoči, dobrica Skote! Drekni Geronimo, a onda se prevali preko ruba! U ovoj familiji neće bit trtaroških čifuta. Da si odmah skočio!

- GEROMINO! drekne Scott, pa iako mu stopala drhte a noge se trzaju, svejedno se ne može prisiliti na skok. Kukavičke noge, kukavičke Čifutske noge. Tata mu ne pruži još jednu priliku već zasiječe duboko u Paulovu ruku i krv zapljusne pod. Nešto krvi zalije Paulove kratke hlače, nešto tenisice, no najviše završi na podu. Paul iskrivi lice, ali ne zavapi. Pogledom preklinje Scotta da tome učini kraj, ali usta ne otvara. Njegova usta neće preklinjati.

U U. S. Gipsari (koju dječaci zovu U. S. Lopovara jer je tako zove i njihov tata) kolege Andrewa Landona zovu Frcko ili kadikad gospodin Frcko. Sad se njegovo lice nadvija iznad Paulova ramena, njegova paperjasta čupa prosijede kose strši u zrak kao da se sva letrika s kojom radi zavukla u njega, pokazuje svoje grbave zube u vještičjem osmijehu a oči su mu prazne jer njihova tate nema, on je izgubljen, u njegovim je cipelama sad samo gnjiloba, više nije ni čovjek ni tata već samo krvni fant s očima.

- Ostaneš li gore, odsjeć ću mu uho, kaže stvor s tatinom lektričnom kosom, stvor koji stoji u tatinim cipelama. - A ostaneš li gore i posije toga zaklat ću ga, fućka mi se. Ovisi o tebi, Skote, dobrico Skote. Kažeš da ga voliš al ga ne voliš tolko da me spriječiš da ga nastavim sjeckat, ha? A samo moraš skočit s klupe visoke jedan metar, hebote! Što veliš ti na to, Paul? Što imaš za reć svom trtarošu od brace?

Ali Paul ne kaže ništa, samo gleda u brata, tamnoplave oči fiksiraju bademaste, i taj će pakao potrajati još dvije tisuće petsto dana, sedam beskrajnih godina. Učini što možeš a ostalo nema veze, Paulove oči poručuju Scottu i to mu slomi srce; kad je naposljetku skočio s te klupe (u smrt, čvrsto je uvjeren jednim svojim dijelom), nije skočio zbog očevih prijetnji već zato što su mu bratove oči dale dopuštenje da ostane gdje jest ako ga je naprosto previše strah skočiti.

Da ostane na klupi makar će Paul Landon to platiti glavom.

Scott skoči i padne na koljena u krv na podnim daskama i počne plakati, od šoka što je još živ, a onda ga obgrli očeva ruka, snažna očeva ruka ga podiže, s ljubavlju a ne srdito. Očeve usne nađu mu se najprije na obrazu a ona mu se čvrsto utisnu u kut usta.

- Vidiš, Skote, dobrico Skote? Znao sam da možeš.

A onda tata kaže da je svršeno, da je krvni fant završio i da se Scott može postarati za brata. Otac mu kaže da je hrabar, hrabar mali dripac, otac mu kaže da ga voli i u tom trenutku pobjede Scottu ne smeta ni krv na podu, i on voli svog oca, voli svog ludog ćaleta od krvnog fanta jer je dopustio da ovaj završi premda zna, i s tri godine zna, da će toga biti još.

9.

Scott zašuti, osvrne se, uvreba vino. Ne gubi vrijeme na traženje čaše već potegne iz boce. „Nije to bila neka visina“, kaže on i slegne ramenima. „Ali je trogodišnjaku izgledalo jako visoko.“

„Bože moj“, kaže Lisey. „Koliko je često bio takav?“

„Prilično često. Puno sam toga potisnuo. No to s klupom, tog se kristalno jasno sjećam. A kao što rekoh, taj incident ilustrira ostale.“

„Je li to bilo uslijed... je li bio pijan?“

„Ne. Gotovo da i nije pio. Lisey, jesi spremna za drugo poglavlje moje priče?“

„Ako sliči prvom, nisam sigurna da jesam.“

„Ne brini. Naslov drugog poglavlja glasi 'Paul i dobri fantovi'. Ne, povlačim to, naslov glasi 'Paul i najbolji fant', a dogodio se samo nekoliko dana nakon što me stari natjerao da skočim s one klupe. Pozvali su ga u gipsaru i čim se njegov kamionet izgubio iz vida Paul mi reče da budem dobar dok on ode Mulieju.“ Scott prekine priču, nasmije se i zamaše glavom kako ljudi čine kad shvate da su budalasti. „Muelleru. Zapravo se tako zvalo. Rekao sam ti da sam se vratio u Martensburg kad je banka stavila kuću na dražbu? Neposredno prije no što sam tebe upoznao?“

„Nisi, Scott.“

On izgleda zbunjeno - na trenutak gotovo zastrašujuće izgubljeno. „Nisam? „

„Nisi.“ Ovo nije trenutak da mu kaže da joj je o svom djetinjstvu ispričao skoro pa ništa –

Skoro pa ništa? Ništa i - točka. Sve do danas, ovdje ispod njam-njam stabla.

„Dakle, “ kaže on (pomalo sumnjičavo), „dobio sam pismo od tatine banke - Prve seljačke pennsylvanijske... kao da negdje postoji Druga seljačka... javljaju mi da je nakon svih tih godina slučaj napokon sudski riješen i da mi pripada dio novca od prodaje. Pa rekoh zašto ne, hebiga, i vratim se. Prvi put u sedam godina. Maturirao sam u lokalnoj srednjoj školi sa šesnaest godina. Položio milijun testova, dobio papino razrješenje. Ma to sam ti sigurno ispričao.“

„Nisi, Scott.“

On se nelagodno nasmije. „E pa, maturirao sam. Naprijed Gavrani, pozobljite ih!“ Zagrakće, nasmije se još usiljenije pa svojski potegne iz boce. Boca je gotovo prazna. „Naša se kuća prodala za sedamdeset cigli, otprilike, od čega je mene zapalo tri tisuće i dvjesto, kako sam se obogatio, ha? Dakle, prije dražbe provozao sam se po našem dijelu Martensburga, i ta je trgovina još bila tamo, kilometar i pol od naše kuće, a da mi je kao klincu netko rekao da je riječ o pukih kilometar i pol rekao bih mu da kenja kvake. Trgovina je bila prazna, obložena daskama, ispred je stajao znak NA PRODAJU ali tako izblijedio da ga se jedva moglo pročitati. Natpis na krovu je zapravo bio u boljem stanju i na njemu je pisalo MUELLEROVA TRGOVINA MJEŠOVITOM ROBOM. Samo što smo je mi uvijek zvali Muliejeva trgovina jer ju je tako tata zvao. Kao što je čeličanu U.S.Steel zvao Kako-se-kalio-lopov... Burg Burag... i... dovraga, Lisey, jel ja to plačem?“

„Da.“ Vlastiti joj glas zvuči dalek.

Scott uzme jednu od salveta priloženih uz lanč-paket i obriše oči. Kad je spustio salvetu, smiješi se. „Paul mi je rekao da budem dobar dok je on u Mulieju i ja sam ga poslušao. Kao uvijek. Shvaćaš?“

Ona kimne glavom. Dobar si onima koje voliš. Želiš biti dobar onima koje voliš jer znaš da će vrijeme koje ćeš provesti s njima biti prekratko, bez obzira na broj godina.

„Dakle, kad se vratio vidio sam da je donio dvije boce Royal Cole i znao sam da će smisliti dobar fant, i bio sam sretan zbog toga. Rekao mi je da odem u svoju sobu i gledam svoje knjige dok on sve pripremi. Trebalo mu je dugo i znao sam da će to biti dugački lov na dobri fant, pa sam i zbog toga bio sretan. Naposljetku je dreknuo da dođem u kuhinju i pogledam na stol.“

„Je li te on ikad zvao Skot?“ pita Lisey.

„On nikad. Dok sam ja stigao u kuhinju njega više nije bilo. Skrivao se. Ali sam znao da me promatra. Na stolu je stajao komad papira na kojem je pisalo FANT! A ispod toga –“

„Trenutak samo“, reče Lisey.

Scott je pogleda podignutih obrva.

„Ti si imao tri godine... on šest... možda bio u sedmoj –“

„Tako je–“

„Ali je on znao napisati manju zagonetku a ti si je mogao pročitati. Ne samo pročitati nego i odgonetnuti.“

„Da?“ Podignute obrve pitaju što je u tome tako čudno.

„Scott, je li tvoj ludi tata shvaćao da zlostavlja dva vunder-kinda?“

Scott je iznenadi kad je zabacio glavu i nasmijao se. „To bi mu bila najmanja briga!“ kaže on. „Slušaj dalje, Lisey. Jer, koliko se sjećam, to je bio najbolji dan mog djetinjstva, možda zato što je bio tako dugdan. Vjerojatno je netko u gipsari nešto zajebao pa je stari morao guliti prekovremeno, ne znam, ali smo imali kuću za sebe od osam tog jutra do sumraka–“

„Niste imali sitericu?“

Scott ne odgovori, samo se zagleda u nju kao da joj fali daska u glavi.

„Neku susjedu koja bi vas obišla?“

„Najbliži susjedi bili su šest kilometara od nas. Muliejeva je trgovina bila bliže. To je odgovaralo tati, a, vjeruj mi, to je odgovaralo i mještanima.“

„U redu. Ispričaj mi drugo poglavlje. 'Scott i dobri fantovi'.“

„Paul i dobri fantovi. Super fantovi. Izvrsni fantovi.“ Lice mu se zagladi od te uspomene, protuteže onom užasu s klupom. „Paul je imao veliku bilježnicu s plavim crtama, tvrdih korica, s naljepnicom, i kad bi postavljao postaje fanta iščupao bi list iz nje pa ga preklopio tako da ga je mogao trgati na rezance. Da bi bilježnica duže potrajala, shvaćaš?“

„Da.“

„Samo što je tog dana jamačno iščupao dva lista ili čak i tri - Lisey, bilo je tako puno fantova!“ Lisey je vidjela dijete kakvo je Scott nekoć bio u užitku kojim se tog prisjećao.“Na rezancu papira koji je stajao na kuhinjskom stolu pisalo je FANT! - uvijek bi to pisalo na prvom i posljednjem - a onda, odmah ispod –

10.

Odmah ispod Fant! Paulovim krupnim i pažljivim tiskanim slovima piše sljedeće:

1 NAĐI ME BLIZU U NEČEM SLATKOM! 16

Ali prije no što je razmislio o zagonetki, Scott se zagleda u broj, uživajući u tom 16. Šesnaest postaja! Ispunjavaju ga žmarci ugodnog uzbuđenja. Najbolje u tome jest što zna da ga Paul nikad ne zafrkava. Obeća li šesnaest postaja, znači da će biti petnaest zagonetki. A ne uspije li Scott neku riješiti, Paul će pomoći. Paul će zazvati iz svog skrovišta jezivim strašnim glasom (ćaleglasom, glasom njihova oca, premda će Scott to shvatiti tek nakon puno godina dok bude pisao jezivu i strašnu priču Ispražnjeni zlodusi), i pomagati mu dok se Scott ne dosjeti rješenja. No Scottu sve češće nije potrebna pomoć. Brzo svladava umijeće odgonetanja baš kao što Paul brzo napreduje u umijeću zagonetanja.

Nađi me blizu u nečem slatkom.

Scott se osvrne i gotovo odmah spazi veliku bijelu zdjelu koja je stajala na stolu na pritki jutarnjeg sunca punoj zrnaca prašine. Mora stati na stolac da bi je dohvatio i zahihoće kad se Paul oglasi svojim jezivim ćaleglasom: Da nisi rasipao, majku ti tvoju!

Scott podigne poklopac: na šećeru leži drugi rezanac papira na kojem je bratovim čitkim velikim slovima ispisana druga poruka:

2 TAMO SAM GDJE SE CLYDE IGRAO ŠPULAMA NA SUNCU

Do svog nestanka u proljeće te godine, Clyde je bio njihov mačak i oba su ga dječaka obožavala, ali ga tata nije volio jer je Clyde povazdan maukao da ga se pusti unutra ili van. Premda nijedan od njih to ne kaže glasno (a nijedan se nikad ne bi usudio pitati tatu), prilično su sigurni da je Clydea dohvatilo nešto puno opakije od lisice ili kune. U svakom slučaju Scott i te kako dobro zna gdje se Clyde običavao igrati na suncu pa sad pohita tamo, otkasa niz ulazno predvorje do stražnjeg trijema i ne pogledavši krvave mrlje pod svojim nogama ili onu klupu užasa (no dobro, možda je ipak pogledao kutom oka). Na stražnjem trijemu je golem kvrgavi kauč koji ispušta čudne mirise kad sjednete na nj. – Smrdi po zapečenim prcima, Paul reče jednog dana i Scott se toliko smijao da se upisao. (Da je tata bio kod kuće, popisati se u gaće značilo bi VELIKU FRKU, ali je tata bio na poslu.) Scott priđe kauču na kojem je Clyde ležao na leđima i igrao se špulama konca koje bi mu Paul i Scott klatili iznad glave. Posezao bi za njima prednjim šapama i bacao na zid orijašku sjenu mačke-boksača. Scott se sad spusti na koljena i zaviri redom pod sve kvrgave jastuke dok ne nađe treći papirić, treću postaju fanta, koji ga pošalje–

Nevažno kamo. Važan je taj dugi, otegnuti dan: dva dječaka provode jutro bazajući po gurećoj i mrzovoljnoj seljačkoj kući i oko nje, u dubokoj provinciji, dok se sunce polako penje po nebu prema plošnom podnevnom zenitu. Ovo je jednostavna priča o povicima, smijehu, dvorišnoj prašini i soknama koje kližu sve dok se ne namreškaju oko prljavih gležnjeva; priča o dječacima koji nemaju vremena otići piškiti u zahod pa zalijevaju šipak na južnoj strani kuće. O klincu koji tek što se riješio pelena a već skuplja papiriće u podnožju ljestvi koje vode na sjenik, pa ispod stuba ulaznog trijema, iza odbačene muzejske Maytagove perilice za rublje u stražnjem dvorištu, te ispod kamena blizu stare septičke jame. (- Nemoj pasti u nju, šmokljo! kaže jezivi ćaleglas iz visokog korova na rubu polja graha koje je ove godine ostavljeno na ugaru.) Naposljetku Scott dobije sljedeću uputu:

15 JA SAM ISPOD SVAKOG TVOG SNA

Ispod svakog mog sna, razmišlja Scott. Ispod svakog mog sna... gdje je to?

- Treba ti pomoć, šmrkljo? zapoje onaj jezivi glas. - Jer mi počinje kruljiti u želucu.

I Scott je gladan. Prošlo je podne, satima se igra ovog, ali zamoli još minutu. Jezivi ćaleglas ga obavijesti da ima još trideset sekundi.

Scott bjesomučno razmišlja. Ispod svakog mog sna... ispod svakog mog...

Na svu sreću još nije razvio svijest o podsvijesti ili idu, ali je već počeo razmišljati u metaforama, i odgovor mu sine u obliku božanske, sretne munje. Pojuri uza stube najbrže što su ga njegove nožice nosile a kosa mu zavijori s njegova preplanula i garava čela. Priđe krevetu u sobi koju dijeli s Paulom, pogleda ispod jastuka i doista, tamo je njegova boca RC Cole - i to velika! - zajedno s posljednjim papirićem koji poručuje što i uvijek:

16 FANT! KRAJ!

Scott podigne bočicu na način na koji će puno kasnije podići izvjesnu srebrnu lopatu (jer osjeća se kao junak), a onda se okrene. Paul se doklati kroz vrata, noseći svoju bocu RC Cole i otvarač iz kuhinjske Ladice potrepština.

- Nije loše, Scottiću. Trebalo ti je malo duže, ali si je našao.

Paul otvori svoju bocu pa Scottovu. Kucnu se dugim grlima. Paul kaže da je to kao „uzimanje hostije“ i da pritom moraš nešto zaželjeti.

- Što ti želiš, Scott?

- Da ovog ljeta dođe bibliobus. A što ti želiš, Paul?

Brat mirno pogleda u nj. Uskoro će sići u prizemlje i napraviti im sendviče od maslaca od kikirikija i pekmeza; donijet će hoklicu sa stražnjeg trijema gdje je nekoć spavao i igrao se njihov pogubno bučni kućni ljubimac, da bi s gornje police u smočnici dohvatio novu staklenku Sheddova maslaca od kikirikija. I on kaže

11.

Ali tu Scott zašuti. Pogleda u bocu vina ali boca je prazna. On i Lisey skinuli su jakne i stavili ih sa strane. Ispod njam-njam stabla je i više nego toplo; vruće je, zapravo na rubu zagušljivog, i Lisey pomisli:Morat ćemo uskoro krenuti. U protivnom će se snijeg s lišća otopiti i poklopiti nas.

12.

Sjedeći u svojoj kuhinji s jelovnikom iz Antlersa u rukama, Lisey je pomislila: I ja ću se morati uskoro okaniti tih sjećanja, u protivnom će me poklopiti nešto puno teže od snijega.

Ali zar to nije bila Scottova namjera? Njegov plan? A nije li ovaj lov na fant njezina prilika da zapne i počne se prisjećati?

O, ali bojim se. Jer sam sad tako blizu.

Blizu čemu? Blizu čemu?

„Tiho“, šapne ona i zadrhti kao pred naletom hladnog vjetra. Vjerojatno onog koji vije sve tamo od Yellowknifea. Ali onda, jer je bila neodlučna i kolebljiva: „Još samo malo.“

Opasno je. Opasno, mala Lisey.

Znala je da je tako, već vidjela kako komadići istine prosijavaju kroz rupe u njezinu ljubičastom zastoru. Sjaje poput očiju. Čula je glasove koji šapću da postoje razlozi zašto se čovjek ne smije gledati u zrcalo ako baš ne mora (osobito nakon što padne mrak a nikad u sumrak), razlozi zašto treba izbjegavati svježe voće nakon zalaska sunca i postiti između ponoći i šest ujutro.

Razlozi zašto se ne smije otkopavati umrle.

Ali ona nije željela otići ispod njam-njam stabla. Ne još.

Nije željela ostaviti njega.

On je poželio bibliobus, već kao trogodišnjak imao je jako scottovsku želju. A Paul? Što je Paul

13.

„Što?“ pita ga ona. „Što je Paul zaželio?“

„Rekao je: 'Želim da tata pogine na poslu. Da ga stepe letrika i da umre.'”

Lisey gleda u Scotta, zanijemjela od užasa i sažaljenja.

Iznebuha, Scott počne trpati stvari natrag u ruksak. „Krenimo odavde prije no što se skuhamo“, kaže on. „Lisey, mislio sam da ću ti moći ispričati puno više, ali ne mogu. I nemoj reći da ja nisam kao moj ćale, jer nije problem u tome, dobro? Problem je u tome da svakoga u mojoj obitelji zapadne malo toga.“

„I Paula?“

„Ne znam ni mogu li više govoriti o Paulu.“

„U redu“, kaže ona. „Vratimo se. Malo ćemo odspavati a onda načiniti snjegovića ili nešto.“

Zbog pogleda duboke zahvalnosti koji joj je dobacio ona se postidi, jer je zapravo bila spremna da on prekine s pričom - čula je koliko može podnijeti, barem zasad. Jednom riječju, prestravila se. Ali ne može to ni pustiti tek tako, jer joj se čini da zna kako glasi ostatak priče. Čini joj se da bi je mogla dovršiti umjesto njega. Ali najprije ima jedno pitanje.

„Scott, kad je tvoj brat tog jutra otišao po RC Cole... nagrade za dobar fant...”

Scott kima glavom, smiješi se. „Super fant.“

„A-ha. Kad je otišao u taj dućančić... Muliejev... zar se nikome nije učinilo čudno što šestogodišnji klinac ima posjekotine po cijelom tijelu? Čak i da su bile pokrivene flasterima?“

Scott prestane pritezati kopče na ruksaku i silno se ozbiljno zagleda u nju. Još se smiješi, ali je rumen iz njegovih obraza izblijedjela gotovo potpuno; koža mu izgleda blijedo, gotovo voštano. „Landonima rane brzo zacjeljuju“, kaže on. „Zar ti to nisam već rekao?“

„Da“, potvrdi ona. „Jesi.“ A onda, prestravljena ili ne, ona ode korak dalje. „Još sedam godina“, kaže ona.

„Da, sedam.“ On je pogleda, držeći ruksak između koljena obloženih traperom. Očima je pita koliko ona želi znati. Koliko se usuđuje znati.

„A Paul je umro s trinaest godina?“

„Trinaest. Da.“ Glas mu je miran ali mu se rumen sasvim iscijedila iz lica, iako Lisey vidi da mu se niz obraze cijedi znoj i lijepi mu kosu. „Skoro četrnaest.“

„A tvoj otac, je li ga on ubio onim svojim nožem?“

„Ne, “ kaže Scott tim istim mirnim glasom, „nego puškom. Njegovom. Karabinom kalibra 30-06. U podrumu. Ali, Lisey, nije to što misliš.“

Nije ga ubio u afektu, eto što ona smatra da joj on pokušava reći. Ne u afektu već hladnokrvno. To je njezin zaključak ispod njam-njam stabla, kad još misli da naslov trećeg poglavlja priče njezina vjerenika glasi „Ubojstvo starijeg brata-sveca“.

14.

Tiho Lisey, tiho mala Lisey reče si ona u kuhinji – sad u velikom strahu, ne samo zato što se jako prevarila glede toga kako je umro Paul Landon. Bojala se jer joj je postajalo jasno - prekasno - da nema povratka na staro i da se s onim što pamti čovjek mora nekako saživjeti.

I kad su sjećanja sumanuta.

„Ne moram se sjećati“, reče ona brzo svijajući jelovnik u rukama. „Ne moram, ne moram, ne moram uskrsavati mrtve, takva se kenjaža ne događa, nije...

15.

„Nije to što misliš.“

No ona će misliti što misli; možda i voli Scotta Landona, ali nije vezana za kotač njegove užasne prošlosti i mislit će što misli. Znat će što zna.

„A ti si imao deset godina kad se to dogodilo? Kad je tvoj otac – “

„Da.“

Samo deset godina kad mu je otac ubio obožavanog starijeg brata. Kad mu je otac umorio obožavanog starijeg brata. A četvrto poglavlje ove priče posjeduje nekakvu mračnu neizbježnost, zar ne? Ona u to nimalo ne sumnja. Zna što zna. To što je on imao samo deset godina ništa ne mijenja na stvari. Jer u koječemu je bio napredan za svoju dob.

„Scott, jesi li ti ubio njega? Jesi li ti ubio svog oca? Jesi, zar ne?“

Scott sjedi pognute glave. Kosa mu visi, zastire mu lice. A onda se ispod te tamne zavjese začuje jedan jedini bolan i suh štucavi jecaj. Nakon toga zavlada tišina, ali ona vidi kako mu se prsa nadimaju u pokušaju da se prestanu grčiti. A potom:

„Sprašio sam mu kramp u glavu dok je ćorio a onda ga ubacio u staru septičku jamu. To je bilo u ožujku, padala je jaka susnježica. Odvučem ga van za noge. Pokušao sam ga odvuć gdje je Paul zakopan al nisam mogao. Probavao sam i probavao, ali, Lisey, on nikako da krene. Kao kad počneš kopati, prva je lopata najteža. I tako sam ga iskipao u septičku. Kolko znam još je tamo, iako kad je farma stavljena na dražbu ja sam se... ja... Lisey... ja... ja... bojao sam se...“

On je naslijepo zagrli, i da nije bila tamo prevalio bi se, ali ona jest tamo, a onda su

Oni su

Nekako su...

16.

„Ne“zareži Lisey. Baci jelovnik koji je tako uporno svijala da sad gotovo ima oblik valjka natrag u kutiju od cedrovine i s treskom spusti poklopac. Ali prekasno. Otišla je predaleko. Bilo je prekasno jer su...

17.

Nekako su se našli vani na snježnom pljusku. Zagrlila ga je ispod njam-njam stabla a onda

(Bum! Fant!)

vani su na snijegu.

18.

Lisey je sjedila u svojoj kuhinji zatvorenih očiju. Kutija od cedrovine ležala je na stolu ispred nje. Sunčana svjetlost koja se slijevala kroz istočni prozor prodirala joj je kroz vjeđe, umiješavši tamnocrvenu pivsku juhu koja se micala u ritmu njezina bila - trenutačno malčice prebrzom.

Ona pomisli: No dobro, ovo se sjećanje uspjelo provući. Jedno mogu preživjeti. Samo jedno neće me ubiti.

Probavao sam i probavao.

Ona otvori oči i pogleda u kutiju od cedrovine na stolu. Kutiju koju je tako marljivo tražila. I sjeti se nečeg što je otac rekao Scottu.

Landoni - kao i Landreauovi prije njih - dijele se na dva tipa: munjole i gnjilobe.

Gnjiloba je - između ostalog - bila i vrsta ubilačke manije.

A munjole? Scott joj je te večeri ukratko opisao što su to. Munjole su ono što se zove katatonici, poput njezine sestre u Greenlawnu.

„Scott, ako je sve ovo samo radi Amandina spasa“, šapne Lisey, „ne moraš se truditi. Ona mi je sekica i volim je, ali ne toliko. Scott, vratila bih se u taj... taj pakao... za tebe, ali ne i za nju ili nekoga drugog.“

U dnevnom boravku zazvoni telefon. Lisey poskoči na stolici kao probodena nožem, i vrisne.

DEVETO POGLAVLJE

LISEY I CRNI PRINC INKUNKANACA (ŠTO LJUBAV NALAŽE)

1.

Ako Lisey i nije zvučala najprisebnije, Darla to nije primetila. Previše ju je grizla savjest. A bila je i previše sretna, pao joj je kamen sa srca. Canty se vraća iz Bostona „pomoći oko Mandy“. Kao da bi ona to mogla. Kao da bi itko mogao, uključujući Hugha Albemessa i cijelo osoblje Greenlawna, pomisli Lisey, slušajući Darlino ćeretanje.

Ti možeš pomoći, promrmlja Scott - Scott, čija je uvijek zadnja. Kao da ga ni smrt neće u tome spriječiti. Ti možeš, babyluv.

„– potpuno njezina ideja“, Darla je uvjeravala.

„A-ha“, reče Lisey. Mogla je ukazati na činjenicu da bi Canty još uživala na odmoru s mužem, potpuno nesvjesna toga da Amanda ima problema, da Darla nije osjetila potrebu da je nazove (da nije gurala svoj nos, kako se kaže), ali Lisey sad nije do prepirke. Sad samo želi vratiti prokletu kutiju od cedrovine pod mein gott krevet i vidjeti hoće li uspjeti zaboraviti da ju je uopće i našla. U razgovoru s Darlom padne joj na um još jedna Scottova maksima: što se više mučiš da otvoriš neki paket nevažnije ti je što je unutra. Bila je uvjerena da bi se to pravilo moglo primijeniti i na nestale predmete - primjerice kutije od cedrovine.

„Njezin avion stiže na Portland Jetport malo nakon podneva“, govorila je Darla nadušak. „Rekla je da će unajmiti auto ali sam ja rekla da ne bude smiješna, da ću doći po nju.“ Ovdje Darla načini stanku i prikupi snagu za posljednji skok. „Lisey, mogla bi i ti doći. Ako želiš. Mogle bismo na ručak u Snow Squall - samo mi cure, kao u dobra stara vremena. A onda bi mogle do Amande.“

A koja bi to bila dobra stara vremena? pomisli Lisey. Ona kad si me čupala za kosu ili ona kad me Canty naganjala i zvala me Lizika ravna šizika? No ona reče: „Darl, vas dvije otiđite a ja ću vam se pridružiti uzmognem li. Imam ovdje neodloživog posla–“

„Ponovno kuhaš?“ Sad kad je priznala da je uspjela Cantatu dovući na sjever, izazvavši u nje osjećaj krivnje, Darla je zvučala krajnje nestašno.

„Ne, već nešto u vezi s doniranjem Scottovih starih spisa.“ U neku je ruku to bilo istina. Jer bez obzira na to kako će završiti slučaj Dooley/McCool, želi isprazniti Scottovu radnu sobu. Dosta je bilo odlaganja. Neka papiri odu na Pitt, tamo im je mjesto, ali pod uvjetom da njezin profesorski kompić ne sudjeluje u tome. Drveni Marijan nek se slika.

„O“, reče Darla. Zvučala je primjereno impresionirana. „U tom slučaju...“

„Pridružit ću vam se uzmognem li“, ponovi Lisey. „Ako ne, vidimo se popodne u Greenlawnu.“

Darlu ovo zadovolji. Prenese Lisey informacije o Cantynu letu koje Lisey poslušno zapiše. Možda i ode do Portlanda. U najgorem slučaju to će je izvući iz kuće - dalje od telefona, kutije od cedrovine i većine sjećanja koja sad kao da joj vise nad glavom poput sadržaja nekakve grozomorne krcate pinate.

A onda, prije no što ga je uspjela spriječiti, još jedno sjećanje ispadne iz pinate. Ona pomisli: Lisey, niste vi tek tako izašli ispod vrbe na snijeg. Bilo je tu još nečeg. On te zagrlio–

„NE!“ vikne ona i pljasne po stolu. Zvuk njezina povika bio je zastrašujući ali je postigao svrhu, jer je glatko i u korijenu sasjekao taj opasni tijek misli. No mogao bi ponovno niknuti - u tome je nevolja.

Lisey pogleda u kutiju od cedrovine na stolu poput žene čiji ju je obožavani pas bezrazložno ugrizao. Ideš natrag pod krevet, pomisli. Natrag pod mein gott krevet, a onda što?

„Fant i kraj“, reče ona. Onda izađe iz kuće, prijeđe preko dvorišta do štale, držeći kutiju od cedrovine pred sobom kao da je u njoj nešto lomljivo ili jako eksplozivno.

2.

Vrata njezina ureda bila su otvorena. Od njihova praga po podu štale polegao je svijetli pravokutnik električne svjetlosti. Posljednji put kad je Lisey bila unutra izašla je nasmijana. No nije se sjećala je li vrata ostavila otvorena ili zatvorena. Činilo joj se da je svjetlo bilo ugašeno jer ga nije ni upalila. No u jednom je trenutku bila potpuno uvjerena i da je kutija od cedrovine na tavanu, zar ne? Je li moguće da je jedan od policajaca zavirio u ured i ostavio upaljeno svjetlo? Vjerojatno je tako, zaključi Lisey. Vjerojatno je sve moguće.

Stežući kutiju od cedrovine na trbuh gotovo zaštitnički, ona priđe otvorenim vratima ureda i pogleda unutra. Ured je bio prazan... izgledao prazan... ali...

Nimalo bojažljivo ona zalijepi jedno oko za prorez između dovratka i vrata. „Zack McCool“ nije stajao iza vrata. Tamo nije nitko stajao. Ali kad je ponovno zavirila u ured primijetila je da se na displeju za poruke na telefonskoj sekretarici ponovno crveno žari brojka 1. Ona uđe, tutne kutiju pod pazuho i pritisne tipku PLAY. Trenutak tišine a onda progovori smireni glas Jima Dooleya.

„Gospoja, mislio sam da smo se dogovorili za osam sati sinoć“, reče on. „A sad vidim murju oko vaše kuće. Ko da ne shvaćate ozbiljnost ove stvari, a čovjek bi pomislio da će mrtvu mačku u poštanskom sandučiću bit teško ne shvatit.“ Stanka. Lisey pogleda u telefonsku sekretaricu, očarana. Čujem njegovo disanje, pomisli ona. „Vidimo se, gospoja“, reče on.

„Hebite se“, šapne Lisey.

„Gospoja to nje - nije - lijepo“, reče Jim Dooley i na trenutak Lisey pomisli da joj je telefonska sekretarica... odgovorila. A onda shvati da je ta druga inačica Dooleyeva glasa „uživo“ i da joj se oglasila iza leđa. Ponovno se osjetivši poput sudionika nekog od svojih snova, Lisey Landon se okrene i nađe oči u oči s njim.

3.

Zbuni je njegova neuglednost. Premda stoji na vratima njezina nesuđenog ureda u štali s pištoljem u ruci (u drugoj drži nešto slično vrećici za gablec), nije bila sigurna da bi ga uspjela prepoznati u policijskoj vrsti, pod pretpostavkom da bi i ostali muškarci u njoj bili vitki, odjeveni u laganu radnu odjeću kaki boje i na glavi imali kapicu portlandske bejzbolske momčadi Sea Dogs. Lice mu je usko i glatko, oči jasnoplave - drugim riječima, lice milijuna sjevernjaka, da se ne spominje šest ili sedam milijuna južnjačkih gorštaka. Mogao je biti visok metar osamdeset, a možda i koji centimetar manje. Uvojak kose koji se izvukao ispod okruglog ruba bejzbolske kapice bio je neupadljive boje pijeska.

Lisey pogleda u crnu zjenicu pištolja u Dooleyevoj ruci i osjeti kako joj noge klecaju. Ovo nije jeftini pištolj iz zalagaonice, ovo je prava stvarca, automatska (učinilo joj se da je automatska) mrcina kalibra 22 koja bi načinila veliku rupu. Sjedne na rub svog radnog stola. Da nije bilo stola, prilično je uvjerena da bi se složila na pod. Na trenutak je bila gotovo sigurna da će se popiškiti u gaće, ali se uspije suzdržati. Barem zasad.

„Uzmite što želite“, šapne ona kroz usne koje kao da su bile umrtvljene Novocainom. „Uzmite sve.“

„Dođite gore, gospoja“, reče on. „O tome ćemo na katu.“

Pomisao na to da bude u Scottovoj radnoj sobi s ovim čovjekom ispuni je užasom i gađenjem. „Ne. Samo uzmite njegove papire i idite. Ostavite me na miru.“

On se strpljivo zagleda u nju. Na prvi je pogled izgledao kao 35-ogodišnjak. A onda biste primijetili lepezice bora u kutovima očiju i usta i shvatili da je pet godina stariji, najmanje pet. „Gore, gospoja, osim ako ne hoćete da počnete s metkom u stopalu. To bi bili bolni poslovni razgovori. U stopalu ima puno kosti i tetiva.“

„Nećete... nećete se usuditi... buka...” Glas joj je svakom riječju zvučao udaljeniji. Kao da je u vlaku a vlak kreće s kolodvora; glas joj se naginje kroz prozor da bi joj poželio sretan ostanak. Pa-pa, mala Lisey, glas te sad mora ostaviti, uskoro ćeš biti nijema.

„O, buka me ne bi omela“, reče Doolev podsmješljivo. „Vaših prvih susjeda nema kod kuće - pretpostavljam da su na poslu - a vaš najdraži policajac je na zadatku.“ Smiješak mu izblijedi, ali je svejedno izgledao podsmješljivo. „Posivjeli ste u licu. Rekao bi da ste se išokirali. Rekao bi, gospoja, da ćete se načisto onesvijestit. Tako bi mi možda mogli uštedjet truda.“

„Prestanite... prestanite me zvati...“ Gospoja, tako je htjela dovršiti, ali kao da su je omatala sve tamnija siva krila. Prije no što su postala pretamna i pregusta da bi vidjela kroz njih, postane nejasno svjesna da Dooley gura pištolj u pasicu hlača (raznesi si muda, pospano pomisli Lisey, učini svijetu uslugu) i priskoči joj da je uhvati. Nije znala je li uspio. Prije no što se ta dilema razriješila, Lisey se onesvijestila.

4.

Osjeti da je po licu miluje nešto vlažno i isprva je pomislila da je liže neki pas - možda Louise. Samo što je Lou bila njihov škotski ovčar još u Lisbon Fallsu, a Lisbon Falls se dogodio jako davno. Ona i Scott nikad nisu imali psa, možda zato što nisu imali djece, a to dvoje kao da prirodno ide zajedno kao maslac od kikirikija i pekmez, ili jagode i šl –

Pođite gore, gospoja... osim ako ne hoćete da počnete s metkom u stopalu.

To je brzo osvijesti. Otvori oči i ugleda Dooleya. Čučao je pred njom, držeći u jednoj ruci vlažni ručnik, i promatrao je: te jasnoplave oči. Ona se pokuša odmaknuti od njih. Začuje se štropot, a potom osjeti tup bubotak bola u ramenu kad se nešto zategne i cimne je.

„Au!“

„Nemojte potezat i nećete se ozljedit“, reče Dooley, kao da je to najrazboritija stvar na svijetu. Psihopatu kao što je on, pomisli Lisey, vjerojatno i jest.

Kroz Scottovo ozvučenje čula se glazba prvi put nakon Bog zna koliko vremena, možda od travnja ili svibnja 2004., posljednji put kad je on bio ovdje i pisao: „Waymore's Blues“. Ne dobri stari Hank, nego neka druga izvedba - možda Cricketsi. Ne superglasno, ne do daske kao što je Scott slušao glazbu, ali prilično glasno. Imala je prilično jasnu sliku

(nanijet ću vam bol)

zašto je gospodin Jim „Zack McCool“ Dooley navio glazbu. Nije željela

(na mjestima po kojima niste dali dečkima da vas pipaju)

na to misliti - zapravo je željela ponovno biti u nesvijesti - ali kao da si nije mogla pomoći. „Ljudski je um majmun“, govorio je Scott i Lisey se i sad, dok sjedi na podu kod šanka po svemu sudeći jednog zapešća lisičinom privezanog za cijev ispod sudopera, sjećala odakle mu to: Dog soldiers Roberta Stonea.

Izađi iz klupe i stani ispred razreda, mala Lisey! Naravno, ako možeš ikamo otići, ikad.

„Nije li to krasna pjesma?“ reče Dooley, sjedajući na prag niše u turski sijed. Njegova smeđa papirnata vrećica za gablec našla se u romboidnoj rupi koju su oblikovale njegove noge. Pištolj je ležao na podu pokraj njegove desne ruke. Dooley je iskreno gledao u nju. „A i istinita je. Znate, to što ste pali u nesvjest, učinili ste si uslugu.“ Sad je čula južnjački naglasak u njegovu glasu; nije afektirao kao onaj kukavički pizdek iz Nashvillea, nego je to izviralo iz njega: Znateh... sih usluguh.

Iz vrećice izvadi bočicu od majoneze na kojoj je još bila Hellmansova etiketa. U njoj je u lokvici prozirne tekućine plutala zgužvana bijela krpa.

„Kloroform“, reče on, zazvučavši ponosno kao Liseyn vodoinstalater Smiley Flanders na svog losa. „Neki tip koji je tvrdio da se kuži rekao mi je kako se s tim barata, al je rekao i da je lako zaribat. U najboljem slučaju probudili bi se s jakom glavoboljom, gospoja. Al sam znao da se nećete htjet popet gore. Tuicija.“

On uperi prst u nju poput pištolja, smiješeći se pritom, a kroz zvučnike Dwight Yoakam zapjeva „A Thousand Miles from Nowhere“. Dooley je jamačno našao neki Scottov sprženi CD honky-tonk glazbe.

„Gospodine Dooley, mogu li dobiti vode?“

„Ha? Ma naravno! Malo su vam suha usta, šta ne? Kad organizam doživi šok, to se događa svaki put.“ On ustane i ostavi pištolj na mjestu - vjerojatno izvan njezina dosega i kad bi nategnula lanac lisičina do kraja... a pokušati ga se dočepati a ne uspjeti, bio bi stvarno loš potez.

Doolev otvori slavinu. Cijevi zabrboću i zaklokoću. Trenutak-dva potom ona začuje kako slavina počinje pijuckati vodu. Da, pištolj je vjerojatno izvan dohvata, ali Dooleyeve prepone su joj točno iznad glave, ni trideset centimetara od nje. A jedna joj je ruka slobodna.

Kao da joj čita misli, Dooley reče: „Vjerojatno bi me mogli svojski kresnut po zvončićima kad bi htjeli. Al ovo na nogama imam Doc Martensice a vi na rukama nemate opće ništa.“ Iz Dooleyevih usta na rukama je zazvučalo kao jedna riječ: narukam. „Pamet u glavu, gospoja, i zadovoljite se s čašom fine ladne vode. Iz ove pipe nije već dugo ništa curilo, al se voda brzo bistri.“

„Poplahnite čašu prije no što počnete točiti u nju“, reče ona. Glas joj je zazvučao promuklo, na rubu puknuća. „Ni njih se nije puno koristilo.“

„Primljeno na znanje, učinjeno.“ Najprijazniji čovjek na svijetu. Podsjeti Lisey na ovdašnje ljude. Zapravo, podsjeti je na njezina oca. Naravno, Dooley je podsjeti i na Gerda Allena Colea, protoluđaka. Na trenutak zamalo da je ipak posegnula i prignječila mu muda samo zato što se usudio dovesti je u ovakav položaj. Jedva se uspijevala suzdržati.

A onda se Dooley prigne i pruži joj jednu tešku čašu Waterford. Bila je tričetvrt puna, pa premda se voda nije sasvim razbistrila izgledala je dovoljno čista za piće. Izgledala je predivno. „Samo polako“, skrbno će Dooley. „Dat ću vam da držite čašu, al ako je bacite u mene morat ću vam slomit gležanj. Pogodite li me slomit ću vam oba gležnja, makar me ne i raskrvarili. Ozbiljno vam kažem, jel jasno?“

Lisey kimne glavom i otpije vode. Dwight Yoakam prepusti mikrofon Hanku starijem koji postavi vječna pitanja: Zašto me ne voliš kao nekad? Kako to da postupaš sa mnom kao s iznošenom cipelom?

Dooley čučne, stražnjicom gotovo dodirnuvši podignute pete svojih čizama. Jednom rukom omota koljena kao da je farmer koji gleda kako neka krava pije vodu iz potoka na njegovu imanju. Bio je na oprezu, procijeni Lisey, ali ne i u stanju najviše pripravnosti. Nije očekivao da će ga ona gađati glomaznom čašom za vodu i bio je u pravu, naravno. Lisey nije željela da joj netko lomi gležnjeve.

Ta nisam još otišla na taj prevažni prvi sat klizanja, pomisli ona, a utorkom navečer su Samačke večeri na klizalištu Oxford Skate Central.

Nakon što je utažila žeđ, ona mu vrati čašu. Dooley je uzme pa se zagleda u nju. „Gospoja, sigurni ste da nećete tih - ta - dva zadnja gutljaja?“ Izgovorio je to bez južnjačkog naglaska pa i Lisey tuitivno nešto shvati: Dooley pretjeruje s ljubaznošću, možda namjerno a možda i nesvjesno, što se odrazilo u ispravnijem govoru; da je išlo u drugom smjeru, da se njegov govor još iskvario, jednostavno ne bi bilo prirodno. Je li to važno? Vjerojatno nije.

„Dovoljno sam popila.“

Dooley strusi ta dva zadnja gutljaja. Adamova jabučica klizila mu je po mršavom vratu. A onda je upita osjeća li se bolje.

„Osjećat ću se bolje kad odete.“

„Imate pravo. Neću vas dugo zadržavat.“ Ponovno zatakne pištolj u pasicu i ustane. Koljena mu zapucketaju i Lisey ponovno pomisli (zapravo se začudi) : Ovo nije san. Ovo mi se doista događa. Ustajući, Dooley nogom udari čašu i ova se otkotrlja na bisernobijeli tapison glavne radne sobe. Podigne hlače. „Gospoja, ionako se ne mogu dugo tu vrzmat. Vaš će se murjak vratit svaki čas, on il neki drugi, a čini mi se da ste i usred nekve krize s trknutom sestrom, nije li tako?“

Lisey ne odgovori.

Dooley slegne ramenima kao da želi reći Nek vam bude, a onda se nagne iz barske niše. Za Lisey u tome bješe nečeg nestvarnog jer je puno puta vidjela Scotta kako čini to isto: rukama se čvrsto drži za dovratak bez vrata, stoji na golom drvenom podu niše a glava i torzo su mu u radnoj sobi. Ali Scotta ne bi ni mrtvog uhvatili u kaki hlačama; on je bio vjeran trapericama do posljednjeg daha. Osim toga, nije imao ćelavi krug na potiljku. Muž mi je umro još guste kose, pomisli ona.

„Užasno lijepi prostor“, reče Doolev.“Što je to? Preuređeni štagalj? Sigurno.“

Lisey ne reče ništa.

Dooley se nagne još više, sad se lagano ljuljajući naprijed-natrag, pa pogleda najprije lijevo a onda desno. Gospodar svega dokle mu pogled seže, pomisli ona.

„Stvarno zgodan prostor“, reče on. „Otprilike ono što bi očekivao. Tri sobe - poštene sobe - i tri svjetlarnika, pa ima puno prirodnog svjetla. Tamo odakle sam ja vakve kuće u kojima su sve sobe prolazne zovemo spojene posude, al ovdje to ne smeta, ha?“

Lisey ne reče ništa.

On se okrene prema njoj ozbiljna izraza lica. „Al nije da sam kivan na njega, gospoja - il na vas, sad kad je on pokojni. Odgulio sam svoje u kaznionici Brushy Mountain. Možda vam je Profa to rekao. Vaš mi je čovjek pomogao da se izvučem iz najgorih kriza. Pročitao sam sve njegve knjige, i znate koja mi se najbolje svidjela?“

Naravno, pomisli Lisey. Ispražnjeni zlodusi. Vjerojatno si je pročitao devet puta.

Ali je Dooley iznenadi.“Ribareva kći. Ne samo da mi je bila dobra, gospoja, bila mi je izvrsna. Odredio sam si da pročitam tu knjigu svake dvje-tri godine otkad sam je našao u zatvorskoj knjižnici, i mogao bi vam citirat čitave dugačke odlomke iz nje. Znate koji mi se dio najviše sviđa? Kad Gene konačno odbrusi ocu i kaže da odlazi sviđalo se to starom ili ne. Znate što on kaže tom bijednom starom prdonji, oprostite mi što prostačim?“

Da nikad nije shvaćao što ljubav nalaže, pomisli Lisey, ali ne reče ništa. Činilo se da Dooley ne haje; uživio se, zanio.

„Gene kaže da njegov stari nikad nije shvaćao što ljubav nalaže. Što ljubav nalaže! Nije li to prekrasno? Kolki smo mi osjetili nešto takvo al nismo znali to iskazat? A vaš čovjek jest. Za sve nas koji bi inače ostali nijemi, tako je rekao Profa. Bog je sigurno volio vašeg čovjeka, gospoja, kad ga je obdario takvim jezikom.“

Doolev pogleda u strop. Žile na vratu mu iskoče.

„ŠTO! LJUBAV! NALAŽE! A one koje Bog voli prve k sebi pozove, da budu s njim. Amen.“ Dooley nakratko pogne glavu. Iz stražnjeg džepa virila mu je lisnica. Na lancu. Naravno. Muškarci poput Jima Dooleya uvijek nose lisnice na lancu pričvršćenom za petljice. Potom ponovno podigne glavu, pogleda je i reče: „Zaslužio je vako lijepu kuću. Nadam se da je u njoj uživao, kad se nije trapio zbog svojih djela.“

Lisey se sjeti Scotta kako sjedi za pisaćim stolom koji je zvao Slonićev Dambo-Rambo ispred velikog ekrana svog Maca i smije se nečemu što je upravo napisao. Gricka plastičnu slamku ili vlastite nokte. Katkad pjeva zajedno s izvođačima. Prdi pazuhom ako je ljeto i vruće a on gol do pasa. Eto kako se on trapio zbog svojih hebenih djela. Ali i ovaj put ona ne reče ništa. Hank stariji ustupi mikrofon Hanku mlađem koji zapjeva „Whiskey Bent and Hell Bound“.

Dooley reče: „Stara dobra metoda šutnje? Nek vam je sa srećom, al vam neće ni jotu pomoć, gospoja. Slijedi vam mali ukor. Neću vam pokušavat prodat onu foru da će mene boljet više nego vas, almoramkazat da mi se u ovo malo vremena kolko vas znam smililo to što se ne date, pa ću reć da će boljet - boljeti - oboje. A želim kazat i da ću bit nježan kolko se može jer ne želim slomit vaš duh. Svejedno - nešto smo se dogovorili a vi niste održali obećanje.“

Dogovorili? Lisey osjeti kako joj studen prožima tijelo. Tek je sad shvatila dubinu i složenost Dooleyeva ludila. Ona siva krila zaprijetila su da će joj zastrti vid i ovaj put im se žestoko othrva.

Dooley začuje zveket lanca lisičina (jamačno je lisičine donio u onoj vrećici zajedno sa staklenkom od majoneze) i okrene se k njoj.

Samo polako, babyluv, bez panike, promrmlja Scott. Razgovaraj s čovjekom - navij svoj klopotac.

Bješe to savjet koji Lisey gotovo da i nije trebao. Dok razgovor traje, ukor se odgađa.

„Poslušajte me, gospodine Dooley. Nismo se ništa dogovorili, varate se – „Ona primijeti kako mu se čelo naboralo a lice smračilo, pa ubrza. „Katkad je teško utanačiti nešto telefonom, ali sad sam sprema surađivati s vama.“ Ona proguta slinu i začuje glasan škljocaj u grlu. Bila je spremna za još vode, veliku čašu punu hladne osvježavajuće vode, ali joj se ovo nije činio pogodan trenutak za takvu molbu. Ona se nagne naprijed, zapilji u njega, svojim plavim očima u njegove plave, i progovori najusrdnije i najiskrenije što je mogla. „Želim reći da sam sa svoje strane shvatila u čemu je problem. Znate što? Upravo ste gledali rukopise koje... ovaj... vaš kolega osobito želi. Jest li primijetili crne ladičare u središnjoj prostoriji?“

Dooley ju je gledao visoko podignutih obrva a na ustima mu je poigravao nepovjerljiv smiješak... ili je to možda samo izraz njegove spremnosti na kompromis. Lisey si dopusti ponadati se. „Učinilo mi se da je i u prizemlju poprilična gomilica kutija“, reče on. „Još njegovih knjiga, sudeći po izgledu.“

„To su–“ Što će mu reći? Da su to fantovi a ne knjige? Vjerojatno uglavnom i jesu, ali Dooley ne bi razumio. To su neslane šale, Scottova inačica svrabljivog praška i plastičnog izbljuvka? To bi razumio ali vjerojatno ne bi povjerovao.

Još ju je gledao tim sumnjičavim smiješkom. Nije izgledao nimalo sklon kompromisima. Ne, taj je izraz poručivao: Gospoja, kad ste već počeli, a da vidite hoće li vam proć još jedna takva fora?

„U tim kartonskim kutijama dolje nema ničeg osim indigo kopija, fotokopija i praznih papira“, reče ona i to zazvuči kao laž jer i jest bila laž, a što je trebala reći? Gospodine Dooley, previše ste ludi da shvatite istinu? Umjesto toga ona ubrza. „Stvari koje Drveni Marijan želi - sve dobre stvari - ovdje su gore. Neobjavljene priče... pisma drugim piscima... njihova pisma njemu...“

Dooley zabaci glavu i nasmije se. „Drveni Marijan! Gospoja, vješti ste na riječima ko vaš čovjek.“ A onda taj smijeh utihne, pa premda mu smiješak nije silazio s usta u očima mu nije bilo veselja. Oči su mu bile poput plavog leda. „I onda, što mislite da bi trebao napravit? Trknut do Oxforda ili Mechanic Fallsa i unajmit kamion za selidbe, pa se vratit i utovarit te ladičare? A da zamolite nekog od vaših murjaka da mi pomogne?“

„Ja –“

„Kuš.“ Upirući u nju prstom. Smiješku gotovo više ni traga. „Da odem pa se vratim, vi bi mi dotle navukli za vrat deset murjaka. Strpali bi me iza rešetaka i da znate, gospoja, zaslužio bi novih deset godina u bajbuku samo zato što sam u takvo što povjerovao.“

„Ali –“

„Osim toga, nismo se tak - tako - dogovorili. Dogovor je bio da ćete nazvat Profu, starog Drvenog Marijana - curo, to mi se sviđa - a on bi meni poslao email našim tajnim kanalom, a onda bi se on dogovorio za papire. Jel tako?“

Nekim je svojim dijelom on u ovo doista vjerovao. Moralo je tako biti jer zašto bi on u protivnom ustrajao u tim tvrdnjama premda su sad ovdje samo njih dvoje?

„Gospoja?“ Dooley je upita naizgled skrbno. „Gospoja?“

Ako neki njegov dio mora ustrajati u lažima premda su ovdje samo njih dvoje, možda je to zato što je nekom njegovu dijelu potreba lagati. Ako je tako, to je dio Jima Dooleya do kojeg Lisey treba doprijeti. Dio koji je možda još normalan.

„Gospodine Dooley, poslušajte me.“Ona progovori duboko i polako. Tako se obraćala Scottu kad bi on bio na rubu da plane zbog nečeg, loše kritike ili loše vodoinstalacije. „Profesor Woodbody ne može stupiti u vezu s vama, i negdje u duši vi to znate. Ali ja mogu. Već jesam. Sinoć sam ga nazvala.“

„Lažete“, reče on, ali ovaj put nije lagala i on je znao da ona ne laže, i iz nekog ga je razloga to uzrujalo. Ta je reakcija bila suprotna onoj koju je Lisey željela izazvati - željela ga je umiriti - ali zaključi da mora nastaviti, nadajući se da je razboriti dio Jima Dooleya negdje u njemu i da sluša.

„Ne lažem“, reče ona. „Ostavili ste mi njegov broj i nazvala sam ga.“ Ne skidajući pogled s Dooleya. Smogne posljednju trunku iskrenosti na putu natrag u Zemlju izmišljotina. „Obećala sam mu rukopise i rekla da vas opozove, a on je rekao da ne može jer više ne može stupiti u vezu s vama, rekao je da su prve dvije email poruke prošle, ali da su se nakon toga počele vraća–“

„Jedan laže a drugi na laž priseže“, reče Jim Dooley, a onda događaji zaredaju brzinom i žestinom koje su se Lisey učinile nevjerojatne, premda joj se svaki trenutak batina i sakaćenja koji su uslijedili živo urezao u sjećanje do kraja života, sve do zvuka njegova suhog i brzog disanja, do načina na koji se njegova smeđa košulja zatezala na pucetima pa joj je bijela majica koju je imao ispod nje namigivala dok ju je šamarao, dlanom pa nadlanicom, i tako ukupno osam puta, osam-osam-nos-ti-posran, skandirale su kao djeca dok su preskakale preko užeta u prašnjavom dvorištu; zvuk njegove kože na njezinoj zvučao je kao da netko lomi suharke preko koljena, pa iako na ruci kojom ju je ćuškao nije bilo prstena - barem to - četvrti i peti udarac raskrvarili su joj usne, od šestog i sedmog krv je prsnula iz njih, a posljednjim ju je udarcem dohvatio dovoljno visoko da je opauči po nosu pa joj i iz njega brižne krv. Tad se već rasplakala od straha i bola. Glava joj je potmulo udarala o donju stranu sudopera u barskoj niši pa joj je zvonilo u ušima. Začuje se kako je zavapila da prestane, da bi mogao dobiti sve što želi samo kad bi prestao. On tad prestane i ona se začuje kako govori: „Mogu vam dati rukopis novog romana, njegova posljednjeg, dovršen je, završio ga je mjesec dana prije smrti i nije ga stigao revidirati, pravi je dragulj, Drvenom Marijanu će se jako svidjeti.“ Stigla je pomisliti Prilično inventivno, što ćeš učiniti ako ti on povjeruje na riječ, ali Jim Dooley nije povjerovao nijednoj njezinoj riječi. Klečao je ispred nje i soptao - ovdje gore već je bilo vruće, da je znala da će danas pobrati batine u Scottovoj radnoj sobi svakako bi uključila klimu - i ponovno prekapao po svojoj papirnatoj vrećici. Ispod pazuha širili su mu se veliki kolutovi znoja.

„Gospoja, vraški mi je žao zbog ovog al vam barem neću dirat mindžu“, reče on, a Lisey je uspjela uočiti dvije stvari prije no što joj je on širokim pokretom lijeve ruke rastrgao bluzu i jednim joj trzajem otkopčao kopču na prednjoj strani grudnjaka tako da su joj male dojke ispale iz košarica. Prva je bila da mu nije nimalo žao. A druga da je predmet u njegovoj desnoj ruci gotovo sigurno potjecao iz njezine Ladice potrepština. Scott je taj predmet zvao Liseyn yuppijevski otvarač. Bješe to njezin otvarač konzervi Oxo, onaj s robusnim gumenim ručicama.

Drugi dio

DESETO POGLAVLJE

LISEY I PROTUDOKAZI LUDILA (DOBRI BRAT)

1.

Protudokazi ludila propadaju uz tihi mreškajući zvuk.

Taj se stih Lisey uporno navraćao u misli dok je puzala iz spomenarskog kutka pa polako preko središnjeg prostora dugačke i prostrane radne sobe njezina pokojnog muža i ostavljala ružan trag za sobom: krupne kapi krvi iz nosa, usta i razderane dojke.

Krv se nikad neće moći oprati s ovog tapisona, pomisli ona a onda joj ona rečenica ponovno padne na um, poput odgovora: Protudokazi ludila propadaju uz tihi mreškajući zvuk.

Bješe ludila u ovoj priči, naravno, ali jedini zvuk kojeg se sjeća nije zvrjanje, predenje ili mreškanje, nego zvuk njezinih krikova kad joj je Jim Dooley njezinim otvaračem konzervi ukliještio lijevu dojku poput mehaničke pijavice. Vrištala je a onda se onesvijestila, a on ju je šamarom prizvao k svijesti da joj kaže još nešto. Potom joj je dopustio da ponovno utone u tamu ali joj je na košulju prikvačio poruku - nakon što je obzirno skinuo njezin uništeni grudnjak i ponovno joj zakopčao košulju - kako ona ne bi zaboravila. Nije joj trebala poruka: savršeno se dobro sjećala što joj je rekao.

„Bolje vam je da mi se Profa javi do osam danas navečer il će drugi put puno jače boljet. I da ste se lječili sami, jeste me čuli gospoja? Kažete li nekom da sam bio ovdje, ubit ću vas.“ Eto što je Dooley rekao. Tome je poruka prikvačena na njezinu košulju dodala: Završimo više s ovime, bit ćemo sretniji i vi i ja kad to svrši. U potpisu, vaš prijan

'Zack'!

Lisey nije imala pojma koliko je drugi put ležala u nesvijesti. Znala je samo da je kad se osvijestila njezin uništeni grudnjak bio u košu za smeće a za desnu stranu njezine košulje bila je prikvačena poruka. Lijeva je strana košulje bila natopljena krvlju. Otkopča je dovoljno nisko da na brzinu zaviri, no onda zastenje i skrene pogled. Izgledalo je gore no išta što je Amanda ikad učinila sebi, uključujući i ono s pupkom. A što se tiče bola... sjećala se samo nečeg silnog i razornog.

Lisičine su bile skinute a Dooley joj je čak ostavio i čašu vode. Lisey je halapljivo popije. No kad je pokušala ustati noge su joj previše klecale da bi mogla stajati na njima pa je iz niše otpuzala - pritom su na Scottov tapison kapali krv i krvavi znoj (ionako joj se nikad nije sviđala ta bisernobijela boja, na njoj bode u oči svaka trunka prašine) - kose zalijepljene za čelo, suza koje su joj sušile na obrazima, a krv korila na nosu, usnama i bradi.

Isprva je mislila da je krenula prema telefonu, vjerojatno pozvati pomoćnika Vaginaletu, usprkos Dooleyevim opomenama i neuspjehu šerifova ureda okruga Castle da je zaštiti u prvom pokušaju. A onda joj onaj stih

(protudokazi ludila)

počne prolaziti glavom i ona ugleda kutiju od cedrovine Majčice Debusher prevrnutu na tapisonu između stuba koje su vodile dolje u štalu i radnog stola koji je Scott prozvao Slonićev Dambo-Rambo. Sadržaj kutije od cedrovine rasuo se po podu poput otpadaka. Ona shvati da su zapravo ta kutija i njezin rasuti sadržaj od početka bili njezino odredište. Osobito je željela žuti predmet prebačen preko presavijenog ljubičastog obličja jelovnika iz Antlersa.

Protudokazi ludila propadaju uz tihi mreškajući zvuk.

Iz jedne Scottove pjesme. Nije ih puno napisao, a i one koje je napisao gotovo nikad nije objavio - rekao je da nisu dobre, da ih je napisao samo za sebe. Ali Lisey se ta činila jako dobra, premda nije bila sasvim sigurna što znači ili o čemu govori. Osobito joj je bio drag taj prvi stih, jer katkad doista čuješ kako stvari prolaze, zar ne? Propadaju, razinu po razinu i ostavljaju rupu kroz koju možeš pogledati. Ili u nju pasti, ne pripaziš li se.

ZUKIP, babyluv. Koturaš se prema zečjoj rupi, pa zapni da se ne ugruvaš.

Dooley je jamačno donio kutiju Majčice Debusher u Scottovu radnu sobu jer je zaključio da ima nekakve veze s onime što on želi. Tipovi poput Dooleya i Gerda Allena Colea, zvanog Plavušan, zvanogMonsieur Zvončar za frezije, misle da sve ima veze s onime što oni žele, zar ne? Njihove noćne more, fobije, noćna nadahnuća. Što je Dooley mislio da se nalazi u toj kutiji? Tajni popis Scottovih rukopisa (možda šifriran)? Bog bi ga znao. U svakom je slučaju istresao sav njezin sadržaj, ugledao samo hrpu nezanimljivih svaštarija (barem nezanimljivih njemu), a onda odvukao udovu Landon dublje u radnu sobu u potrazi za mjestom gdje bi je mogao privezati lisičinama prije no što se osvijesti. Cijevi ispod barskog sudopera sasvim su dobro poslužile u tu svrhu.

Lisey je uporno puzala prema rasutom sadržaju kutije, pogleda uprta u žuti pleteni kvadratić. Upitala se bi li ga našla da nije bilo Dooleya. Činilo joj se da bi odgovor bio negativan; njoj je uspomena bilo navrh glave. No sad–

Protudokazi ludila propadaju uz tihi mreškajući zvuk.

Čini se da je tako. I kad bi njezin dragocjeni ljubičasti zastor naposljetku pao, bi li proizveo isti taj tihi, žalobni zvuk? Nimalo je to ne bi iznenadilo. Ta taj je zastor ionako uvijek bio samo upredena paučina; pogledaj samo čega se sve već uspjela sjetiti.

Dosta je bilo, Lisey, da se nisi usudila, tiho.

„Ti budi tiho“, zagrakće ona. Izmrcvarena dojka potmulo ju je boljela i pekla. Scott je imao svoju ranu u grudima; sad je i ona imala svoju. Sjeti ga se one večeri kako joj prilazi niz travnjak, izlazi iz sjena dok Pluton uporno laje u susjednom dvorištu, pruža joj nešto što je bilo ruka a sad tek krvavi ugrušak iz kojeg viri nešto što podsjeća na prste. Scott joj govori da je to krvni fant, i da je za nju. Scott koji je poslije namakao to razrezano meso u lavoru punom slabog čaja i govorio joj da mu je

(Paul se tog dosjetio)

brat pokazao kako se to radi. Rekao joj kako Landonima rane brzo zacjeljuju, nemaju izbora. To sjećanje propadne na ono ispod: četiri mjeseca potom ona i Scott sjede ispod njam-njam vrbe. Krv je zapljusnula pod, rekao joj je Scott a Lisey upitala je li Paul poslije namakao svoje posjekotine u čaju a Scott je rekao da nije–

Tiho, Lisey - on to nikad nije rekao. Ti ga nisi to upitala, a on to nije rekao.

Ali je ona ipak upitala. Pitala ga je štošta a Scott je odgovarao. Ne tada, ne ispod njam-njam stabla, ali poslije. Te noći, u krevetu. Njihove druge noći u Antlersu, nakon seksa. Kako je mogla zaboraviti?

Lisey na trenutak legne na tapison sedefnobijele boje i počine. „Nisam zaboravila“, reče ona. „Bilo je u ljubičastilu. Iza zastora. Kao da je to neka razlika.“ Ona se zapilji u onaj žuti kvadratić i ponovno počne puzati.

Lisey, prilično sam siguran da je liječenje čajem došlo poslije. Aha, znam da jest.

Scott leži pokraj nje, puši, gleda kako se dim iz njegove cigarete diže do točke iščeznuća. Onako kako iščezavaju spiralne pruge na motki pred ulazom u brijačnicu. Onako kako je Scott znao nestati.

Znam, jer sam tad već učio razlomke.

U školi?

Ne, Lisey. Rekao je to tonom koji je poručivao da bi ona trebala znati odgovor na to pitanje. Frcko Landon nikad nije bio od takvih očeva. Ja i Paul, mi smo se doma učili. Tata je državne škole zvao Magareća klupa.

Ali Paulove posjekotine tog dana - kad si skočio s one klupe - bile su ozbiljne? Ne puki zarezi?

Dugačka stanka dok je on gledao kako se dim diže, slaže u plast i nestaje, ostavljajući za sobom trag slatkasto-gorke arome. Naposljetku, neuvijeno: Tata je rezao duboko.

Nije se imalo što reći na tu oporu sigurnost, pa je ona šutjela.

A onda je rekao: Ionako to nije ono što te zanima. Pitaj što hoćeš, Lisey. Hajde, reći ću ti. Ali moraš pitati.

Ili se nije mogla sjetiti što se zatim dogodilo ili nije bila spremna sjetiti se, ali se sad sjetila kako su izašli iz svog skrovišta ispod njam-njam stabla. Zagrlio ju je ispod tog bijelog kišobrana, a trenutak potom našli su se vani na snijegu. A sad, dok puže prema izvrnutoj kutiji od cedrovine, sjećanje

(ludilo)

propadne

(uz tihi mreškajući zvuk)

i Lisey naposljetku dopusti svome mozgu da povjeruje ono što je njezino drugo srce, njezino tajno skriveno srce, znalo cijelo vrijeme. Na trenutak nisu bili ni ispod njam- njam stabla ni vani na snijegu nego negdje drugdje, na nekom toplom mjestu punom magličaste crvene svjetlosti, pjeva dalekih ptica i tropskih mirisa. Neki od tih mirisa bili su joj poznati - crveni jasmin, bijeli jasmin, bugenvilija, mimoza, vlažna dišuća zemlja na kojoj su klečali poput zaljubljenika, što su nedvojbeno bili - ali najslađi mirisi bili su joj nepoznati i bolno je čeznula doznati njihova imena. Sjećala se da je zaustila, no Scott joj je dlanom poklopio

(tiho)

usta. Sjećala se da je pomislila kako je čudno da su odjeveni za zimu na takvom tropskom mjestu, i vidjela je da se on boji. A onda su se ponovno našli vani na snijegu. Tom pljuštećem snijegu u listopadu, hiru prirode.

Koliko su dugo bili u tom međumjestu? Tri sekunde? Možda i manje. Ali sad, dok puzi jer je preslaba i prešokirana da bi stajala, Lisey je naposljetku voljna suočiti se s istinom. Kad su se tog dana vratili u Antlers, Lisey je već poprilično uspjela uvjeriti samu sebe da se to uopće nije dogodilo - ali jest.

„I ponovilo se“, reče ona. „Te noći.“

Tako je hebeno žedna. Sve bi dala za još jednu čašu vode ali je barska niša iza nje, što znači da ide na pogrešnu stranu što se vode tiče, i sjeća se kako je Scott te nedjelje u povratku zapjevao jednu pjesmu Hanka starijeg: Ali day I've faced the barren waste, Without a single taste ofwater, cool water¹⁰

Dobit ćeš svoje piće, babyluv.

„Hoću li?“ I dalje može samo graknuti. „Čaša vode bi mi sigurno pomogla. Užasno me boli.“

Na ovo ne bude odgovora a vjerojatno joj nije ni bio potreban. Najzad je stigla do razbacanih predmeta oko prevrnute kutije od cedrovine. Ona posegne za žutim kvadratićem, zguli ga s ljubičastog jelovnika i čvrsto stisne u ruci. Legne na bok - na stranu koja je nije boljela - i zagleda se u kvadratić i njegove sitne crtice i čvoriće očica, pravih i krivih. Na prstima je imala krvi koja je ostavljala tragove na vuni, ali ona jedva da je to primijetila. Majčica je isplela desetke vunenih pokrivača od takvih kvadratića, pačvorka karmincrvenih i sivih, plavo-zlatnih, pokrivača zelene i narančaste boje dinje. Majčica bješe stručnjak za pačvork i pokrivači su se slijevali s njezinih igala, jedan za drugim, dok je noću sjedila ispred žvrgoljećeg televizora. Lisey se sjećala kako je kao dijete mislila da se takva pletena deka zove „pačvarak“. Njihove rođakinje (Angletonice, Darbyjice, Wiggensice, Washburnice te gotovo nebrojene Debusherice) sve su odreda prigodom stupanja u brak bile darivane pačvarcima; svaka je Debusherica dobila najmanje tri. A uz svaki je pačvarak dolazio jedan dodatni kvadratić iste nijanse ili uzorka. Majčica je te dodatne kvadratiće zvala „oblizeki“. Bili su zamišljeni kao ukrasi za stol, ili da ih se uokviri i objesi na zid. Budući da je žuti pačvarak bio vjenčani dar Majčice Debusher a Scott ga obožavao, Lisey je sačuvala pripadajući oblizek u kutiji od cedrovine. A sad Lisey leži okrvavljena na Scottovu tapisomi i drži taj kvadratić u ruci, odustavši od pokušaja da zaboravi. Pomisli Fant! Kraj! i zaplače. Shvati da ne može suvislo razmišljati, ali možda je to u redu; suvislost će doći poslije, bude li potrebno.

I, naravno, bude li poslije.

Munjole I gnjilobe. Za Landone i Landreaue prije njih, uvijek je ili jedno ili drugo. I uvijek izbije na površinu.

Nije ni čudo da je Scott odmah vidio u čemu je Amandin problem - ta on je iz prve ruke znao što je to samosakaćenje. Koliko se puta posjekao? Lisey nije znala. Njegove se ožiljke nije moglo čitati kao što se moglo Amandine zato što... zato i točka. No jedini slučaj samosakaćenja za koji je pouzdano znala - one večeri staklenika - bio je spektakularan. A taj je zanat naučio od oca koji bi nož okrenuo protiv svojih sinova kad ne bi bilo dovoljno da reže samo svoje tijelo da bi ispustio gnjilobu.

Munjole i gnjilobe. Uvijek ili jedno ili drugo. I uvijek izbije na površinu.

A ako je Scott izbjegao najgori oblik gnjilobe, što ostaje?

U prosincu 1995. zavladala je vraška studen. I nešto se čudno počelo događati sa Scottom. Početkom nove godine imao je zakazanu seriju predavanja u školama u Texasu, Oklahomi, New Mexicu i Arizoni (što je on nazvao Vestern-Yahoo turneja Scotta Landona 1996.), ali je nazvao svog agenta i rekao mu da je odgodi. Organizatorima je mrak pao na oči (nije ni čudo, bila je riječ o književnim večerima vrijednima tristo tisuća dolara koje su otišle ututanj), ali je Scott bio neumoljiv. Rekao je da od turneje ne može biti ništa, da je bolestan. I jest bio bolestan: zima je sve dublje zarivala svoje kandže, a Scott Landon bolovao. Lisey je već početkom studenog znala da nešto

2.

Lisey zna da nešto nije u redu s njim, i da nije riječ o bronhitisu kako on tvrdi. Ne kašlje, koža mu je hladna na dodir, pa premda joj ne dopušta da mu izmjeri temperaturu - ne dopušta joj ni da mu na čelo stavi jednu od onih traka za mjerenje temperature - ona je prilično sigurna da on nema temperaturu. Čini se da je problem psihološki a ne somatski i to je užasno plaši. Jedini put kad je smogla dovoljno hrabrosti da mu predloži odlazak doktoru Bjornu živu ju je požderao i optužio da je ovisnica o doktorima, „kao i ostale tvoje munjene sestre“.

A kako da na to reagira? Koje simptome zapravo Scott iskazuje? Bi li ih ijedan liječnik - čak i uviđavan poput Ricka Bjorna - shvatio ozbiljno? Kao prvo, prestao je slušati glazbu dok piše. A i ne piše puno,to je drugo i puno važnije. Napredovanje njegova novog romana - koji se Lisey Landon sviđa, premda ona nije osobita književna kritičarka - usporilo se od njegova uobičajenog sprinta punom parom do tegobnog puzanja. Još je veći problem... Isuse mili, gdje je zametnuo smisao za humor? Njegova prštavost zna biti zamorna, ali to kako je ona naglo presahnula na prijelazu iz jeseni u hladnoću je jezivo, kao kad u starim filmovima koji se događaju u džunglama iznebuha utihnu bubnjevi. Usto i pije sve više i sve dublje u noć. Uvijek je na spavanje odlazila prije njega - najčešće puno ranije - ali gotovo bi uvijek osjetila kad bi on legao u krevet i po čemu bi bazdio. A zna i što vidi u koševima u njegovoj radnoj sobi. Kako njezina zabrinutost jača, tako ona zaviruje u njih svaka dva-tri dana. Navikla se ugledati limenke piva, kadikad i cijele hrpe, Scott je oduvijek volio pivo, ali u prosincu 1995. i početkom 1996. nalazi i boce viskija Jim Beam. Usto je Scott povazdan mamuran. Zbog nečeg je to najviše smeta. Katkad baulja po kući - blijed, mučaljiv, bolestan - do popodneva, pa se tek tad umije i sredi. Nekoliko je puta čula kako povraća iza zatvorenih vrata kupaonice, a po brzini kojom nestaju aspirini zna da trpi jake glavobolje. Moglo bi se reći, ništa neobično: popiješ li između devet i ponoći gajbu piva ili bocu viskija, e, platit ćeš to kad-tad, moj Pero. Možda je riječ samo o tome, ali je Scott oduvijek puno pio, zna to od večeri kad su se upoznali u sveučilišnom glazbenom salonu u koji je on prošvercao bocu u džepu jakne (bratski su je podijelili), no jedva da bi ikad bio mamuran. A kad Lisey sad vidi prazne boce u njegovu košu i da se rukopis Odmetnikova medenog mjeseca na njegovu velikom radnom stolu povećao tek za stranicu-dvije (a neke dane ni za jednu), pita se koliko on još toga popije a da ona ne zna.

Stanovito vrijeme uspijeva zaboraviti na svoje brige u procesiji blagdanskih gostiju i strci oko božičnog šopinga. Scott nikad nije bio ljubitelj šopinga, i kad je kupaca malo a trgovine prazne, no te se godine on veselo uključi u šoping. Ide s njom svaki bogovetni dan, laktaši se u Auburn Mallu ili u trgovinama u glavnoj ulici Castle Rocka. Često ga prepoznaju, ali on druželjubivo odbija zamolbe za autogram ljudi koji njuše priliku za jedinstveni božični dar i kaže im: ne bude li se držao ženi za rukav vjerojatno je neće vidjeti do Uskrsa. Možda je izgubio smisao za humor, ali nikad nije vidjela da bi izgubio živce, čak ni kad molitelji autograma postanu napasni, pa se tako stanovito vrijeme čini da je on recimo dobro, da je pri sebi usprkos piću, otkazanoj turneji i puževoj brzini kojom piše novu knjigu.

Sam Božić je sretan dan, s puno izmijenjenih darova i svesrdnim podnevnim valjancem u krevetu. Božični objed je te godine kod Canty i Richa, a dok su jeli desert

Rich je upitao Scotta kad će producirati neki od filmova snimljenih prema njegovim romanima. „Na tome se mlati lova“, kaže Rich, kao da ne zna da su od dosadašnje četiri filmske ekranizacije tri skrahirale. Jedino je ekranizacija Ispražnjenih zloduha (koju Lisey nije gledala) donijela zaradu na kinoblagajnama.

Na povratku kući Scottov smisao za humor obruši se iznova na njih poput „leteće tvrđave“ B 1: tako je vjerno oponašao Richa da su Lisey od smijeha uhvatili grčevi u trbuhu. A nakon što su stigli u Sugar Top Hill produžili su na kat na drugi valjanac u krevetu. U postsnošajnom blaženstvu Lisey se uhvati kako misli da bi svijet bio bolji kad bi se ljudi zarazili ovime od čega Scott boluje - ako je bolestan.

Probudi se oko dva ujutro na Štefanje. Morala je u zahod. Scott - ponovno deja vu - nije u krevetu. Ali ovaj put nije otišao. Dosad je već shvatila tu razliku a da si ne dopušta znati što misli

(otišao)

o tome što on katkad čini, tome mjestu na koje katkad ode.

Mokri zatvorenih očiju i osluškuje vjetar ispred kuće. Zvuči hladno, taj vjetar, ali ona ne zna što je prava hladnoća. Ne još. Neka prođu još dva tjedna pa će znati. Još dva tjedna i ona će znati koješta.

Nakon što je gotova u zahodu, ona proviri kroz prozor. Kroz taj prozor vidi štalu i Scottov radni prostor u preuređenom štaglju. Da je on tamo - kad se uzvrpolji u gluho doba noći najčešće ode tamo - vidjela bi svjetlo, možda i čula tihe i sretne karnevalske zvuke njegove rokenrol glazbe. No noćas je štala u mraku, a jedina glazba koju čuje je pisak vjetra. Od toga je uhvati lagana nelagoda a u malom joj se mozgu rađaju misli

(srčani napad moždani udar)

odveć neugodne da bi ih uzela ozbiljno, ali i odveć žilave s obzirom na to kako... kako je u posljednje vrijeme nepriseban... da bi ih se olako odbacilo. Pa tako umjesto da odmjesečari natrag u spavaću sobu, ona ode do drugih vrata kupaonice, onih koja se otvaraju na hodnik. Zazove ga i ne dobije odgovora, ali ispod zatvorenih vrata u dnu hodnika ugleda tanku zlatnu šipku svjetlosti. Začuje otuda i vrlo tihu glazbu. Ne rokenrol nego country. Hank Williams. Hank stariji pjeva „Kaw-Ligu“.

„Scott?“ zazove ona ponovno, a kad nije bilo odgovora, ona krene prema tim vratima, mičući kosu s očiju. Bose su joj noge šaputale na sagu koji će jednog dana završiti na tavanu. Boji se, i ne znajući zašto, osim da ima neke veze sa

(otišao)

stvarima koje su ili završile ili su trebale završiti. Stavljena točka na i, rekao bi tata Debusher, ribica koju je stari dobri Dandy upecao u studencu, onome iz kojeg svi pijemo i u koji bacamo svoje mreže.

„Scott?“

Lisey trenutak zastane ispred vrata gostinske sobe i obuzme je užasna slutnja: Scott sjedi mrtav u stolici za ljuljanje ispred televizora, dignuo ruku na sebe, zašto nije vidjela da se to sprema, nisu li svi simptomi vidljivi već mjesec dana pa i više? Izdržao je do Božića, izdržao zbog nje, ali sad–

„Scott?“

Ona okrene okruglu kvaku i gurne vrata. On sjedi u stolici za ljuljanje baš kao što je predosjećala ali je vrlo živ, umotan u svoj najdraži pačvarak Majčice Debusher, onaj žuti. Televizor je stišan na mušicu. Scott gleda svoj najdraži film Posljednja kinopredstava. Ne svrne pogled s televizora na nju.

„Scott? Dobro si?“

Oči mu se ne miču, ne trepću. Lisey tad zazebe oko srca, a u primozgu joj sa sablasne pokretne vrpce iskoči jedna Scottova neobična riječ

(munjola)

i Lisey je pljasne natrag u svoju podsvijest napola oblikovanom

(Odhebi!)

psovkom. Zakorači u sobu i ponovno ga zazove. Ovaj put on trepne - hvala Bogu! - okrene se i pogleda u nju, nasmiješi se svojim smiješkom u koji se zaljubila prvi put kad ga je vidjela, uglavnom zbog načina na koji mu se od smiješka podignu kutovi očiju. „Bok Lisey“, kaže on. „Zašto si na nogama?“

„Ja bih mogla tebe upitati to isto“, kaže ona. Pogledom potraži cugu - limenku piva, možda napola popijenu bocu viskija - ali ih ne ugleda. To je dobro. „Kasno je, zar ne znaš da je kasno.“

Nastane duga stanka jer on kao da mozga o tome. A onda kaže: „Vjetar me probudio. Čegrtao je jednim od žljebova na bočnoj strani kuće pa nisam mogao ponovno zaspati.“

Lisey zausti da će nešto reći, ali ne reče ništa. Kad si dugo u braku - kako dugo vjerojatno varira od braka do braka, njima je trebalo petnaest godina - razviješ neku vrstu telepatije. Taj joj osjećaj sad govori da joj ima još nešto reći pa zato ona šuti i čeka da vidi je li u pravu. Isprva se čini da jest. On otvori usta. A onda se vani nadme vjetar i ona ga začuje - tiho i brzo čegrtanje poput cvokota metalnih zuba. Scott nagne glavu na tu stranu... nasmiješi se blijedo... nije to simpatičan smiješak... već smiješak nekoga tko nešto taji... pa ponovno zatvori usta. Umjesto da kaže to što je namjeravao reći, ponovno pogleda u ekran na kojem se Jeff Bridges - jako mladi Jeff Bridges - i njegov najbolji prijatelj voze u Meksiko. Kad se vrate, Sam Lav bit će mrtav.

„Misliš li da bi sad uspio ponovno zaspati?“ pita ga Lisey, a kad on ne odgovori, nju ponovno obuzme bojazan. „Scott!“ kaže ona, malo oštrije no što je namjeravala, i kad on ponovno svrne pogled na nju (nevoljko, učini se Lisey, iako je on taj film gledao barem dvadeset pet puta), ona ponovi to pitanje tiše. „Misliš li da bi sad uspio ponovno zaspati?“

„Možda“, dopusti on tu mogućnost i ona ugleda nešto i užasno i tužno: on se boji. „Ako pristaješ da se priljubim uz tebe i tako spavam.“

„Po ovako hladnoj noći? Šališ se? Hajde, ugasi televizor i vrati se u krevet.“

On to i učini, i ona leži u krevetu, osluškujući vjetar i baškareći se u njegovoj muškoj toplini.

Lisey se prikažu leptiri. To joj se gotovo uvijek događa kad počne tonuti u san. Vidi velike crveno-crne leptire koji šire krila u tami.

Već je pomislila da će ih vidjeti i kad joj kucne smrtna ura. Ta je pomisao plaši, ali samo malo.

„Lisey?“ reče Scott, iz daljine. I on tone u san. Ona to osjeća.

„Hmmmmm?“

„Ne želi razgovarati sa mnom.“

„Tko to?“

„Ne znam.“ Iz velike daljine i jedva čujno. „Možda vjetar. Hladni sjeverac. Onaj koji vije od...“

Posljednja je riječ možda bila Kanade, vjerojatno je tako, ali nema načina da bude sigurna jer je tad ona već izgubljena u zemlji snova kao i on, a tamo nikad ne odlaze zajedno, i ona se boji da je to predigra smrti, mjesto gdje možda ima snova ali nikad ljubavi, ni toplog doma, ni ruke koja će držati tvoju kad se postrojbe ptica sjate ispred zagorjelo narančastog sunca na izmaku dana.

3.

U jednom razdoblju - otprilike dva tjedna - ona pokušava povjerovati da stvari kreću nabolje. Poslije će se upitati kako je mogla biti tako glupa, tako sračunato slijepa, kako je mogla u njegovoj očajničkoj borbi da se održi na površini (i uz nju!) vidjeti poboljšanje, ali, naravno, kad su slamke sve što imaš onda se hvataš za njih.

A neke su jako debele. Prvih dana 1996. čini se da je potpuno prestao piti, osim povremene čaše vina uz večeru, i svakog dana otklipše u svoju radnu sobu. Tek će kasnije -kasnije, kasnije, mlitava te hvata strasnije, recitirale su kad su kao klinke gradile svoje prve dvorce od riječi u pijesku uz rub studenca - shvatiti da tih dana nije pridodao rukopisu svog romana nijednu stranicu, da je potajice pio viski, jeo čokoladice s mentom i sam sebi pisao nesuvisle podsjetnike. Ispod tipkovnice Maca kojim se trenutačno služi Lisey će naći zagurani komad papira - zapravo list papira u čijem zaglavlju piše S radnog stola Scotta Landona - na kojem je našvrljao Traktorski lanac kaže da kasniš, Skote jedan, čak i sad. Primijetit će duboki polumjesec posjekotina na njegovim dlanovima tek nakon što se timpani hladnog vjetra, onoga koji vije od Yellowknifea, oglase oko kuće. Posjekotine koje je jedino mogao načiniti svojim noktima dok se očajnički trudio održati na životu i pri zdravoj pameti, poput alpinista koji se po mećavi pokušava održati na izbojku neke hebene litice. Tek će poslije naći njegovu gajbu praznih boca viskija, desetak njih, i njih će si barem moći oprostiti jer su te prazne boce bile dobro skrivene.

4.

Prva dva dana 1996. neuobičajeno su topla; ono što stari ljudi zovu siječanjska južina. Ali već trećeg siječnja meteorolozi počnu upozoravati na veliku promjenu vremena, silan hladni val kotrlja se iz bijelih bespuća središnje Kanade. Žiteljima Mainea savjetuje se da cisterne s gorivom napune do vrha, da oblože vodovodne cijevi i da osiguraju dovoljno „toplog prostora“ za svoje životinje. Temperature će naglo pasti na minus 32, ali će temperatura biti najmanji problem. Usto će zapuhati i orkanski vjetrovi zbog kojih će osjet hladnoće biti puno jači, kao da je minus 60 ili 70.

Lisey se dovoljno prestrašila da nazove građevinskog inspektora nakon što Scott, usprkos svim tim upozorenjima, nije maknuo prstom. Gary je uvjerava da Landoni imaju najbolje izoliranu kuću u Castle Viewu, kaže joj da će pripaziti na Liseynu rodbinu (osobito na Amandu, to se podrazumijeva) i podsjeti je da je hladno vrijeme sastavni dio života u Maineu. Nekoliko noći pasje zime i eto nam proljeća, kaže on.

Ali kad se petog siječnja živa u termometru strmoglavila duboko ispod ništice a vjetrovi zafijukali, Lisey ne pamti takvu vremensku nepogodu, ni među onima iz djetinjstva koje je iščeprkala iz sjećanja, kad bi joj se činilo da je svako grmljavinsko nevrijeme koje je kao dijete veselo proživjela oluja, a svako lepršanje snježnih pahulja mećava. Sve termostate u kući drži na 25 stupnjeva i nova peć radi non-stop, ali između šestog i devetog siječnja temperaturu u kući ni u jednom trenutku nije uspjela natjerati iznad sedamnaest stupnjeva. Vjetar ne samo što zavija oko strehe već vrišti poput žene koju neki manijak čereči centimetar po centimetar, i to tupim nožem. Snijeg koji se do te siječanjske južine zadržao na tlu vjetrovi koji pušu brzinom od šezdeset kilometara na sat (a na povremene udare i stotku, dovoljno da sruši šest radiopredajnika u središnjem Maineu i New Hampshireu) kovitlaju i otpuhuju preko polja poput plešućih sablasti. Kad vjetrovi zavitlaju snijeg na zaštitne prozorske drvene kapke, zrnate čestice zaroštaju poput tuče.

Druge noći te izvanredne kanadske studeni Lisey se probudi u dva ujutro: Scott je ponovno izbjegao iz njihova kreveta. Nađe ga u gostinskoj sobi, ponovno zabundanog u žuti pačvarak Majčice Debusher, ponovno gleda Posljednju kinopredstavu. Hank Williams žvrgolji „Kaw-Ligu“; Sam Lav je mrtav. Lisey ga teškom mukom trgne iz snatrenja. Pita ga je li dobro a Scott kaže da jest. Kaže joj da pogleda kroz prozor, da je prekrasno ali neka pripazi i ne gleda predugo. „Moj je tata govorio da ti može spržiti oči kad je tako jaka“, posavjetuje ju on.

Lisey naglo udahne od ljepote: na nebu lelujaju golemi kazališni zastori koji joj red očima mijenjaju boju: zeleno se prelijeva u ljubičasto, ljubičasto u grimizno, grimizno u neobičnu krvavu nijansu crvenog kojoj ne zna naziv. Mahagonij, recimo, ali ne sasvim; čini joj se da još nitko nije dao ime nijansi koju sad vidi. Kad je Scott povuče za stražnji dio spavaćice da joj kaže da je dosta, da bi trebala prestati, ona se zapanji kad je pogledala na digitalni sat na videu i shvatila da je kroz mrazom uramljeni prozor deset minuta gledala polarnu svjetlost.

„Ne gledaj je više“, kaže on jamravim, otežućim glasom osobe koja govori u snu.

„Vrati se sa mnom u krevet, mala Lisey.“

Njoj je drago da će otići i prekinuti gledanje tog nekako užasnog filma, da će odvući Scotta iz stolca za ljuljanje i prohladne stražnje sobe. Ali dok ga vodi za ruku niz hodnik on kaže nešto od čega se ona naježi. „Vjetar zvuči kao traktorski lanac a traktorski lanac zvuči kao moj tata“, kaže on. „Što ako on nije mrtav?“

„Scott, to su bedastoće“, odgovori ona, ali takve stvari ne zvuče bedasto u gluho doba noći, zar ne? Osobito kad vjetar fijuče a nebo je tako puno boja da se čini da i ono vrišti.

Kad se probudila druge noći vjetar još zavija. Side u gostinsku sobu. Ovaj put televizor nije upaljen ali je Scott tamo i svejedno gleda u nj. Sjedi u stolcu za ljuljanje umotan u žuti pačvarak Majčice Debusher ali ne odgovara Lisey, i ne gleda u nju. Scott je tamo, ali Scotta i nema.

On je munjola i nema ga.

5.

Lisey se prevali na leđa u Scottovoj sobi i pogleda u svjetlarnik iznad nje. U dojci joj tupo kucka. Nesvjesno pritisne žuti pleteni kvadratić na nju. Isprva se bol pojača... ali se onda malko ublaži. Gledala je u svjetlarnik i soptala. Osjećala je miris kiselkaste smjese znoja, suza i krvi u kojoj se njezina koža pačala. Jaukne.

Svim Landonima rane brzo zacjeljuju, nismo imali izbora. Ako je to istina - a imala je razloga povjerovati da jest - onda nikad nije željela biti Landonova koliko sada. Više nije željela biti Lisa Debusher iz Lisbon Fallsa, mamina i tatina naknadna odluka. Prirepak.

Ti si tko si, strpljivo je odgovorio Scottov glas. Ti si Lisey Landon. Moja mala Lisey. Ali bilo je vruće i tako je jako boli, sad ona želi led, i bez obzira na njegov glas Scott Landon nikad nije izgledao mrtviji.

ZUKIP, babyluv, uporno će Scott, ali je taj glas bio dalek. Dalek.

Čak je i telefon na Slonićevu Dambu-Rambu, s kojeg je teoretski mogla pozvati pomoć, izgledao daleko. A što se činilo blizu? Jedno pitanje. Jednostavno pitanje. Kako se, kad je njezina vlastita sestra zapala u takvo stanje, mogla ne sjetiti da je i svog muža zatekla u takvom stanju za vala naglog zahlađenja 1996. godine?

Sjetila sam se, mozak joj šapne mozgu dok je ležala i gledala u svjetlarnik a žuti kvadratić prislonjen na njezinu dojku plavila crvena boja. Jesam. Ali sjetiti se Scotta u stolcu za ljuljanje značilo je sjetiti se Antlersa; a sjetiti se Antlersa značilo je sjetiti se što se dogodilo kad smo izašli ispod njam-njam stabla na snijeg; sjetiti se toga značilo je suočiti se s istinom o njegovu bratu Paulu; a suočiti se s istinom o Paulu značilo je ponovni povratak u hladnu gostinsku sobu dok polarna svjetlost boji nebo a vjetar huji iz Kanade, iz Manitobe, iz dalekog Yellowknifea. Zar ne shvaćaš, Lisey? Sve je to bilo povezano,oduvijek, a nakon što si dopustiš uspostaviti tu prvu vezu, gurnuti prvu domino-pločicu–

„Poludjela bih“, zacvili ona. „Kao i oni. Kao Landoni i Landreauovi i svi koji znaju za ovo. Nije ni čudo da su pošašavjeli od spoznaje da odmah do ovog postoji drugi svijet... i da je zid između njih tako tanak...“

Ali ni to nije bilo ono najgore. Najgori je bio stvor koji gaje uporno salijetao, taj pjegavi stvor beskrajnog pirgavog boka–

„Ne!“ vrisnula je ona praznoj radnoj sobi. Vrisnula je premda joj je bol sijevnula do pete. “O ne! Prestani! Neka prestanu! Neka ti stvorovi PRESTANU!“

Ali bješe prekasno. A i odveć istinito da bi se moglo dalje poricati, bez obzira na opasnost od ludila. Doista je postojalo mjesto gdje se nakon što padne noć hrana kvari, a kadikad prometne u otrov, i gdje bi taj pirgavi stvor, Scottov dugonja

(oponašat ću kako zvuči kad se okrene)

mogao biti stvaran.

„O stvaran je on, nego što“, šapne Lisey. „Vidjela sam ga.“

U praznom, ukletom zraku pokojnikove radne sobe ona zaplače. Ni sad nije bila sigurna je li to bila istina i kad ga je točno vidjela... ali je imala osjećaj da je istina. Da je to ono što ubija nadu u oboljelih od raka kad u deveti sat pogledaju u svoju mutnu čašu za vodu pokraj bolesničkog kreveta nakon što su popili sve lijekove, na pumpici s morfijem piše 0 a još ih boli, i bol zariva zube sve dublje u tvoje budne kosti. Iživo je. Živo, zloćudno i gladno. Nešto što je bez sumnje i njezin muž pokušao - bezuspješno - odagnati pićem. I smijehom. I pisanjem. Ono što je ona zamalo vidjela u njegovim praznim očima dok je sjedio u prohladnoj gostinskoj sobi ispred crnog i nijemog televizijskog ekrana. Sjedio je u

6.

Sjedi u stolici za ljuljanje, umotan do zurećih očiju u izvanredno veseli žuti pačvarak Majčice Debusher. Gleda u nju i kroz nju. Ne reagira na njezina sve bezumnija ponavljanja njegova imena i ona ne zna što da učini.

Pozovi nekog, pomisli ona, eto što. Žurno se vrati niz hodnik u njihovu sobu. Canty i Rich su na Floridi i ostat će tamo do sredine veljače, ali Darla i Matt žive blizu i ona namjerava okrenuti Darlin broj, svejedno joj je što će ih probuditi usred noći, treba s nekim razgovarati, treba pomoć.

Ne dobije ju. Opaki orkanski vjetar zbog kojeg Lisey zebe u svojoj flanelskoj spavaćici preko koje je nabacila i vestu, vjetar zbog kojeg peć u podrumu radi neprekidno a kuća škripi i stenje a katkad alarmantno zakrrrcka, taj jaki hladni vjetar iz Kanade potrgao je telefonsku žicu negdje u Viewu i kad je podigla slušalicu čuje samo nekakvo nemušto mmmmm. Ona svejedno jagodicom prsta dvaput pritisne tipku za prekid veze jer je takav običaj, ali zna da od toga nikakve koristi, i doista je i ne bude. Sama je u toj prostranoj staroj renoviranoj viktorijanskoj kući na Sugar Top Hillu dok nebo cvjeta od kaleidoskopa kolorita a temperature se strovaljuju u zone hladnoće koje je najbolje i ne zamišljati. Pokuša li otići do Gallowayevih, njihovih najbližih susjeda, zna da ima velikih izgleda da izgubi usnu resicu ili prst - a možda i dva - zbog ozeblina. Mogla bi se smrznuti na njihovu trijemu prije no što ih uspije probuditi. S ovakvom se hladnoćom nije šaliti.

Ona vrati beskorisnu slušalicu u ležište i šušljajući papučama požuri natrag niz hodnik Scottu. On je u položaju u kojem ga je ostavila. Cvileća country glazbena kulisa iz 1950-ih filma Posljednja kinopredstava u gluho doba noći bila je užasna, ali je ovaj muk puno gori - najgori. Trenutak prije no što je orijaški zapuh vjetra dohvatio kuću i zaprijetio da će je odgurati s temelja (jedva može povjerovati da nisu ostali bez struje, sigurno će se to uskoro dogoditi), ona shvaća zašto joj i ovakva vijavica donosi olakšanje: ne čuje njegovo disanje. Ne izgleda mrtav, ima i boje u obrazima, ali kako zna da nije?

„Mili?“ promrmlja ona, prilazeći mu. „Dušo, možeš li govoriti sa mnom? Možeš li me pogledati?“

On ne kaže ništa i ne pogleda u nju, ali kad je položila svoje hladne prste na njegov vrat osjeti da mu je koža tamo topla, osjeti bilo njegova srca u velikoj veni ili arteriji neposredno ispod kože. I još nešto. Osjeća i kako je doziva. Po danu, čak i na hladnoj dnevnoj svjetlosti, vjetrovitoj svjetlosti (kad bolje promisli takva svjetlost prožima sve eksterijere u Posljednjoj kinopredstavi), sigurna je da bi na to prezrivo frknula, ali ne i sad. Sad zna što zna. Njemu je potrebna pomoć, baš kao i onoga dana u Nashvilleu, najprije kad ga je onaj luđak ustrijelio, a onda dok je drhtureći ležao na vrućem pločniku i preklinjao da mu se donese leda.

„Kako da ti pomognem?“ promrmlja ona. „Kako da ti sad pomognem?“

Odgovori joj Darla, Darla kao tinejdžerica: „Sisama i nosom oblake para“, rekla je jednom prilikom Majčica, nekarakteristično vulgarna, što znači da je sigurno bila očajna i na rubu živaca.

Nećeš mu pomoći, zašto govoriš da ćeš mu pomoći? pita Darla i taj je glas tako stvaran da Lisey gotovo osjeća miris Cotvjeva pudera za lice koji je Darla smjela rabiti (zbog nečistog tena) i čuje pucketanje njezine gume za žvakanje Dubble Bubble. Gle ti vraga!

Otišla je do studenca, bacila mrežu i prilično toga ulovila! Lisey, čovjek je ćaknut, fali mu daska u glavi, nisu mu sve koze na broju, udaren je mokrom krpom, i jedini način na koji mu možeš pomoći jest pozvati ljude u bijelim kutama čim telefon ponovno proradi. Lisey čuje Darlin smijeh - smijeh nepomućenog tinejdžerskog prezira - duboko u glavi dok gleda u svog muža koji zurećih očiju sjedi u stolcu za ljuljanje. Pomoći mu? Darla frkne. POMOĆI mu? Isusek-Disusek.

Pa ipak Lisey misli da može. Lisey misli da postoji način.

Problem je u tome da je taj način možda opasan i nimalo siguran. Dovoljno je iskrena da si prizna da je za neke probleme kriva ona. Pomela je stanovita sjećanja - primjerice njihov nevjerojatni izlazak ispod njam-njam stabla - i sakrila nepodnošljive istine - recimo istinu o Paulu, Bratu-svecu - iza nekakvog zastora u svojoj glavi. Odatle dopire neki zvuk

(brektanje, mili Bože, to tiho ogavno roktanje)

a i stanoviti prizori

(križevi groblje križevi na krvavoj svjetlosti).

Ona se katkad pita imaju li svi takav zastor u svojim glavama iza kojeg se nalazi zona zabranjenih misli. Trebali bi ga imati. Dobro dođe. Poštedi vas mnogih besanih noći. Iza njezina ima svakojake prašnjave stare krame; stvarca sim, stvarca tam, stvarca sim i tam.Sve u svemu, pravi labirint. O kleine Liseyprafo si čuto, mein gott... a kak ono klinci kažu?

„Nejdi nutra“, promrmlja Lisey ali misli da ipak hoće; ako ima ikakvih izgleda spasiti Scotta, vratiti ga, mora nutra... gdje god to nutra bilo.

O, ali to je odmah iza ugla.

I to je ono najužasnije u svemu tome.

„Ti to znaš, zar ne?“ kaže ona i zaplače, ali ne obraća se Scottu, jer Scott je otišao kamo munjole odlaze. Jednoć davno, ispod njam-njam stabla gdje su sjedili zaštićeni od svijeta tim neočekivanim listopadnim snijegom, on je svoje zvanje pisca nazvao nekom vrstom ludila. Ona se usprotivila - ona, praktična Lisey, kojoj je bilo svejednako - a on je rekao: Ne shvaćaš to s odlascima. A nadam se da će te u tome i dalje služiti sreća, mala Lisey.

Ali noćas, dok se timpani vjetra čuju od Yellowknifea a nebo cvjeta pomamnim koloritom, sreća joj je okrenula leđa.

7.

Ležeći na leđima u radnoj sobi svog pokojnog muža i držeći krvavi oblizek na dojci, Lisey reče: „Sjela sam pokraj njega i izvukla mu ruku ispod pačvarka da bih je mogla uhvatiti.“ Proguta slinu. Začuje škljocaj u grlu. Popila bi još vode ali se ne usuđuje ustati, ne još. „Ruka mu bješe topla ali pod

8.

Pod je hladan čak i kroz flanel njezine spavaćice, flanel njezinih gega i kroz svilu gaćica koje ima ispod dugih gaća. Ovu sobu, poput svih na katu, griju radijatori čiju toplinu može osjetiti pruži li ruku kojom ne drži Scottovu, ali joj je to slaba utjeha. Bojler centralnog grijanja dirinči non-stop i šalje toplinu iz podruma, radijatori na katu njome isijavaju, toplina otpuže petnaestak centimetara preko podnih dasaka... i onda puf! Nema je. Poput pruga na motki ispred brijačnice. Poput dima cigareta. A katkad i poput muževa.

Zaboravi na hladni pod. Makar ti dupe poplavjelo od hladnoće. Ako možeš nešto učiniti za njega, učini.

Ali što je to nešto? Odakle da počne?

Odgovor kao da joj je stigao nošen sljedećim udarom vjetra. Počni s čajnom kupkom.

„Nikad mi nije o tome pričao jer nisam ni pitala.“ Ovo izleti iz nje silnom brzinom, kao da je posrijedi jedna duga egzotična riječ.

Ako je tako, onda je to laž sastavljena od jedne egzotične riječi, jer on je odgovorio na njezino pitanje o čajnoj kupki one noći u Antlersu. U krevetu, nakon seksa. Postavila mu je dva ili tri pitanja, ali se ispostavilo da je najvažnije, ključno pitanje, bilo ono prvo. Krajnje jednostavno. Mogao je odgovoriti jednostavnim da ili ne, ali kad je Scott Landon ikad na išta odgovorio jednostavnim da ili ne? A i pokazalo se da je to pitanje čep u grliću boce. Zašto? Jer ih je vratilo na priču o Paulu. A priča o Paulu je zapravo bila priča o Paulovoj smrti. A Paulova je smrt dovela do–

„Ne, molim te“, šapne ona i shvati da prečvrsto stišće Scottovu ruku. Naravno, Scott nije ni pisnuo. Žargonom obitelji Landon, on je otišao u munjole. Zvuči smiješno, gotovo poput vica ih Hee-Hawa.

Hej, Buck, gdje je Roy?

E pa, Minnie, tolko da se zna - Roy je otišao u munjole! (Publika tuli od smijeha.)

Ali se Lisey ne smije, a i ne treba joj neki unutarnji glas da joj kaže da je Scott otišao u zemlju munjola. Želi li ga iz nje vratiti najprije mora poći za njim.

„O, Bože moj, ne“, zaječi ona, jer joj to što se time podrazumijeva već zakriljuje obzor uma, krupno obličje umotano u mnoge velove. „Bože, o, Bože, moram li?“

Bog ne odgovara. Lisey zapravo i ne treba njegov odgovor. Zna što treba učiniti ili barem kako treba početi: mora se prisjetiti njihove druge noći u Antlersu, nakon seksa. Tonuli su u san i ona je pomislila U čemu je problem, želiš doznati nešto o starijem bratu- svecu a ne o sotoni od tatice. Hajde, pitaj. I jest. A dok sad sjedi na podu, držeći ga za ruku (koja se hladi) dok vani grmi vjetar a nebo je osvijetljeno duginim bojama, ona zaviri iza zastora koji je navukla da bi sakrila svoja najgora i najzagonetnija sjećanja i vidi sebe kako mu postavlja pitanje o čajnoj kupki. Pita ga

9.

„Nakon onoga s klupom je li Paul namakao svoje posjekotine u čaju kao što si ti namakao ruku one večeri u mom stanu?“

On leži pokraj nje, plahte navučene do bokova tako da mu ona vidi vrške stidnih dlačica. Scott puši ono što zove neizostavno veličanstvena postsnošajna cigareta. Jedino svjetlo u sobi na njih baca svjetiljka na njegovoj strani kreveta. Na crvenkastom prašnjavom žaru te svjetiljke dim se diže i iščezava u tami, pa se ona nakratko pita

(je li se začuo zvuk, prasak urušavajućeg zraka ispod njam-njam stabla kad smo krenuli, kad smo izašli)

o nečemu što već pokušava izbaciti iz glave.

Za to se vrijeme muk ispreda. Baš kad je zaključila da on neće odgovoriti, on to učini. A po njegovu je tonu shvatila da je s odgovorom odugovlačio ne zato što nema volje na nj odgovoriti nego zato što želi dobro razmisliti što će odgovoriti. „Lisey, prilično sam siguran da je čajna kupka došla poslije.“ Razmisli još malo pa kimne glavom. „Aha, znam da jest, jer sam tad već učio razlomke. Jedna trećina plus jedna četvrtina jednako sedam dvanaestina, takve stvari.“ On se veselo nasmiješi... ali se Lisey, koja polako upoznaje njegov repertoar izraza lica, čini da je riječ o nervoznom smiješku.

„U školi?“ pita ona.

„Ne, Lisey.“ Njegov ton poručuje da bi ona trebala znati da on nije išao u školu. Kad je ponovno progovorio ona čuje kako mu se ta nekako jeziva djetinjastost

(probavao sam i probavao)

uvlači u glas. „Ja i Paul, mi smo se doma učili. Tata je državne škole zvao Magareća klupa.“ Na noćnom stoliću pokraj svjetiljke stoji pepeljara na njegovu primjerku Klaonice broj pet (Scott ponese knjigu sa sobom gdje god ide, bez iznimke), i sad on ubaci cigaretu u nju. Vani se vjetar nadima a staro svratiste škripi.

Lisey se iznenada učini da ovo možda i nije najbolja ideja, da bi najbolje bilo okrenuti se na drugu stranu i zaspati, ali se dvoumi i znatiželja je tjera da nastavi.

„Posjekotine koje je Paul zadobio tog dana - kad si ti skočio s klupe - bile su ozbiljne? Ne površinske? Hoću reći, znaš kako djeca vide stvari... svako prsnuće vodovodne cijevi izgleda kao poplava...“

Lisey zašuti. Scott je nastavio šutjeti i gledati kako se dim iz njegove cigarete diže iz svjetlosnog snopa svjetiljke i iščezava. Kad je ponovno progovorio glas mu je suh, bezbojan i siguran. „Tata bi zarezao duboko.“

Ona otvori usta da kaže nešto uobičajeno što će staviti točku na i ovog razgovora (u glavi joj odzvanjaju raznorazna zvona na uzbunu, žmigaju cijele baterije crvenih svjetala), ali prije no što joj to uspije, on nastavlja.

„To ionako nije ono što doista želiš pitati. Pitaj što hoćeš, Lisey. Izvoli. Reći ću ti. Neću ti tajiti ništa - ne nakon današnjeg popodneva - ali moraš pitati.“

A što se zapravo dogodilo danas popodne? To bi se činilo najlogičnijim pitanjem, ali Lisey shvaća da nema ništa od logične diskusije jer kruže po rubu ludila, ludila, a sad je i ona dio toga. Jer ju je Scott nekamo odveo, ona to zna, to si nije zamislila. Upita li što se dogodilo on će joj reći, rekao je da hoće... ali to nije pravi pristup. Njezina postsnošajna dremljivost je minula i nikad se u životu nije osjećala budnijom.

„Scott, nakon što si skočio s one klupe...“

„Tata me poljubio, pusa je bila tatina nagrada. Znak da je krvni fant završio.“

„Da, znam, rekao si mi. Nakon što si skočio s klupe a rezuckanje završilo, je li Paul... je li on nekamo otišao viđati rane? Je li zbog toga on tako brzo mogao otići u dućan po napitke a potom trčkarati oko kuće i pripremiti lov na fant?“

„Ne.“ On zgnječi cigaretu u pepeljari na vrhu knjige.

Lisey osjeća silno čudnu mješavinu emocija zbog tog jednostavnog nijekanja: slatko olakšanje i duboku razočaranost. Kao da u grudima ima kišonosni oblak. Ne zna točno što je mislila, ali to ne znači da više ne mora misi–

„Nije mogao.“ Scott govori tim istim suhim, bezbojnim tonom. „Paul nije mogao.

Nije mogao otići.“ Naglasak na posljednjoj riječi je diskretan ali nedvojben. „Ja sam ga morao uzeti i odvesti.“

Scott se okrene prema njoj i uzme nju... ali samo u naručje. Njegovo lice na njezinu vratu vruće je od potisnutih emocija.

„Postoji jedno mjesto. Zvali smo ga Ktonska Luna, zaboravih zašto. Tamo je uglavnom lijepo.“ Ljepo. “Odveo bi ga ranjenog, odnio sam ga mrtvog, al ga nisam mogao odvest kad je bio pun gnjilobe. Kad ga je tata ubijo, odveo sam ga tamo, u Ktonsku Lunu, i saranio ga.“ Ustava popusti i on zarida. Donekle uspijeva zabašuriti zvuk jecaja tako što je zatvorio usta, ali jačina tih jecaja potresa njihov krevet i neko vrijeme jedino što ona može jest držati ga u naručju. U nekom je trenutku on zamoli da ugasi svjetiljku a kad ga ona upita zašto, on joj kaže: „Jer slijedi ostatak priče, Lisey. Mislim da je mogu ispričati budeš li me držala zagrljenog. Ali ne s upaljenim svjetlom.“

Pa iako se ona boji više no ikad - više nego one večeri kad je izašao iz tame izmrcvarene ruke - ona odlijepi jednu ruku s njega dovoljno dugo da ugasi noćnu svjetiljku. Pritom ga po licu očeše dojkom koja će jednog dana postati žrtva ludila Jima Dooleva. Isprva sobu prekrije mrkla tama a onda joj se oči priviknu na tamu i obrisi pokućstva počnu se ocrtavati, čak i blago sablasno bjelasati, navješćujući približavanje mjeseca kroz tanjeće oblake.

„Misliš da je tata ubio Paula, je li? Misliš da ovaj dio priče tako završava.“ „Scott, rekao si da ga je svojom puškom–“

„Ali to nije bilo ubojstvo. Oni bi to proglasili ubojstvom da mu je za to ikad suđeno, ali sam ja bio tamo i znam da nije bilo tako.“ On pošuti. Lisey misli da će pripaliti novu cigaretu, ali on to ne učini. Vani se vjetar nadme i stara zgrada zaječi. Na trenutak se pokućstvo zažari, jedva primjetno, a onda se polutama vrati. „Naravno, tata ga je mogao ubiti. Puno puta. Ja to znam. Bio bi ga i ubio da nije bilo mene da mu priskočim u pomoć, ali se na kraju nije tako dogodilo. Lisey, znaš li što znači eutanazija?“

„Ubojstvo iz milosrđa.“

„Aha. Eto što je moj tata učinio Paulu.“

U motelskoj sobi oko kreveta pokućstvo iznova zatreperi na rubu vidljivosti, pa se povuče u sjene.

„To je sve bilo zbog gnjilobe, zar ne shvaćaš? Paul je bio pun nje baš ko i tata. Samo što je u Paulu bilo previše gnjilobe da bi je tata uspio ispustiti iz njega rezanjem.“

Lisey to nekim svojim dijelom razumije. Svaki put kad bi otac porezao sinove - a i sebe, pretpostavlja ona - prakticirao je neku vrstu naopake preventivne medicine.

„Tata je rekao da gnjiloba najčešće preskoči dvije generacije a onda se obruši duplo jače. 'Obruši se ko i onaj traktorski lanac na tvoju nogu, Skote', rekao je.“

Lisey odmahne glavom. Ne zna o čemu on to govori. A nekim svojim dijelom i ne želi znati.

„Bilo je to u prosincu“, kaže Scott. „Zavladala jaka studen. Prva te zime. Živjeli smo na toj zabitnoj farmi, okruženi poljima, od koje je samo jedna cesta vodila do Muliejeva dućana pa dalje do Martensburga. Bili smo više-manje odsječeni od ostatka svijeta. Više- manje prepušteni sami sebi, shvaćaš?“

Shvaća. Zamišlja poštara kako se s vremena na vrijeme penje tom cestom i kako se, naravno, „Frcko“ Landon vozi niz nju na

(U.S. Lopovara)

posao, ali bi to bilo uglavnom sve. Nije bilo školskih autobusa jer „smo se ja i Paul učili doma“. Školski su autobusi vozili u Magareću klupu.

„Snijeg bi nam otežao život, a hladnoća još i više. Hladnoća bi nas zarobila u kući. No te godine isprva nije bilo tako strašno. Barem smo imali bor za Božić. Nekih bi godina tatu uhvatila gnjiloba... ili najobičnija čamotinja... pa ne bi bilo bora ni darova.“ Scott se kratko, neveselo nasmije. „Jednog nam Božića nije dao spavati negdje do tri ujutro, čitao nam iz Knjige otkrivenja, o tome kako se krčazi otvaraju, i o pošastima, i jahačima raznih boja, i naposljetku je zavitlao Bibliju u kuhinju i zaurlao: 'Ko piše ta sranja? I ko su budaletine koje u njih vjeruju?' Lisey, kad bi ga spopao napad urlanja mogao je urlati kao kapetan Ahab posljednjih dana Peauoda. Ali spomenuti Božić izgledao je sasvim normalno. Znaš što smo učinili? Otišli smo u Pittsburgh u šoping, tata nas je čak odveo i u kino - Clint Eastwood u ulozi murjaka puca u sve živo. Od toga me zaboljela glava, a od kokica trbuh, ali sam svejedno mislio da je to najljepše što sam ikad vidio. Kad sam stigao kući, otišao sam napisati priču kao u filmu i pročitao sam je Paulu te večeri. Vjerojatno je bila živa žalost, ali je on rekao da je dobra.“

„Čini se da je bio dobar brat“, oprezno će Lisey.

Njezin je oprez bio nepotreban. Nije ju ni čuo. „Želim ti reći da smo se dobro slagali, mjesecima, gotovo poput normalne obitelji. Ako takvo što postoji, u što sumnjam. Ali... ali.“

On zašuti, zamisli se. Naposljetku ponovno progovori.

„A onda jednog dana, nešto prije Božića, bio sam na katu u svojoj sobi. Bilo je hladno - hladno da kamen puca - i spremao se snijeg. Ležao sam na krevetu i čitao povijesnu čitanku. Pogledah kroz prozor i ugledah oca. Prelazio je preko dvorišta, noseći naramak drva. Siđem niz stražnje stubište pomoći mu složiti drva u kištru da kore s cjepanica ne bi zasmetile pod - to bi ga uvijek razbjesnilo. A Paul je

10.

Paul sjedi za kuhinjskim stolom kad je njegov braco, koji je istom navršio deset godina i koji bi se trebao ošišati, sišao niza stražnje stube. Vezice tenisica lepeću mu na sve strane. Scott namjerava pitati Paula želi li ići s njim na sanjkanje na brdo iza štale nakon što slože drva. Naravno, ako tata nema drugih zaduženja za njih.

Paul Landon, vitak i visok, i već zgodan s trinaest godina, na stolu pred sobom drži otvorenu knjigu, Uvod u algebru, i Scott ni po čemu ne može zaključiti da Paul ima nekakve druge namjere osim pokušati izračunati vrijednost x-a, dok Paul nije okrenuo glavu i pogledao ga. Scott je tad još tri stube od podnožja. Trenutak potom Paul nasrne na mlađeg brata na kojega u dotadašnjem njihovu zajedničkom životu nikad nije dignuo ruku, ali je taj trenutak Scottu dovoljan da shvati da Paul nije tek tako sjedio u kuhinji. Paul nije samo čitao. Paul nije učio.

Paul je vrebao.

Kad je Paul skočio sa stolice tako naglo da je odskakutala do zida, Scott u bratovim očima ne ugleda prazninu već nerazrijeđenu gnjilobu. Te oči više nisu plave. Nešto je prsnulo u mozgu iza njih i ispunilo ih krvlju. U kutovima očiju vide se grimizne sjemenke.

Neko bi se drugo dijete možda skamenilo, pa bi ga monstrum - koji je do prije sat vremena bio najobičniji brat kojemu je na umu jedino bilo učenje ili što bi on i Scott mogli zajedničkim novcem kupiti tati za Božić - ubio. No Scott nije obično dijete, baš kao ni Paul. Obična djeca ne bi mogla preživjeti Frcka Landona, i Scottu u tom trenutku život spasi iskustvo življenja s očevim ludilom. On zna prepoznati gnjilobu i ne gubi vrijeme na nevjericu. Istog se trenutka okrene i pokuša pobjeći natrag uza stube. No načini samo tri koraka prije no što ga Paul ščepa za noge.

Režeći poput psa u čije je dvorište netko uljezao, Paul omota ruke oko Scottovih goljenica i povuče. Scott zgrabi rukohvat i ne pušta ga. Vikne dvije riječi - “Tata, pomagaj!“ - a onda zašuti. Vikanje znači rasipanje energije. A potrebna mu je sva energija da bi se mogao držati.

Naravno, on nema dovoljno snage za to. Paul je tri godine stariji, dvadeset pet kilograma teži, i puno jači. Usto je i poludio. Uspije li ga Paul otrgnuti od rukohvata

Scott će nastradati usprkos svojoj brzoj reakciji, ali umjesto da je zgrabio Scotta, Paul je zgrabio Scottove samtene hlače i obje tenisice, koje je Scott zaboravio zavezati kad je skočio s kreveta.

(„Da sam zavezao tenisice“, reći će on svojoj ženi puno kasnije dok leže u krevetu na prvom katu Antlersa u New Hampshireu, „vrlo vjerojatno nas dvoje ne bismo večeras bili ovdje. Ponekad mislim da se moj život svodi na to, Lisey - par razvezanih Kedsica, broj 38.“)

Stvor koji je donedavno bio Paul zaglavinja natraške s hlačama u naručju i spotakne se o stolicu u koju je prije sat vremena sjeo jedan zgodan tinejdžer da bi proučio Kartezijeve koordinate. Jedna Scottova tenisica padne na kvrgavi, brdoviti linoleum. Za to se vrijeme Scott pokušava ponovno pokrenuti, stići do odmorišta na katu dok se još može, ali mu se noge u čarapama poskliznu na glatkom rubu stube i on padne na koljeno. Prnjavo donje rublje spuznulo mu je nadolje pa osjeća strujanje hladnog zraka između guzova. Ima vremena pomisliti Molim te, Bože, ne želim umrijeti ovako, gologuz. A onda se stvor-brat osovi na noge, zaurla i baci Scottove hlače koje otkližu po kuhinjskom stolu. Udžbenik iz algebre ostane na stolu ali hlače odguraju posudicu sa šećerom - klasični nokaut, mogao bi reći njihov otac. Stvor koji je nekoć bio Paul baci se za Scottom. Scott se pripremi za njegove ruke, za trenutak kad će mu se stvorovi nokti zariti u kožu, no uto se začuje grozomoran drveni bonkl i promukao, jarostan povik: - Ostavi ga na miru, hebeni drotaru! Gnjilobo jedna!

Zaboravio je na tatu. Onaj propuh na njegovu turu bio je tata koji je u kuću unio drva. A onda ga Paulove ruke doista ščepaju, nokti mu se doista zariju u kožu, i Paul ga povuče natrag. Ruka kojom se Scott očajnički držao za rukohvat odlijepi se poput bebine. Još trenutak i osjetit će Paulove zube. On to zna, ovo je stvarno vraška gnjiloba, duboka gnjiloba, ne ono što se događa tati kad vidi ljude kojih nema ili kad podvrgava krvnom fantu sebe ili jednog od njih (što Scottu radi sve rjeđe što je Scott stariji) nego prava gnjiloba, ono na što je tata mislio kad bi se samo nasmijao i odmahnuo glavom kad bi ga sinovi upitali zašto su Landreauovi otišli iz Francuske premda je to značilo da će ostaviti sav svoj imetak i posjede, a bili su bogati, Landreauovi su bili bogatuni, i Paul će sad ugristi, ugrist će me evo sad, IJUJU–

No ne osjeti Paulove zube. Osjeti vruć dah na nezaštićenom mesu na lijevoj strani odmah iznad kuka a onda se začuje još jedan drveni bonkl kad je tata ponovno cjepanicom odalamio Paula po glavi - dvoručno, punom snagom. Nakon tog zvuka zareda niz mljaskavih zvukova kad je Paulovo tijelo spuznulo niza stube na kuhinjski linoleum.

Scott se okrene. Leži raskrečen na donjim stubama, samo u staroj flanelskoj košulji, gaćicama i bijelim sportskim čarapama s rupama na petama. Jednim stopalom malne dodiruje kuhinjski pod. Odveć je zaprepašten da bi plakao. U ustima ima okus kakav ima unutrašnja strana kasice-prasice. Taj je posljednji udarac zazvučao užasno i na trenutak Scottova bujna mašta oboji kuhinju Paulovom krvlju. Pokuša zavapiti ali njegova šokirana, sploštena pluća mogu proizvesti tek zbunjeni cijuk. Žmirne i shvati da nema krvi nego da Paul leži potrbuške na šećeru iz sad upokojene zdjelice koja leži smrskana na četiri krupnija komada i krhotinski sitniš. Ta više nikad neće zaplesati tango, ponekad kaže tata kad se nešto razbije, čaša ili tanjur, ali to ne kaže i ovom prigodom, nego šutke stoji iznad svog onesviještenog sina u svom žutom radnom kaputu. Na ramenima i po čupavoj kosi koja počinje sijedjeti ima snijega. U jednoj ruci u rukavici drži cjepanicu. Iza njega je ostatak njegova naramka, razbacan po hodniku poput pikado štapića. Vrata su još otvorena i hladan vjetar i dalje propuhuje kuću. I tad Scott ipak ugleda krv, malo krvi, lagano curi iz Paulova lijevog uha i niz lice.

- Tata, je l' mrtav?

Tata ubaci cjepanicu u kištru i zagladi svoju dugu kosu. U strništu dlaka na njegovim obrazima ima topećeg snijega - Nije, to bi bilo prelako. Topćući priđe stražnjim vratima i s treskom ih zatvori pred vjetrom. Svakim pokretom izražava gađenje, ali gaje Scott već vidio takvog - kad primi službene dopise u vezi s porezima, školovanjem ili nečim takvim - i prilično je siguran da se on zapravo boji.

Tata se vrati i stane iznad svog nokautiranog sina. Neko se vrijeme premješta s jedne u čizme obuvene noge na drugu. A onda pogleda u drugog sina.

- Skote, pomozi mi da ga snesem u podrum.

Nije uputno nešto pitati tatu kad ti kaže da nešto učiniš, ali se Scott boji. Usto je polugol. Siđe u kuhinju i počne navlačiti hlače. - Zašto, tata? Što ćeš napraviti s njim?

Čuda li - tata ga ne udari! I ne izdere se na njega.

- Nek sam proklet ako znam. Svezat ga za početak dok razmislim što ću. Požuri. Neće dugo bit u nesvjesti.

- Je l’ to stvarno gnjiloba? Kao kod Landreauovih? I tvog ujaka Thea?

- A što ti misliš, Skote? Uhvati mu glavu ako nećeš da buba njome do dolje. Kažem ti neće dugo bit u nesvjesti, i uhvati liga opet, možda nećeš imat tolko sreće. A ni ja. Gnjiloba je jaka.

Scott učini kako mu je otac rekao. Šezdesete su godine 20. stoljeća, u Americi su, ljudi će uskoro kročiti na Mjesec, ali ovdje se moraju baktati s dečkom koji je čini se u sekundi pošandrcao. Otac se miri s tom činjenicom. Nakon početnih zgranutih pitanja, i drugi sin učini isto. Kad su stigli do podnožja podrumskih stuba Paul se promeškolji i počne ispuštati grlene zvukove. Frcko Landon uhvati starijeg sina za vrat i počne ga gušiti. Scott užasnuto vrisne i pokuša zgrabiti oca.

- Tata, nemoj!

Frcko Landon oslobodi jednu ruku dovoljno dugo da mlađem sinu udijeli rastreseni bekend udarac. Scott zaglavinja natraške i udari o stol koji je stajao nasred zemljanog poda podruma. Na stolu se nalazi prastari ručni tiskarski stroj koji je Paul nekako privolio da ponovno proradi. Na njemu je tiskao neke Scottove priče: prva izdanja njegova mlađeg brata. Ručka ove četvrttonske nemani snažno zagrize u Scottova leđa i on se sklupča, bolno kriveći lice, gledajući kako njegov otac nastavlja gušiti Paula.

- Tata, nemoj ga ubit! MOLIM TE NEMOJ GA UBIT!

- I neću, kaže Landon i ne osvrnuvši se, trebo bi, al neću. Barem ne još. Budala sam, znam, al mi je sin, prvorođeni, i neću ako baš ne moram. A bojim se da ću morat. Mila majčice! Al ne još. Majčice mi, neću. Samo što ne bi bilo dobro dopustit mu da dođe k sebi. Ti nisi nikad vidio nešto ovakvo, al ja jesam. Gore sam imao sreće jer sam mu došao s leda. Tu dolje bi ga mogao ganjat dva sata i ne ulovit ga. Uzverao bi se po zidovima do pola usranog stropa. A onda, kad bi me izmorio...

Landon makne ruke s Paulova grla i zapilji se u njegovo mirno i blijedo lice. Onaj tanki curak krvi iz Paulova uha kao da je presušio.

- I to smo riješili. Kako ti se to sviđa, govnaru? Ponovno je u nesvjesti. Al neće dugo. Donesi mi onaj štrik ispod stubišta. To će bit dovoljno dok ne donesemo nekvi lanac iz naše ropotarnice. A onda ne znam. Onda ovisi.

- Ovisi o čemu, tata?

Boji se. Je li se ikad tako bojao? Nije. A otac gleda u njega na način koji pojačava taj strah. Jer ga gleda rječito.

- E pa, to vjerojatno ovisi o tebi, Skote. Puno si ga puta zaliječio... Zašto si se tako izbečio? Misliš da nisam znao? Isuse, pametna glavica, a tako glup! On okrene glavu i pljune na zemljani pod. Već si ga izliječio od puno toga. Možda možeš i od ovog. Nikad nisam čuo da bi se neko izliječio od gnjilobe... barem ne one prave... al nikad nisam čuo ni za nikog ko ti, pa možda i možeš. Puši dok ti obrazi ne puknu,rekao bi moj stari.2 No zasad samo donesi taj štrik ispod stubišta. I požuri, dripac jedan, je l' su ti se noge zalijepile, jer se on

11.

„Već miče“, reče Lisey ležeći na sedefnobijelom tapisonu radne sobe njezina pokojnog muža. „On se

12.

„Već miče“, kaže Lisey sjedeći na hladnom podu gostinske sobe, držeći muža za ruku - ruku koja je topla ali užasno mlitava i voštana. „Scott je rekao

13.

Protudokazi ludila propadaju uz tihi mreškajući zvuk;

zvuči mrtvih glasova na mrtvim gramofonskim pločama

plove niz slomljeno okno sjećanja.

Kad ti se okrenem da te upitam pamtiš li,

Kad ti se okrenem u postelji našoj

14.

U postelji s njim, eto gdje ona sluša te stvari; u postelji s njim u Antlersu, na izmaku dana u kojem se dogodilo nešto što nikako ne može objasniti. On joj to priča dok se oblaci tanje, mjesec primiče poput objavljenja a pokućstvo rasplinjava do samog ruba vidljivosti. Lisey ga drži zagrljenog u tami i sluša, ne želeći povjerovati (ali si ne može pomoći) da joj mladić koji će joj uskoro postati muž govori: „Tata mi je reko da odem po štrik ispod stubišta. 'I požuri, dripac jedan, je l' su ti se noge zalijepile', kaže on, 'jer neće još dugo bit u nesvjesti. A kad dođe k sebi

15.

Kad dođe k sebi on će bit jedna gnusna baja.

Gnusna baja. Kao i Skot i gnjiloba, i gnusna baja je interni žargon njegove obitelji koji će ga progoniti u snovima (i prožimati mu govor) ostatak njegova produktivnog ali prekratkog života.

Scott uzme smotano uže ispod stubišta i donese ga tati. Tata sveže Paula brzim i ekonomičnim pokretima. Sjena mu se nadimala i okretala na kamenim podrumskim zidovima na svjetlosti tri gole žarulje od 75 vata koje se pale i gase zakretnim prekidačem na vrhu stuba. Tako snažno veže Paulu ruke na leđima da su mu ramene čašice podigle košulju. Scott ponovno mora nešto reći, premda se boji tate.

- Tata, to je prečvrsto!

Tata pogleda u Scotta. Samo nakratko, ali Scott u njegovim očima vidi strah. I to ga prestraši. No više od toga osjeti i strahopoštovanje. Do danas bi rekao da se njegov tata boji jedino Ministarstva školstva i njihovih prokletih preporučenih pošiljaka.

- Nemaš pojma, pa jezik za zube! Neću da mi se odveze! Ako se to dogodi možda nas ne bi ubio al bi ja sigurno morao ubit njega. Znam što radim!

Ne znaš, misli Scott, gledajući kako tata veže Paulu noge, najprije u koljenima a onda u gležnjevima. Paul se već ponovno počeo meškoljiti i nešto grleno mrmoljiti. Samo nagađaš. Ali razumije iskrenost tatine ljubavi za Paula. Ta je ljubav možda ružna, ali je istinska i jaka. Da nije tako, tata ne bi uopće ni nagađao već bi nastavio mlatiti Paula onom cjepanicom dok ga ne bi umlatio. Na trenutak se dio Scottova mozga (hladni dio) pita bi li tata riskirao toliko i za njega, za Skota koji se nije usudio skočiti ni s metar visoke klupe dok mu se nije raskrvarilo brata, a onda protjera tu misao u tamu. Nije on pun gnjilobe.

Barem ne još.

Tata na kraju zaveže Paula oko struka pa za jedan obojeni čelični potporanj koji drži podrumski strop. –Tako, kaže on i odmakne se, sopćući kao da je na rodeu uzetom sapeo junca. To će ga neko vrijeme zadržat. Scott, odi u šupu. Donesi onaj lagani lanac koji leži na podu odmah iza vrata i onaj velki teški traktorski lanac u pregratku lijevo, gdje su i djelovi za kamionet. Znaš gdje mislim?

Paul je bio polako klonuo preko užeta oko njegova torza. No sad se uspravi tako naglo da je glavom kresnuo u potporanj. Scotta je od tog zvuka spopala muka i on iskrivi lice. Paul ga pogleda očima koje su do prije sat vremena bile plave. Široko se nasmiješi a kutovi usta rastegnu mu se puno dalje no što bi trebali... gotovo do usnih resica.

- Scott, kaže otac.

Prvi put u životu Scott ne obrati pozornost. Zatravljen je maskom kao za Noć vještica a koja je nekoć bila lice njegova brata. Paulov jezik zapleše između njegovih razdvojenih zuba i izvede lagani drmeš na vlažnom podrumskom zraku. Istovremeno mu međunožje potamni jer se popiškio u g–

Od udarca po glavi Scott zaglavinja natraške i ponovno udari u stol s tiskarskim strojem.

- Ne gledaj u njega, mutavi, gledaj u mene! Ta će te gnusna baja hipnotizirat ko zmija pticu!

Skote, probudi se - to više nije tvoj brat.

Scott bleji u oca. Iza njih, kao da želi potvrditi istinitost tatine tvrdnje, stvor privezan za potporanj ispusti urlik preglasan da bi izašao iz ljudskih pluća. Ali to je u redu, jer to i nije ljudski zvuk. Ni blizu.

- Scotty, idi po one lance. Obadva. Brzo. Ovi ga vezovi neće zadržat. Ja idem gore po pušku. Odvele li se prije nego se vratiš s tim lancima–

- Tata, molim te nemoj ga ubiti! Nemoj ubiti Paula!

- Donesi lance. Onda ćemo vidjet što ćemo smislit.

- Traktorski je lanac predug! Pretežak!

- Uzmi tačke, mutavi. Velke. Kreni više, trkom.

Scott se okrene: njegov otac hoda natraške prema stubama, polako, poput krotitelja lavova na izlasku iz kaveza nakon nastupa. Ispod njega, reflektorski osvijetljen svjetlošću jedne gole žarulje, sjedi Paul. Kreše zatiljkom tako brzo o potporanj za koji je privezan da Scotta podsjeća na pneumatsku bušilicu. Istovremeno se trza lijevo-desno. Scott ne može povjerovati da Paul ne krvari ili da se nije onesvijestio, ali je tako. A shvaća i da njegov tata ima pravo: užad ga neće zadržati. Ne ako nastavi tako nemilice udarati.

Neće moći, pomisli on. Njegov otac ode na jednu stranu (izvaditi pušku iz ugrađenog ormara u prednjem dijelu kuće), a Scott na drugu (navući čizme). Ubit će se nastavi li tako. Ali se onda prisjeti urlika iz bratovih grudi - tog nemogućeg ubojitog urlika - i više nije tako siguran.

Kad je istrčao na hladnoću, i ne ogrnuvši se kaputom, čini mu se da možda zna što se dogodilo Paulu. Postoji jedno mjesto gdje on može otići kad ga tata ozlijedi, a prenio bi tamo i Paula kad bi tata ozlijedio Paula. Da, puno puta. Na tom mjestu ima dobrih stvari, prekrasnih stabala i ljekovite vode, ali ima i loših stvari. Scott pokušava ne odlaziti tamo noću, a i kad ode tih je i vrati se brzo, jer mu duboka intuicija njegova dječjeg srca kaže da je noć vrijeme kad zlotvori izlaze. Noću oni love.

Ako on može otići tamo, je li teško povjerovati da bi nešto - nekakva gnjiloba - mogla uljeznuti u Paula i prijeći ovamo? Nešto što ga je spazilo i označilo, ili možda samo nekakav glupi bacil koji mu se zavukao u nos pa u mozak?

Ako je tako, tko je kriv za to? Tko je Paula odveo tamo?

U šupi Scott ubaci lagani lanac u tačke. Čas posla, trebalo mu je samo nekoliko sekundi. No ubaciti traktorski lanac puno je teže. Traktorski je lanac cepelinski veee-lki, i neprestance ćereta na svom zveketavom jeziku koji se sastoji isključivo od čeličnih samoglasnika. Dvaput mu teške karike skliznu kroz drhtave ruke. U drugom pokušaju lanac ga uštine i razdere mu kožu u obliku krvavih rozeta. Zamalo ga je ubacio u tačke iz trećeg pokušaja, no tad se desetkilogramski tovar karika prevali na jednu stranu tački umjesto na sredinu i cijeli se teret izvrne na Scottovo stopalo, zatrpa ga čelikom, i on ispusti besprijekorno sopranski zborski vrisak bola.

- Skote, je l' ćeš ti doći prije drugog milenija? tata drekne iz kuće. Ako misliš dolazit, onda dolazi, majku ti jebem!

Scott pogleda na tu stranu, razrogačenih i prestrašenih očiju, a onda ponovno osovi tačke i prigne se nad veliku, masnu hrpu lanaca. Stopalo će mu biti šareno od masnica još mjesec dana, i u njemu će osjećati bol do kraja života (jedina boljetica koju putovanje na ono drugo mjesto ne može izliječiti), ali u tom trenutku ne osjeća ništa nakon početne munje bola. Iznova počne tovariti lanac u tačke. Osjeća kako mu se vrući znoj kotrlja niz slabine i leda, osjeća njegov smrad, zna da će začuje li pucanj to značiti da je Paulov mozak rasut po podrumskom podu i da je za to on kriv. Vrijeme dobiva tjelesnost i težinu, poput zemlje. Poput lanca. Stalno očekuje da će tata ponovno dreknuti na njega iz kuće, a kad ovaj to nije učinio prije no što je Scott počeo kotrljati tačke natrag prema žutom žaru kuhinjskih svjetala, Scotta obuzme drukčiji strah: da se Paul ipak uspio odvezati. Na toj skiseljenoj zemlji ne leži Paulov mozak nego tatin drob, iščupan iz njega živoga rukama stvora koji je još ovo popodne bio Scottov brat. Paul je izašao iz podruma i skriva se u kući, i čim Scott u nju ude počet će lov na fant. Samo što će ovaj put on biti glavna nagrada.

Naravno, sve je to samo plod njegove mašte, njegove proklete mašte puštene s uzde poput poplašenog vilinskog vranca, pa kad je njegov otac iskočio na trijem, Scottova si je mašta već uzela toliko maha da na trenutak on ne vidi Andrewa Landona nego Paula, iscerenog poput zloduha, i on vrisne. Podigne ruke da bi zaštitio lice i tačke se zamalo ponovno izvrnu. I prevrnule bi se da ih tata nije uhvatio. Zamahne rukom da zvekne sina ali je gotovo istog trenutka spusti. Poslije će Scott možda dobiti još koju za uho, ali ne i sada. Sad ga otac treba. Umjesto da ga udari, tata pljune u desnu ruku i protrlja je o lijevu. A onda se sagne, ne primjećujući hladnoću na stražnjem trijemu premda je samo u potkošulji, i čvrsto uhvati prednji kraj tački.

- Skote, sad ću ih podignut. Ti čvrsto drži ručke i kormilari i nemoj da se ovo sranje izvrne. Zveknuo sam ga ponovno - morao sam – al ga to neće dugo držat u nesvjesti. Ispadne li nam ovaj lanac mislim da neće preživjet noć. Neću mu moć dopustit. Je l'shvaćaš?

Scott shvaća da bratov život sad ovisi o tačkama pretovarenim lancem triput težim od Scotta. Jedan bezumni trenutak on ozbiljno razmišlja o tome da pobjegne u vjetrovitu tamu, koliko ga noge nose. A onda čvrsto uhvati za ručke. Nije svjestan da lije suze. Kimne glavom tati a tata njemu. Njihov dogovor znači život ili smrt.

- Na tri. Jedan... dva... drž ih ravno, kurvino pseto... tri!

Frcko Landon podigne tačke sa zemlje na trijem pritom bolno zastenjavši, a njegov bolni dah izađe u obliku bijelog oblačića. Pot-košulja mu se potrga ispod jedne ruke i iskoči čuperak riđih dlaka. Dok su proklete pretovarene tačke u zraku, najprije se nagnu ulijevo pa udesno, i dječak pomisli da se niste prevrnule, gadure, majku vam jebem. On ispravi tačke oba puta, galameći na sebe da ih ne naginje previše, sroljo jedan, tikvane praznoglavi kurvin sine gnusna gnjilobo. I to djeluje ali Frcko Landon ne gubi vrijeme na čestitke. Frcko Landon krene natraške u kuću vukući tačke za sobom. Scott šepa za njim na svom natečenom stopalu.

U kuhinji tata okrene tačke i odgura ih pred podrumska vrata koja je zatvorio i zakračunao. Kotač tački ostavlja trag kroz rasipani šećer. Scott to nikad neće zaboraviti.

- Scott, otvaraj vrata.

- Tata, a što ako je on... tamo?

- Onda ću ga opatrnut ovime. Ako ga želiš spasit, prestani baljezgat i otvaraj ta usrana vrata!

Scott povuče zasun i otvori vrata. Paul nije iza njih. Scott vidi Paulovu napuhanu sjenu još pričvršćenu za potporanj, i nešto što je u njemu bilo zategnuto i napeto malko se opusti.

- Odmakni se, sinko.

Scott se odmakne. Njegov otac doveze tačke do vrha podrumskih stuba. A onda, ponovno zastenjavši, podigne tačke, nagne ih i zakoči prednji kotač nogom kad je pokušao krenuti u rikverc. Lanac se istoči na stube uz gromoglasan disonantni zveket, raskoli rub dvaju stuba a onda se više-manje stropošta niza stube. Tata gurne tačke u stranu pa krene i on niza stube. Stigne do lanca koji se prestao kotrljati na pola stuba i ritajući ga odgura ostatak puta. Scott pođe za njim i upravo je prekoračio prvu raskoljenu stubu kad ugleda kako se Paul nahereno klati s potpornja. Lijeva strana lica sad mu je krvava. Kut usta trza mu se nesvjesno. Jedan zub leži mu na ramenu košulje.

- Što si mu napravio? Scott zamalo vrisne.

- Opaučio ga daskom, morao sam, odgovori njegov otac neobično obranaški. Dolazio je k sebi a ti si još šeprtljao po ropotarnici. Bit će dobro. Ne boli ih jako kad su puni gnjilobe.

Scott ga gotovo i ne čuje. Prizor okrvavljenog Paula izbrisao mu je iz glave ono što se dogodilo u kuhinji. Pokuša šmugnuti pokraj tate i doći do brata, ali ga tata dohvati.

- Nemoj, ako ti je život mio i drag, kaže Frcko Landon i Scotta nije zaustavila očeva ruka na ramenu koliko užasna nježnost koju čuje u očevu glasu. Jer će te namirisat priđeš li mu blizu. I onesviješten. Osjetit tvoj miris i doći k sebi.

Primijeti da ga je sin pogledao pa kimne glavom.

- O, da. Sad je ko zvjer. Ljudožder. A ne smislimo li kako ga obuzdat morat ćemo ga ubit. Je 'l shvaćaš?

Scott kimne glavom a onda glasno zajeca, što zazvuči poput magarećeg njaka. Istom onom užasnom blagošću otac pruži ruku, obriše mu šmrkalj iz nosa i otrese ga na pod.

- Onda prestani cmoljit i pomozi mi oko ovih lanaca. Iskoristit ćemo središnji potporanj i stol s tiskarskim strojem. Taj stroj sigurno teži dvjesto, dvjesto pedeset kila.

- A ako to sve ne bude dovoljno da ga obuzda? Frcko Landon polako odmahne glavom.

- Onda ne znam.

16.

Ležeći u krevetu sa svojom ženom, osluškujući kako pansion Antlers škripi na vjetru, Scott kaže: “Bilo je dovoljno. Barem za tri tjedna. Eto gdje je moj brat Paul proslavio svoj posljednji Božić, dočekao svoju posljednju Novu godinu, proživio posljednja tri tjedna života - u tom smrdljivom podrumu.“ Scott polako vrti glavom. Lisey osjeća micanje njegove kose na svojoj koži, vlažne kose. Od znoja. Znojno mu je i lice, a znoj se tako pomiješao sa suzama da ih ona ne može razlučiti.

„Ne možeš ni zamisliti kakva su bila ta tri tjedna, osobito kad bi tata otišao na posao pa bi ostali samo on i ja, ono i ja–“ „Tvoj je otac odlazio na posao?“

„Pa morali smo od nečeg živjeti, zar ne? I plaćati struju jer nismo mogli grijati cijelu kuću drvima, premda sam Bog zna da smo pokušavali. A naročito si nismo mogli priuštiti da ljudi postanu sumnjičavi. Tata mi je to sve objasnio.“

Kladim se da jest, mrko pomisli Lisey ali ne reče ništa.

„Rekoh tati da ga poreže i ispusti otrov iz njega kao što je dotad radio, a tata reče da od tog nikakve koristi, rezanje ne bi pomoglo ni jotu jer mu se gnjiloba zavukla u mozak. A ja sam znao da jest. No taj je stvor ipak mogao razmišljati, barem malo. Kad bi tata otišao, zazivao bi me. Govorio da mi je osmislio fantove, dobre, i da me na kraju čekaju čokoladica i Royal Cola. Ponekad bi stvor zazvučao kao Paul pa bih prišao podrumskim vratima, prislonio glavu uz drvo i slušao, iako sam znao da je opasan. Tata je rekao da je opasan, da ne slušam i da ne prilazim podrumu kad sam kod kuće sam, da prstima začepim uši i da se glasno molim i urlam “Hebi se drotaru, hebi se govno jedno, hebi se ti i konj na kojem si dojezdio“, jer su se te riječi i molitve svodile na isto i barem bi ga nadglasale, ali da ne slušam tog stvora jer da Paula više nema i da je u podrumu fantovski sotona iz Zemlje krvnih fantova, rekao je 'Skote, vrag može očarat, niko to ne zna bolje od Landona. Ili Landreauovih prije njih. Prvo ti zatravi pamet a onda isiše srce.' Uglavnom bih ga poslušao, ali bih ponekad prišao vratima i osluhnuo... i pretvarao se da je to Paul... jer sam ga volio i želio da se vrati, ne zato što sam stvarno vjerovao... i nisam povukao zasun...“

Nakon toga duga stanka. Scottova teška kosa nemirno sklizne na njezin vrat i grudi i naposljetku on kaže oklijevajućim dječjim glasićem: “Zapravo jednom jesam... al nisam otvorijo vrata... nikad nisam otvorijo ta vrata ako tata nije bio doma, a kad je tata bio doma onda se stvor samo dernjao i zveketao lancima a nekad hukao ko ćuk. A kad bi to učinio tata bi nekad huknuo njemu... ko neki vic, shvaćaš, to kako su hukali jedan na drugog... tata u kuhinji a... znaš već što... svezano lancima u podrumu... a ja bi se prepao, iako sam znao da je to šala jer su obojica zvučali ko da su šašavi... šašavi i razgovaraju ko ćukovi... i pomislio bi 'Ostao je samo jedan, a to sam ja. Samo jedan koji nije pun gnjilobe a taj još nema ni jedanaest godina i što bi pomislili kad bi otišao Mulieju i ispričao?' Al nikakve koristi mislit na Mulieja, jer ako bi on bijo doma ulovio bi me i odvukao natrag. A ako ne bi bijo... da su mi povjerovali i došli sa mnom, ubili bi mi brata... ako je moj brat još bijo negdje u tom stvoru... a mene odveli... i stavili me u sirotinjski dom. Tata je rekao da kad ne bi bilo njega da se brine za mene i Paula morali bi u sirotinjski dom gdje ti na luleka stave štipaljku ako se popiškiš u krevet... a velki klinci... cijelu noć im moraš pušit onu stvar...“

Scott zašuti, na muci, uhvaćen negdje između gdje je sad i gdje je bio. Oko Antlersa vjetar se nadima a zgrada ječi. Lisey želi vjerovati da to što joj on priča ne može biti istina - da je posrijedi nekakva užasna tlapnja bujne dječje mašte - ali zna da je to istina. Svaka strašna riječ. Kad je nastavio govoriti ona čuje kako on pokušava vratiti svoj odrasli glas, svoje odraslo ja.

„Ima ljudi u umobolnicama, često ljudi koji su doživjeli katastrofalne traume čeonog režnja, i koji regresiraju na bestijalnu razinu. Čitao sam o tome. Ali je to proces koji najčešće traje godinama. No to se mom bratu dogodilo iznebuha. A nakon što se dogodilo, nakon što je prešao tu crtu...“

Scott proguta slinu. Škljocaj u njegovu grlu glasan je poput prekidača za svjetlo.

„Kad bih sišao niz podrumske stube da mu donesem hranu - meso i povrće na tanjuriću, kao da nosim hranu velikom psu, recimo dogi ili ovčaru - on bi srnuo onako lancima privezan za onaj potporanj, jednim oko vrata a drugim oko pasa, slina bi mu poletjela iz usta a onda bi se lanci zategnuli i on bi poletio, još urlajući i režeći kao fantovski sotona, samo nekako prigušeno dok ne bi povratio dah, shvaćaš?“

„Da“, kaže ona jedva čujno.

„Morao si staviti tanjur na pod - još se sjećam kiselkastog vonja te zemlje kad bih se sagnuo, nikad ga neću zaboraviti - pa ga gurnuti njemu nadohvat. Za to nam je služila drška slomljenih grablji. Nije bilo pametno prići preblizu. Ogrebao bi te, možda i ščepao. Nije mi tata trebao reći da bi me živog i vrištećeg izjeo kad bi me dohvatio. A to je bio moj brat koji je smislio sve one fantove. Koji me volio. Bez njega nikad ne bih preživio. Bez njega bi me tata ubio prije no što sam navršio pet godina, ne zato što bi to želio nego zato što je i on bio pun gnjilobe. Ja i Paul izvukli smo se zajedno. Zakon braće. Shvaćaš?“

Lisey kima glavom, jer shvaća.

„Samo što je tog siječnja moj braco bio lancima vezan uzduž i poprijeko u podrumu - za potporanj i za stol na kojem se nalazio tiskarski stroj - i granica njegova svijeta mogla se izmjeriti tim lukom... lukom govana... otišao bi dokle su mu lanci dopuštali... čučnuo... i pokenjao se.“

Na trenutak si Scott oči poklopi donjim dijelom zapešća. Na vratu su mu iskočile žile. Diše na usta dugim, hrapavim, drhtavim udisajima. Lisey se čini da ga ne mora upitati gdje je naučio taj trik kako zatomiti tugu i jad jer to sad zna. Kad se smirio, ona upita: „Kako ga je tvoj otac uopće uspio okovati u lance? Sjećaš se?“

„Lisey, svega se sjećam, ali to ne znači da sve znam. Nekoliko je puta u Paulovu hranu nešto stavio, to znam pouzdano. Mislim nekakvo sredstvo za uspavljivanje životinja, ali nemam pojma kako ga je nabavio. Paul bi poklopao sve što bismo mu donijeli, osim povrća, i najčešće bi mu hrana obnovila energiju. Zavijao bi, režao i dipao. Natezao je lance - pretpostavljam da ih je pokušao raskinuti - ili bi skakao u zrak i šakama udarao po stropu dok ne bi raskrvario zglavke. Možda je pokušavao probiti strop, ili je to radio iz užitka. Kadšto bi legao na zemlju i masturbirao.

No ponekad bi bio aktivan samo deset-petnaest minuta a onda bi prestao. To bi bilo onda kad bi mu tata u hranu stavio onaj lijek. Čučao bi, mrmoljio, pa se prevalio na bok, gurnuo ruke među noge i zaspao. Prvi put kad je to učinio tata mu je navukao dva kožna remena koja je načinio, samo što je onaj koji je završio Paulu oko vrata zapravo bio pseća ogrlica, zar ne? Straga su na njima bile velike metalne kopče. Provukao je lance kroz njih, traktorski lanac kroz kopču oko struka, lakši lanac kroz kopču pseće ogrlice oko vrata. A onda je ručnim aparatom za zavarivanje zavario te kopče. Tako je Paul bio svezan. Kad se probudio pobjesnio je zbog toga. Samo što nije srušio kuću.“

Unjkavi izgovor ruralne Pennsvlvanije toliko mu se uvukao u govor da je neke riječi izgovarao gotovo s njemačkim naglaskom. „Stajali smo na vrhu stubišta i gledali ga, ja sam preklinjao tatu da ga pusti van prije nego si slomi vrat il se uguši, al tata, on je rekao da se neće ugušit i tata je imao pravo. A dogodilo se to da je nakon tri tjedna počeo povlačit stol pa i središnji potporanj - čelični središnji potporanj koji je držao kuhinjski pod - al nije slomio šiju i nije se ugušio.

Drugi put gaje tata uspavao kad je htio vidjet mogu li ga prenijet u Ktonsku Lunu - rekao sam ti da smo ga ja i Paul tako zvali, ono drugo mjesto?“

„Jesi.“ Sad i ona plače. Pušta da joj suze teku, ne želi da on vidi kako ona briše suze, ne želi da on vidi kako ona žali dječaka iz te seoske kuće.

„Tata želi vidjet mogu li ga odvest tamo, da mu bude bolje, kao onda kad bi ga tata porezao il kad ga je tata kliještima ubo u oko pa mu je ono malo iskočilo i Paul je plakao ko kišna godina jer nije baš najbolje vidio, il kad se tata izderao na mene i rekao 'Skote, ti kurvino pseto, ti ubojico svoje matere!' jer sam na cipelama u kuću donio blato, pa me bacio na pod i slomio sam trtičnu kost i nisam mogao najbolje hodat. Tek kad sam otišao i dobio fant... nagradu... trtica mi je ozdravila.“ On kimne glavom o njezino tijelo. „Tata je to vidio pa mi da pusu i kaže 'Scott, nema ti ravnog. Volim te, mali dripac' A ja dam pusu njemu i kažem 'Tata, tebi nema ravnog. Volim te, velki dripac' A on se nasmijao.“ Scott se odmakne od nje, i u polutami ona vidi da mu se lice premetnulo gotovo u dječje. Vidi i blentav izraz čuđenja. „Smijao se tako jako da je pao sa stolca - nasmijao sam oca!“

Lisey ima tisuću pitanja a ne usuđuje se postaviti nijedno. Nije sigurna da bi mogla postaviti ijedno.

Scott rukom protrlja lice pa ponovno pogleda u Lisey. Ponovno je u sadašnjosti. Čas posla. „Isuse, Lisey“, kaže on. „Nikad nikome nisam o tome govorio, nikome. Nije ti prenaporno?“

„Nije.“

„Onda si vraški hrabra ženica. Jesi li si već počela govoriti da su to sve koještarije?“ Čak se osmjehuje. Nesigurno ali iskreno, i taj joj osmijeh toliko smili da je zavrijedio poljubac: najprije jedan kut usta pa drugi, radi ravnoteže.

„Pokušala sam“, kaže ona. „Nije uspjelo.“

„Zbog toga kako smo izbombali ispod njam-njam drveta?“

„Tako to zoveš?“

„To je bio Pualov naziv za brzi prijelaz. Brzi prijelaz odavde tamo.To je bila bomba. „„Kao tempirana bomba.“

„Tako je“,kaže on. „Ili kao ova će knjiga biti prava bomba.“

17.

Ovisi o tebi, Skote. Riječi njegova oca. Uporno lebde u zraku.

Ovisi o tebi.

Ali on ima samo deset godina i to što je odgovoran za očuvanje bratova života i duševnog zdravlja - a možda i duše - opterećuje ga i krade mu san. Božić i Nova godina dođu i prođu, i počne studeni i snježni siječanj.

Puno si ga puta izliječio, izliječio ga od mnogo toga.

Istina, ali nikad nije bilo nečeg poput ovog i Scott može jesti samo ako tata stoji nad njim i prijetnjama ga prisiljava na svaki zalogaj. I najtiši šmrcaj stvora u podrumu raščiha mu laki san, ali mu mahom nije žao zbog toga jer se time riješi živopisnih, krvavocrvenih noćnih mora. U mnogima od njih nalazi se sam u Ktonskoj Luni nakon što je pao mrak, kadikad na nekom groblju pokraj nekog studenca, usred bespuća kamenih oznaka i drvenih križeva, sluša hihot smijača i osjeća kako dotad mirisni lahor poprima truli vonj i češlja nisko šipražje. Možete doći u Ktonsku Lunu po mraku ali to nije pametno, a zateknete li se tamo nakon što se mjesec podigao na nebu, budite tihi. Tihi kao mirisna vrba. No u svojim košmarima Scott to redovno zaboravlja i iznova se zaprepasti kad se uhvati kako iz petnih žila pjeva „Jambalayu“.

Možda ga možeš izliječiti i od ovog.

Ali već u prvom pokušaju Scott zna da je to vjerojatno nemoguće. Zna to čim je rukom oprezno obgrlio smrdljivog, zasranog stvora koji hrče sklupčan u podnožju čeličnog potpornja. Kao da si privežeš koncertni glasovir na leda pa zaplešeš ča-ča-ča. Prije su on i Paul lako prelazili u taj drugi svijet (zapravo ovaj svijet izvrnut kao džep, poslije će reći). Ali ushrkali stvor u podrumu je nakovanj, trezor... koncertni glasovir privezan za leđa jednog desetogodišnjaka.

Uzmakne k ocu, uvjeren da će vidjeti svog Boga, ali mu nije žao. Osjeća da zaslužuje batine. Ili nešto još i gore. Ali tata, koji sjedi u podnožju stuba s cjepanicom u ruci i sve to promatra, nije ga ispljuskao ni udario šakom nego maknuo Scottovu prljavu, začvoranu kosu s njegova zatiljka i poljubio ga tamo nježnošću od koje se dječak strese.

- Zapravo me to i ne čudi, Scott. Gnjiloba ne voli da ju se dira.

- Tata, je li Paul uopće u tom stvoru?

- Ne znam. Sad je Scotta povukao među svoje raširene noge pa je Scott s oba boka zagrađen rukavima zelenih radničkih hlača. Tatine su ruke labavo sklopljene oko njegova grudnog koša a bradu je naslonio na Scottovo rame. Gledaju u usnulog stvora sklupčanog u podnožju potpornja. Gledaju u lance. U luk govana koji označuje granicu stvorova podrumskog svijeta. - Scott, što kažeš? Što osjećaš?

Na trenutak Scott misli da će lagati ocu - ali samo trenutak. Neće to učiniti dok su očeve ruke oko njega, ne dok osjeća kako ga očeva ljubav jasno plavi poput signala vjerske radiopostaje WWWA noću. Tatina je ljubav jednako stvarna koliko i njegovi gnjev i ludilo, premda se rjeđe primjećuje a još rjeđe iskazuje. Scott ne osjeća ništa, i nevoljko tako i kaže.

- Maleni, ne možemo ovako.

- Zašto ne? Jede, barem to...

- Prije il kašnje neko će doć i čut ga tu dolje. Neki hebeni trgovački putnik, neki pišivi prodavač četki, to će bit dovoljno.

- Bit će on tiho. Gnjiloba će ga utišati.

- Možda hoće, a možda i neće. Ne može se znat što će gnjiloba učinit. A tu je i smrad. Mogu ta govna prskat vapnom dok ne poplavim u licu, al će se njihov smrad svejedno zavuć kroz kuhinjski pod. Al najvažnije od svega... Skote, zar ne vidiš što radi s tim siročetom od stola? Ispotpornjem?

S potpornjem, milu mu majčicu?

Scott pogleda. Isprva jedva može povjerovati svojim očima; naravno, ne želi im povjerovati. Taj glomazni stol, premda opterećen s dvjesto pedeset kilograma prastarog Strattonova ručnog tiskarskog stroja, bio je odvučen najmanje metar od svog prvotnog položaja. Scott u utabanoj zemlji vidi kockaste tragove gdje je stol nekad stajao. Još je lošija situacija s čeličnim potpornjem koji pritišće metalnu ploču na svom kraju. Bijelo obojena ploča, pak, pritišće gredu koja prolazi točno ispod njihova kuhinjskog stola. Scott vidi prljavi pravi kut istetoviran na tom bijelom komadu metala i zna da je potporanj nekad bio tamo. Pogledom odmjeri potporanj, pokušavajući ocijeniti koliki je nagib, ali ne može, još je premali. No nastavi li ga taj stvor cimati svom svojom nadljudskom snagom... danonoćno...

- Tata, mogu ponovno pokušati?

Tata uzdahne. Scott iskrivi vrat da pogleda u njegovo mrsko, užasno, voljeno lice.

- Tata?

- Puši dok ti obrazi ne puknu, kaže tata. I nek ti je sa srećom.

18.

Tišina u radnoj sobi iznad štale, gdje je vruće, ona izmrcvarena a njezin muž mrtav. Tišina u gostinskoj sobi, gdje je hladno a muža joj nema.

Tišina u sobi u Antlersu, gdje leže zajedno, Scott i Lisey. Sad smo par.

A onda živi Scott progovori u ime onog koji je 2006. mrtav, kojeg 1996. nema, i protudokazi ludila ne samo da su propali; za Lisey Landon oni su se naposljetku potpuno urušili: svejednako.

19.

Izvan njihove sobe u Antlersu puše vjetar i oblaci se tanje. U njihovoj sobi Scott posuti dovoljno dugo da otpije vode iz čaše koju uvijek drži pokraj kreveta. Ta stanka razbije hipnotičku regresiju koja je iznova počela ovladavati njime. Kad je nastavio, učinio je to kao da priča a ne da proživljava, i njoj odlane.

„Pokušao sam još dvaput“, kaže. Pokušao a ne probavao. “Nekad sam mislio da ga je ubio moj zadnji pokušaj. Mislio sam tako do večeras, ali govoreći o tome - slušajući se kako govorim o tome -pomoglo je više no što bih povjerovao. Čini se da ipak ima nečeg u toj prokušanoj metodi liječenja govorenjem koju psihijatri preporučuju, ha?“

„Ne znam.“ A i svejedno joj je. „Je li ti otac to zamjerio?“ Misleći, naravno da jest.

Ali čini se da je ponovno podcijenila složenost trokutića koji je stanovito vrijeme postojao na samotnoj brdskoj farmi u Martensburgu u državi Pennsvlavniji. Jer, nakon što je trenutak razmislio, Scott odmahne glavom.

„Nije. Pomoglo bi da me zagrlio - kao što je učinio nakon mog prvog pokušaja - i rekao mi da ja ništa nisam kriv, da nitko nije kriv, da je to bilo samo zbog gnjilobe, poput karcinoma ili cerebralne paralize ili nečeg takvog, ali nije ni to učinio. Naprosto me odvukao... ja sam visio na njegovoj ruci poput marionete kojoj je netko prerezao konce... a poslije smo naprosto...“ U sve svjetlijoj polutami Scott objašnjava svoju šutnju glede svoje prošlosti jednom užasnom kretnjom. Nakratko položi prst na usta - poput blijedog uskličnika ispod njegovih razrogačenih očiju - i zadrži ga ondje: Pssst.

Lisey se prisjeti situacije u njihovoj kući nakon što je Jodi zatrudnjela i otišla, i kimne glavom kao znak da razumije. Scott je zahvalno pogleda.

„Ukupno tri pokušaja“, nastavi on priču. „Drugi je bio samo tri-četiri dana nakon prvog. Dao sam sve od sebe, ali s istim rezultatom. Jedino što se tad već golim okom vidjela nakošenost potpornja za koji je bio vezan, i drugi luk govana, širi, jer je odvukao stol još malo dalje i osigurao si širi radijus kretanja. Tata se počeo pribojavati da bi mogao slomiti jednu nogu stola, iako su i one bile metalne.

Nakon drugog pokušaja rekao sam tati da sam prilično siguran da znam što ne valja. Nisam uspijevao - nisam ga mogao prenijeti - jer je uvijek ošamućen kad mu priđem. A tata reče: 'Pa, Skote, kakav si plan smislio? Zgrabit ćeš ga kad je budan i bjesni? Otkinuo bi ti glavu, hebote.' Rekoh da znam. A znao sam i još nešto, Lisey - znao sam da će mi glavu, ne otkine li je u podrumu, otkinuti na drugoj strani, u Ktonskoj Luni. Pa sam pitao tatu je l' ga može ošamutit samo malo - da bude samo grogi. Tek tolko da mu mogu prić i držat ga kao što sam danas držao tebe, ispod njam-njam stabla.“

„O Scott“, kaže ona. Boji se za tog desetogodišnjaka iako zna da se sve jamačno dobro završilo; zna da je ostao na životu i odrastao u mladića koji leži pokraj nje.

„Tata je rekao da je to opasno. 'Igraš se vatrom, Skote', rekao je. Znao sam da je tako, ali nije bilo druge. Nismo ga više mogli držati u podrumu, čak sam i ja to shvaćao. A onda mi je tata kao promrsio kosu i rekao: 'Što se desilo s malim popišancem koji se bojao skočit s klupe u predsoblju?' Začudilo me što se tog uopće i sjetio, jer je on tad bio pun gnjilobe, i bio sam jako ponosan.“

Lisey pomisli kako je žaloban život to jamačno bio u kojem se dijete ponosilo time što je ugodilo takvom čovjeku, no podsjeti se da je on tad imao samo deset godina. Deset - i često bio sam s monstrumom u podrumu. I otac je bio monstrum, ali barem povremeno pri zdravoj pameti. Monstrum kadar povremeno udijeliti pusu.

„A onda... Scott pogleda u polutamu. Mjesec nakratko izroni iza oblaka. Mahne blijedom i zaigranom šapom preko lica pa se ponovno povuče u oblake. Kad je Scott nastavio pričati Lisey iznova začuje kako Scott-dijete izbija na površinu. „Tata... znaš, on nikad nije pitao što sam vidio il kamo sam išao il što sam radio kad bi tamo otišao a mislim i da nikad nije pitao ni Paula - ne znam je l' se Paul uopće nečeg sjećao - al je tad bio jako blizu tome. Rekao je: 'Recimo da ga takvog preneseš, Skote, što će se dogodit ako se probudi? Hoće li mu tek tako iznebuha bit bolje? Jer ako neće, mene neće bit tamo da ti pomognem.“

„Al ja sam i na to mislio, shvaćaš? Razmišljao sam i razmišljao, dok samo da mi glava nije puknula.“ Scott se podigne na lakat i pogleda u nju. „Znao sam ko i tata, a možda i bolje, da to mora prestat. Zbog potpornja. I stola. Al i zbog toga kako je mršavio i kako mu se lice ošugavilo jer nije jeo normalnu hranu - davali smo mu zelenjavu al sve osim krumpira i luka on bi bacio u kut a jedno mu se krvavo oko - ono koje mu je tata već prije skoro iskopao -nekako bjelkasto zamutilo. Ispadali su mu i zubi a jedan mu se lakat nekako iskrivio. Raspadao se od životarenja u tom podrumu, a ono što se nije raspadalo od nedostatka sunca i loše hrane on je satirao. Shvaćaš?“

Ona kimne glavom.

„Pa mi je nešto sinulo i to sam rekao tati. On je rekao: 'Majku ti jebem, misliš da si s deset godina pozobao svu pamet svijeta, je l'?' A ja rekoh ne, nisam pozobao nikakvu pamet, a ako on misli da postoji neki sigurniji i bolji način, onda u redu. Al nije tako mislio. Rekao je: „mislim da si za svojih deset godina pozobao prilično puno pameti, majčicu ti milu. Ipak nisi takav kukavelj kakvim sam te smatrao. Osim ako se ne ustrtariš.“

„Neću se ustrtarit“, rekoh.

„A on reče: 'Nećeš ni morat, Skote, jer ću ja stajat u podnožju stuba sa svojom slatkom malom lovačkom puškom

20.

Tata stoji u podnožju stuba sa svojom lovačkom puškom u rukama. Scott stoji pokraj njega i gleda u stvora lancima privezanog za metalni stup i za stol s tiskarskim strojem, i pokušava ne drhtati. U desnom džepu ima tanki instrument koji mu je tata dao, injekciju s plastičnom kapicom na vrhu igle. Scottu ne treba otac reći da je to krhki mehanizam. Dode li do koškanja, može puknuti. Tata je predložio da je se stavi u bijelu kartonsku kutijicu u kojoj je nekad bilo nalivpero ali vađenje injekcije iz kutijice odnijet će dvije sekunde - najmanje - a to bi moglo značiti razliku između života i smrti uspije li prenijeti stvora privezanog za potporanj u Ktonsku Lunu. U Ktonskoj Luni neće biti tate ni njegove lovačke puške. U Ktonskoj Luni bit će samo on i stvor koji se uvukao u Paula poput ruke u ukradenu rukavicu.Samo njih dvojica na Smokvinu brdu.

Stvor koji je nekoć bio njegov brat leži raskrečenih nogu leđima naslonjen na središnji potporanj. Na sebi ima samo Paulovu potkošulju. Noge i stopala su mu prljavi. Bedra skorena od fekalija. Tanjurić za hranu, s kojeg je polizana čak i mast, leži pokraj jedne musave ruke. Ekstra veliki hamburger koji je bio na njemu iščeznuo je niz Paulov/stvorov jednjak u nekoliko sekundi, ali je Andrew Landon mukotrpno spravljao tu pljeskavicu gotovo pola sata. Prvu je bacio kroz prozor jer je u nju nakrcao previše „sastojka“. „Sastojak“ su bijele tablete koje izgledaju gotovo poput tableta protiv žgaravice koje katkad guta. Jedini put kad je Scott tatu upitao odakle mu te tablete,tata je rekao - Majmune jedan, a da metneš lokot na usta prije ti ga ja metnem, a kad tata kaže nešto takvo onda ga poslušaš ako ti je život mio. Tata je smrvio tablete čašom i pritom govorio, samom sebi a možda i Scottu, a ispod njih je stvor lancima privezan za tiskarski stroj uporno urlikao tražeći hranu. - Lako je odredit kad ga treba ošamutit, rekao je tata, pa svrnuo pogled s hrpe bijelog praška na mljeveno meso. - Još bi bilo lakše kad bi htio ubit tog problematičnog govnara, jel da? Al ne, ja ne želim to, nego hoću njemu dat priliku da ubije jedinog koji je još pri zdravoj, koja sam ja budala. Al fućkaš sve, Bog mrzi kukavice. Malim prstom iznenađujuće vješto odvoji potez bijelog praha od ostatka hrpice. Uhvati prah s dva prsta i pospe ga po mesu kao da ga soli, umijesi ga, uzme još malo praha pa umijesi i to. Kad bi spravljao jelo za podrumskog stvora ne bi gubio vrijeme na ono što je zvao tople jestvine, govorio je da će stvor i više nego rado pojesti svoju večeru sirovu - zapravo još toplu, i oglodati kosti.

Scott sad stoji pokraj tate s injekcijom u džepu i gleda kako se taj opasni stvor klati s potpornja i hrče zategnute gornje usne. U kutovima usta brboće mu slina. Oči su mu poluotvorene ali nema ni traga šarenicama; Scott vidi jedino sjajne, glatke bjeloočnice...

Samo što njegove bjeloočnice više nisu bijele, pomisli on.

- Kreći, prokletniče, kaže tata i bubne ga po ramenu. Ako misliš to napravit onda kreni dok ne izgubim strpljenje il me spopadne srčani udar... il misliš da se pretvara? Pretvara da je ošamućen?

Scott odmahne glavom. Stvor ih ne pokušava zavarati, on bi to osjetio - a onda upitno pogleda u oca.

- Što je? tata će živčano. Što ti se mota po glavi osim tvoje hebene kose?

- Stvarno se–?

- Stvarno se bojim? To želiš znat? Scott kimne glavom, iznenada plaho.

- Nasmrt, jebote. Mislio si da se ti jedini bojiš? A sad začepi i učini to ako misliš. Da tome dođe kraj.

Nikad neće razumjeti zašto ga je očevo priznanje straha osokolilo, no jedino zna da jest. Krene prema središnjem potpornju. U hodu još jedanput dotakne injekciju u svom džepu. Stigne do vanjskog luka govana i prekorači ga. Sljedeći ga korak odvede preko unutarnjeg prstena u ono što bi se moglo nazvati stvorovim brlogom. Tu je smrad intenzivan: ne miris fekalija pa ni kose i kože, već krzna i sirove kože. Stvor ima penis veći no što je bio Paulov. Paulove paperjaste stidne dlačice obrasle su rogozom stvorovih čekinjastih, gustih stidnih dlaka, a stopala na krajevima Paulovih nogu (te su noge jedino što još izgleda isto) izgledaju nekako uvrnuto, kao da mu se kosti u gležnjevima krive. Daske ostavljene na kiši, pomisli Scott, i to nije potpuno glupa usporedba.

A onda svrne pogled na stvorovo lice - na njegove oči. Vjeđe su mu još uglavnom na pola koplja, i još nema ni traga šarenicama već samo zakrvavljenim bjeloočnicama. I disanje mu je nepromijenjeno; prljave ruke i dalje mlitavo leže izvrnutih dlanova kao u znak predaje. No Scott zna da je ušao u crvenu zonu. Sad se ne smije oklijevati. Stvor će ga svaki čas nanjušiti i probuditi se. To će se dogoditi usprkos „sastojku“ koji je tata ubacio u pljeskavicu, pa ako on to može, ako može prenijeti stvora koji je ukrao njegova brata–

Scott krene dalje. Noge jedva osjeća. Djelomice je apsolutno uvjeren da mu smrt ne gine. Neće uspjeti izbombati nakon što ga Paul/stvor ščepa. No svejedno mu zakorači nadohvat, u žarište stvorova smrada i položi mu ruke na obnažene, ljepljive slabine. Pomisli

(Paule pođi sad sa mnom)

i

(Fant Ktonska Luna slatka voda studenac)

ijedan ganutljiv i ganuti trenutak to se zamalo i dogodi: obuzme ga poznati osjećaj naglog udaljavanja predmeta, jačanje zuja kukaca i opojnih danjih miomirisa drveća na Smokvinu brdu. A onda se stvorove ruke dugih nokata sklope oko Scottova vrata, stvor zine i urliknuvši rastjera zvukove i mirise Ktonske Lune svojim strvinarskim zadahom. Scott ima osjećaj kao da je netko upravo ispalio gorući kamen na krhku i tek oblikujuću rešetku njegova... njegova čega? Ne prenosi ga njegov um na to drugo mjesto, ne baš njegov um... no nema vremena o tome dodatno razmišljati jer ga je stvor dohvatio, dohvatio. Sve čega se tata bojao doista se i dogodilo. Stvorova su se usta razglavila na nekakav košmaran način koji se protivi zdravom razumu, kao da mu se donja čeljust objesila sve do

(naprasne kosti)

prsne kosti, pa mu se prljavo lice izobličilo u nešto iz čega je iščeznula i posljednja natruha Paula - i sama njegova ljudskost. Ovo je gnjiloba bez maske. Scott ima vremena pomisliti Odgrist će mi glavu jednim grizom, kao lizalicu. Čudovišna usta zjanu, krvave oči zaiskre na žaru golih žarulja i Scott ne ide nikamo osim u smrt. Stvor zabaci glavu tako jako da je kresnuo njome o potporanj, a onda strelovito sune njome naprijed.

Ali Scott je ponovno zaboravio na tatu. Tatina ruka sune iz polutame, zgrabi Paula/stvora za kosu i nekako mu glavu zavrne natrag. A onda se pojavi i tatina druga ruka, palca svijenog oko kundaka njegove lovačke puške gdje je kundak najtanji, kažiprsta obujmljenog oko okidača. Zabije stvoru cijev puške pod bradu.

- Tata, nemoj! vrisne Scott.

Andrew Landon se ogluši na ovo, može si priuštiti oglušiti se. Iako je čvrsto zgrabio stvora za kosu ovaj se svejedno nekako uspijeva istrgnuti iz tatina stiska. Stvor sad urla a njegovi urlici užasno sliče jednoj jedinoj riječi.

Zvuče kao tata.

- Pozdravi mi društvo u paklu, gnjilobo jedna, kaže Frcko Landon i povuče okidač. Pucanj iz lovačke puške zaglušujući je u zatvorenom prostoru podruma i više od dva sata zvonit će Scottu u ušima. Stvorova smršena kosa podigne se na zatiljku kao zahvaćena iznenadnim daškom vjetra i velika mrlja grimiza oboji nakošeni središnji potporanj. Stvorove se noge kao u crticu jednom ritnu pa se smire. Ruke oko Scottova vrata nakratko se tržnu i jače stisnu a onda padnu izvrnutih dlanova - pljas - na zemljani pod. Tatina ruka obujmi Scotta i podigne ga.

- Skote, dobro si? Možeš disat?

- Dobro sam, tata. Baš si ga morao ubiti?

- Je l' ti neko mozak popio?

Scott mlitavo visi u obruču očeve ruke i ne može vjerovati da se to dogodilo iako je znao da se moglo. Kad bi se barem onesvijestio. Kad bi - barem malčice - umro.

Tata ga prodrma. - Pa htio te ubit, nije l'?

- J-j-je.

- Dašta da je. Isuse, Scotty, čupao si je kosu iz glave samo da bi te se dočepao. Tvog hebenog grkljana!

Scott zna da je to istina, ali zna još nešto.

- Tata, pogledni ga – pogledni ga sad!

Trenutak-dva on visi preko obruča očeve ruke poput krpene lutke ili marionete prerezanih konaca, a onda ga Landon polako spusti i Scott zna da i njegov otac vidi ono što je Scott želio da on vidi: dječaka. Nedužnog dječaka kojeg su u podrumu lancima svezali njegov ludi otac i poslušni mlađi brat a onda ga morili glađu dok nije postao kost i koža i ošugavio; dječak koji se tako žalosno srčano borio za svoju slobodu da je pomaknuo čelični potporanj i okrutno teški stol za koje je bio privezan lancima. Dječak koji je proživio tri košmarna uznička tjedna ovdje u podrumu prije no što je naposljetku ustrijeljen u glavu.

- Vidim ga, kaže tata. Od njegova glasa smrknutije je samo njegovo lice.

- Tata, zašto ne izgleda kao prije? Zašto–

- Jer više u njemu nema gnjilobe, tupavko. I evo ironije koju i teško uzdrmani desetogodišnjak može uočiti, barem pametan desetogodišnjak poput Scotta: sad kad Paul leži mrtav, privezan za potporanj u podrumu, smrskane glave, tata izgleda i zvuči razboritije no ikad. Bude li netko drugi vidio Paula ovakvog, ne gine mi državna kaznionica u Waynesburgu, il će me zaključat u žutu kuću u Reedvilleu. Ako me prije toga ne linčuju. Morat ćemo ga zakopat, iako će to bit vraški teško, kad je zemlja ovakva, tvrda ko kamen.

Scott kaže: - Ja ću ga prenijet, tata.

- Kako ćeš ga prenijet? Nisi ga mogao prenijet ni kad je bio živ!

Scottu manjkaju riječi kojima bi objasnio da će sad prijeći jednostavno, u svojoj odjeći, kao što uvijek čini. Onaj uteg-nakovanj, uteg--trezor, uteg-glasovir, više ne opterećuju stvora vezanog za potporanj; stvor vezan za potporanj sad je tek zelena komušina koju oguliš s kukuruznog klipa. Scott jednostavno kaže: - Sad to mogu.

- Pun si prazne hvale, kaže tata ali nasloni lovačku pušku na stol s tiskarskim strojem.

Rukom prođe kroz kosu i uzdahne. Prvi put Scottu izgleda kao netko tko bi mogao ostarjeti.

- Pa hajde, pokušaj. Ne može škodit.

Ali sad kad mu ne prijeti nikakva opasnost, Scott se ustručava.

- Tata, okreni se.

- Što si to reko, JEBOTE?

U tatinu se glasu naslućuju batine, ali ovaj put Scott ne uzmakne. Ne brine ga odlazak, tata to smije gledati. Ustručava se jer će ga tata vidjeti kako uzima brata u naručje. A tad će se rasplakati. Osjeća kako mu suze već naviru, poput kiše u popodne kasnog proljeća, vrućeg dana s navještajem ljeta.

- Molim te, kaže on svojim najpomirljivijim glasom. Molim te, tata.

Trenutak Scott je prilično siguran da će se njegov otac zaletjeti do mjesta gdje stoji njegov preživjeli sin, a njegova utrostručena sjena jurnuti pokraj njega po kamenim zidovima, i odalamiti ga - vjerojatno ga odbaciti ravno u mrtvo krilo starijeg brata. Puno je puta dobio preko nosa i najčešće se skutri pri samoj pomisli, ali sad stoji između Paulovih raširenih nogu i gleda oca u oči. To je teško, ali uspijeva. Jer su zajedno prošli kroz jedno užasno razdoblje i morat će tu tajnu zadržati za sebe zauvijek: pssst! I zato zaslužuje tu molbu i zaslužuje tati gledati u oči dok čeka odgovor.

Tata ne nasrne na nj nego duboko udahne, puhne i okrene se. - Pretpostavljam da ćeš mi uskoro govorit kad da operem podove i oribam zahod, zagunđa on. Skote, brojit ću do trideset

21.

„Brojit ću do trideset a onda ću se ponovno okrenut“, kaže joj Scott. „Prilično sam siguran da je tako završio rečenicu, ali nisam to čuo jer tad više nisam bio u ovome svijetu. A ni Paul. Oslobodio se lanaca. Sad kad je bio mrtav, lako sam ga prenio, možda lakše no prije. Kladim se da tata nije nabrojio do trideset. Kladim se da nije ni počeo a već je začuo zveket lanaca ili možda zvuk zraka koji se slijeva popuniti prostor koji smo mi zauzimali; okrenuo se i shvatio da je sam u podrumu.“ Scott se opustio priljubljen uz nju; znoj na njegovu licu, rukama i tijelu se suši. Ispričao je to, izbacio ono najgore iz sebe, povratio.

„Taj zvuk“, kaže ona. „Razmišljala sam o tome, znaš. Ako se začuo neki zvuk ispod one vrbe kad smo ... znaš već... izašli.“

„Kad smo izbombali.“ „Da, kad smo... to.“

„Kad smo izbombali, Lisey. Reci.“

„Kad smo izbombali.“ Pitajući se je li luda. Pitajući se je li on lud, i je li to priljepčivo.

On sad pripali drugu cigaretu i na žaru šibice njegovo je lice iskreno radoznalo. „Što si vidjela, Lisey? Sjećaš se?“

Sumnjičavo, ona kaže: „Bilo je puno ljubičastog, na nekakvom obronku... i imala sam osjećaj hlada, kao da je odmah iza nas bilo drveća, ali se sve dogodilo tako brzo... ne više od sekundu-dvije...“

On se nasmije i zagrli je jednom rukom. „To je Smokvino brdo.“

„Smokv–?“

„Paul ga je tako nazvao. Oko tog drveća ima zemlje - mekane, duboke, mislim da tamo nikad nema zime - i tamo sam ga zakopao. Tamo sam pokopao brata.“ Ozbiljno pogleda u nju i kaže: „Želiš otići i vidjeti?“

22.

Lisey je zaspala na podu radne sobe usprkos bolu–

Ne. Nije zaspala jer se s takvim bolom ne može spavati. Ne bez medicinske pomoći.

Pa u kakvom je stanju bila?

Opčinjena.

Ona odvagne tu riječ i zaključi da savršeno odgovara. Zapala je u neku vrstu udvostručenog (a možda i utrostručenog) prisjećanja. Totalnog prisjećanja. Ali iza te točke njezina sjećanja na hladnu gostinsku sobu gdje ga je našla katatoničnog i na njih dvoje u škripavom krevetu na prvom katu Antlersa (ta su sjećanja bila sedamnaest godina starija ali jasnija) bila su izbrisana. Želiš otići i vidjeti? upitao ju je -da, da - ali to što je uslijedilo bilo je preplavljeno jakom ljubičastom svjetlošću, skriveno iza onog zastora, a kad je pokušala posegnuti za tim sjećanjem glasovi autoriteta iz njezina djetinjstva (Majčica, Dandy, sve njezine starije sestre) usplahireno zažagore uglas. Lisey, nemoj! Dovoljno si daleko otišla! Lisey, ni koraka dalje!

Dah joj zapne u grlu. (Je li joj zapeo i dok je ležala tamo sa svojim dragim?)

Oči joj se otvore. (Bile su širom otvorene kad ju je zagrlio, u to je bila sigurna.)

Sunčano lipanjsko jutro - lipanjska svjetlost dvadeset prvog stoljeća - zamijeni netremično, blještavo ljubičastilo milijarde vučika. S tom je svjetlošću ponovno preplavi bol u njezinoj razderanoj dojci. Ali prije no što je Lisey uspjela reagirati ili na svjetlost ili na uspaničene glasove koji joj zapovijedaju da ne ide dalje, netko je zazove iz štale i tako je gadno prestraši da joj je milimetar nedostajalo da vrisne. Da je taj glas rekao samo Gospoja i ništa više, i vrisnula bi.

„Gospodo Landon?“ Kratka stanka. „Gore ste?“

Ni prizvuka južnjačkog naglaska u tom glasu, samo jednolično sjevernjačko otezanje samoglasnika, i Lisey je znala tko je to u prizemlju: pomoćnik Alston. Rekao joj je da će povremeno svratiti, i evo ga, baš kao što je i obećao. To joj je prilika da mu kaže da je doista gore, da leži na podu i krvari jer ju je Crni princ inkunkanaca izmrcvario, Alston je mora odvesti u No Soapu uključenih rotirajućih svjetala i zavijajuće sirene, trebaju joj zašiti dojku, s puno šavova, i potrebna joj je zaštita, dvadeset četiri sata na dan–

Ne, Lisey.

Vlastiti joj je mozak poslao tu misao (u to je bila sigurna) poput signalne rakete u tamno nebo (pa... gotovo sigurna), ali Scottovim glasom. Kao da će na taj način dobiti na autoritetu.

Postiglo je svrhu jer ona samo vikne: „Da, ovdje sam zamjeniče!“

„Sve je plus pet? Hoću reći, u redu?“

„Plus pet, potvrđujem“, reče ona, zaprepašteno, shvativši da doista i zvuči kao da je plus pet. Osobito za ženu čija je bluza natopljena krvlju i u čijoj lijevoj dojci kucka potmulo kao... zapravo i nema točne usporedbe. Naprosto potmulo kucka.

Ispod nje - u podnožju stuba, sračuna Lisey - pomoćnik Alston se nasmije. „Na putu sam za Cash Corners pa sam svratio. Tamo je izbio manji požar. Sumnja se na palež.

Moći ćete biti sami dva-tri sata?“ „Nema problema.“

„Imate mobitel sa sobom?“

Doista je imala mobitel sa sobom; da barem njime razgovara s Alstonom. Bude li se morala nastaviti dovikivati s njim vjerojatno će se onesvijestiti. „Ijuju!“ dovikne mu ona.

„Kako molim?“ Pomalo sumnjičavo. Bože, a što ako se popne gore i ugleda je?

Obuzele bi ga kojekakve sumnje - na n-tu! Ali kad je progovorio njegov je glas bio na odlasku. Jedva je mogla povjerovati da joj je drago zbog toga, ali je bilo tako. Sad kad je ovo počelo željela je to i završiti. „Nazovite ako vam nešto zatreba. A poslije ću vas ponovno obići. Budete li izlazili ostavite poruku tako da znam da ste dobro i kad mogu očekivati vaš povratak, dogovoreno?“

Lisey, koja je sad počela naslućivati - maglovito - budući tijek događaja, vikne za njim: „Dogovoreno!“ Najprije će se morati vratiti u kuću. Ali prije toga popiti čašu vode. Ne popije li još vode, i to uskoro, grlo bi joj moglo izgorjeti poput one kuće u Cash Cornersu.

„Gospođo Landon, na povratku ću svratiti do Patel'sa, da vam nešto donesem?“

Da! Gajbu ledeno hladne Coca-Cole i šteku Salem Lightica!

„Ne hvala, zamjeniče.“ Bude li morala još što reći glas će je izdati. A ako je i ne izda, policajac će čuti da nešto s njezinim glasom nije u redu.

„Čak ni uštipke? Imaju izvrsne uštipke.“ Smiješak u njegovu glasu.

„Na dijeti sam!“ Usudila se reći tek toliko.

„O-o, to sam čuo“, reče on. „Ugodan dan vam želim, gospođo Landon.“

Bože, dosta više toga, pomoli se ona i dovikne: „I ja vama, zamjeniče!“

Klomp-klomp-klompeti-klomp - i on ode.

Lisey osluhne hoće li čuti zvuk motora i nakon nekog vremena učini joj se da ga je čula, ali jedva. Sigurno je parkirao kod njezina poštanskog sandučića a onda pješice došao niz kolni prilaz.

Lisey još trenutak ostane ležati na mjestu prikupljajući snagu, a onda se podigne u sjedeći položaj. Dooley je zasjekao poprečno preko njezine dojke prema udubini pazuha. Reckava, vijugava rana se malo skorila i skupila, ali ju je njezin pokret iznova rastegnuo. Bol je bio nepodnošljiv. Lisey zavapi i to pogorša situaciju. Osjeti kako joj svježa krv curi niz rebra. Ona crna krila ponovno joj se počnu prevlačiti preko vida i ona ih razmakne snagom volje, uporno ponavljajući istu mantru sve dok svijet nije poprimio čvrste obrise: Moram ovo završiti, moram zaći iza ljubičastila. Moram ovo završiti, moram zaći iza ljubičastila. Moram ovo završiti i zaći iza ljubičastila.

Da, iza ljubičastila. Na obronku su to bili cvjetovi vučike, u njezinoj glavi teški zastor koji je sama navukla - možda uz Scottovu pomoć, a svakako uz njegov prešutni pristanak.

Već sam zašla iza njega.

Je li? Da.

A mogu to ponoviti. Zaci iza njega ili razderati taj prokleti zastor budem li morala.

Pitanje: jesu li ona i Scott ikad govorili o Ktonskoj Luni nakon one noći u Antlersu? Lisey se činilo da nisu. Naravno, imali su svoje šifre, i sam Bog zna da bi te dvije riječi doplovile iz Ijubičastila kad ga ne bi uspjela naći u šoping-centrima i supermarketima... da ne spominje onaj slučaj kad gaje medicinska sestra zagubila u njegovu bolničkom krevetu... ili ono mumljanje o njegovu dugonji dok je ležao na parkiralištu nakon što ga je upucao Gerd Allen Cole... i u Kentuckvju... i Bowling Greenu na samrti...

Prestani, Lisey! zagrajahu oni glasovi. Ne smiješ, mala Lisey! zavapiše. Mein gott, ta se nizi uzutila!

Pokušala je Ktonsku Lunu odagnati iz svojih misli, čak i nakon zime 1996. kad– „Kad sam ponovno tamo otišla.“ Glas joj je bio opor ali jasan u radnoj sobi njezina pokojnog muža. „Zimi 1996. otišla sam ponovno. Otišla sam ga vratiti.“

Eto, izgovorila je to a nije došao smak svijeta. Ljudi u bijelim kutama nisu iskočili iz zidova i odveli je. Zapravo joj se učinilo da se čak malo bolje osjeća, što možda i ne iznenađuje. Zapravo, kad bolje promisliš glavićem, istina je fant, i jedino što želi jest izaći na vidjelo.

„No dobro, sad je izašla - barem dio, ono o Paulu - pa mogu li, hebemu, dobiti malo vode?“

Ništa joj ne reče da ne može i Lisey se osovila na noge tako da se uhvatila za rub Slonićeva Damba-Ramba. Ona crna krila ponovno zalepeću ali ona sagne glavu, pokušavajući zadržati što više krvi u svom kukavnom mozgu i ovaj put slabost je brže mine. Otisne se put barske niše, prateći vlastiti trag krvi, koračajući polako i raširenih nogu: jamačno izgleda kao starica kojoj su ukrali hodalicu.

Stigne do niše, samo okrznuvši pogledom čašu koja je ležala na sagu. Nije više željela imati posla s njom. Izvadi drugu iz ormarića, ponovno se posluživši desnom rukom - lijeva je još čvrsto pritiskala krvavi kvadratić pletiva - i otvori hladnu vodu.

Voda je sad ponovno tekla i cijevi jedva da su zaklokotale. Otvori zrcalni ormarić iznad umivaonika i unutra nađe ono čemu se nadala: bočicu Scottova Excedrina. Bez zaštitnog čepa da je uspori. Žmirne od octenog mirisa koji je zapahne iz bočice nakon što je skinula čep, i provjeri rok trajanja: SRP 05. Hm, pomisli ona, što se mora, mora se.

„Mislim da je to rekao Shakespeare“, zarokće ona i proguta tri Excedrina. Nije znala koliko će joj pomoći, ali je voda bila božanstvena pa je pila dok je u trbuhu nije uhvatio grč. Lisey se poput utopljenika držala za rub barskog sudopera njezina pokojnog muža i čekala da grč prođe. Najzad se to i dogodi i ostane samo bol u njezinu natučenom licu i puno dublje kuckanje u rasječenoj dojci. U kući ima nešto puno jače od Scottovih čavoglavih (premda ne i svježije): Vicodin od Amandine prethodne avanture sa samosakaćenjem. I Darla je imala nešto lijekova, a Canty je imala Manda-Micinu bočicu Percoceta. Prešutno su se složile da se Amandi ne smije omogućiti pristup jakim lijekovima; mogla bi se osjetiti ogavno i odlučiti popiti sve odjednom. Koktel zvan „Sumrak očajnice“.

Lisey će uskoro pokušati stići do kuće - i Vicodina - ali ne još. Hodajući tim istim opreznim korakom raširenih nogu, držeći u jednoj ruci polupraznu čašu vode a u drugoj krvlju natopljeni kvadratić pačvarka, Lisey ode do prašnjave knjižne trakavice i sjedne pokraj nje, čekajući da vidi što tri gerijatrijska Excedrina mogu učiniti za njezin bol. Dok je čekala, misli joj ponovno odlutaju do one noći kad ga je našla u gostinskoj sobi - bio je u gostinskoj sobi ali je otišao.

Uporno sam mislila kako smo prepušteni sami sebi. Taj vjetar, taj hebeni vjetar

23.

Ona sluša fijuk tog ubojitog vjetra oko kuće, sluša kako snježna zrnca bičuju prozore, znajući da su prepušteni sami sebi - da je ona prepuštena sama sebi. I dok tako sluša, misli joj se ponovno okreću onoj večeri u New Hampshireu: deveti je sat a mjesec uporno zadirkuje sjene svojom nestalnom svjetlošću. Sjeća se kako je zaustila da upita može li on doista to učiniti, doista je prenijeti, pa ponovno zatvorila usta, znajući da je to pitanje koje se postavlja jedino kad želiš dobiti na vremenu... a zar vrijeme ne kupuješ jedino kad nisi na istoj strani?

A mi smo na istoj strani, sjeća se kako je pomislila. Ako ćemo se vjenčati, i trebamo biti.

Ali jedno se pitanje moralo postaviti, možda zato što je te noći u Antlersu došao red na nju da skoči s one klupe. „A što ako je tamo prijeko noć? Rekao si da se noću tamo događaju loše stvari.“

On joj se nasmiješio. „Nije noć, dušo.“ „Kako znaš?“

Scott odmahne glavom, još se smiješeći. „Znam. Onako kako djetetov pas zna da je vrijeme da sjedne pokraj poštanskog sandučića jer svaki čas treba stići školski bus. Tamo je predvečerje. Često je tako.“

Nije joj to bilo jasno ali nije pitala - jedno je pitanje uvijek vodilo drugom, znala je to iz iskustva, a vrijeme za pitanja je isteklo. Namjerava li mu vjerovati, vrijeme za pitanja je prošlo. I zato ona duboko udahne i reče: „U redu. To je naš predujamni medeni mjesec. Odvedi me negdje gdje nije New Hampshire. Ovaj put želim pošteno razgledati.“

Scott u pepeljari zgnječi svoju dopola popušenu cigaretu pa je lagano uhvati za nadlaktice. Oči su mu poigravale od uzbuđenja i veselosti - kako dobro pamti dodir njegovih prstiju na njezinoj koži te noći. „Imaš metarsku petlju, mala Lisey - objavit ću to svijetu. Uhvati se i pogledajmo što će se dogoditi.“

I prenio me, pomisli Lisey dok sad sjedi u gostinskoj sobi i drži voštano hladnu ruku žive muške lutke u stolcu za ljuljanje. Ali osjeća i smiješak na svom licu - mala Lisey, veliki smiješak - i pita se koliko je dugo taj smiješak već tamo. Prenio me, znam da je. Ali je to bilo prije sedamnaest godina, kad smo oboje bili mladi i odvažni a on bio pri sebi. A sad nije.

Ali njegovo tijelo još je tu. Znači li to da više ne može fizički prelaziti kako je mogao kao dijete? Kao što ona zna da je on s vremena na vrijeme činio otkad ga pozna? Kao što je, primjerice, otišao iz one bolnice u Nashvilleu kad ga sestra nije mogla naći?

U tom trenutku Lisey osjeti lagan stisak njegove ruke na svojoj. Gotovo neprimjetan, ali on je njezina ljubav i ona to osjeti. Scott još zuri u prazno lice televizora iznad nabora žutog pačvarka ali da, njegova ruka stišće njezinu. To je neka vrsta daljinskog stiska, a kako i ne bi bio? On je prilično daleko premda mu je tijelo ovdje, a tamo gdje se on nalazi možda joj stišće ruku svom snagom.

Lisey intuitivno sine jedna pomisao: Scott drži otvoreni prolaz za nju. Bog zna koliko ga to košta ili koliko će još izdržati, ali on to čini. Lisey mu pusti ruku i podigne se na koljena, ne obazirući se na plamsaj žmaraca i trnaca u nogama koje su joj gotovo utrnule, i jednako se tako ne obazirući na još jedan silan i hladan nalet vjetra koji prodrma kuću. Izvuče pačvarak toliko da može zavući ruke između Scottovih slabina i njegovih onemoćalih ruku, spojiti ih iza njegovih leđa i obgrliti ga. Postavi svoje zabrinuto lice na put njegovu praznom pogledu.

„Povuci me“, šapne mu ona i prodrma njegovo mlitavo tijelo. „Scott, povuci me k sebi.“

Ne dogodi se ništa pa ona drekne.

„Povuci me, dripac! Povuci me k sebi da te mogu vratiti! Hajde! AKO ŽELIŠ KUĆI, ODVEDI ME K SEBI!“

24.

„I odveo si me“, promrmlja Lisey. “Ti si povukao mene, a ja sam vratila tebe. Vrag me odnio ako znam kako bi to trebalo funkcionirati sad kad si skroz-naskroz mrtav a ne samo obeznanjen u gostinskoj sobi, ali o tome se zapravo radi, zar ne? Sve ovo.“

Zapravo je pretpostavljala kako bi to trebalo funkcionirati. Bilo joj je duboko u malom mozgu, samo obris iza tog njezina zastora, ali je bilo tamo.

U međuvremenu je počeo djelovati Excedrin. Nejako, ali možda dovoljno da se može spustiti u prizemlje štale a da se ne onesvijesti i ne skrha vrat. Odatle bi uspjela ući u kuću gdje se nalazi zaliha stvarnodobre robe... pod pretpostavkom da još djeluje.

Nada se da je tako jer ima puno posla na raznim mjestima. Nekima doista dalekima.

„I najduže putovanje počinje prvim korakom, Lisey-san“, reče ona i ustane.

Ponovno koračajući polako i vukući noge, Lisey zaplovi prema stubištu. Trebalo joj je gotovo tri minute da se spusti niz njih. Čvrsto je stezala rukohvat na svakom koraku i zastala dvaput kad joj se zavrtjelo u glavi, ali je uspjela ostati na nogama. Nakratko je počinula na najlonom umotanom mein gott krevetu da bi povratila dah, a onda krenula na dugu ekspediciju prema stražnjim vratima svoje kuće.

JEDANAESTO POGLAVLJE

LISEY I STUDENAC (PST! SAD MORAŠ BITI TIHO)

1.

Liseyn najveći strah, da će je kasnojutarnja vrućina omamiti a ona se onesvijestiti na pola puta između štale i kuće, nije se ostvario. Sunce joj je učinilo uslugu i sakrilo se iza oblaka a ćuh svježeg povjetarca zapirkao niotkuda nakratko joj blažeći pregrijanu kožu i zajapureno, otečeno lice. Kad je stigla do stražnjeg trijema ponovno joj je potmulo kuckalo u dubokoj posjekotini dojke, ali se ona crna krila nisu nadvila nad nju. U jednom tjeskobnom trenutku nije mogla naći ključ od kuće ali naposljetku njezini petljajući prsti napipaju privjesak - malog srebrnog patuljka - ispod paketića papirnatih maramica koji je najčešće nosila u desnom prednjem džepu, tako da je to bilo u redu. U kući bješe svježe. Svježe i tiho. A bila je i blagoslovljeno njezina. Sad samo da ostane njezina dok vida rane. Da ne bude poziva, posjetitelja, dvometarskih policajaca koji će se dogegati do stražnjih vrata da bi provjerili kako je. Također, molim te, Bože (lijepo molim) bez uzvratnih posjeta Crnog princa inkunkanaca.

Ona prijeđe preko kuhinje i izvuče bijeli plastični lavor ispod sudopera. Zaboljelo ju je kad se sagnulajato zaboljelo, i ona ponovno osjeti toplinu krvi koja joj teče niz kožu i natapa ostatke njezina razderanog topa.

Digao mu se dok ti je to radio, svjesna si toga, je li?

Naravno da jest.

A on će se vratiti. Što god ti obećala - što god učinila - on će se vratiti. I toga si svjesna, zar ne?

Da, i to je znala.

Jer su za Jima Dooleya njegov dogovor s Woodbodyjem i Scottovi rukopisi samo ding-dong za frezije. Postoji razlog zbog kojeg je navalio na tvoju sisu a ne na usnu resicu ili možda prst.

„Naravno“, reče ona praznoj kuhinji, polutamnoj, a onda iznenada blještavoj kad je sunce isplovilo iza oblaka. „To je Dooleyeva verzija vrhunskog seksa. A idući put će mi doista srediti čuču, ne onemogući li ga policija.“

Ti ga onemogući, Lisey. Ti.

„Nebudizmiješna, draga“, reče ona praznoj kuhinji svojom najboljom imitacijom Zsa Zse Gabor. Ponovno se služeći desnom rukom otvori element iznad tostera, izvadi kutiju vrećica Lipton čaja i ubaci ih u bijeli lavor. Ubaci u nj i onaj krvavi kvadratić pačvarka iz kutije Majčice Debusher iako nije imala pojma zašto ga još nosi. A onda otklipše prema stubama.

Što je smiješno u tome? Onemogućila si Plavušana, zar ne? Doduše, nitko ti za to nije odao priznanje, ali si to ipak ti učinila.

„To je bilo nešto drugo.“ Stane i zagleda se u stube, držeći plastični bijeli lavor ispod desne ruke oslonjen o bok da joj kutija čaja i komadić pletiva ne bi ispali. Stube su izgledale visoke otprilike kao Mount Everest. Oko vrha bi im se trebali vrtložiti oblaci.

Ako je to bilo nešto drugo, zašto se onda penješ gore?

„Jer je tamo Vicodin!“ ona vrisne praznoj kući. „Proklete tablete za bolje raspoloženje!“

Taj joj glas reče još nešto pa zašuti.

„ZUKIP, babyluv ima pravo“, složi se Lisey. „Nego što.“ I ona počne dug, spor uspon uza stube.

2.

Na pola puta vrate se ona crna krila, crnja no ikad, i trenutak je Lisey bila uvjerena da će joj se zacrniti pred očima. Govorila si je da mora pasti naprijed, na stube, a ne natraške u prazan prostor, no tad joj se ponovno razbistri pred očima. Sjedne s lavorom u krilu spuštene glave, dok nije nabrojila do sto a između svakog broja pomislila Mississippi. A onda ponovno ustane i popne do kraja. Na katu je propuh vukao s nekoliko strana pa je bilo još svježije nego u kuhinji, ali kad se popela, Lisey se ponovno obilno znojila. Znoj joj je curio u posjekotinu na dojci i uskoro je povrh onog dubljeg bola izluđujuće zapecka sol. Usto je ponovno ožednjela. Činilo se da žeđa cijelim grlom do želuca. Tome se barem moglo doskočiti, i to što prije to bolje.

Dok je polako prolazila pokraj gostinske sobe Lisey pogleda u nju. Preuredili su je nakon 1996. - zapravo dvaput - ali svejedno je bilo odveć lako vidjeti crni stolac za ljuljanje s pečatom Sveučilišta Maine i naslonu... bezizražajno kiklopsko oko televizije... i prozore pune i koji su mijenjali boju kako se mijenjala polarna svjetlost

Okani se toga, mala Lisey, bilo pa prošlo.

„Sve je bilo pa prošlo al ništa nije ošlo!“ vrisne ona živčano. „U tome i jest problem, hebemu!“

Na to ne bude odgovora, ali ona konačno stigne do velike spavaće sobe i kupaonice do nje - koju je Scott, kojemu taktičnost nije bila jača strana, običavao zvati II Grande Kakatorij. Lisey spusti lavor, isprazni čašu u kojoj je držala četkice za zube (u kojoj su još stajale dvije četkice ali sad obje njezine - avaj) i do vrha je napuni hladnom vodom. Popije je halapljivo a onda ipak odvoji trenutak da se pogleda. Barem

To što je ugledala nije izgledalo ohrabrujuće. Oči su joj bile žarke iskre koje vire iz crnih špilja. Koža ispod njih poprimila je smećkastocrnu boju. Nos joj se naherio ulijevo. Lisey se činilo da nije slomljen ali tko bi ga znao? Barem može disati na nj. Ispod imala veliku krastu skorene krvi koja joj se rascijepila s obje usta poput nakaradnog brka sličnog onome Fu Manchua. Vidi ja sam bajkerica, pokušala je reći ali riječi nikako da izađu Ionako nije bilo duhovito.

Usta su joj bila tako otečena da su se izvrnula, pa je njezino izubijano lice bilo pretjerano i nakazno napućeno, kao da poziva na poljubac.

Zar sam namjeravala otići u Greenlawn, dom slavnog Hugha Albernessa, ovakva? Zar doista? Prilično smiješno - pogledali bi me i pozvali hitnu da me odveze u pravu bolnicu, tamo gdje imaju odjel intenzivne.

Nisi to namjeravala. Namjeravala si–

Ali je to odagnala iz glave jer se sjetila nečeg što je Scott često govorio: Devedeset osam posto toga što se ljudima događa u glavama uopće ih se ne tiče. Možda je to bilo istina a možda i ne, ali zasad će biti najbolje da se prema tome odnosi kao prema penjanju po stubama: glava dolje i korak po korak.

Lisey doživi još jedan kritični trenutak - kad nije mogla naći Vicodin. Zamalo je odustala, pomislila da je neka od tri pospremačice možda odnijela bočicu, ali je onda nade skrivenu iza Scottovih multivitamina. I, čudo nad čudima - rok valjanosti tim dušicama istjecao je baš ovaj mjesec.

„Tko ne rasipa, ne oskudijeva“, reče Lisey i popije tri. Potom napuni plastični lavor mlakom vodom i ubaci u nju pregršt vrećica čaja. Trenutak-dva gledala je kako bistra voda počinje dobivati jantarnu boju, a onda slegne ramenima i ubaci u vodu ostatak vrećica. One potonu na dno tamneće vode i ona se sjeti mladića koji govori Malo peče ali je jako djelotvorno. To bješe u nekom drugom životu. Sad će provjeriti je li to istina.

Skine čistu krpicu za pranje s pritke pokraj umivaonika, baci je u lavor i nježno ižmikne. Što to radiš, Lisey? upita samu sebe... ali je odgovor bio očit, zar ne? Još slijedi trag svojeg pokojnog supruga. Onaj koji vodi u prošlost.

Lisey pusti da prnje njezine bluze spuznu na pod kupaonice pa, unaprijed kriveći lice, pritisne čajem natopljenu krpu na dojku. Doista je zaboljelo, ali u usporedbi s koprivastim peckanjem vlastitog znoja ovo je gotovo godilo, poput stipse ili vodice za osvježavanje daha na ranici u ustima.

Djeluje. Stvarno djeluje, Lisey.

Jednom je povjerovala u to - recimo - ali nekoć je imala dvadeset dvije godine i bila spremna povjerovati u puno toga. Sad je vjerovala u Scotta. A Ktonska Luna? Da, vjerojatno vjeruje i u to. Svijet koji čeka iza prvih vrata i iza ljubičastog zastora u njezinoj glavi. Pitanje je je li taj svijet dostupan družici proslavljenog pisca, sad kad je on mrtav a ona prepuštena sama sebi.

Lisey iz krpice za pranje ižmikne krv i čaj, ponovno je namoči pa je vrati na ranjenu dojku. Ovaj put je još manje zapeče. Ali to nije lijek, pomisli ona, nego još jedan putokaz na putu u prošlost. Glasno ona reče: „Samo još jedan fant.“

Držeći obzirno krpicu za pranje na rani i uhvativši onaj krvavi kvadratić pačvarka - oblizek Majčice Debusher - rukom svijenom ispod dojke, Lisey polako uđe u spavaću sobu i sjedne na krevet, pa se zagleda u srebrnu lopatu na kojoj je bilo ugravirano POČETAK. SHIPMANOVA KNJŽNICA. Da, vidi malo udubljenje na mjestu gdje je najprije lopatom udarila po Plavušanovu pištolju a onda ga odalamila po licu. Ima lopatu, pa premda žutog pačvarka u koji se Scott zamatao tih studenih večeri 1996. već odavna nema, ima ovaj ostatak, ovaj oblizek.

Fant, kraj.

„Da je barem kraj“, reče Lisey i legne poleđuške na krevet, držeći krpicu na dojci. Bol je otjecao, ali je to bilo samo zbog djelovanja Amandina Vicodina kojemu je uspjelo ono što nije ni Paulovoj čajnoj kupki ni Scottovu aspirinu kojemu je istekao rok trajanja. Nakon što Vicodin prestane djelovati bol će se vratiti. Kao i Jim Dooley, autor tog bola. Pitanje je što će ona učiniti u međuvremenu? Bi li mogla što učiniti?

Jedino što nikako ne smije učiniti jest zadrijemati. To ne bi bilo dobro.

Bolje vam je da mi se Profa javi do osam danas navečer il će drugi put puno gore boljet, rekao joj je Dooley, a Dooley je tako postavio stvari da se našla u situaciji u kojoj gubi kako god uzmeš. Rekao joj je i da sama vida svoje rane i da nikome ne kaže da je bio ovdje. Dosad ga je poslušala, ali ne zato što se bojala da će je ubiti. Na neki joj je način spoznaja da je namjerava ubiti što god ona učinila osiguravala prednost. Barem više ne mora gubiti vrijeme na to da ga pokuša urazumiti. Ali kad bi nazvala šerifov ured... onda...

„Ne možeš u lov na fant dok ti je kuća puna larmajućih policajaca“, reče ona.

„Usto...“

Usto, vjerujem da Scott još povlači konce. Ili da barem pokušava.

„Dušo“, reče ona praznoj sobi „Kad bih barem znala o čemu se radi.“

3.

Lisey pogleda u digitalni sat na noćnom stoliću i zaprepasti se kad shvati da je samo dvadeset do jedanaest. Činilo joj se da se ovaj dan odužio tisuću godina, ali je pretpostavljala da je to zato što je velik njegov komad provela ponovno proživljavajući prošlost. Sjećanja su joj iskrivila perspektivu, a najživopisnija potpuno izbrisala vrijeme. Ali dovoljno o prošlosti; što se događa sada?

Dakle, pomisli Lisey da vidimo. U kraljevstvu Pittsburgh, bivši Kralj inkunkanaca bez sumnje pati od užasne boljetice koju je moj pokojni muž zvao Sindrom smrdljivog testisa.

Pomoćnik Alston je u Cash Cornersu, vrši uviđaj manjeg požara. Sumnja se na palež, ajme. Jim Dooley? Možda leži u busiji u obližnjoj šumi, rezbari grančicu, a u džepu drži moj otvarač za konzerve Oxo i čeka da prođe dan. Njegov PT Cruiser mogao bi biti garažiran u bilo kojoj od desetak napuštenih štala ili šupa u Viewu, ili u Deep Cutu, u Harlowu. Darla je vjerojatno krenula na portlandski aerodrom po Canty. Majčica bi rekla da je otišla tu-tu. A Amanda? O, Amande više nema, babvluv. Baš kao što je Scott znao da će se dogoditi, prije ili poslije. Zar joj nije praktički rezervirao sobu? Jer slični se nanjuše. Kako se kaže.

Glasno ona reče: „Trebam li otići u Ktonsku Lunu? Je li to sljedeća postaja fanta? Jest, zar ne? Scott, papane jedan, kako da to učinim sad kad si mrtav?“

Ponovno trčiš pred rudo, zar ne?

Naravno - blebeće o tome kako ne može dospjeti na mjesto kojeg se još ne usuđuje ni sjetiti.

Moraš učiniti puno više a ne samo podići taj zastor i zaviriti ispod njegova ruba.

„Moram ga strgnuti“, sumorno će ona. „Zar ne?“

Nema odgovora. Lisey to shvati kao potvrdu. Prevali se na bok i uzme srebrnu lopatu. Slova namignu na jutarnjem suncu. Omota krvavi komadić pačvarka oko drška lopate a onda ga uhvati.

„U redu“, reče ona. „Strgnut ću ga. Upitao me želim li poći i ja sam rekla da želim. Rekoh Geronimo.“

Lisey zastane, zamišljena.

„Ne, nisam. Izgovorila sam to na njegov način. Rekoh Geromino. A što se dogodilo? Što se tad dogodilo?“

Ona zatvori oči, ugleda samo kričavu ljubičastu boju i zamalo ojađeno zavapi. No umjesto toga pomisli ZUKIP, babyluv: zapni uvijek kad izgleda potrebno, i čvršće uhvati držak lopate. Ugleda se kako zamahuje njome, kako je lopata zabjelasala na magličastom kolovoskom suncu. Ono se ljubičastilo razdvoji pred lopatom, zalepeće poput rasječene kože, ali ne pokulja krv već svjetlost: izvanredna narančasta svjetlost koja joj ispuni srce i um užasnom mješavinom radosti, užasa i tuge. Nije ni čudo da je sve ove godine potiskivala to sjećanje. Bilo je nepodnošljivo. Nepodnošljivo. Ta svjetlost kao da je blijedećem zraku večeri podarila svilenkastu teksturu, i krič neke ptice potrefi je po uhu poput staklenog oblutka. Dašak lahora ispuni joj nosnice stotinom egzotičnih mirisa: crveni jasmin, bugenvilije, ruže - i, mili Bože - divovski kaktus „Kraljica noći“ koji cvate samo jednu noć. Ono što ju je najviše zapeklo bilo je kad se sjetila osjećaja njegove kože na svojoj, bila njegove krvi kao kontrapunkta bilu njezine krvi jer su tad ležali goli u njihovu krevetu u Antlersu, a sad kleči gola u ljubičastim vučikama blizu vrha brda, gola u tamnećim sjenama smokava. Iznad jednog obzora pomalja se narančasta palača mjeseca koji nadut plamti hladnim žarom, dok sunce tone za drugi obzor, ključajući u grimiznoj plamenoj kući. Ta mješavina mahnite svjetlosti ubit će je svojom ljepotom, pomisli Lisey.

Ležeći na svom udovičkom krevetu i čvrsto stežući lopatu, puno starija Lisey klikne radosno zbog onoga čega se sjećala i zavapi žalosno zbog onoga čega nema. Srce joj je zacijeljelo, premda je iznova prepuklo. Žile su joj iskočile navratu. Kutovi njezinih otečenih usana spuste se i rastegnu, ogole njezine zube i svježa se krv izlije u utore njezinih desni. Suze joj poteku iz kutova očiju i skliznu niz obraze do ušiju, gdje ostanu visjeti poput egzotičnog nakita. A jedina bistra misao u glavi bila joj je O, Scott, nismo bili stvoreni za takvu ljepotu, nismo sazdani za takvu ljepotu, trebali smo tad umrijeti, o, Bože moj, trebali smo, goli i zagrljeni, poput ljubavnika iz priče.

„Ali nismo“, promrmlja Lisey. „Zagrlio me i rekao da ne možemo ostati dugo jer pada mrak a po mraku nije sigurno, čak se i većina smokvi povampiri. Ali je rekao da mi nešto želi

4.

„Želim ti pokazati nešto prije no što se vratimo“, kaže on i podigne je na noge.

„O, Scott“, Lisey se začuje kako govori, jedva čujno i slabo. „O, Scott.“ Čini se da je to jedino što uspijeva reći. Na neki je način to podsjeti na prvi put kad je osjetila da će svršiti, samo što se ovo otegnulo u beskraj - svršava a nikako da svrši.

On je nekamo vodi. Lisey osjeća kako joj se visoka trava šaptom češe o bedra. A onda trave nestane i ona shvati da su sad na utabanoj stazi koja se probija kroz nanose vučike. Staza vodi među stabla koja Scott naziva smokve i ona se upita ima li tu ljudi. Ako ih ima, kako to podnose? pita se Lisey. Želi ponovno pogledati u vilenjački mjesec koji se penje na nebu ali se ne usuđuje.

„Budi tiho ispod drveća“, kaže Scott. „Još nam se ne bi smjelo ništa dogoditi, ali bolje spriječiti nego liječiti korisno je geslo čak i na rubu Vilinje šume.“

Lisey misli da ne bi mogla govoriti puno jače od šapta i kad bi on to od nje zatražio.

Velik je uspjeh da uspijeva reći i O, Scott.

On sad stoji ispod jedne smokve koja sliči palmi, samo što je deblo kudravo i zeleno od nečega sličnijeg krznu nego mahovini. „Bože, nadam se da ga ništa nije srušilo“, kaže on. „Bio je na mjestu kad sam posljednji put bio ovdje, one večeri kad si ti bila bijesna a ja rukom razbio onaj glupi staklenik - a, eno ga!“ Odvuče je sa staze udesno. U blizini jednog od dva rubna stabla koja kao da stražare kod mjesta gdje se staza zavlači u šumu, Lisey ugleda jednostavan križ načinjen od dvije daske koje Lisey izgledaju poput letvica. Nema grobnog humka - zapravo, tlo je ovdje malo ulegnuto - ali je križ dovoljan da Lisey shvati da je riječ o grobu. Na vodoravnoj daščici križa pažljivo ispisanim velikim slovima piše: PAUL.

„Prvi put sam napisao olovkom”, kaže Scott. Glas mu je jasan,ali kao da dopire izdaleka. „Onda sam pokušao flomasterom, ali, naravno, nije uspjelo, ne na ovako hrapavom drvu. S markerom je išlo bolje, ali je izblijedjelo. Naposljetku sam napisao crnom bojom,iz jednog Paulova pribora za oslikavanje bojanki.”

Lisey pogleda u križ na neobičnoj mješavini svjetlosti umirućeg dana i rađajuće noći i pomisli (koliko je u stanju misliti): Sve ovo je stvarno. Ono što se činilo da se dogodilo kad smo izašli ispod njam-njam stabla doista se dogodilo. To se događa i sad, samo duže i jasnije.

„Lisey!” Scott je razdragan, a kako i ne bi bio? Nije nikome mogao pokazati ovo mjesto od Paulove smrti. Tih nekoliko puta koliko je došao ovamo morao je doći sam. Žalovati sam. „Još nešto - da ti pokažem!”

Negdje zazvoni zvono, jedva čujno - zvono koje Lisey zvuči poznato. „Scott?”

„Što je?” On kleči na travi. „Što je, babyluv?”

„Jesi li čuo...?” Ali je prestalo. Ma to joj se ionako bez sumnje samo učinilo. „Ništa.

Što si mi želio pokazati?” A pomisli, Kao da mi nisi već dovoljno pokazao.

Scott rukama češlja visoku tavu oko podnožja križa ali se čini da tamo nema ničeg i njegov ćaknuti, sretni smiješak počinje blijedjeti.

„Možda ju je nešto uz–” zausti on pa zašuti. Lice mu se zategne u kratkotrajnom trzaju, a onda se opusti i on se nasmije poluhisteričnim grohotom. „Tu je, i već sam pomislio da sam se ubo na nju, e, to bi bila ironija - nakon tolikih godina! - ali kapica je još gore! Lisey,pogledaj!”

Zaklela bi se da je ništa ne bi moglo trgnuti iz čuđenja koje osjeća zbog svojeg okruženja: crvenonarančasto nebo na istoku i zapadu tamni u neobičnu zelenkastoplavu nijansu iznad njih, osjeća se egzotična mješavina mirisa a negdje - ipak da - ponovno se jedva čujno oglasi neko izgubljeno zvono, ali tome što je Scott podigao iz trave i sad se prelijeva na posljednjim zrakama sunca to je ipak uspjelo. Riječ je o injekciji koju mu je otac dao, onoj kojom je Scott navodno trebao ubosti u Paula nakon što se njih dvojica prebace ovamo. Na metalnom obruču u dnu injekcije vide se mrljice hrđe ali inače izgleda kao nova.

„Jedino sam to mogao ostaviti“, kaže Scott. „Nisam imao fotografiju. Djeca koja su išla u Magareću školu barem su dobivala slike.“

„Iskopao si grob... Iskopao si jamu golim rukama?“

„Pokušao sam. I uspio izdubiti plitku udubinu - ovdje je zemlja mekana - ali trava... čupanje trave me usporilo... žilavi stari korov, ajme meni... a onda se počelo mračiti i začuli su se smijači...“

„Smijači?“

„Kao hijene, samo pakosni. Oni žive u Vilinjoj šumi.“

„Vilinja šuma - je li je Paul tako nazvao?“

„Ne, ja sam.“ On pokaže u drveće. „Paul i ja nikad nismo vidjeli smijače izbliza, uglavnom bismo ih samo čuli. Ali smo vidjeli druge stvorove... ja sam vidio druge stvorove... jedan stvor...“ Scott pogleda prema brzo tamnećim gajevima smokvi, pa u stazu, koja brzo iščezava nakon ulaska u šumu. Kad je ponovno progovorio, oprez u njegovu glasu je zamjetan. „Uskoro moramo natrag.“

„Ali možeš nas prenijeti, zar ne?“ „Uz tvoju pomoć? Naravno.“

„Onda mi ispričaj kako si ga zakopao.“

„Mogu ti to ispričati i nakon što se vratimo ako ti–“

Ušutka ga njezino polagano odmahivanje glavom.

„Ne. Shvaćam zašto ne želiš imati djece. To mi je sad jasno. Kad bi mi došao i rekao:

'Lisey, predomislio sam se, želim pokušati', mogli bismo razgovarati o tome jer Paul je bio jedno a ti nešto sasvim drugo.“

„Lisey–“

„Mogli bismo o tome razgovarati tada. Inače nikad više nećemo govoriti o munjolama i gnjilobi i ovome mjestu, dogovoreno?“ Ona vidi kako je on gleda pa ublaži ton. „Scott, nije riječ o tebi - znaš, ne radi se uvijek o tebi. Ovdje se radi o meni. Lijepo je ovdje...“ Lisey se osvrne. I zadrhti. “Prelijepo. Kad bih se ovdje predugo zadržala - ili predugo o ovom mjestu razmišljala - mislim da bi me njegova ljepota otjerala u ludilo. Pa ako imamo samo malo vremena, barem jedanput u životu ti skrati priču, hebote. Ispričaj mi kako si ga zakopao.“

Scott se napola okrene od nje. Narančasta svjetlost zalazećeg sunca iscrtava mu tijelo: zgib lopatice, lijevak struka, oblinu stražnjice, dugački plitki luk jednog bedra.

Dotakne jedan krak križa. U visokoj travi, jedva vidljiv, stakleni luk injekcije svjetluca poput zaboravljenog komada bižuterijskog blaga.

„Pokrio sam ga travom a onda otišao kući. Nisam se mogao vratit ovamo skoro tjedan dana. Bio sam bolestan. Imao temperaturu. Tata bi mi ujutro dao zobenu kašu a juhu kad bi se vratio s posla. Bojao sam se Paulova duha, al ga nikad nisam vidio. A onda sam prizdravio pa sam probavao doć ovamo s tatinom lopatom iz šupe, al nju nisam mogao prenijet. Samo sebe. Mislio sam da će ga živine - životinje - pojest - smijači i slični - al još nisu, pa sam se vratio i probavao ponovno prijeć, ovaj put s dječjom lopaticom koju sam našao na tavanu u našoj staroj kutiji s igračkama. Taje prešla i njome sam iskopao grob, crvenom plastičnom dječjom lopaticom koju smo imali za pješčanik kao klinci.“

Tonuće sunce počelo je blijedjeti u ružičasto. Lisey zagrli Scotta jednom rukom i privuče ga k sebi. Scottove je ruke obgrle i trenutak-dva on sakrije lice u njezinu kosu. „Silno si ga volio“, kaže ona.

„Bio mi je brat“, odgovori on i to je dovoljno.

Dok stoje u sve dubljom sumraku ona vidi nešto drugo, ili misli da vidi. Još jedan komad drveta? Tako barem izgleda, još jedna letva leži odmah iza točke gdje se staza odvaja od vučikom pokrivenog brda (i gdje ljubičasta boja lavande sad postupno ali sigurno poprima tamniju ljubičastu nijansu). Zapravo, ne samo jedna letva nego dvije.

Još jedan križ, pita se ona, neki koji se raspao?

„Scott? Je li ovdje zakopan još netko?“

„Ha?“ Zvuči iznenađeno. „Ne! Tu ima groblje, naravno, ali nije ovdje nego kod–“ On primijeti u što ona gleda i zahihoće. „Opa! To nije križ, to je putokaz! Paul ga je načinio negdje u vrijeme prvih lovova na fant, još dok je mogao katkad ovdje sam dolaziti. Potpuno sam zaboravio taj stari putokaz!“ On se izvuče iz njezina zagrljaja i požuri niza stazu do putokaza, ispod drveća. Lisey nije sigurna da joj se to sviđa.

„Scott, spušta se noć. Ne misliš li da bismo trebali krenuti?“

„Još minutu, babyluv, još samo minutu.“ Podigne jednu od dasaka pa se vrati. Lisey razabire slova ali jedva. Mora letvu sasvim približiti očima da bi pročitala što na njoj piše:

K STUDENCU

„Studencu?“ upita Lisey.

„Studencu“, potvrdi Scott. „Rimuje se s kamencu.“ I nasmije se. No istog se trenutka negdje duboko u onome što Scott naziva Vilinja šuma (gdje je bez sumnje već pala noć) oglase prvi smijači.

Samo dvoje-troje smijača, ali svejedno taj zvuk prestravi Lisey više no išta što je čula u životu. Njoj ti stvorovi ne zvuče poput hijena nego poput ljudi, luđaka bačenih u najtamnije kutke nekakve umobolnice iz 19. stoljeća. Ona zgrabi Scotta za ruku, zarije mu nokte u mišicu, i kaže mu glasom koji jedva prepoznaje kao svoj da se želi vratiti, da je mora odmah prenijeti natrag.

Jedva čujno i daleko zaciliče zvono.

„Da“, kaže on i baci putokaz u korov. Iznad njih krošnje smokava zašušte na podmukloj zračnoj struji, uzdahnu i zamirišu intenzivnije od cvjetova vučike - sladunjavo, gotovo gadljivo. „Ovdje stvarno nije sigurno po mraku. Sigurno je kod studenca i na žalu... klupama... možda i groblju ali–“

Još se smijača pridruži zboru. Učas ih je nekoliko desetaka. Neki se smiju u razdražujućim oktavama a smijeh im prerasta u kreštave krikove od kojih Lisey spopada želja da im ona uzvrati vrištanjem. A onda im smijeh krene silaznom putanjom i svede se na kašljucav hihot koji kao da dopire iz kaljuže.

„Scott, kakva su to stvorenja?“ šapne ona. Iznad njegova ramena mjesec je napuhnuti plinski balon. „Uopće ne zvuče poput životinja.“

„Ne znam. Trče na sve četiri, ali katkad... nema veze. Nikad ih nisam vidio izbliza.

Ni ja ni Paul.“

„Kadikad učine što?“

„Usprave se. Kao ljudi. Osvrnu se. Nije važno. Važno je vratiti se. Želiš natrag, zar ne?“

„Da!“

„Onda zatvori oči i zamisli našu sobu u Antlersu. Najbolje što možeš. To će mi pomoći. Dati nam krila.“

Lisey zatvori oči i jedan užasan trenutak ništa se ne dogodi. A onda pisaći stol i noćni stolići s boka krevetu isplivaju iz polutame kad se mjesec iskobeljao iz oblaka pa se ponovno ukazu tapete (uzorak ruža penjačica), obris kreveta i začuje se komična škripa opruga svaki put kad se jedno od njih pomakne. Iznenada grozomorni zvuk tih stvorova koji se smiju u

(šumi, Vilinjoj šumi)

tamnećoj šumi kao da blijedi. I mirisi blijede, i jednim dijelom Lisey žalosti što odlazi odavde, ali uglavnom osjeća olakšanje. Tijelom (naravno) i umom (još više), ali uglavnom dušom, njezinom besmrtnom hebenom dušom, jer možda ljudi poput Scotta Landona mogu skoknuti do mjesta kao što je Ktonska Luna, ali takva čudnovatost i ljepota nisu stvorene za obične ljude poput nje osim kad se na njih naiđe između korica knjige ili u sigurnoj tami kinodvorane.

A vidjela sam samo dio, pomisli ona.

„Dobro!“ kaže joj Scott i Lisey u njegovu glasu začuje i olakšanje i iznenađeno oduševljenje. „Lisey, prva si liga–“ u ovome dovrši on rečenicu, ali i prije no što je to izrekao, prije no što ju je pustio a ona otvorila oči, Lisey zna

5.

„Znala sam da smo se vratili“, završi ona i otvori oči. Dubina njezina prisjećanja tolika je da je trenutak očekivala da će ugledati mjesečinom zasjenjenu nepomičnost sobe koju su dijelili dvije noći u New Hampshireu prije dvadeset sedam godina. Tako je čvrsto stezala držak srebrne lopate da je morala snagom volje otpustiti prste jedan po jedan. Ponovno na dojku prisloni žuti oblizek, skoren od krvi ali utješan.

A onda što? Želiš reći da ste se nakon toga, nakon svega toga, vas dvoje jednostavno okrenuli i zaspali?

Da, tako se otprilike dogodilo. Ona je jedva čekala da počne sve to zaboravljati, a i Scott je bio više nego voljan. Morao je skupiti svu svoju hrabrost da bi uopće prizvao svoju prošlost, što nije ni čudo. No sjeća se da mu je te noći ipak postavila još jedno pitanje, a sutradan mu zamalo postavila još jedno dok su se vraćali u Maine, prije no što je shvatila da ne mora. Pitanje koje je postavila ticalo se nečeg što je Scott rekao trenutak prije no što su se oglasili smijači i kad joj je od straha sva znatiželja isparila iz glave. Željela je znati što je Scott mislio kad je rekao Dok je on još mogao katkad sam dolaziti. Misleći pritom na Paula.

Scott se lecnuo. „Odavna nisam o tome razmišljao,“ reče on, „ali da, mogao je. Samo što je njemu to teško polazilo za rukom, baš kao što je meni uvijek bio problem udariti bejzbolsku lopticu. Zato je to uglavnom prepuštao meni, i mislim da je nakon stanovitog vremena on sasvim izgubio tu sposobnost.“

Pitanje koje je namjeravala postaviti u autu ticalo se studenca na koji je upućivao onaj putokaz. Je li to onaj isti studenac koji on redovno spominje u svojim predavanjima? Lisey to nije upitala jer je odgovor bio sam po sebi razumljiv. Njegova publika može vjerovati da je mitski studenac, jezični studenac (na koji svi odlazimo piti, plivati ili možda uhvatiti kakvu ribicu) figurativan; no ona zna da nije tako. Postoji stvarni studenac. To je shvatila jer je znala njega. A sad zna jer je bila tamo. Do njega se stizalo sa Smokvina brda stazom koja je vodila kroz Vilinju šumu, a usput se moralo proći pokraj groblja i Stabla od zvonca.

„Otišla sam po njega“, šapne Lisey, držeći lopatu. A onda će iznebuha: „O, Bože, sjećam se mjeseca“, i tijelo joj se tako bolno naježi da se uvijala na krevetu.

Mjesec. Da, krvavonarančasti mjesec poput šišarica hmelja, odjedanput nešto sasma drukčije od polarne svjetlosti i ubojite studeni koje je istom ostavila iza sebe. Bješe puteno ljetno pomaman, taj mjesec, pritajeno slastan, osvjetljavao je kameni rascjep doline blizu studenca bolje no što je mogla poželjeti. Vidjela ga je sad gotovo jednako dobro kao i onda jer je prošla kroz onaj ljubičasti zastor, razderala ga s osjećajem pravedničkog gnjeva, ali sjećanje je ipak samo sjećanje i Lisey se činilo da ju je njezino odvelo najdalje što je moglo. Možda i malo dalje - još slika-dvije iz njezine osobne spomenarske trakavice - ali ne puno dalje, a onda će se morati vratiti tamo, u Ktonsku Lunu.

Pitanje je, može li ona to?

A onda joj padne na pamet jedno drugo pitanje: A što ako je on sad jedan od zakukuljenih?

Na trenutak joj se jedna slika pokušala oblikovati u glavi: ugleda desetke nijemih obličja koja su mogla biti trupla umotana u starinske mrtvačke pokrove, samo što su ova sjedila, a činilo joj se i da su disala.

Drhtaj se provalja njezinim tijelom i od njega je zaboli u rasječenoj dojci usprkos Vicodinu koji je ubacila u se, ali nije bilo načina da zaustavi taj drhtaj prije no što prođe sam od sebe. Kad je prošao, ona shvati da se ponovno može suočiti s praktičnim aspektima cijele stvari. A najvažniji je može li sama prijeći u taj drugi svijet... jer mora, bez obzira na zakukuljene.

Scott je mogao prelaziti bez ičije pomoći, a mogao je prenijeti i svog brata Paula. A kao odrastao, uspio je prenijeti Lisey iz Antlersa. Bitno je pitanje što se dogodilo sedamnaest godina potom, te hladne siječanjske noći 1996. godine.

„Nije sasvim prešao“, promrmlja ona. „Stisnuo mi je ruku.“ Da, a pomisao da Scott negdje stišće njezinu ruku svom snagom pala joj je na um, no je li to značilo da ju je prenio?

„A i dreknula sam na njega“, Lisey se čak i nasmiješi. „Rekla mu želi li se vratiti da me mora povući k sebi... i uvijek sam mislila da je on to i učinio...“

Gluposti, mala Lisey, uopće nikad nisi o tome razmišljala. Ili jesi? Ne do danas, kad ti je sisa gotovo doslovce zapela u centrifugi pa si morala. Dakle, ako o tome dobro razmisliš, doista razmisliš, je li te povukao k sebi te večeri? Je li?

Spremala se zaključiti da je to jedno od onih pitanja u stilu što je bilo prije kokoš ili jaje, na koje nije bilo zadovoljavajućeg odgovora, kad se sjetila da je on rekao Lisey, prva si liga u tome!

Recimo da je 1996. njoj to doista samoj pošlo za rukom. I da jest, Scott je tad bio živ, i taj stisak njegove ruke, premda jedva osjetan, bio je dovoljan da joj poruči da je on tamo na drugoj strani i otvara joj prolaz–

„Taj prolaz još postoji“, reče ona. Ponovno je čvrsto stezala držak lopate. „Taj je prolaz još tamo, mora biti, jer je Scott izvršio sve potrebne pripreme. Postavio mi hebeni lov na fant da me pripremi. A onda, jučer ujutro, u krevetu s Amandom... to si bio ti, Scott, znam da jesi. Rekao si da me čeka lov na fant... i nagrada... nekakav napitak, rekao si... i nazvao me babyluv. Pa gdje si sad? Gdje si kad te trebam da me prebaciš?“

Ne bude odgovora; samo kuckanje ure na zidu.

Zatvori oči. I to je rekao. Vizualiziraj. Zamisli najbolje što možeš. To će pomoći. Lisey, prva si liga u tome.

„I moram biti“, reče ona praznoj, sunčanoj spavaćoj sobi u kojoj nije bilo Scotta. „O, dušo, itekako moram.“

Ako je Scott Landon imao kobnu manu možda je bila ta da je previše mislio, ali to nikad nije bio njezin problem. Da je onog vrućeg dana u Nashvilleu gubila vrijeme na razmišljanje Scott bi umro. No ona je jednostavno stupila u akciju i spasila mu život lopatom koju sad drži u ruci.

Probavao sam doći ovamo s tatinom lopatom iz šupe, al ona nikako da prođe.

Bi li ova srebrna lopata iz Nashvillea prošla?

Lisey se činilo da bi. A to je dobro. Željela ju je imati uza se. „Prijateljice do kraja“, šapne ona i zatvori oči.

Prizivala je svoja sjećanja na Ktonsku Lunu, sad doista živopisna, kad jedno uznemirujuće pitanje razbije njezinu sve dublju koncentraciju: još jedna problematična misao je ometa.

Koji je tamo sat, mala Lisey? Ma ne koliko je sati, ne mislim na to, nego je li dan ili noć?

Scott je uvijek znao - barem je tako rekao - ali ti nisi Scott.

Nije, ali se sjeća jedne njegove omiljene rokenrol pjesme: „Noćni sat je pravo vrijeme“. U Ktonskoj Luni noćni je sat pogrešno vrijeme, jer tad zavlada miris gnjileži a hrana te može otrovati. U noćni se sat pomaljaju smijači - stvorenja koja trče na sve četiri ali se katkad usprave poput ljudi i osvrću se. A ima tu i drugih, gorih stvorenja.

Poput Scottova dugonje.

Jako je blizu, dušo. To joj je Scott rekao, ležeći na vrućem nashvil-leskom suncu onoga dana kad je bila uvjerena da on umire. Čujem kako se gosti. Pokušala mu je reći da nema pojma o čemu on to govori; on ju je uštipnuo i rekao neka ne vrijeđa njegovu pamet. Ili svoju.

Jer sam ja već bila tamo. Jer sam već čula smijače i povjerovala mu kad je rekao da ima i gorih stvorenja. I bilo ih je. Vidjela sam stvora na kojeg je mislio. Vidjela sam ga 1996. kad sam otišla u Ktonsku Lunu vratiti Scotta. Samo njegov bok, ali i to je bilo dovoljno.

„Bješe beskrajan“, promrmlja Lisey i užasnuta shvati da doista to vjeruje. Godine 1996. bila je noć. Noć kad je iz hladne gostinske sobe otišla u Scottov drugi svijet.

Zaputila se onom stazom, zašla u šumu, u Vilinju šumu i–

U blizini uz prasak oživi motor. Liseyne se oči strelovito otvore i ona malne vrisne.

Potom se ponovno opusti, malo-pomalo. To je samo automobil Herba Gallowaya, ili možda mali Luttrell kojeg Herb katkad angažira da mu pokosi travu. Potpuno drukčije od ledeno hladne noći u siječnju 1996. kad je našla Scotta u gostinskoj sobi, prisutnog tijelom i živog ali odsutnog u svemu ostalom.

Ona pomisli: I da mogu prijeći, ne mogu to učiniti u ovakvim uvjetima - prebučno je.

Pomisli: Svijet nas odveć pritišće.

Pomisli: Tko je to napisao? Kao što se često događalo ta je misao za sobom vukla svoju bolnu crvenu prikolicu: Scott bi znao.

Da, Scott bi znao. Sjeti ga se iz svih tih motelskih soba, najprije prignutog nad prenosivu pisaću mašinu (SCOTT I LISEY, PRVE GODINE!) a poslije lica osvijetljenog žarom prenosivog računala. Kadikad bi u pepeljari pokraj njega tinjala cigareta, ponekad bi stajalo piće, a uvijek bi mu uvojak kose zaboravljen padao na čelo. Sjeti ga se kako leži na njoj u ovom krevetu, kako je lovi punom parom po onoj užasnoj kući u Bremenu (SCOTT I LISEY U NJEMAČKOJ!); oboje su goli i smiju se, jebežljivi ali ne i sretni, dok kamioni i automobili brundaju po kružnom toku na vrhu ulice. Pomisli na njegove ruke oko sebe, sjeti se svih njegovih zagrljaja i njegova mirisa, i hrapavog zvuka kad bi svojim obrazom očešao njezin, i ona pomisli da bi prodala dušu, da, svoju besmrtnu hebenu dušu samo da čuje kako je on u dnu hodnika zalupio vratima a onda viknuo Hej, Lisey, doma sam - svejednako?

Budi tiho i zatvori oči.

To bješe njezin glas, ali zamalo njegov, jako dobra imitacija, pa Lisey sklopi oči i osjeti kako su joj prve tople suze, gotovo utješne, spuznule kroz zaštitni zaslon trepavica. Otkrila je da ima puno toga što ti nitko ne kaže o smrti, a jedna od najvažnijih je koliko dugo treba da ti oni koje si najviše volio umru u srcu. To je tajna, pomisli Lisey a tako i treba biti, jer tko bi se ikad poželio s nekim zbližiti kad bi znao koliko je teška pomirba s njihovim gubitkom? U tvom srcu oni umiru malo-pomalo, nije li tako? Poput biljke kad otputuješ a zaboraviš zamoliti susjede da s vremena na vrijeme svrate sa starom kanticom za zalijevanje, i tako je žalosno–

Nije željela misliti na tu žalost, a ni na svoju ranjenu dojku u koju se bol počeo iznova uvlačiti. Umjesto toga, ona ponovno svrne misli na Ktonsku Lunu. Prisjeti se koliko je nevjerojatno predivno bilo u treptaj djevojčina oka prijeći iz studene noći u Maineu u to tropski vruće mjesto. U taj nekako žalosni zrak, u svilenu aromu crvenog jasmina i bugenvilije. Sjeti se silne svjetlosti zalazećeg sunca i izla-zećeg mjeseca i kako je u daljini zvonilo to zvono. To isto zvono.

Lisey shvati da je zvuk motorne kosilice u dvorištu Gallowayevih sad čudno dalek.

Kao i blejanje prolazećeg motocikla. Nešto se događalo, bila je gotovo uvjerena u to.

Opruga se zateže, izvor puni, kotač vrti. Možda nas svijet ipak ne pritišće toliko.

Ali što ako odeš tamo a ondje je noć? Pod pretpostavkom da to kako se sad osjećaš nije kombinacija narkotika i pustih želja, odeš tamo a tamo je noć, kad se opaka stvorenja pomaljaju?

Stvorovi kao što je Scottov dugonja?

U tom ću se slučaju vratiti.

Želiš reći, dospiješ li se vratiti. Da, to želim reći, dospijem l–

Iznenada, šokantno, svjetlost koja je prosijavala kroz vjeđe njezinih sklopljenih očiju promijenila se iz crvene u mutno ljubičastu, gotovo crnu. Kao da je netko spustio rolo- zavjesu. Ali time se ne bi moglo objasniti predivnu mješavinu mirisa koja joj naglo ispuni nosnice: mješavina miomirisa sveg onog cvijeća. Kao ni travu koja ju je sad bockala po goljenicama i golim leđima.

Uspjela je. Prešla je. Prošla.

„Nisam“, reče Lisey još sklopljenih očiju, ali slabašno; tek simboličan prosvjed.

Znaš da jesi, Lisey, šapne Scottov glas. A vremena je malo. ZUKIP, babyluv.

A budući da je znala da je glas potpuno u pravu - vremena je doista malo - Lisey otvori oči i uspravi se u sjedeći položaj u utočištu iz djetinjstva njezina talentiranog muža.

Lisey se uspravi u Ktonskoj Luni.

6.

Nije bila ni noć ni dan, no sad kad je ovdje to je ne iznenadi. I u prethodna dva navrata prešla je predvečer; je li čudno da je ponovno suton?

Sunce - blještavo narančasto - stajalo je iznad obzora na kraju naizgled beskrajnog polja vučike. Lisey pogleda na drugu stranu i ugleda prvi uzlazni luk mjeseca - puno većeg od najvećeg punog mjeseca jesenskog ekvinocija koji je vidjela u životu.

To nije naš mjesec, nije li tako? Kako bi mogao biti?

Povjetarac promrsi znojne vrhove njezine kose a negdje, ne jako daleko, zaciliče ono zvonce. Zvuk kojeg se sjeća, zvonce kojeg se sjeća.

Ne bi li trebala požuriti?

Doista. Kod studenca je sigurno, barem je tako Scott rekao, ali staza do tamo vodi kroz Vilinju šumu, a u njoj nije sigurno. Udaljenost nije velika, ali ipak bolje da požuri.

Ona napola trkom krene uz obronak prema drveću, tražeći Paulov križ. Isprva ga ne ugleda, no potom ipak da. Jako se naherio. Nije imala vremena namještati križ... ali svejedno nađe toliko vremena, jer bi i Scott našao vremena. Na trenutak odloži srebrnu lopatu (prešla je s njom, baš kao i žuti kvadratić pletiva) da se može poslužiti objema rukama. Ovdje sigurno pada kiša i prži sunce jer se ta jedna jedina velikim slovima tegobno napisana riječ - PAUL - gotovo jedva raspoznavala.

Mislim da sam ga i prošli put namjestila, pomisli ona. 1996. I pomislila da bih rado potražila onu injekciju, samo što nije bilo vremena.

A nije ga bilo ni sada. Ovo je njezin treći boravak u Ktonskoj Luni. Prvi nije bio tako loš jer je bila sa Scottom i nisu otišli dalje od slomljenog putokaza na kojem je pisalo K STUDENCU, a onda se odmah vratili u sobu u Antlersu. No drugi put, 1996., morala je krenuti niz stazu u Vilinju šumu sama. Nije se mogla sjetiti koliko je hrabrosti morala tad smoći, budući da nije znala koliko ima do studenca ili što će tamo zateći. Što ne znači da ovaj prelazak nema otegotnih okolnosti. Gola je do pasa, u izmrcvarenoj lijevoj dojci ponovno joj počinje potmulo kuckati, a sam Bog zna kakve bi stvorove miris njezine krvi mogao privući. Doduše, sad je prekasno time razbijati glavu.

A spopadne li me nešto, pomisli ona i uhvati lopatu za kratki drveni drzak, primjerice neki od smijača, opatrnut ću ga Pouzdanim mlatilom za manijake male Lisey, autorsko pravo iz 1988., patent u pripremi, sva prava pridržana.

Negdje ispred nje ono zvonce ponovno zaciliče. Bosonoga, obnažena torza, umrljana krvlju, samo u starim kratkim traper-hlačama, držeći u desnoj ruci srebrnu lopatu, Lisey krene prema tom zvuku niz brzo tamneću stazu. Studenac je ispred nje, ni kilometar daleko. Tamo je sigurno i po mraku, i tamo će skinuti ovo malo odjeće što ima na sebi i oprati se.

7.

Polutama se spustila vrlo brzo nakon što je zašla ispod svoda krošnji. Lisey osjeti još jaču potrebu da požuri, ali kad je vjetar ponovno zatresao onim zvoncem - sad je bilo jako blizu i znala je da visi s grane na komadu čvrstog užeta - ona stane, iznenađena složenim preklapanjem sjećanja. Znala je da zvono visi na komadu čvrstog užeta jer ga je vidjela posljednji put kad je bila ovdje, prije deset godina. Ali gaje Scott zdipio davno prije toga, još prije no što su se vjenčali. Znala je jer je čula to zvono 1979. I tad joj se njegov zvuk činio poznat na neki neugodan način. Neugodan jer joj je zvuk tog zvona bio mrzak davno prije no što je prešlo ovdje u Ktonsku Lunu.

„A ja sam mu to rekla“, promrmlja ona. Prebaci lopatu u drugu ruku i zagladi kosu s lica. Onaj žuti kvadratić ležao joj je na lijevom ramenu. Oko nje su ćućorile smokve. „Nije to komentirao, ali je vjerojatno uzeo k srcu.“

Krene dalje. Staza je naglo ponirala pa se uzdizala navrh brda gdje se drveće rijedilo a jaka crvena svjetlost prosijavala kroz njih. Znači, još nije počeo zalaz sunca. Dobro. I evo zvonca, tu visi, klima se lijevo-desno, tek toliko da jedva čujno ciliče. Nekad davno je stajalo pokraj blagajne Pat's Pizza &Cafea u Cleaves Millsu. Ne zvonce po kojem udarite dlanom, diskretno hotelsko zvonce koje se oglasi jednim ding!a onda umukne, nego minijaturno srebrno školsko zvono s drškom koje dingalinga dokle god njime drmaš. A Chuckie G., kuhar dežuran većinu večeri u otprilike godinu dana koliko je Lisey konobarila u Pat'su, obožavao je to zvono. Katkad, prisjeti se da je rekla Scottu, čula bi njegov dosadni kristalni dingaling u snovima, zajedno s gromoglasnim urlikom Chuckieja G.-ja: Lisey, narudžba spremna! Požurimo malo! Narod je gladan! Da, u krevetu je rekla Scottu koliko mrzi to dosadno zvonce Chuckieja G.-ja, bilo je to jamačno u proljeće 1979. jer je nedugo potom to mrsko zvonce nestalo. Nikad nije povezala Scotta s tim nestankom, ni kad ga je začula za prvog boravka ovdje - događalo se previše toga, previše uvrnutih ulaznih informacija - a on nikad ni riječi nije rekao o tome. A onda, 1996., dok je tražila Scotta, ponovno je začula odavna izgubljeno zvonce Chuckieja G.-ja, i tog je puta

(požurimo malo narod je gladan narudžba spremna)

znala što je to. A to je imalo i nekakvog ćaknutog smisla. Ta Scott Landon bio je čovjek koji je smatrao da je dućan šaljivih igračaka u Auburnu svemirska prijestolnica urnebesne zafrkancije. Zašto on ne bi smatrao šaljivim maznuti zvono koje je toliko smetalo njegovoj curi i donijeti ga u Ktonsku Lunu? Objesiti ga - ijuju! - pokraj staze da vjetar njime brenči?

Posljednji put je na njemu bilo krvi, šapne duboki glas sjećanja. Godine 1996. bilo je krvi.

Da, to ju je prestrašilo, ali je ona svejedno tad nastavila hodati... no krvi sad nije bilo. Oborine od kojih je izblijedjelo Paulovo ime na križu također su oprale zvono. A čvrsto uže na koje ga je Scott objesio prije dvadeset sedam godina (pod pretpostavkom da vrijeme ovdje prolazi istom brzinom) gotovo se izlizalo - uskoro će zvono pasti na stazu. I to će biti kraj vica.

Intuicija joj sad priskoči u pomoć kao nikad u životu, ne riječima nego slikom. Ugleda se kako odlaže lopatu podno Stabla od zvonca, pa ona to i učini bez krzmanja ili pitanja. A nije upitala ni samu sebe zašto je tako odlučno naslonila lopatu na to stablo, jer izgledala je tako savršeno u podnožju tog starog, kvrgavog stabla. Srebrno zvonce gore, srebrna lopata dolje. Što se tiče toga zašto bi to trebalo biti savršeno... mogla bi se baš upitati zašto Ktonska Luna uopće postoji. Bila je pomislila da je ovaj put lopata za njezinu zaštitu ali očito nije bilo tako. Ona je još jedanput pogleda (mogla je odvojiti samo toliko vremena) pa krene dalje.

8.

Staza je odvede u drugi prsten šume. Ovdje je jaka crvena večernja svjetlost izblijedjela do mutne narančaste; prvi se smijač probudi negdje ispred nje u tamnijim zakucima šume i njegov grozomorno ljudski glas izvede tu staklenu umobolnu skalu, od čega se Lisey naježi.

Požuri, babyluv.

„Da, u redu.“

Sad se drugi smijač pridruži prvom, pa iako je osjetila kako joj se gola leđa dodatno mreškaju od žmaraca, zaključi da je sve u svemu dobro. Malo niže staza je zavijala oko goleme sive stijene koje se jako dobro sjećala. Iza nje je ležala duboka gromača - o da, duboka i cepelinski veee-lka - i studenac. Kod studenca će biti sigurna. Kod studenca je jezivo ali i sigurno. On–

Lisey odjedanput postane neobično sigurna da je nešto vreba i samo čeka da se sva svjetlost ocijedi s neba pa da krene u akciju.

Nasrne.

Srca uzbubnjalog tako jako da ju je od toga boljela iskasapljena dojka, ona zaobiđe stršeću sivu kamenu gromadu. Ispod sebe ugleda studenac poput oživjelog sna. Dok je gledala u to sablasno bjelasajuće zrcalo, posljednja sjećanja sjednu na svoje mjesto: kao da se vratila domu svome.

9.

Zaobiđe sivu gromadu i zaboravi na osušenu mrlju krvi na zvoncu koja ju je toliko mučila. Zaboravi fijuk ledeno hladnog vjetra i blještavu polarnu svjetlost koje je ostavila za sobom. Na trenutak zaboravi i Scotta kojeg je ovdje došla naći i vratiti... pod pretpostavkom da on želi poći. Pogleda u sablasno bjelasajuće zrcalo studenca i zaboravi na sve. Jer je predivno. Premda nikad dosad nije bila ovdje svejedno joj se čini poznato. I nakon što se jedno od tih stvorenja počelo smijati, ona se ne boji, jer je na sigurnom terenu. Ne treba joj to nitko reći; osjeća to u kostima, kao što zna da je Scott o ovome mjestu godinama govorio na svojim predavanjima i pisao u svojim knjigama. Također zna da je ovo žalobno mjesto.

To je studenac iz kojeg svi pijemo, u kojem plivamo, pecamo s ruba obale; to je ujedno i studenac na koji se neke smione duše otisnu u svojim drvenim čunovima u lov na krupne ribe. To je studenac života, kalež imaginacije, i čini joj se da razni ljudi vide njegove razne inačice ali su im dva obilježja zajednička: studenac je uvijek kilometar i pol duboko u Vilinjoj šumi i na njegovu je žalu uvijek žalobno. Jer ovo mjesto nije tu jedino zbog mašte nego i zbog

(odustajanja)

čekanja. Sjediti... i gledati preko tih sanjivih voda... i čekati. Dolazi, pomisliš. Dolazi uskoro, znam da dolazi. Ali ne znaš točno što, i tako godine prolaze.

Kako to možeš znati, Lisey?

Mjesec joj je rekao, pretpostavi ona, i polarna svjetlost koja ti sažiže oči svojim hladnim sjajem. I slatki prašnjavi miris ruža i crvenog jasmina na Smokvinu brdu, a ponajviše su joj to rekle Scottove oči dok se on svim silama trudio othrvati i ne krenuti stazom koja je vodila do ovog mjesta.

Još se cekećućih glasova oglasi u dubini šume a onda nešto rikne i na trenutak ih ušutka. Iza nje, ono zvono zaciliče pa se ponovno smiri.

Trebala bih požuriti.

Tako je, premda osjeća da je žurba strana ovome mjestu. Trebali bi što prije krenuti natrag svojoj kući na Sugar Topu, ali ne zato što im prijeti opasnost od beštija, ljudoždera i trolova i

(vurtova¹¹ i fantazmi)

drugih čudnovatih stvorenja duboko u Vilinjoj šumi gdje je uvijek tamno kao u rogu i sunce nikad ne sja, već zato što se izgledi da ona Scotta odvuče natrag smanjuju svakim trenutkom. Usto...

Lisey pomisli kako bi bilo vidjeti mjesec koji žari poput hladnog kamena na mirnoj površini studenca ispod nje, pa pomisli: Moglo bi me opčiniti.

Da.

Stare drvene stube spuštaju se niz ovu stranu obronka. Pokraj svake stube nalazi se kameni stup u koji je uklesana jedna riječ. Ovdje u Ktonskoj Luni ih zna pročitati, ali shvaća da joj neće ništa značiti kad se vrati, a neće se moći ni sjetiti ijedne riječi osim one najjednostavnije: /tk/ znači kruh.

Stube završavaju kosim prilazom koji se proteže njoj ulijevo i poravnava u podnožju. Tu žal pokriven sitnim bijelim pijeskom svjetluca na brzo gasnućoj svjetlosti.

Iznad plaže, sa stražnje strane stuba u živu je stijenu uklesano dvjestotinjak dugačkih, polukružnih kamenih klupa s kojih se pruža pogled na studenac. Na njima ima mjesta možda za tisuću pa i dvije tisuće ljudi kad bi sjedili jedno do drugog, ali nije tako. Lisey se čini da ih sve u svemu ne može biti više od pedeset ili šezdeset, većinom skrivenih iza prozračnih plašteva sličnih mrtvačkim pokrovima. Ali ako su mrtvi, kako to da sjede? Želi li ona uopće znati odgovor?

Po žalu se raštrkalo njih još oko dvadeset pet. A nekoliko ljudi -šest ili osam - stoji u vodi i šutke gaca kroz nju. Kad je Lisey stigla u podnožje stuba i krenula prema žalu, lako koračajući po jarku koji su utrla mnoga stopala koja su ovuda prošla prije nje, ugledala je kako se neka žena saginje i počinje umivati. Čini to sporim kretnjama lika iz sna i Lisey se prisjeti onog dana u Nashvilleu, kako se sve usporilo kad je shvatila da joj Plavušan namjerava ustrijeliti muža. I to je bilo kao u snu, samo što nije bio san.

A onda ugleda Scotta. Sjedi na kamenoj klupi u devetom ili desetom redu od studenca. Još ima pačvarak Majčice Debusher, samo što nije njime ogrnut jer je pretopio.

Prebacio ga je preko koljena, a ostatak mu se mreška u lokvici oko gležnjeva. Lisey ne zna kako pačvarak može istodobno biti ovdje i u kući u Viewu i zaključuje: Možda zato što su neke stvari posebne. Onako kako je Scott poseban. A ona? Je li inačica Lisey Landon još u kući na Sugar Top Hillu? Lisey sumnja u to. Lisey ne misli da je ona tako posebna, ne mala Lisey. Ona misli da je ona sva ovdje, bilo to dobro ili loše. Odnosno da je potpuno otišla, ovisno iz kojeg svijeta gledaš.

Lisey udahne s namjerom da zazove Scotta ali ipak to ne učini. Spriječi je snažna intuicija.

Pssst, pomisli ona. Budi tiho, mala Lisey, sad

10.

Sad moraš biti tiho, pomisli ona, kao što je pomislila i u siječnju 1996.

Sve je bilo kao i tad, samo što sad sve bolje vidi jer je došla malo ranije; sjene u čaški kamene doline koja okružuje studenac tek su počele gusnuti. Studenac gotovo da ima oblik ženskih bokova. Na strani gdje se nalazi žal, gdje se bokovi utiču u struk, pruža se rt sitnog bijelog pijeska poput vrška strijele. Na njemu, podalje jedno od drugog, stoje četiri osobe, dva muškarca i dvije žene, i očarani zure u studenac. U vodi je još šestero ljudi. Nitko ne pliva. Većinom nisu zašli u vodu dublje od gležnjeva; samo je jedan muškarac u vodi do struka. Kad bi mu barem mogla pročitati izraz lica, pomisli Lisey, ali je još predaleko. Iza gacača i ljudi na žalu - onih koji još nisu skupili dovoljno hrabrosti da zagaze u vodu, smatrala je Lisey - nalazi se obronak u koji je uklesano na desetke, a možda i stotine, onih kamenih klupa. Na njima, raštrkano, sjedi čak dvjesto ljudi. Onomad ih bješe samo pedeset ili šezdeset, ali večeras ih je nedvojbeno više. No na svaku nepokrivenu osobu dolaze najmanje četiri u tim užasnim

(koprenama)

povojima.

A tu je i groblje, sjećaš se?

„Da“, šapne Lisey. Dojka ju je ponovno užasno boljela, ali pogleda u studenac i sjeti se Scottove razrezane ruke. A sjeti se i kako se brzo on oporavio nakon što gaje onaj luđak ranio - liječnici su se čudom čudili. Za nju postoji bolji lijek od Vicodina, i to nedaleko.

„Da“, ponovi ona i krene niza stazu, ovaj put s jednom žalosnom razlikom: ni na jednoj klupici nije sjedio Scott Landon.

Malo prije no što će staza završiti kod studenca ona ugleda drugu stazu koja je vodila ulijevo od njega. Lisey ponovno preplave sjećanja kad je ugledala mjesec

11.

Vidi kako se mjesec diže kroz neku vrstu proreza u masivnom granitnom kaležu studenca. Taj je mjesec nabreknut i orijaški, baš kao što je bio kad ju je njezin budući muž prenio u Ktonsku Lunu iz njihove sobe u Antlersu, ali na širećem proplanku do kojeg taj prorez vodi njegovo kužno crvenonarančasto lice razlomljeno je na okrške obrisima stabala i križeva. Koliko križeva! Lisey gleda u nešto što bi moglo biti rustično seosko groblje. Kao i križ koji je Scott načinio za svog brata i ovi su čini se drveni, pa premda su neki prilično veliki a nekoliko ih je i kićenih, svi izgledaju ručno izrađeni, a mnogi su i nagrizeni zubom vremena. Ima i zaobljenih grobnih oznaka a neke bi mogle biti kamene, ali u gusnućoj polutami Lisey ne može biti sigurna. Mjesečina više odmaže no što pomaže jer je cijelo groblje osvijetljeno odostraga.

Ako je groblje tu, zašto je Paula zakopao tamo? Jer je umro pun gnjilobe?

Lisey ne zna i ne haje. Stalo joj je jedino do Scotta koji sjedi na jednoj klupici poput gledatelja na slabo posjećenom sportskom događaju. Namjerava li nešto poduzeti, najbolje da se odmah prihvati posla. „Ne puštaj uzde iz ruku“, rekla bi Majčica, izreka koju je upecala u ovom studencu.

Lisey okrene leđa groblju i njegovim grubo istesanim križevima. Krene niza žal prema kamenim klupama na kojima sjedi njezin muž. Pijesak je čvrst i nekako škakljiv. Osjetivši ga na tabanima i petama, ona shvati da je bosa. Još ima na sebi svoju spavaćicu i slojeve donjeg rublja, ali joj papuče nisu prešle na ovu stranu. Osjet pijeska istovremeno je zbunjuje i godi joj. Usto je i neobično poznat, i kad je stigla do prvog reda kamenih klupa Lisey se sjeti i odakle. Kao djevojčica često je sanjala da juri po kući na letećem ćilimu, nevidljiva za druge ljude. Probudila bi se iz tih snova ushićena, prestravljena i oblivena znojem do korijena kose. Ovaj pijesak pruža isti taj osjećaj... kao da - svine li koljena i naglo se pruži - ne bi skočila nego poletjela.

Obrušila bih se iznad tog studenca poput konjske smrti, možda nožnim prstima pročešljala po vodi... obrušila se na mjesto gdje studenac istječe u potok... pa tamo gdje potok buja u rijeku... pikirala nisko... osjetila miris vlage koji se diže iz rijeke, probila se kroz oblačiće dižuće maglice nalik rupcima dok naposljetku ne bih stigla do mora... a onda još dalje... da, sve dalje i dalje...

Otrgnuti se od te snažne vizije nešto je najteže što je Lisey ikad učinila. Kao da pokušava ustati nakon mnogih dana napornog rada i samo nekoliko sati dubokog i predivno okrepljujućeg sna. Primjećuje da više ne stoji na pijesku nego sjedi na klupi u trećem redu od malog žala, zagledana u vodu brade naslonjene na dlan. Primjećuje da mjesečina gubi svoj narančasti žar. Poprimila je boju maslaca i uskoro će postati srebrnasta.

Koliko sam ovdje? upita se ona zbunjeno. Vjerojatno ne jako dugo, negdje između petnaest minuta i pola sata, ali čak je i to predugo... premda ona sad shvaća kako ovdje stvari stoje, zar ne?

Lisey osjeća kako joj studenac ponovno privlači pogled svojim mirom, u kojem sad tek tri ili četiri osobe (jedna žena koja u rukama nosi ili veliki smotuljak ili djetešce) gacaju u sve dubljem predvečerju, pa se prisili svrnuti pogled prema stjenovitim obzorima koji okružuju ovo mjesto, zvijezdama koje zaviruju kroz tamneće plavetnilo iznad granita i prema šačici stabala koji ga obrubljuju. Kad je malo došla k sebi Lisey ustane, okrene se leđima studencu i ponovno locira Scotta. To je lako. Onaj žuti pačvarak kričavo se ističe čak i u sumračju.

Lisey krene k njemu, prelazeći s jedne razine na višu kao da je na tribinama stadiona. U širokom luku zaobiđe jedno od zakukuljenih stvorenja... ali je dovoljno blizu da nazre ljudsko obličje ispod tih prozračnih povoja; prazne duplje i jednu ruku koja proviruje.

Žensku ruku i crveni oguljeni lak na noktima.

Kad je stigla do Scotta srce joj snažno bubnja i malo je zadihana, premda uspon nije bio težak. U daljini su se smijači počeli cerekati po ljestvici gor i dol, zabavljeni svojim vječnim vicem. Iz smjera iz kojeg je došla jedva čujno dopire mahovit cilik zvonca Chuckieja G.-ja i ona pomisli: Narudžba spremna, Lisey! Požurimo malo!

„Scott?“ ona promrmlja, ali je Scott ne pogleda jer zatravljeno gleda u studenac gdje se koprenasta izmaglica - poput daha - počela dizati na svjetlosti izlazećeg mjeseca. Lisey si dopusti samo jedan brz pogled na tu stranu prije no što odlučno svrne pogled natrag na muža. Naučila je lekciju: ne smije dugo gledati u studenac. Barem se nada da je naučila. „Scott, vrijeme je za odlazak kući.“

Ništa. Nikakve reakcije. Sjeća se kako je nijekala da je Scott lud, da to što piše priče ne znači da je lud, i kako joj je Scott rekao Nadam se da će te sreća i dalje pratiti, mala Lisey. Ali nije, zar ne? Sad zna puno više. Paula Landona spopala je gnjiloba i skončao je bjesneći lancem privezan za potporanj u podrumu samotne seljačke kuće. Njegov se mlađi brat oženio i ostvario nedvojbeno sjajnu karijeru, ali sad je stigao dan naplate.

Najobičniji katatonik, pomisli ona i zadrhti.

„Scott?“ promrmlja ona ponovno, gotovo u njegovo uho. Objema je rukama uhvatila njegove. Hladne su i glatke, voštane i mlitave. „Scott, ako si u tom tijelu i želiš se vratiti kući, stisni mi ruku.“

Jako dugo čuo se samo zvuk onih smijućih stvorenja u dubini šume, a negdje bliže začuje se sablažnjiv, gotovo ženskast krič neke ptice. A onda Lisey osjeti nešto što je ili pusta želja ili jedva osjetan trzaj njegovih prstiju na njezinima.

Pokuša smisliti što bi sad trebala učiniti, ali jedino je sigurna u ono što ne bi trebala učiniti: dopustiti da ih noć opkoli, zaslijepi je srebrnastom mjesečinom odozgora a istodobno utapa u sjene odozdola. Ovo je mjesto klopka. Sigurna je svatko tko se jako dugo zadrži kod studenca ne može više otići. Jasno joj je da ćeš u njemu, zagledaš li se u nj dovoljno dugo, ugledati što god želiš. Izgubljene ljubavi, mrtvu djecu, propuštene prilike - bilo što.

A ono što najviše čudi u vezi s ovim mjestom? Da na kamenim klupama ne sjedi više ljudi. Da se ne tiskaju poput sardina ili gledatelja na nekoj hebenoj utakmici svjetskog nogometnog prvenstva.

Kutom oka uhvati nekakav pokret i pogleda niza stazu koja vodi od žala prema stubama. Ugleda ugojenog gospodina u bijelim hlačama i razdrljenoj lelujavoj bijeloj košulji. Lijevi mu je obraz duboko rasječen. Željezno siva kosa strši na zatiljku njegove čudno sploštene glave. Nakratko se osvrne pa side sa staze na pijesak.

Pokraj nje, Scott teškom mukom kaže: „Prometna nesreća.“

Lisey srce poskoči u grudima ali uspije se suzdržati da se ne osvrne ili mu prejako stisne ruke, premda joj pobjegne lagan trzaj. Trudeći se zadržati mirnoću glasa, ona kaže: „Kako znaš?“

Nema odgovora. Ugojeni gospodin u lelujavoj košulji dobaci još jedan prezriv pogled nijemim ljudima na kamenim klupama, a onda im okrene leda i zagazi u studenac. Srebrne vitice mjesečevog dima dižu se oko njega i Lisey ponovno mora otrgnuti pogled.

„Scott, kako znaš?“

On slegne ramenima. Ramena kao da mu teže pola tone - barem se njoj tako čini - ali uspije slegnuti. „Telepatija, pretpostavljam.“

„Hoće li mu rane zacijeljeti?“

Duga stanka. Baš kad je Lisey pomislila da on neće odgovoriti, on to učini. „Možda“, kaže on. „On je... to je duboko... ovdje.“ Scott se dotakne po glavi - signalizirajući, zaključi Lisey, povredu mozga. „Katkad stvari naprosto odu... predaleko.“

„A onda dođu i sjede ovdje? Umotaju se u pokrove?“

Nikakve reakcije od Scotta. Lisey se boji da će izgubiti i to malo njega što je našla. Ne treba joj nitko reći kako bi se to lako moglo dogoditi; ona to osjeća. Svaki živac u njezinu tijelu zna tu novost.

„Scott, mislim da se želiš vratiti. Mislim da si se zato cijeli prosinac toliko trudio. I mislim da si zato prenio i pačvarak. Teško ga je ne opaziti, čak i u ovoj polutami.“

On spusti pogled, kao da prvi put vidi vuneni pokrivač, a onda se čak i malo nasmiješi. „Uvijek me... spašavaš, Lisey“, kaže on.

„Ne znam što–

„Nashville. Gubio sam bitku.“ Svakom riječju kao da živne. Lisey si tek sad dopusti ponadati se. „Bio sam izgubljen u tami a ti si me našla. Bilo mi je vruće - paklenski vruće - a ti si mi dala leda. Sjećaš se?“

Ona se sjeća one druge Lise

(putem sam prolila pola usrane Coca-Cole)

i kako je Scottovo drhtanje naglo prestalo kad mu je stavila komadić leda na krvavi jezik. Sjeća se kako mu je iz obrva kapala voda obojena Coca-Colom. Sjeća se svega toga. „Naravno da se sjećam. A sad idemo odavde.“

On polako ali odlučno odmahne glavom. „Preteško je. Ti podi, Lisey.“

„Trebala bih otići bez tebe?“ Bjesomučno zatrepće i shvati da se rasplakala tek kad je osjetila peckanje u očima.

„Neće biti teško - postupi kao onomad u New Hampshireu.“ On govori strpljivo ali i dalje jako polako, kao da je svaka riječ težak uteg, i pravi se da je pogrešno razumije. Lisey je gotovo uvjerena u to. „Samo sklopi oči... usredotoči se na mjesto odakle si došla... predoči si ga... i to je mjesto na koje ćeš se vratiti.“

„Bez tebe?“ ponovi ona bijesno, a ispod njih, polako, poput čovjeka koji se kreće ispod vode, neki čovjek u crvenoj fianelskoj košulji okrene se i pogleda ih.

Scott kaže: „Pssst, Lisey - ovdje moraš biti tiho.“

„A što ako ne želim? Scott, nije ovo knjižnica, hebote!“

Duboko u Vilinjoj šumi smijači zatule kao da u životu nisu čuli nešto smješnije, da se pljesneš po koljenima, dostojno dućana šaljivih igračaka u Auburnu. Iz studenca se začuje rezak pljasak. Lisey pogleda i shvati da je onaj ugojeni gospodin otišao... nekamo drugamo. Ona zaključi da joj se živo fućka je li samo zaronio ili otišao u Dimenziju X; ona sad mora misliti na muža. Scott ima pravo, ona ga uvijek spašava, moglo bije se nazvati Američkom konjicom. To je u redu, znala je kad se udavala za njega da praktičnost nikad neće biti Scottova jača strana, ali ima pravo očekivati malo pomoći, zar ne?

Scottov je pogled ponovno zabludio prema studencu. Lisey ima osjećaj da će ga, kad padne noć i mjesec počne na površini studenca plamtjeti poput potopljene svjetiljke, izgubiti zauvijek. To je plaši i srdi. Ona ustane i zgrabi pačvarak Majčice Debusher. Ta to je njezino obiteljsko nasljedstvo, i ako će ovo biti njihov razvod, ona ga želi natrag - cijelog - makar to Scotta zaboljelo. Osobito ako ga to zaboli.

Scott je pogleda izrazom pospanog iznenađenja koji je još više razljuti.

„Dobro“, kaže ona razdražljivo bezbrižno. Taj joj je ton stran, kao što je, čini se, stran i ovome mjestu. Nekoliko se ljudi okrene, očigledno uznemireni i - vjerojatno - ojađeni. E pa, neka se hebu oni i njihovi konji (mrtvačka kola ili kola hitne) na kojima su ovamo dojezdili. „Želiš li ostati ovdje i biti lotofagot¹² ili kako se već kaže? U redu. Ja ću se lijepo vratiti niz stazu–“

Prvi put ona na Scottovu licu ugleda snažnu emociju. Riječ je o strahu. „Lisey, ne!“ kaže on. „Samo odbombaj odavde! Ne možeš krenuti stazom! Prekasno je, skoro će noć!“

„Pst!“ kaže netko.

U redu. Bit će pst. Lisey podigne smotuljak žutog pačvarka i počne silaziti niz tribine. Dvije klupe od podnožja ona riskira i pogleda preko ramena. Jednim je dijelom sigurna da će njezin muž poći za njom; ta to je ipak Scott. Koliko god ovo mjesto bilo čudno on je svejedno njezin muž, njezin ljubljeni. Pomisao na razvod pala joj je na um, ali je smiješna, nešto za druge ljude ali ne i za Scotta i Lisey. On joj neće dopustiti da ode sama. Ali kad se okrenula, on još sjedi tamo u bijeloj majici kratkih rukava i u dugačkim zelenim gaćama, stisnutih koljena i čvrsto sklopljenih ruku kao da mu je hladno čak i ovdje, gdje je zrak tropski. On ne ustaje, i Lisey si prvi put dopusti priznati da je to možda zato što ne može. Ako je tako, njezine su opcije spale na dvije: ostati ovdje s njim ili otići kući bez njega.

Ne, postoji i treća opcija - rulet. Mogu, kako se kaže, sve staviti na kocku. Prokockati imanje.

Da te vidimo, Scott. Ako je ta staza stvarno opasna, diži svoje mrtvo dupe i spriječi me da krenem niz nju.

Želi se okrenuti dok prelazi preko žala, ali bi to bio znak slabosti. Smijači su sad bliže, što znači da će i stvor koji možda vreba blizu staze koja vodi natrag na Smokvino brdo također biti bliže. Sad će ispod drveća biti sasvim mračno, i ona pretpostavlja da neće daleko odmaknuti a već će je obuzeti osjećaj da je nešto uhodi i sustiže. Jako je bitu, dušo, Scott joj je rekao onog dana u Nashvilleu, ležeći na užarenom asfaltu, krvareći iz pluća, na samrti. A kad mu je pokušala reći da ne zna o čemu on to govori, rekao joj je da ne vrijeđa njegovu pamet.

A ni svoju.

Nema veze. Pozabavit ću se s time što je u šumi kad - ako - budem morala. Sad jedino znam da je Lisey, curica Dandyja Debushera, svojski zapela. Za to nedokučivo „nešto“ za što je Scott rekao da je neodredivo jer se mijenja od jednog džekpota do drugog. Babyluv, ovo je ono pravo, ZUKIP, i znaš li što? To je jako dobar osjećaj.

Ona krene uza stazu koja vodi do stuba a iza nje

„Zazvao me“, promrmlja Lisey.

12.

Jedna od žena koja je prije stajala uz rub studenca sad je stajala do koljena u toj nepomičnoj vodi i sanjivo gledala prema obzoru. Njezina se družbenica okrene prema Lisey, skupljenih obrva, mršteći se od negodovanja. Isprva Lisey nije shvaćala, a onda jest. Ljudi ne vole kad ovdje govoriš, to se nije promijenilo. Kao da se u Ktonskoj Luni malo stvari mijenja.

Ona kimne glavom kao da je mršteća žena zatražila pojašnjenje. „Moj me muž zazvao, pokušao zaustaviti. Bog zna koliko ga je to koštalo, ali je to učinio.“

Žena na žalu - plave kose ali tamnih korijena kao da ih treba obojiti - reče: „Budite... tiho, molim vas. Moram... misliti.“

Lisey kimne glavom - ona nema ništa protiv, premda je sumnjala da plavuša razmišlja duboko koliko je uvjerena da razmišlja - pa zagazi u vodu. Mislila je da će biti hladna ali je zapravo gotovo vruća. Vrućina joj se uzvere uz noge i među nogama joj zatitra kao što već dugo nije. Zagazi još dublje ali joj voda dođe samo do struka. Načini još nekoliko koraka, osvrne se, i shvati da je najmanje deset metara dalje od ostalih koji su zašli u vodu, pa se sjeti da se u Ktonskoj Luni zdrava hrana pokvari nakon što se smrači. Može li se i voda u studencu pokvariti? Ako i ne može, zar ne mogu opasna stvorenja ući u vodu kao i u šumu? Morske psine studenca, slikovito rečeno? A ako je tako, bi li ona mogla otići predaleko pa se neće uspjeti dokopati žala ukoliko neki od njih zaključi da je večera poslužena?

Ovo je siguran teren.

Samo što to nije teren nego voda i ona osjeti paničnu želju da odgega natrag na obalu prije no što joj neka ubojita zubata njemačka podmornica otkine nogu. No Lisey potisne taj strah. Daleko je otišla i to ne samo jedanput nego i dvaput, dojka je paklenski boli, i namjerava uzeti to po što je došla.

Lisey duboko udahne a onda, ne znajući što da očekuje, polako klekne na pješčano dno i pusti da joj voda prekrije dojke - i zdravu i ranjenu. Na trenutak je lijeva dojka zaboli još jače i Lisey pomisli da će joj od boli eksplodirati glava. No tad

13.

On je ponovno zazove, glasno i uspaničeno: “Lisey!“

Njegov povik raskoli sanjivu tišinu ovog mjesta poput strijele plamenog vrha. Lisey se zamalo okrene jer u tom poviku ima prepasti i panike, ali nešto joj duboko u duši kaže da se ne smije okrenuti. Želi li imati ikakvih izgleda da ga spasi, ne smije se okrenuti. Ona je već stavila svoju okladu. Prođe pokraj groblja i križeva koji su se bjelasali na mjesečini, jedva ih okrznuvši pogledom, i krene uza stube uspravna, visoko podignute glave, još držeći žuti pačvarak Majčice Debusher visoko u rukama da se ne bi spotakla o njega. Osjeća mahnitu razdraganost kakvu vjerojatno osjetiš jedino kad si sve što imaš - kuću, auto, ušteđevinu, psa - uložio na jedno bacanje kocke. Iznad nje (i nedaleko) je golema siva stijena koja označava vrh staze koja vodi do Smokvina brda. Nebo je puno neobičnih zvijezda i neznanih zviježđa. Ponegdje polarna svjetlost plamti u dugim zavjesama boje. Lisey ih možda više nikad neće vidjeti, ali joj se čini da zbog toga ne žali. Stigne na vrh stuba, ne zastavši zaobiđe stijenu, a tad je Scott povuče k sebi. Nikad joj nije bio draži poznati miris njegova tijela. No istodobno postaje svjesna da se slijeva nešto miče, i to brzo, ne po stazi koja vodi do brežuljka vučika nego pokraj nje.

„Pst, Lisey“, šapne Scott. Usne su mu tako blizu da je škakljaju po uski. „Sad moraš biti tiho, zbog mene i zbog sebe.“

To je Scottov dugonja. Ne treba joj to nitko reći. Godinama osjeća njegovo prisuće u pozadini svog života, poput nečega kutom oka opaženog u zrcalu. Ili, recimo, gnusne tajne skrivene u podrumu. A sad je tajna izašla na vidjelo. U razmacima između drveća njoj slijeva, gotovo brzinom ekspresnog vlaka, klizi široka i nabujala rijeka mesa, mahom glatkog, ali ponegdje se vide tamne pjege ili krateri koji bi mogli biti madeži ili čak, pretpostavlja ona (ne želi pretpostavljati ali si ne može pomoći), melanomi. Mozak joj počne zamišljati nekakvog orijaškog crva a onda se zakoči. Stvor iza tog drveća nije crv, a što god da jest u svakom slučaju ima mozak jer Lisey osjeća da misli. Njegove misli nisu ljudske, uopće nisu razumljive, ali u njihovoj čudnovatosti ima nečeg užasno očaravajućeg...

To je gnjiloba, pomisli ona i zazebe do kostiju. Njegove su misli čista i nerazrijeđena gnjiloba.

Ta je pomisao užasna ali i ispravna. Iz grla joj se otme zvuk, nešto između cvileža i jauka. To je jedva čujan zvuk, ali ona vidi ili osjeća da se beskrajno stvorovo kretanje brzinom ekspresnog vlaka iznenada usporilo, da ju je možda čuo.

To zna i Scott. Njegova ruka obavijena ispod njezinih dojki čvršće je obujmi. Njegove se usne ponovno pomaknu na njezinoj uski. „Ako namjeravamo kući, moramo odmah krenuti“, mrmlja on. Ponovno je potpuno s njom, potpuno ovdje. Ona ne zna je li to zato što više ne gleda u studenac ili jer je prestravljen. Možda je posrijedi i jedno i drugo. „Shvaćaš?“

Lisey kimne glavom. Njezin je strah toliki da se malne oduzela, i nema više ni traga oduševljenju koje ju je obuzelo zbog toga što joj se Scott vratio. Živi li on cijeli život sa sviješću o tom stvoru? Ako je tako,kako mu to uspijeva? No i sad, ovako prestravljena, ona misli da zna. Dvije su ga stvari vezale za zemlju i spasile od dugonje. Prva je pisanje. A druga ima struk oko kojeg može oviti ruke i uho u koje može šaptati.

„Koncentriraj se, Lisey. Sad. Upregni mozak.“

Lisey zatvori oči i zamisli gostinsku sobu u njihovoj kući na Sugar Top Hillu. Scott sjedi u stolcu za ljuljanje. Ona sjedi na hladnom podu pokraj njega i drži ga za ruku. On steže njezinu ruku čvrsto kao i ona njegovu. Iza njih, mrazom zabrađena prozorska okna plavi izvanredna varljiva polarna svjetlost. Televizor je upaljen; ponovno se prikazuje Posljednja kinopredstava. Momci su u crnobijeloj biljarnici Sama Lava a Hank Williams iz džuboksa pjeva „Jambalayu“.

Na trenutak ona osjeti kako Ktonska Luna treperi, ali onda glazba u njezinoj glavi - glazba koja je na trenutak bila tako jasna i sretna -utihne. Lisey otvori oči. Očajnički želi vidjeti svoju kuću, ali golema siva stijena i staza koja vodi kroz smokve još su tamo. One čudne zvijezde još žare, samo su smijači sad utihnuli, oporo šuštanje grmlja se stišalo, a čak je i zvonce Chuckieja G.-ja prestalo mahovito zveckati jer je dugonja stao osluhnuti i cijeli svijet kao da je zadržao dah i osluškuje zajedno s njim. Stvor je tamo, ni petnaest metara njima slijeva, i Lisey sad osjeća njegov miris. Vonja po ustajalim prdcima u zahodima odmorišta uz autoceste, ili po otrovnom zapahu viskija i duhanskog dima koji se katkad osjeti kad okreneš ključ i uđeš u jeftinu motelsku sobu, ili po upisanim pelenama Majčice Debusher kad je bila stara i senilna. Stvor je zastao iza najbliže baterije smokvi, zastao u svom tunelskom trku kroz šumu a - dobri Bože! - oni ne prelaze, ne vraćaju se, iz nekog su razloga zapeli ovdje!

Scottov je šapat sad tako tih kao da i ne govori. Da nema jedva osjetnog pomicanja njegovih usana na osjetljivoj koži njezina uha, povjerovala bi da je ovo telepatija. „To je zbog pačvarka, Lisey -kadikad predmeti prijeđu na jednu stranu ali ne i obratno. Najčešće su to stvari koje se mogu presavinuti. Ne znam zašto, ali tako je. Osjećam ga kao sidro. Baci pačvarak.“

Lisey raširi ruke i pusti da pokrivač padne. Pritom jedva čujno suzdahne (poput dokaza ne-ludila koji propadaju u najdublji podrum), ali dugonja i to začuje. Lisey osjeti pomak u smjeru njegovih nespoznatljivih misli, osjeti ogavan pritisak njegova sumanutog pogleda. Jedno se stablo raskoli uz praskav zvuk cijepanja kad se stvor počeo okretati, i Lisey ponovno zatvori oči i zamisli gostinsku sobu jasno kao dan, zamisli je očajničkom napregnutošću i kroz savršeno povećalo užasa.

„Sad“, promrmlja Scott i dogodi se nešto krajnje čudno. Lisey osjeti kako se zrak izvrnuo. Iznenada Hank Williams zapjeva „Jambalayu“. On pjeva

14.

On je pjevao jer je televizor bio upaljen. Sad se tog jasno prisjetila i začudi se kako je mogla uopće to i zaboraviti.

Lisey, vrijeme je da se makneš iz Ulice sjećanja - vrijeme je za povratak kući.

Svi van iz bazena, kako se kaže na kraju tuluma. Lisey je dobila to po što je došla, još dok je bila u zamci tog posljednjeg užasnog sjećanja na dugonju. Dojka ju je boljela ali se ono bjesomučno kuckanje sad ublažilo do tupe boli. Znala se osjećati gore kao tinejdžerica nakon što bi po vrućini cijeli dan nosila pretijesni grudnjak. S mjesta gdje je kleknula u vodu do brade vidjela je da se mjesec, sad manji i gotovo potpuno srebrnast, izdigao gotovo iznad najvišeg drveća na groblju. Sad se u njoj rodi nov strah da je muči: a što ako se dugonja vrati? Što ako je čuo kako misli o njemu i vrati se? Ovo bi trebalo biti sigurno mjesto i Lisey zaključi da vjerojatno i jest - barem od smijača i drugih gadnih stvorenja koja bi mogla živjeti u Vilinjoj šumi - ali dugonja možda nije vezan pravilima koja druga stvorenja drže na odstojanju. Činilo joj se da je dugonja... drukčiji. Naslov neke stare horor priče najprije joj padne na um a onda zabrenči u glavi poput željeznog zvona: O zazviždi, momče, i ja ću ti doć¹³. Nakon toga se prisjeti naslova jedine knjige Scotta Landona koja joj je bila mrska: Ispražnjeni zlodusi.

Ali prije no što je krenula natrag prema žalu, prije no što se uspjela pridići, Lisey padne na um još jedna uspomena, ova puno novija: budi se u krevetu pokraj svoje sestre Amande u cik zore i shvaća da su se prošlost i sadašnjost ispreplele. Još i gore, Lisey je uvjerena da uopće nije u krevetu sa sestrom nego s pokojnim mužem. A na neki način i jest. Jer premda taj stvor u krevetu na sebi ima Mandinu spavaćicu i govori Mandinim glasom, služi se internim jezikom njihova braka i frazama koje je jedino Scott mogao znati.

Čeka te lov na fant, rekao joj je stvor u krevetu s njom, i eto ti Crnog princa inkunkanaca koji u svojoj vražjoj torbi nosi njezin otvarač za konzerve.

Lov na fant zalazi iza ljubičastila. Već si našla prve tri postaje. Još nekoliko i dobit ćeš nagradu.

A koju joj je nagradu stvor u krevetu obećao? Neko piće. Tad je pomislila da je čekaju Coca-Cola ili RC Cola jer su to bile i Paulove nagrade, ali je sad znala da nije tako.

Lisey pogne glavu, umoči svoje izubijano lice u vodu a onda, ne davši si vremena da razmisli što radi, brzo popije dva gutljaja. Voda u kojoj je stajala bila je gotovo vruća ali tekućina u njezinim ustima bješe hladna, slatka i osvježavajuća. Mogla je popiti puno više, ali joj je nešto govorilo da prestane nakon drugog gutljaja. Dva je baš koliko treba. Dodirne si usne i osjeti da je otoka na njima gotovo sasvim nestalo. Nije se iznenadila.

Ne pokušavajući biti tiha (a i ne gubeći vrijeme na zahvalnost), Lisey otetura natrag na žal. Kao da je potrajalo cijelu vječnost. Sad više nitko nije gazio po vodi blizu obale i žal je bio pust. Lisey se učinilo da žena kojoj se obratila sjedi na jednoj kamenoj klupi sa svojom družbenicom, ali nije mogla biti sigurna jer se mjesec nije uzdigao dovoljno visoko na nebu. Pogled joj zapne za umotano obličje desetak klupa iznad studenca. Mjesečina je jednu stranu koprenaste glave te spodobe premazala tankom srebrnom pozlatom i Lisey obuzme čudnovat osjećaj uvjerenosti da je to Scott, i da je promatra. Zar ta pomisao nema nekakvog uvrnutog smisla? Zar ne bi moglo biti tako, ako je zadržao dovoljno razuma i volje da joj dode u zoru dok je ona ležala u krevetu sa svojom katatoničnom sestrom? Nije li tako, ako je čvrsto odlučio da još jedanput njegova bude zadnja?

Osjetila je poriv da ga zazove, premda bi to bez sumnje bila opasna ludost. Otvori usta a voda iz mokre kose slije joj se u oči i zapeče je. Začuje jedva čujno brenčanje zvonca Chuckieja G.-ja.

U tom joj se trenutku Scott obrati, i to posljednji put.

– Lisey.

Beskrajno blag, taj glas. Zaziva je, da dođe kući.

– Mala

„Lisey“, kaže on. “Babyluv.“

15.

On je u stolcu za ljuljanje a ona sjedi na hladnom podu, ali drhturi on. Lisey u glavi bljesne sjećanje kako Nona D govori Sav u stra'u i dr'turav u mraku i shvati da je Scottu hladno jer je žuti pačvarak sad u Ktonskoj Luni. Ali to nije sve - cijela je soba hladna. Prije je u njoj bilo svježe no sad je mrazno, a i svjetla su pogašena.

Neprekidni šumni šapat centralnog grijanja je prestao i Lisey kroz mrazom okovani prozor vidi samo raskošne boje polarne svjetlosti. Vrtni fenjer njihovih prvih susjeda Gallowayavih ne gori. Nestalo je struje,pomisli ona, ali nije tako - televizor još radi i taj se prokleti film još vrti. Dečki iz Anarenea u Teksasu dangube u biljarnici, uskoro će u Meksiko, a kad se vrate Sam Lav će biti mrtav, ogrnut koprenom i sjediti na jednoj od kamenih klupa s pogledom na st–

„Nešto nije u redu“, kaže Scott. Zubi mu tiho cvokoću ali ona svejedno čuje zbunjenost u njegovu glasu. „Lisey, ja nisam upalio televizor jer sam mislio da bi te to probudilo. Osim toga–“

Lisey zna da je to istina, kad je ušla i zatekla ga ovdje televizor je bio isključen, ali sad ima nešto puno važnije na pameti. „Scott, hoće li nas on slijediti?“

„Neće, dušo“, kaže on. „Ne može to učiniti osim ako te jako dobro ne omiriše ili se usredotoči na tvoje...“ On zašuti. Čini se da ga još najviše zanima film. „Osim toga, u ovom prizoru nema 'Jambalave'. Gledao sam Posljednju kinopredstavu pedeset puta, osim Građanina Kanea to je možda najbolji film svih vremena, ali u prizoru u biljarnici nikad se ne čuje 'Jambalaya'. Hank Williams doista pjeva u tom filmu ali 'Kaw-Ligu', pjesmu o indijanskom poglavici. A ako televizor i video rade, što je sa svjetlima?“

Scott ustane i pritisne prekidač. Ništa se ne dogodi. Onaj siloviti hladni vjetar iz Yellowknifea ipak im je sredio opskrbu električnom energijom, i to ne samo njima nego i Castle Rocku, Castle Viewu, Harlowu, Mottonu, Tashmore Pondu i najvećem dijelu zapadnog Mainea. Kad je Scott ponovno pritisnuo beskorisni prekidač, televizor se ugasi. Slika se sažme u sjajnu bijelu točku koja na trenutak zažari pa iščezne. Sljedeći put kad bude pokušao odgledati svoju kazetu Posljednje kinopredstave otkrit će da je deset minuta vrpce izbrisalo nekakvo jako magnetsko polje. Ni on ni ona nikad neće komentirati taj događaj, ali će oboma biti jasno da ih je Lisey svojim jačim urlanjem dozvala kući iako su oboje pokušali zamisliti svoju gostinsku sobu... kao što je bez sumnje Lisey zamislila Hanka kako pjeva „Jambalayu“ umjesto „Kaw-Lige“. Budući da je Lisey tako intenzivno zamislila da video i televizor rade, ti su uređaji doista i radili gotovo minutu i pol nakon njihova povratka, premda je struje već nestalo u cijelom okrugu Castle.

Scott hrastovim drvom iz kištre naloži peć u kuhinji a Lisey im prostre improvizirani krevet - pokrivače i zračni madrac - na linoleumu. Kad su legli, on je zagrli.

„Bojim se zaspati“, prizna Lisey. „Bojim se da će kad se ujutro probudim peć biti ugašena a tebe ponovno neće biti.“

Scott odmahne glavom. „Sad sam dobro - prošlo je za neko vrijeme.“

Lisey ga pogleda puna nade i sumnje. „Je li to nešto što znaš ili samo nešto što kažeš da utješiš svoju ženicu?“

„Što ti misliš?“

Ona misli da on više nije Scott-duh s kojim je živjela od studenog, ali joj je svejedno teško povjerovati u takve čudesne promjene. “Čini se da ti je bolje ali sam sumnjičava prema svojim pustim željama.“

U peći prasne drvo i ona poskoči. Scott je privuče k sebi i ona se gotovo očajnički privine uz njega. Toplo je ispod pokrivača; toplo u njegovu naručju. Jedino njega želi u mraku.

On kaže: „Ta... ta stvar koja muči moju obitelj... dođe i prođe. Kad prođe, kao da te popustio grč.“

„No hoće li se vratiti?“

„Možda i neće.“ Jačina i sigurnost njegova glasa tako je iznenade da podigne glavu da provjeri izraz na njegovu licu. Ne ugleda na njemu nikakve himbe, čak ni one ljubazne kojoj je namjera utješiti napaćeno ženino srce. „A ako se vrati, možda se nikad neće vratiti intenzivno kao ovaj put.“

„Je li ti tvoj otac to rekao?“

„Moj otac nije znao puno o odlascima. Dosad sam dvaput osjetio privlačnu silu... mjesta gdje si me pronašla. Prvi put godinu dana prije no što sam te upoznao. Taj su me put izvukli cuga i rokenrol. Drugi put–“

„Njemačka“, Lisey će činjenično.

„Da“, kaže on. „Njemačka. Tad si me ti izvukla.“

„Koliko blizu, Scott? Koliko si bio blizu u Bremenu?“

„Blizu“, kaže on jednostavno a nju zazebe oko srca. Da ga je izgubila u Njemačkoj, izgubila bi ga zauvijek. Mein gott. “Ali je to bila mila majka u usporedbi s ovim. Ovo je bilo opako.“

Ima još toga što bi ga željela upitati, ali uglavnom ga samo želi držati u naručju i vjerovati mu kad joj kaže da će možda sve biti u redu. Onako kao što želiš vjerovati liječniku kad kaže da se rak povukao i da se možda više nikad neće vratiti.

„A ti si dobro.“ Lisey treba još jedanput čuti tu potvrdu iz njegovih usta. Treba.

„Da. Daleka mu kuća, kako se kaže.“

„A... ono?“ Ne mora biti određenija. Scott zna o čemu ona govori.

„Odavno pozna moj miris, i oblik mojih misli. Nakon tolikih godina praktično smo stari prijatelji. Vjerojatno bi me mogao ščepati da želi, ali to ne bi bilo lako, a taj je stvor prilično lijen. Osim toga... nešto me čuva. Nešto na svijetloj strani jednadžbe. A postoji svijetla strana. Sigurno to znaš, jer si ti dio nje.“

„Jednom si mi rekao da bi ga mogao pozvati kad bi htio.“ Reče to jako tiho.

„Da.“

„A katkad to i želiš. Zar ne?“

On to ne zaniječe, i vani vjetar zafruli dugu hladnu notu ispod strehe. No ovdje ispod pokrivača, ispred kuhinjske peći, je toplo. Toplo joj je s njim. „Ostani sa mnom, Scott“, kaže ona.

„Hoću“, kaže joj on. „Hoću dokle god

16.

„hoću dokle god budem mogla“, reče Lisey.

Shvatila je nekoliko stvari istodobno. Jedna je bila da se vratila u svoju spavaću sobu i u svoj krevet. Druga da će morati presvući krevet jer se vratila mokra do kože a vlažna stopala bila su joj oblijepljena pijeskom sa žala iz nekoga drugog svijeta. Treća je bila da drhti iako u sobi nije bilo osobito hladno. Četvrta je bila da više nema srebrnu lopatu; ostavila ju je u Ktonskoj Luni. I posljednje: ako je ono sjedeće obličje doista bilo njezin muž, gotovo sigurno gaje vidjela posljednji put jer je njezin muž sad jedan od zakukuljenih, nepokopani leš.

Ležeći na svom vlažnom krevetu u potpuno mokrim kratkim hlačama, Lisey brižne u plač. Čeka je velik posao, i vratila se s jasnom slikom što mora poduzeti - to je možda dio njezine nagrade na kraju Scottova posljednjeg lova na fant - ali najprije treba prestati žalovati za mužem. Rukom poklopi oči i ostane tako ležati pet minuta. Ridala je dok joj se oči od podbuhlosti nisu zatvorile a grlo je zaboljelo. Nikad nije mislila da će ga toliko željeti ili da će joj toliko nedostajati. To ju je šokiralo. No istovremeno, i premda ju je izranjavana dojka još malo boljela, Lisey pomisli da se nikad nije bolje osjećala, bila tako radosna što je živa, i spremna nekome isprašiti tur, promijeniti mu lični opis.

Kako se kaže.

DVANAESTO POGLAVLJE

LISEY U GREENLAWNU (TRANDOVILJE)

1.

Dok je gulila sa sebe svoje mokre kratke hlače Lisey pogleda na sat na noćnom stoliću i nasmiješi se, ne zato što je bilo nečeg smiješnog u činjenici da je deset do dvanaest jednog lipanjskog jutra, nego zato što joj je pala na pamet jedna Scroogeova rečenica iz Dickensove Božične priče: “Dusi su sve obavili u jednu noć.“ Lisey se učinilo da je nešto postiglo jako puno u njezinu životu u vrlo kratkom razdoblju, uglavnom u posljednjih nekoliko sati.

Ali ne smije se zaboraviti da sam živjela u prošlosti a to čovjeku oduzima iznenađujuće puno vremena, pomisli ona... a nakon što je trenutak promislila o tome, nasmije se grohotom koji bi vjerojatno zazvučao sumanuto nekome tko bi slušao iz hodnika.

Nema veze, samo se ti smij babyluv, nema nikog osim nas, sjenica¹⁴, pomisli ona na putu za kupaonicu. Onaj pomamni grohot ponovno se počne izlijevati iz nje, ali joj zapne u grlu kad se sjetila da bi Dooleymogao biti ovdje. Možda se zavukao u trap ili u neki od mnogih ugrađenih ormara; možda mu ovo kasno dopodne prolazi u napetom iščekivanju na tavanu, točno njoj iznad glave. Ne zna puno o njemu i ne stidi se to priznati, ali pomisao da je uljezao u kuću uklapa se u ono malo što zna. Govnar je već dokazao da ima muda.

On ti je sad najmanja briga. Preča su ti briga Darla i Canty.

Istina. Lisey bi mogla stići u Greenlawn prije svojih starijih sestara, to ne bi bila neka osobito brza konjska utrka, ali si ne može priuštiti ni da se razbacuje s vremenom. Da se rasteže kao lastika, pomisli ona.

Ali mora odvojiti trenutak i stati ispred velikog zrcala na stražnjoj strani vrata spavaće sobe, ruku spuštenih niz bokove, te objektivno i nepristrano razgledati svoje vitko, prosječno, sredovječno tijelo - kao i svoje lice koje je Scott jednom prilikom opisao kao lice lisice u ljeto. Bilo je malo podbuhlo, ništa više. Izgledala je kao da je spavala kao top (možda nakon što je zavirila u čašicu). Usne su joj još bile donekle ispupčene, što im je davalo neobično senzualan izgled zbog čega se osjećala i nelagodno i malko veselo. Oklijevala je, ne znajući što učiniti u vezi s tim, a onda u ladici za ruževe nađe Revlon Hothouse Pink. Tapkajući ga nanese na usne pa kimne glavom, pomalo sumnjičavo. Budu li ljudi buljili u njezina usta - a mogli bi - bolje da imaju što gledati nego da pokušava sakriti ono što se sakriti ne može.

Dojka na kojoj je Dooley umobolnom usredotočenošću izvršio kirurški zahvat bila je žigosana ružnim grimiznim prokopom koji se kružno protezao od pazuha a presušio iznad rebara. Izgledao je poput prilično duboke posjekotine stare dva-tri tjedna a koja sad dobro zacjeljuje. Dvije pliće rane izgledale su poput crvenih mrlja nastalih od nošenja pretijesnih elastičnih odjevnih predmeta. Ili možda - ako imate bogatu maštu - kao žuljevi od poveza. Razlika između toga i užasa koji je ugledala nakon što se osvijestila bila je začudna.

„Landonima rane brzo zacjeljuju, pizdek jedan“, reče Lisey i zakorači u tuš-kadu.

2.

Imala je vremena samo da se na brzinu opere. Dojka joj je još bila dovoljno ranjava da je Lisey odlučila ne odjenuti grudnjak. Navukla je široke traperice i široku majicu kratkih rukava. Na potonju je navukla i prsluk da joj ljudi ne bi zurili u bradavice, naravno pod pretpostavkom da bi frajeri gubili vrijeme na to da pilje u bradavice jedne pedesetogodišnjakinje. Prema Scottovu mišljenju - piljit će. Sjećala se da joj je on rekao, u neko sretnije vrijeme, kako heteroseksualci bulje u praktički sve u suknji u dobi od otprilike četrnaest do osamdeset četiri godine; tvrdio je da je riječ o ugrađenom strujnom sklopu između oka i penisa, te da mozak s time nema nikakve veze.

Bilo je podne. Lisey siđe u prizemlje, pogleda u dnevni boravak i ugleda preostalu kutiju cigareta na stoliću za kavu. Sad joj nije do pušenja. Umjesto toga, uzme neotvorenu staklenku maslaca od kikirikija iz smočnice (psihički se pripremivši da će Jim Dooley vrebati iz kuta ili iza vrata) a iz hladnjaka pekmez od jagoda. Namaze si maslac i pekmez na krišku bijelog kruha i odgrize dva slasna, mljaskava zalogaja a onda nazove profesora Woodbodvja. Policajci iz šerifova ureda okruga Castle odnijeli su prijeteće pismo „Zacka McCoola“, ali je Lisey oduvijek dobro pamtila brojeve a od ovog nije bilo lakšeg: na jednom kraju pozivni za Pittsburgh, a na drugom 81 i 84. Svejedno joj je koga će dobiti, Kraljicu ili Kralja inkunkanaca. No telefonska bi sekretarica bila neprimjerena. Mogla bi ostaviti poruku ali ne bi bilo načina da se uvjeri je li poruka pravovremeno stigla do pravog uha da od nje bude koristi.

Nepotrebno je brinula. Javio se Woodbody osobno, i nije zvučao kraljevski. Zvučao je pokunjeno i oprezno. „Da? Halo?“

„Halo, profesore Woodbody. Ovdje Lisa Landon.“

„Ne želim razgovarati s vama. Obratio sam se svojem odvjetniku i on kaže da ne moram–“

„Smirite se“, reče ona, čežnjivo gledajući u svoj sendvič. Ne bi bilo dobro govoriti punim ustima. No nekako je optimistično slutila da će ovaj razgovor biti kratak. „Neću vam raditi nikakvih problema. Ni s policijom, ni s odvjetnicima, ništa takvo. Ukoliko mi učinite jednu uslugicu.“

„Kakvu uslugu?“ Woodbody je zvučao sumnjičavo. Lisey mu nije mogla zamjeriti. „Postoje mali izgledi da bi vas vaš ortak Jim Dooley mogao nazvati–“

„Taj čovjek nije moj ortak!“ zableji Woodbody. Ma je li, pomisli Lisey. A ti si na dobrom putu da se uvjeriš da nikad i nije bio.

„U redu, vaš vinski brat. Privremeni znanac. Kako god. Nazove li, samo mu recite da sam se predomislila, možete li mi toliko učiniti? Recite da sam došla k pameti. Recite mu da ću se večeras naći s njim u osam sati u radnom prostoru mog muža.“

„Zvučite poput nekog tko se sprema uvaliti u velike nevolje, gospođo Landon.“

„Hej, a vi to najbolje znate, zar ne?“ Onaj sendvič izgledao je sve primamljivije. Lisey zakruli u želucu. „Profesore, vjerojatno vas neće nazvati. U tom ste slučaju na konju. No nazove li, prenesite mu moju poruku i opet ste na konju. Ali ako on nazove vas a vi mu ne prenesete poruku - jednostavno 'Predomislila se, želi se večeras u osam naći s tobom u Scottovoj radnoj sobi' - a ja to doznam... u tom slučaju, gospodine, ajoj, kako ću vam zapapriti.“

„Ne možete. Moj odvjetnik kaže–“

„Ne slušajte ga. Pamet u glavu i slušajte što vam ja govorim. Muž mi je ostavio dvadeset milijuna dolara. S tolikim novcem, odlučim li vas sjebati, provest ćete iduće tri godine kenjajući krv iz polučučnja. Jasno?“

Lisey spusti slušalicu prije no što je on uspio nešto reći, otrgne komad namazanog kruha, izvadi vrč limete iz hladnjaka, krene da će uzeti čašu ali se predomisli i počne piti iz vrča.

Njam!

3.

Nazove li Dooley u sljedećih nekoliko sati, nje neće biti da se javi. Na svu sreću, Lisey je znala koji će broj on nazvati. Ode u svoj nedovršeni ured u štali, prekoputa zakukuljenog trupla bremenskog kreveta. Sjedne na jednostavnu kuhinjsku stolicu (lijepa nova uredska stolica bila je jedna od stvari koju nikako da naruči), pritisne tipku snimanje poruke na telefonskoj sekretarici i izrecitira je, ne mozgajući odveć. Iz Ktonske se Lune nije vratila s planom koliko s jasnom idejom o tome koje korake treba poduzeti i s uvjerenjem da će, odigra li ona svoju igru, Jim Dooley biti prisiljen odigrati svoju. Zazviždat ću, momče, i ti ćeš mi doć, pomisli ona.

„Zack - gospodin Dooley - ovdje Lisey. Ako čujete ovu poruku, znajte da idem u posjet sestri koja je u bolnici u Auburnu. Razgovarala sam s Profom i jako mi je drago da će se ovo srediti. Večeras u osam bit ću u muževoj radnoj sobi, a možete me nazvati već u sedam i dogovoriti nešto drugo ako vas brine policija. Policijski će auto možda stajati ispred kuće, ili u grmlju prekoputa, pa pripazite. Preslušavat ću poruke.“

Lisey se bojala da bi ova njezina poruka mogla biti predugačka za kapacitet vrpce odlazne poruke telefonske sekretarice, ali nije bilo tako. A što će Jim Dooley pomisliti ako nazove ovaj broj i čuje tu poruku? Lisey nije mogla ni nagađati, s obzirom na njegovu trenutačnu razinu ludila. Hoće li on prekinuti radijsku šutnju i nazvati Profu u Pittsburgh? Možda. Također je bilo nemoguće predvidjeti hoće li profesor prenijeti njezinu poruku nazove li ga Dooley, a možda je to i nevažno. Svejedno joj je hoće li Dooley pomisliti da je ona doista spremna za dogovor ili ga samo vuče za nos. Samo ga želi iznervirati i učiniti znatiželjnim, onako kako je zamišljala da se osjeća riba dok gleda u mamac koji skakuće po površini jezera.

Nije poruku ostavila na vratima - Boeckman ili Alston pročitali bi je puno prije no što bi se Dooleyu ukazala prilika za to - a to bi ionako vjerojatno značilo otići korak predaleko. Zasad je učinila sve što je mogla.

Lisey, doista očekuješ da će se on pojaviti večeras u osam? Došetati po stubama u Scottovu radnu sobu, pun povjerenja i ufanja?

Nije očekivala da će došetati, i nije očekivala da će biti pun ičega osim ludila koje je već iskusila, ali očekivala je da će doći. Bit će životinjski oprezan, vršljati pogledom u potrazi za zamkama ili zasjedama, vjerojatno doplaziti iz šume već sredinom popodneva, ali je Lisey bila uvjerena da će on u duši znati da ovo nije nekakva smicalica koju je ona dogovorila s lokalnom ili državnom policijom. Znat će to po želji da mu iziđe ususret koju će čuti u njezinu glasu i jer je nakon onoga što joj je učinio s pravom očekivao da će ona sad podviti rep. Lisey dvaput presluša poruku i kimne glavom. Aha. Zvučala je kao poruka žene koja se naprosto želi riješiti neugodnog posla, ali je smatrala da će Dooley ispod površine čuti strah i bol. Jer je očekivao da ih čuje i jer je lud.

Lisey zaključi da je ovdje riječ o još nečemu. Napila se vode iz studenca. Dobila je svoj fant koji ju je ojačao na neki praiskonski način. Možda neće dugo djelovati, ali je to nevažno jer je malo te snage - malo te iskonske uvrnutosti - sad zabilježeno na vrpci telefonske sekretarice. Nazove li Doolev, on će je čuti i reagirati na nju.

4.

Mobitel joj je još bio u BMW-u, sad potpuno napunjen. A da se vrati u svoj mali ured u štali i izmijeni poruku na telefonskoj sekretarici tako da doda i broj mobitela? No tad shvati da ga ne zna. Draga moja, tako rijetko nazivam samu sebe, pomisli ona i ponovno se nasmije grohotom.

Polako se odveze do kraja kolnog prilaza, u nadi da će pomoćnik Alston biti tamo. I bio je. I on je izgledao prilično praiskonski i još krupniji. Lisey izađe iz auta i pozdravi ga diskretnim vojničkim pozdravom. Nije pozvao pojačanje ni vrišteći pobjegao kad je ugledao njezino lice; samo se veselo nasmiješio i uzvratio joj istim pozdravom.

Naravno, Lisey je palo na pamet da bi dežurnom policajcu mogla prodati neku priču, recimo da ju je „Zack McCool“ nazvao i objavio da je odlučio svoju malenkost vratit' u svoj brlog u zapadnoj Virginiji i zaboravit' piščevu udovu jer se oko nje mota previše sjevernjačke murje za njegov ukus. Naravno, ispričala bi to bez južnjačkog naglaska, i vjerojatno prilično uvjerljivo, osobito ovako blagoslovljena uranjanjem u svetu vodicu, ali ipak odluči da neće. Zbog takve bi priče vršitelj dužnosti šerifa Rodnica i njegovi pomoćnici mogli postati još oprezniji, pomisliti da ih Jim Dooley pokušava zavarati. Ne, puno je bolje ne prčkati po tome. Dooley ju je jednom pronašao; vjerojatno bi to mogao ponovno učiniti. Uhvate li ga, to bi riješilo njezine probleme... premda, istinu govoreći, hapšenje Jima Dooleya više za nju nije najoptimalnije rješenje.

U svakom slučaju, nije joj se sviđala pomisao da bi Alstonu ili Boeckmanu lagala više no što je nužno. Oni su policajci, trude se zaštititi je najbolje što mogu, a osim toga su i jako simpatični papani.

„Kako je, gospođo Landon?“

„Dobro. Samo sam vam došla reći da idem u Auburn. Sestra mi je tamo u bolnici.“

„Jako mi je žao. CMG ili Kingdom?“

„Greenlawn.“

Nije bila sigurna hoće li on znati kakva je to bolnica, ali po jedva primjetnom trzaju njegova lica zaključi da zna. „Šteta... ali je barem lijep dan za vožnju. Nastojte se vratiti popodne. Na radiju kažu da će biti olujnog nevremena, osobito ovdje na zapadu.“

Lisey se osvrne i nasmiješi, najprije danu, koji je doista bio ljetno veličanstven (barem zasad), a onda pomoćniku Alstonu. „Potrudit ću se. Hvala na upozorenju.“ „Nema na čemu. Nego... nos vam je nekako otečen sa strane. Nešto vas je ugrizlo?“

„To mi se ponekad dogodi od uboda komarca“, reče Lisey. „Imam jedan i pokraj usta. Vidite?“

Alston joj se zaškilji u usta po kojima ju je Dooley nedavno šamarao. „Baš i ne“, reče on.

„Dobro. Znači da Benadryl djeluje. Samo da mi se od njega ne prispava.“

„Ako se to dogodi, stanite negdje, u redu? Učinite si uslugu.“

„Da, tata“, reče Lisey i Alston se veselo nasmije. I pocrveni. „Još nešto, gospođo Landon–“ „Lisey.“

„Da, gospođo. Lisey. Još nešto. Zvao je Andy. Moli vas da svratite u šerifov ured kad vam bude zgodno da se načini službeni zapisnik. Nešto što možete potpisati. Neće vam biti teško to učiniti?“

„Neće. Pokušat ću svratiti na povratku iz Auburna.“

„Ovaj... reći ću vam malu tajnu, gospođo Lan– Lisey. Obje naše tajnice rado šmugnu ranije kad se sprema nevrijeme. Žive na putu za Motton, a te ceste poplave ako ih ružno pogledaš. Trebalo bi prokopati nove odvodne kanale.“

Lisey slegne ramenima. „Vidjet ćemo“, reče ona i napadno pogleda na sat. „Ajme, koliko je sati! Stvarno se moram požuriti. Slobodno se poslužite mojim WC-om ako zagusti, zamjeniče Alston, ključ–“

„Joe. Ako ste vi Lisey, ja sam Joe.“

Lisey podigne palac. „U redu, Joe. Ključ stražnjih vrata nalazi se ispod stube trijema. Malo opipajte, mislim da ćete ga naći.“

„Aha, ja sam školovani istražitelj“, reče on ozbiljna lica.

Lisey prasne u smijeh i podigne ruku. Pomoćnik Joe Alston, i on se veselo smiješeći, pljasne dlanom o njezin, na suncu pokraj poštanskog sandučića u kojem je Lisey našla crknutu lunju Gallowayevih.

5.

Na putu za Auburn ona se nakratko zamisli nad time kako je pomoćnik Joe Alston gledao u nju dok su razgovarali u dnu njezina kolnog prilaza. Odavna već nije privukla pogled nekog muškarca koji bi poručivao mala, nisi loša, ali joj se to danas dogodilo, usprkos natečenom nosu i ostalom. Zapanjujuće. Zapanjujuće.

„Kozmetički tretman 'Jim Dooley me propustio kroz šake'“, reče ona i nasmije se.

„Mogla bih to prodavati na kabelskoj televiziji.“

Osim toga je u ustima imala predivno sladak okus. Jako bi se iznenadila kad bi ikad više poželjela pripaliti cigaretu. Možda bi i to mogla prodati na kabelskoj.

6.

Lisey je u greenlawn stigla u jedan i dvadeset. Nije očekivala da će ugledati Darlin auto, ali svejedno uzdahne od olakšanja kad se uvjerila da njega nema među desetak vozila raštrkanih po parkiralištu za posjetitelje. Odgovaralo joj je što su Darla i Canty daleko na jugu, daleko od opasnog ludila Jima Dooleya. Sjeti se kako je kao curica (zapravo, imala je dvanaest-trinaest godina i više nije bila tako mala) pomagala gospodinu Silveru sortirati krumpire i kako bije on uvijek upozorio da nosi hlače i zavrne rukave kad se mota oko stroja za sortiranje krumpira u stražnjoj šupi. Zapneš li u tu mrcinu, zderat će odjeću s tebe, rekao je, a ona je to upozorenje shvatila ozbiljno jer je shvaćala da stari Max Silver nije mislio na to što bi njegova mrcina od sortirke učinila njezinoj odjeći nego njoj. Amanda je bila dio ovoga, od trenutka kad je banula onoga dana kad se Lisey nevoljko prihvatila raspremanja Scottove radne sobe. Lisey se pomirila s time. No Darla i Canty bile bi nepotrebna komplikacija. Ako je Bog dobar, zadržat će ih u Snow Squallu, neka dugo jedu „lijenog jastoga“ i piju špricere. Recimo do ponoći.

Prije no što je izašla iz auta Lisey desnom rukom lagano dodirne lijevu dojku, unaprijed žmirnuvši od očekivane munje boli, no osjeti samo blago kuckanje. Zapanjujuće, pomisli ona. Kao da sam dodimula masnicu staru tjedan dana. Lisey, svaki put kad posumnjaš u postojanje Ktonske Lune, samo se sjeti što ti je Dooley učinio dojci prije samo pet sati i kako ona sad izgleda.

Lisey izađe iz auta, zaključa ga ključem SmartKey, a onda zastane trenutak da se osvrne, pokušavajući snimiti lokaciju. Nije imala konkretnog razloga za to, nešto u što bi mogla uprijeti prstom, i da je željela. Činila je sve korak po korak, kao da prvi put peče kruh prema receptu iz kuharice, i to joj je odgovaralo.

Svježe asfaltirano i iscrtano, parkiralište za posjetitelje bolnice Greenlawn jako ju je podsjetilo na parkiralište na kojem je njezin muž pao pokošen prije osamnaest godina, i začuje sablastan glas izvanrednog profesora Rogera Dashmiela, zvanog južnjački kukavički pizdek: Krenimo put onog parkirališta i Nelsonova paviljona - blaženo klimatiziranog. Ovdje nema Nelsonova paviljona; Nelsonov se paviljon nalazi u Zemlji Davnine, kao i čovjek koji je tamo došao iskopati lopatu zemlje i označiti početak izgradnje Shipmanove knjižnice.

Iznad uredno okresanih živica Lisey ne ugleda zgradu anglistike nego glatku ciglu i blještavo staklo ludnice 21. stoljeća, čisto, prozračno zdanje u kojem je lako mogao završiti i njezin muž da ga prije toga nije dohvatilo nešto drugo, nekakva spora koju su liječnici u Bowling Greenu naposljetku odlučili nazvati upalom pluća (nitko nije želio napisati nepoznati uzrok na smrtni list čovjeka čija će smrt biti objavljena na prvoj stranici New York Timesa).

S ove strane živice nalazio se hrast: Lisey je parkirala tako da BMW bude u njegovu hladu iako - doista - vidi da se na zapadu gomilaju oblaci, pa je možda Joe Alston imao pravo glede popodnevnog olujnog nevremena. Hrast bi bio savršen i ljupki orijentir da je bio jedini, ali nije: redali su se duž živice i Lisey su svi izgledali jednako... a zašto je to uopće važno?

Krene prema puteljku koji je vodio do glavne zgrade ali nešto - neki glas koji nije sličio nijednoj varijaciji njezina unutarnjeg glasa - nije joj dalo mira i zanovijetalo je da se okrene i još jedanput pogleda njezin automobil i mjesto na kojem je parkiran. Pitala se želi li nešto da ona premjesti svoj BMW. Ako je tako, ne objavljuje svoje želje baš najjasnije. Lisey ne premjesti svoj auto nego ga obiđe, onako kako joj je otac rekao da treba učiniti prije polaska na dugi put. Samo što u tom slučaju gledaš je li koja guma izlizana, žmigavac razbijen, ispušna cijev rasklimana, takve stvari. Sad nije znala što traži.

Možda samo odgađam susret s njom. Možda je riječ samo o tome.

Ali nije bilo. Bilo je to nešto više od toga. I bilo je važno.

Ona se zagleda u svoje registarske oznake - 5761RD, i glupoga gnjurca na njima¹⁵ - i jako izblijedjelu naljepnicu na odbojniku, šaljivi Jodin dar. Na njoj je pisalo ISUS ME VOLI, ZNAM, ZATO SMANJITI GASA NE DAM. I ništa više.

Nedovoljno, tupio je onaj glas, a onda u suprotnom kutu parkirališta, gotovo ispod živice, Lisey spazi nešto zanimljivo. Praznu zelenu bocu. Pivsku, bila je gotovo sigurna. Ili su je oni iz održavanja previdjeli ili još nisu stigli do nje. Lisey žurno priđe i podigne je. Grlić boce mirisao je po nečem kiselkastom i poljodjelskom. Na naljepnici, malko izblijedjeloj, nalazila se režeća životinja iz porodice pasa. Sudeći po naljepnici, boca je nekoć sadržavala prvorazredno pivo Nordijski vuk. Lisey odnese bocu natrag do svog auta i stavi je na asfalt točno ispod gnjurca na njezinim registarskim oznakama.

BMW bež boje - nije dobro.

BMW bež boje u hladu hrasta - svejedno nije dobro.

BMW bež boje u sjeni hrasta s praznom bocom piva Nordijski vuk ispod registarskih oznaka 5761RD s motivom gnjurca i malko ulijevo od šaljive naljepnice na odbojniku - zadovoljavajuće.

Jedva.

A zašto?

Lisey se živo fućkalo zašto. Požuri prema glavnoj zgradi.

7.

Bez problema je došla do Amande iako su popodnevni posjeti službeno počinjali tek u dva, što će biti tek za pola sata. Zahvaljujući doktoru Hughu Albernessu - i naravno Scottu - Lisey je u Greenlawnu bila neka vrsta zvijezde. Deset minuta nakon što je na recepciji (zasjenjenoj orijaškom njuejdžovskom zidnom slikom djece koja se drže za ruke i zatravljeno gledaju u noćno nebo) rekla svoje ime, Lisey je sjedila sa sestrom na terasici ispred Amandine sobe, pijuckala otužni punč iz papirnate čaše i gledala utakmicu kroketa na prostranom stražnjem travnjaku po kojem je bolnica bez sumnje dobila ime. Negdje je monotono ružila nevidljiva kosilica za travu. Dežurna je medicinska sestra svojedobno upitala Amandu bi li i ona popila šalicu „bućkuriša“ i shvatila njezinu šutnju kao pristanak. Sad je ta papirnata čaša stajala netaknuta na stolu pokraj Amande koja je, u pidžami boje metvice i s vrpcom odgovarajuće boje u svježe opranoj kosi, tupo gledala u daljinu - ne u igrače kroketa nego kroz njih. Ruke je sklopila u krilu ali je Lisey vidjela ružnu posjekotinu koja se ovila oko lijeve šake i bjelasanje čistog zavoja. Lisey je triput pokušala započeti razgovor ali Amanda nije ni zucnula. Što je, prema riječima medicinske sestre, u skladu s njezinim trenutačnim stanjem. Amanda je nedostupna, ne prima poruke, na ručku je, na godišnjem, u obilasku pojasa asteroida. Cijeli je život bila problematična, ali ovo je bio novi vrhunac, čak i za nju.

Lisey, koja je za nepunih šest sati očekivala društvo u muževoj radnoj sobi, nije imala vremena za to. Otpije gutljaj svog uglavnom bljutavog pića, poželi Coca-Colu - verboten ovdje zbog kofeina – pa odloži čašu. Osvrne se da provjeri jesu li same, nagne se prema Amandi i istrgne joj ruke iz krila, pokušavajući ne žmirnuti od sluzavog zavoja i grbavih rubova zacjeljujućih posjekotina ispod njih. Ako je Amandu to zaboljelo, nije ničim pokazala. Lice joj je ostalo nepomućeno bezizražajno, kao da spava otvorenih očiju.

„Amanda“, reče Lisey. Pokušala je postići da je sestra pogleda u oči ali je to bilo nemoguće. „Amanda, slušaj me. Htjela si mi pomoći sortirati Scottovu ostavštinu, a trebaš mi u ovome pomoći. Trebam tvoju pomoć.“

Nema odgovora.

„Postoji jedan zao čovjek. Luđak. Podsjeća na onog govnara Colea iz Nashvillea - zapravo podsjeća jako - samo što ovoga ne mogu srediti sama. Moraš se vratiti s tog mjesta gdje već jesi i pomoći mi.“

I dalje nema odgovora. Amanda je zurila u igrače kroketa. Kroz igrače kroketa. Kosilica je ružila. Papirnate čaše punča-bućkuriša čamile su na vrtnom stoliću bez oštrih vrhova, jer su ovdje oštri vrhovi biliverboten kao i kofein.

„Manda-Mica, znaš li što ja mislim? Mislim da sjediš na jednoj od onih kamenih klupa s ostalim ukomiranim pokojnicima i zuriš u onaj studenac. Mislim da te Scott tamo vidio za jednog od svojih posjeta i rekao si: 'O, ova se sakati. Prepoznajem takve jer je i moj tata bio pripadnik tog plemena. Ma što - i ja mu pripadam.' Rekao si je: 'Ta će gospođa otići u prijevremenu mirovinu ukoliko joj netko ne ubaci klin u kotač, slikovito govoreći.' Manda, ima li to donekle smisla?“

Ništa.

„Ne znam je li on predvidio Jima Dooleya, ali je predvidio da ćeš ti završiti u Greenlawnu, stopostotno, kao što se kenjac lijepi za deku. Manda, sjećaš se kako je Dandy to znao govoriti? Stopostotno, baš kao što se kenjac lijepi za deku? A kad bi se Majčica izderala za njega, rekao bi da je kenjac kao da kažeš prokletstvo, da kenjac nije prostota. Sjećaš se?“

Ponovno ništa od Amande. Samo prazno, izluđujuće zurenje.

Lisey se sjeti one hladne noći sa Scottom u gostinskoj sobi, kad je vjetar grmio a nebo plamtjelo, i primakne usne Amandinu uhu. „Ako me čuješ, stisni mi ruke“, šapne. „Najjače što možeš.“

Lisey je čekala. Vrijeme prolazilo. Zamalo je izgubila nadu, kad osjeti jedva primjetan grč. Mogao je to biti nesvjesni grč ili plod njezine mašte, ali Lisey zaključi da nije tako. Negdje daleko Amanda je čula kako je njezina sestra urlajući doziva. Doziva kući.

„U redu“, reče Lisey. Srce joj je bubnjalo tako jako da je imala osjećaj da će je zagušiti. „To je dobro. Početak. Amanda, dolazim po tebe. Dovest ću te kući i ti ćeš mi pomoći. Čuješ li? Moraš mi pomoći.“

Lisey zatvori oči i ponovno jače stisne Amandine ruke. Znala je da možda nanosi bol svojoj sestri, ali nije hajala. Amanda će se moći požaliti poslije kad bude imala glas kojim da se požali. Ako bude imala glas. Ah, ali svijet je sazdan od tih „ako“, Scott joj je jednom rekao. Lisey upregne svu svoju volju i koncentraciju i predoči najživopisniju inačicu studenca koju je mogla. Ugleda stjenovitu časku u kojoj je ležao, čistu bijelu strelicu žala sa stepeničastim i blago zavojitim kamenim klupama iznad njega, ugleda usjek u stijeni i sporednu stazu, nešto poput grla, koja je vodila do groblja. Zamisli vodu modrom, iskri od tisuću sunčevih sulica, zamisli studenac u podne jer joj je bilo dosta Ktonske Lune u sumrak, hvala lijepa.

Sad, pomisli ona i pričeka da se zrak izvrne i da zvuči Greenlawna izblijede. Na trenutak joj se učini da su ti zvuči doista izblijedjeli, no onda zaključi da je to samo zamislila. Otvori oči: terasica je još bila ijuju, Amandina čaša puna bućkuriša na okruglom stoliću, Amanda u svom stanju duboke katatonične spokojnosti, voštana lutka koja diše u zelenoj pidžami boje metvice na kopčanje čičak-vrpcama jer se puceta mogu progutati, Amanda sa zelenom vrpcom u kosi i s oceanima u očima.

Na trenutak Lisey spopadne užasna sumnja. Vjerojatno je sve ovo njezino ludilo - sve osim, naravno, Jima Dooleya. Ne postoje poremećene obitelji poput Landonovih osim u romanima V. C. Andrewsove, ni mjesta kao što je Ktonska Luna osim u dječjim bajkama. Bila je žena pisca koji je umro, i to je sve. Jednom ga je spasila, ali kad je osam godina poslije obolio u Kentuckyju nije mogla ništa učiniti jer mikrob ne možeš odalamiti lopatom, zar ne?

Lisey počne popuštati stisak na Amandinim rukama, a onda ga ponovno pojača.

Svakim djelićem svog snažnog srca i prilično snažnom voljom ona se zaintači. Ne! Bilo je stvarno! Ktonska Luna postoji! Bila sam tamo 1979., prije no što sam se udala za njega, ponovno otišla tamo 1996. naći ga kad ga je trebalo naći i dovesti ga kući kad ga je trebalo dovesti, i ponovno sam bila tamo jutros. Posumnjam li u to, moram samo usporediti u kakvom mije stanju sisa bila nakon što je Jim Dooley završio s njom i u kakvom je stanju sada. Razlog zbog kojeg ne mogu otići–

„Pačvarak“, promrmlja Lisey. „Rekao je da nas pačvarak drži tamo poput sidra, nije znao zašto. Držiš li nas ti ovdje, Manda? Drži li nas ovdje neki tvoj prestrašeni, tvrdoglavi dio? Drži li mene ovdje?“

Amanda ne odgovori ali se Lisey učini da je upravo to posrijedi. Nekim dijelom Amanda želi da Lisey dođe po nju i vrati je, ali nekim drugim dijelom ne želi biti spašena. Taj dio želi raskrstiti s ovim prljavim svijetom i njegovim prljavim problemima. Taj bi dio bio presretan da može nastaviti objedovati kroz cjevčicu, kakati u pelene i provoditi topla popodneva ovdje na terasici, u pidžami s čičak-vrpcom umjesto puceta, zuriti u zeleni travnjak i igrače kroketa. A u što Manda zapravo gleda?

U studenac.

Studenac ujutro, studenac popodne, studenac u sumrak, kako se ljeska na svjetlosti zvijezda i mjeseca dok mu se s površine dižu velovi pare poput snova o gubitku pamćenja.

Lisey shvati da u ustima još ima sladak okus kao rano jutros, pa pomisli: To je od studenca. Moja nagrada. Moj napitak. Dva gutljaja. Jedan za mene a jedan–

„Jedan za tebe“, reče Lisey. Iznenada joj sljedeći korak postane tako predivno jasan da se pitala zašto je potratila tako puno vremena. I dalje držeći Amandu za ruke, Lisey se nagne naprijed tako da joj se lice našlo ispred sestrina. Amandine su oči ostale zamućene i zagledane u daljinu ispod njezinih ravno odrezanih prosijedih šiški, kao da gleda kroz Lisey. Tek nakon što je Lisey podigla ruke do Amandinih laktova i najprije čvrsto uhvatila sestru da se ne može pomaknuti a onda pritisnula svoja usta na njezina, Amandine se oči razrogače u zakašnjeloj spoznaji; tek se tad Amanda počela koprcati, no tad bješe prekasno. Kad je povratila drugi gutljaj vode iz studenca Liseyna usta poplavi ona slatkost. Jezikom je razdvojila Amandine usne, a kad je osjetila kako taj drugi gutljaj vode istječe iz njezinih usta u sestrina, Lisey ugleda studenac savršenom danjom jasnoćom koja postidi njezine prethodne pokušaje da se usredotoči i vizualizira, premda su bili usrdni i očajnički. Osjeti miris crvenog jasmina i bugenvilija, pomiješan s dubokim i nekako žalosnim ma-slinastim mirisom: danjim miomirisom smokvi. Osjećala je utabani vrući pijesak pod nogama, bosim nogama, jer tenisice nisu prešle u ovaj svijet. Njezine tenisice nisu, ali ona jest, uspjela je, prešla je, ona se

8.

Vratila se u Ktonsku Lunu, stajala na toplom utabanom pijesku žala, no ovaj put joj je iznad glave pržilo žarko sunce koje je na površini studenca svjetlucalo ne samo tisućama nego i milijunima iskrica jer jeovaj studenac bio veći. Na trenutak se Lisey očarano zagleda u nj, i u silan stari trup jedrenjaka koji je plutao po vodi. Gledajući u nj Lisey iznenada shvati nešto što joj je ona sablast u Amandinu krevetu rekla.

Što mi je nagrada? Lisey je upitala, a stvorenje - koje istodobno kao da je bilo i Scott i Amanda - reče joj da će joj nagrada biti napitak. No kad je Lisey upitala misli li na Coca-Colu ili RC Colu, stvorenje je reklo Budi tiho. Želimo gledati Trandovilje. Lisey je pretpostavila da stvorenje misli na cvijeće. Zaboravila je da je nekoć davno ta riječ imala potpuno drugo značenje. Magijsko.

Amanda je zapravo mislila na tu ladu, nasred te silne modre i ljeskave vode... jer stvor u njezinu krevetu ipak bješe Amanda; Scott ne bi nikako mogao znati za taj predivni jedrenjak iz snova Amandina djetinjstva.

Pred njom nije studenac nego pristanište u kojem je usidren samo jedan brod, lađa načinjena za smione gusarice koje su se odvažile krenuti u potragu za blagom (i dečkima). A njihova kapetanica? Ta naravno, hrabra Amanda Debusher, jer nekoć davno nije li taj jedrenjak bio Mandina najsretnija fantazija? Nekad davno, prije no što je prema van postala tako gnjevna a prema unutra tako prestrašena?

Budi tiho. Želimo gledati Trandovilje.

O, Amanda, pomisli Lisey, gotovo ožalošćeno. Ovo je studenac iz kojeg svi pijemo, kalež mašte, pa gaje naravno svatko doživljavao malo drukčije. Ovo utočište iz djetinjstva bilo je Amandina inačica. No klupe su bile iste, pa Lisey zaključi da su barem one stanac kamen stvarnosti. Danas je na njima sjedilo dvadeset-trideset ljudi i sanjivo gledalo u vodu, te otprilike isti broj zakukuljenih obličja. Na danjoj svjetlosti ogavno su sličili kukcima koje su golemi pauci omotali svilenim nitima.

Lisey brzo uoči Amandu; sjedila je desetak stuba iznad vode. Da bi stigla do nje Lisey zaobiđe dva nijema motritelja i jednu zastrašujuću mumiju. Sjedne pokraj Amande i ponovno je uhvati za ruke, na kojima ovdje nije bilo posjekotina ni ožiljaka. Kad ih je Lisey uhvatila, Amandini se prsti vrlo polako ali odlučno sklope oko njezinih. Lisey tad preplavi čudna uvjerenost: Amandi nije trebao onaj drugi gutljaj koji je Lisey popila, a Lisey je i nije morala nagovarati da siđe do studenca i umoči se u iscjeliteljsku vodu. Amanda doista želi kući. Velikim je dijelom čekala da je se spasi poput uspavane princeze iz bajke... ili smione gusarice bačene u negve. Koliko je još ovih nezačahurenih možda u istoj situaciji? Lisey ugleda njihova naizgled spokojna lica i zamagljene oči, ali to nije značilo da neki od njih u sebi ne vrište da im netko pomogne pronaći put do kuće.

Lisey, koja je mogla pomoći jedino svojoj sestri - i to možda -zadrhti od te pomisli.

„Amanda,“ reče ona, „sad se vraćamo, ali moraš pomoći.“

Isprva ništa. A onda, jedva čujno, vrlo tiho, kao da je izgovoreno u snu: „Liii-ziii?

Jesi li popila... taj usrani punč?“

Lisey se nasmije i protiv volje. „Malo. Iz pristojnosti. A sad me pogledaj.“

„Ne mogu. Gledam Trandovilje. Bit ću gusarica... i ploviti...“ Glas joj se sad gubio. „... po sedam mora... blago... Ljudoždersko otočje...

„To je bila fantazija“, reče Lisey. Mrzila je oporost koju je začula u svom glasu, kao da je isukala mač da ubije djetešce koje mirno leži na travi i nikome ne čini zlo. Jer nisu li snovi iz djetinjstva upravo to? „To što vidiš samo je mamac kojim te ovo mjesto veže. To je samo... samo fant.“

Iznenadivši Lisey - iznenadivši i nanijevši joj bol, Manda reče: „Scott mi je rekao da ćeš pokušati doći. Da ćeš pokušati doći za-trebam li te ikad.“

„Kad, Manda? Kad ti je to rekao?“

„Obožavao je ovo mjesto“, reče Amanda i duboko uzdahne. „Zvao ga je Katalonska Bluna, nešto takvo. Rekao je da ga je lako zavoljeti. I prelako.“

„Kada, Manda, kad je to rekao?“ Lisey je došlo da je prodrma.

Činilo se da se Amanda silno trudi... a onda se nasmiješi. „Posljednji put kad sam se razrezala. Scott me nagovorio da se vratim. Rekao je... da sam svima vama potrebna.“

Sad je Lisey puno toga postalo jasno. Naravno, prekasno da nešto promijeni na stvari, ali svejedno je bolje znati. A zašto to nikad nije rekao svojoj ženi? Jer je znao da se mala Lisey boji Ktonske Lune i stvorenja - a jednog stvora osobito - koja tamo žive? Da. Jer je naslutio da će ona to ionako u nekom trenutku sama doznati? I ponovno da.

Amanda je ponovno svrnula pogled na jedrenjak koji je plutao u luci koja je bila njezina inačica Scottova studenca. Lisey je prodrma za rame. „Manda, trebaš mi pomoći. Neki mi luđak sprema zlo, i trebaš mi pomoći da mu u kotač ubacim klip. Trebaš mi pomoći sad!“

Amanda se okrene i pogleda u Lisey gotovo komično začuđena izraza lica. Ispod njih, neka žena u kaftanu s fotografijom nasmiješena djeteta rijetkih zuba u ruci okrene se i zapoje prijekorno. „Budite... tiho... dok... razmišljam... zašto sam... to... učinila.“

„Gledaj svoja posla, Betty“, žustro joj reče Lisey, pa se ponovno okrene Amandi. Lakne joj jer je Amanda još gledala u nju. „Lisey, tko...?“

„Neki luđak. Koji se pojavio zbog Scottovih prokletih dokumenata i rukopisa. Samo što ga sad zanimam ja. Jutros me izmrcvario a učinit će to ponovno ako ne... ako mi ne...“ Amanda se ponovno okretala prema jedrenjaku usidrenom u pristaništu pa je Lisey rukama čvrsto uhvati za glavu tako da su ponovno gledale jedna u drugu. „Gledaj ovamo, Štrklja.“

„Ne zovi me Štr–“

„Gledaj u mene pa neću. Znaš moj auto? Moj BMW?“ „Da, ali Lisey...“

Amandin se pogled sveudilj pokušavao svrnuti prema studencu. Lisey joj je zamalo ponovno okrenula glavu ali joj neki instinkt reče da je to u najboljem slučaju privremeno rješenje. Želi li doista izvući Amandu odavde mora to učiniti svojim glasom, snagom svoje volje, i zato što Amanda želi poći.

„Manda, taj tip... ovo je mrcvarenje bila sitnica, ne pomogneš li mi, mislim da postoji mogućnost da me ubije.“

Sad Amanda pogleda u nju začuđeno i zbunjeno. „Ubije–?“

„Da. Da. Obećavam ti da ću sve objasniti, ali ne ovdje. Zadržimo li se ovdje dugo i ja ću naposljetku početi zuriti u Trandovilje zajedno s tobom.“ A nije ni lagala. Osjećala je privlačnu moć te lađe, kako želi da pogleda u nju. Podlegne li tom iskušenju, dvadeset bi godina moglo proletjeti poput dvadeset minuta, a po njihovu isteku ona i velka sisterica Manda-Mica još bi sjedile ovdje i čekale ukrcaj na gusarski brod koji zanavijek mami ali ne isplovljava.

„Hoću li morati piti onaj pišivi punč? Taj...“ Amandino se čelo namršti dok se pokušavala prisjetiti. A onda se bore zaglade. „Buć-kuriiiiš?“

Djetinji način na koji je razvukla tu riječ iznenadi Lisey i ponovno je nagna na smijeh, pa se žena u kaftanu s fotografijom u ruci opet okrene. Amanda razgali Lisey bahato pogledavši ženu kao da kaže A što tibuljiš, gaduro?... a onda joj pokaže srednji prst.

„Hoću li, mala Lisey?“

„Više neće biti bućkuriša, obećavam. Zasad misli samo na moj auto. Znaš li koje je boje? Sigurna si da se sjećaš?“

„Bež.“ Mandine su usne malo otančale a lice joj poprimilo izraz kojim kao da je poručivala: „Moram ti ovo reći, sviđalo se to tebi ili ne“. Lisey se oduševi ugledavši taj izraz. „Rekla sam ti kad si ga kupila da se ni na jednoj boji prljavština ne primjećuje kao na toj, ali me nisi htjela slušati.“

„Sjećaš li se naljepnice na odbojniku?“

„Onaj štos s Isusom? Prije ili poslije neki kivni kršćanin izgrepst će je ključem. A vjerojatno usput ostaviti i nekoliko ogrebotina na laku.“

Iznad njih se začuje muški glas, duboko prijekoran: „Ako želite razgovarati. Trebale bi otići. Nekamo drugamo.“

Lisey se nije udostojila ni okrenuti, a kamoli mu pokazati srednji prst. „Na naljepnici piše ISUS ME VOLI, ZNAM, ZATO SMANJITI GASA NE DAM. Sad zatvori oči i zamisli moj auto. Odostraga, tako da se vidi naljepnica na stražnjem odbojniku. U hladu stabla. Sjena se miče jer pirka. Možeš li to učiniti?“

„Daaaaa... Mislim da mogu...“ Amandine oči polete u stranu i ona posljednji put čežnjivo pogleda jedrenjak u lučici. „Mislim da mogu ako će to nekoga spriječiti da te povrijedi... premda ne shvaćam kakve to veze može imati sa Scottom. Mrtav je ima već dvije godine... iako... mislim da mi je rekao nešto o majčinu žutom pačvorku, i mislim da je želio da ja to prenesem tebi. Naravno, ja to nisam učinila. Toliko sam toga zaboravila o tim danima... pretpostavljam namjerno.“

„Kojim danima? Kojim danima, Manda?“

Amanda pogleda u Lisey kao da je njezina najmlađa sestra najgluplji stvor na svijetu. „O svim tim danima kad bih se povezala. Zadnji put - kad sam si raskopala pupak - bili smo ovdje.“ Amanda stavi prst na obraz i načini privremenu rupicu. „Nešto o nekakvoj priči. Tvojoj priči, Liseynoj priči. I pačvorku. Samo što je on rekao pačvarak. Je li rekao da je to nekakav pant? Možda sam to samo sanjala.“

Ovaj neočekivani lijevi kroše uhvati Lisey na krivoj nozi ali je ne izbaci iz ravnoteže.

Namjerava li Amandu - i sebe - izvući odavde, to mora biti sada. “Pusti sad to, Manda, samo zatvori oči i zamisli moj auto. Svaku pojedinost koje se uspiješ sjetiti. Ja ću učiniti ostalo.“

Nadam se, pomisli ona, a kad je vidjela da je Amanda zatvorila oči, ona učini isto i čvrsto uhvati sestru za ruke. Sad je znala zašto je morala tako jasno upamtiti svoj auto: da bi se mogle vratiti na parkiralište za posjetitelje a ne u Amandinu bolesničku sobu koja se zapravo nalazila u odjelu zatvorenom za posjetitelje.

Zamisli svoj bež BMW (Amanda je imala pravo, taje boja prava propast), a onda prepusti taj posao sestri. Ona se usredotoči na to da registarskim oznakama doda 5761RD te na piece de resistance: bocu piva Nordijski vuk na asfaltu malko ulijevo od naljepnice ISUS ME VOLI, ZNAM. Lisey je prizor izgledao savršen, no ne dođe do promjene u jedinstveno mirisnom zraku Ktonske Lune, a i još je čula tihi lepet - jamačno lepršanje jedra na povjetarcu. Pod sobom je još osjećala hladnu kamenu klupu i ona ustrepti od panike. Što ako se ovaj put ne uzmognem vratiti?

A onda, naizgled iz velike daljine, ona začuje Amandu kako mrmlja tonom krajnjeg očaja: „U klinac! Zaboravila sam usranog gnjurca na tablicama.“

Trenutak potom onaj se lepet jedara najprije stopi s brenčanjem motorne kosilice a onda se izgubi. Samo što je sad zvuk kosilice bio dalek jer–

Lisey otvori oči. Ona i Amanda stajale su na parkiralištu iza Liseyna BMW-a. Amanda je držala Lisey za ruke čvrsto zatvorenih očiju, čela naboranog od duboke koncentracije. Još je na sebi imala onu pidžamu boje metvice koja se kopčala čičak- vrpcama, ali je sad bila bosa; dežurna će sestra za sljedećeg obilaska terasice na kojoj je ostavila Amandu Debusher i njezinu sestru Lisu Landon naći dvije prazne stolice, dvije papirnate čaše punča-bućkuriša, jedne papuče i jedne tenisice sa soknama u njima.

A onda - a onda neće dugo potrajati - sestra će oglasiti uzbunu.

U daljini, iza njih, od Castle Rocka i još dalje od New Hampshirea, zabrunda grmljavina. Sprema se ljetni prolom oblaka.

„Amanda!“ reče Lisey i obuzme je nov strah: što ako Amanda otvori oči a u njima ne bude ničeg osim onih istih praznih oceana?

Ali su Amandine oči potpuno svjesne, premda malko mahnite. Pogleda u parkiralište, BMW, svoju sestru, pa u sebe. „Lisey, prestani mi tako stiskati ruke“, reče ona. „Vraški me boli. A i trebam odjeću. Ova je glupa pidžama prozirna, a nemam na sebi ni gaćice a kamoli grudnjak.“

„Nabavit ćemo ti nekakvu odjeću“, reče Lisey, a onda se u nekoj vrsti zakašnjele panike lupi po desnom prednjem džepu svojih radničkih traperica i ispusti uzdah olakšanja. Lisnica je još bila tamo. No olakšanje je bilo kratka vijeka. Nije bilo njezina ključa SmartKey koji je stavila u lijevi prednji džep - bila je sigurna, uvijek ga tamo stavlja. Ključ nije uspio prijeći! Ili leži na terasici ispred Amandine sobe zajedno s njezinim tenisicama i soknama ili–

„Lisey!“ zavapi Amanda i zgrabi je za ruku.

„Što je? Što je!“ Lisey se okrene na peti, ali koliko je mogla vidjeti, još su bile same na parkiralištu.

„Stvarno sam ponovno potpuno pri sebi!“ vikne Amanda promuklim glasom i sa suzama u očima.

„Znam“, reče Lisey. Morala se nasmiješiti premda je muku mučila zbog izgubljenog ključa. „Predivno, hebote.“

„Idem si po odjeću“, reče Amanda i krene prema bolnici. Lisey ju je jedva uspjela zgrabiti za ruku. Za ženu koja je do prije nekoliko minuta bila katatonična velka sisterica Manda-Mica sad je bila živahna poput pastrve pred zalaz sunca.

„Zaboravi na odjeću“, reče Lisey. „Vratiš li se sad tamo jamčim ti da ćeš tamo i prenoćiti. Želiš li to?“

„Ne!“

„Dobro, jer mi trebaš. Nažalost, možda ćemo morati gradskim busom.“

Amanda zamalo vrisne: „Želiš da se ovakva ukrcam na bus, izgledam kao da plešem oko štange!“

„Amanda, više nemam ključ od auta. Ili je na tvojoj terasici ili na jednoj od onih klupa... sjećaš se klupa?“

Amanda nevoljko kimne glavom pa reče: „Nisi li držala rezervni ključ u nekakvoj magnetskoj štotigajaznam ispod stražnjeg odbojnika svog Lexusa? Koji je, kad smo već kod toga, bio prikladne boje za hladno podneblje?“

Lisey jedva da je čula tu žaoku. Scott joj je poklonio „magneski štotigajaznam“ za rođendan prije pet ili šest godina, a kad je Lexus zamijenila bemburom prebacila je bemburin rezervni ključ u tu metalnu kutijicu gotovo nesvjesno. Trebala bi biti ispod stražnjeg odbojnika. Ako nije otpala. Klekne na koljeno, opipa, i upravo kad je počela očajavati, napipa je, sigurno ututkanu na svom starom mjestu.

„Amanda, ljubim te. Ti si genijalka.“

„Uopće nisam”, reče Amanda dostojanstveno koliko je to bilo moguće bosonogoj ženi u tankoj zelenoj pidžami. „Samo sam tvoja starija sestra. A da sad uđemo u auto? Jer je ovaj asfalt jako topao,i u hladu.”

„Nego što”, reče Lisey i otključa auto rezervnim ključem. „Moramo odmagliti odavde iako mrzim–” Ona pošuti, nakratko se nasmije, odmahne glavom.

„Što?” Amanda upita tim posebnim tonom koji zapravo strogo pita Što je sad?

„Ništa. Ovaj... upravo sam se sjetila nečega što mi je tata rekao nakon što sam položila vozački. Jednog sam dana vozila družbu klinaca iz White’s Beacha i... sjećaš se White’sa, je li?” Sad su bile u autu i Lisey je krenula natraške s njezina mjesta u hladu.

Dosad su u njihovu kutku svijeta carevali mir i tišina i Lisey je željela da tako i ostane.

Amanda frkne i priveže pojas, pažljivo, zbog svojih izranjavanih ruku. „White’s!

Pih! Stara šljunčara kojoj se posrećilo da na dnu ima izvor hladne vode!” Njezin se prezrivi izraz čežnjivo raznježi.

„Nema pijeska do onoga u Južnom vjetru.”

„Tako si ga zvala?” upita Lisey, nesavladivo radoznala. Zaustavi se na izlazu iz parkirališta i pričeka da se promet razrijedi da bi mogla skrenuti lijevo u Aveniju Minot i krenuti natrag u Castle Rock. Promet je bio gust i morala se othrvati porivu da umjesto lijevo skrene desno, samo da se maknu odavde.

„Naravno”, reče Amanda pomalo kivna na Lisey. „Južni vjetar je mjesto gdje je posada gusarske lađe Trandovilje uvijek dolazila po provijant. A i mjesto gdje su se gusarice sastajale sa svojim dečkima.Zar se ne sjećaš?”

„Otprilike”, reče Lisey, pitajući se hoće li iza leđa začuti alarm kad otkriju da Amande nema. Vjerojatno neće. Ne smiju prestraviti pacijente. Lisey ugleda malo slobodnog prostora, ubaci se BMW-om u nj i zaradi trubljenje nekog nestrpljivog vozača koji je morao usporiti čak desetak kilometara na sat da bi je pustio.

Amanda tom vozaču - sigurno muškarcu, vjerojatno s bejzbolskom kapicom na glavi i neobrijanom - pokaže srednji prst na obje ruke;podigla je ruke u visinu ramena i žustro bockala zrak srednjim prstima i ne okrenuvši se.

„Izvanredna tehnika“, reče Lisey. „Jednog će te dana zbog nje netko silovati i ubiti.“ Amanda dobaci sestri vragolanski pogled. „Velike riječi za nekoga u gabuli.“ A onda, i ne udahnuvši: „Što ti je Dandy rekao kad si se tog dana vratila iz White'sa?

Kladim se nekakvu bedastoću, što god da je bilo.“

„Vidio me kako izlazim iz tog starog Pontiaca bez tenisica ili sandala na nogama i rekao da je u državi Maine protuzakonito voziti bosonog.“ Rekavši to, Lisey nakratko i pokunjeno pogleda u svoje nožne prste na papučici gasa.

Amanda ispusti tih, zahrđali zvuk. Lisey pomisli da možda plače ili pokušava plakati. No tad shvati da Amanda hihoće. I Lisey se počne smiješiti, djelomice i stoga što je ispred sebe ugledala zaobilaznicu Route 202 koja će joj omogućiti da izbjegne najgore prometne čepove.

„Koja je on budala bio!“ propenta Amanda između refula hihota. „Draga stara budaletina! Dandy Dave Debusher! Šećer umjesto mozga! Znaš li što je jednom rekao meni?“

„Ne, što?“

„Pljuni, ako želiš doznati.“

Lisey pritisne tipku za spuštanje vozačkog prozora, pljune, pa nadlanicom obriše svoju još pomalo otečenu donju usnu. “Što, Manda?“

„Da ću zatrudnjeti poljubim li dečka otvorenih usta.“

„Ne seri, nije valjda!“

„Istinu ti kažem, a reći ću ti još nešto.“ „Što?“

„Prilično sam sigurna da je u to vjerovao!“

A onda se obje počnu smijati.

TRINAESTO POGLAVLJE

LISEY I AMANDA (SESTRINSTVO)

1.

Sad kad je imala Amandu uz sebe, Lisey nije bila sigurna što da učini s njom. Do Greenlawna su svi koraci izgledali jasni, ali dok su se vozile prema Castle Rocku i tmastim oblacima koji su se gomilali iznad New Hampshirea ništa nije izgledalo jasno. Ta upravo je otela svoju navodno katatoničnu sestru iz jedne od boljih žutih kuća u središnjem dijelu Mainea.

No Amanda je čini se bila daleko od ludih gljiva; sva strahovanja koja je Lisey gajila da će Amanda ponovno pasti u katatonično stanje brzo su se raspršila. Amanda Debusher nije već godinama bila ovako bistra. Nakon što je saslušala što se sve dogodilo između Lisey i Jima „Zacka“ Dooleya, ona reče: „Tako dakle. Scottovi su mu rukopisi možda bili prioritet kad je prvi put došao, ali se sad napenalio na tebe jer je tipični manijak kojemu se digne kad muči žene. Kao onaj luđak Rader¹⁶ u Wichiti.“

Lisey kimne glavom. Dooley je nije silovao, ali mu se jest dignuo. Zapanjio ju je Amandin jezgrovit sažetak njezine situacije, sve do usporedbe s Raderom... čijeg se imena Lisey ne bi ni sjetila. Naravno, Manda je bila u prednosti zbog psihološke distance, no svejedno je njezina bistrina bila iznenađujuća.

Ispred sebe ugledaju putokaz na kojem je pisalo CASTLE ROCK 15. Dok su prolazile pokraj njega sunce uplovi iza gomilajućih oblaka. Kad je Amanda sljedeći put progovorila, učinila je to tišim glasom. „Namjeravaš to učiniti njemu prije no što on to učini tebi, je li? Ubiti ga a tijela se riješiti na onom drugom svijetu.“ Ispred njih zabrunda grmljavina. Lisey pričeka. Je li ovo sestrinsko urotništvo? Pomisli ona. Je li o tome riječ?

„Zašto, Lisey? Osim, pretpostavljam, zato što možeš?“

„Nanio mi je bol. Sjebao me.“ Uopće ne zvuči kao ona, ali ako sestrinsko urotništvo podrazumijeva istinu - a ona je tako mislila - onda je ovo živi primjer toga. „I da znaš nešto, draga moja: idući put kad me sjebe bit će mu to zadnji put da je ikoga sjebao.“

Amanda je gledala ravno preda se u cestu koja se prostirala pred njima, ruku sklopljenih ispod kržljavog poprsja. Naposljetku reče, gotovo sebi: „Uvijek si bila čelik u njegovoj kičmi.“

Lisey je pogleda i više nego iznenađeno. Zgranula se. “Što si rekla?“

„Scottovoj. A on je to znao.“ Amanda podigne ruku i pogleda u crveni ožiljak na njoj. Tad pogleda u Lisey. „Ubij ga“, reče ona hladnom ravnodušnošću. „Nemam ništa protiv.“

2.

Lisey proguta slinu i začuje škljocaj u grlu. „Slušaj Manda, zapravo nemam jasnu ideju što činim. Moraš to znati unaprijed. Više-manje idem naslijepo.“

„Znaš što, to ti ne vjerujem“, reče Amanda, gotovo šaljivo. „Ostavila si poruke da ćeš se naći s njime u osam sati u Scottovoj radnoj sobi-jednu na svojoj telefonskoj sekretarici a jednu onom profesoru iz Pittsburgha, u slučaju da Dooley nazove njega. Namjeravaš ga ubiti i to je u redu. Hej, pružila si murjacima šansu, zar ne?“ Prije no što je Lisey uspjela odgovoriti: „Naravno da jesi. A tip se lijepo ušetao u tvoju kuću pokraj njih. Skoro ti odrezao sisu tvojim vlastitim otvaračem konzervi.“

Iza zavoja Lisey se nađe iza još jednog gegajućeg kamiona za prijevoz drvne grade; kao da iznova proživljava, onaj dan kad su se ona i Darla vraćale nakon što su Amandu ostavile u bolnici. Lisey stisne kočnicu, ponovno uz osjećaj krivnje što vozi bosonoga. Starih se ideja teško riješiti.

„Scott je imao dovoljno jaku kičmu“, reče Lisey.

„Aha. A potrošio ju je na to da izvuče živu glavu iz djetinjstva.“ „Što ti znaš o tome?“ upita Lisey.

„Ništa. Nikad nije pričao o tome kakvim je životom živio kao dijete. Misliš da nisam primijetila? Možda Darla i Canty nisu, ali ja jesam, i on je to znao. Poznavali smo se u dušu, Lisey - onako kako se poznaju jedine dvije osobe koje ne piju na tulumu. Mislim da je zato skrbio za mene. A znam i još nešto.“

„Što?“

„Najprije pretekni ovaj kamion prije no što se ugušim od njegova smrada.“

„Ne vidim dovoljno daleko.“

„Vidiš prilično daleko. Osim toga, Bog mrzi kukavice.“ Kratka stanka. „Još jedna stvar koju ljudi kao što smo Scott i ja jako dobro znaju.“

„Manda–“

„Pretekni ga! Gušim se!“

„Stvarno mislim da nemam dovoljno–“

„Lisey ima dečka! Lisey i Zeke, zaljubljeni par, grlili se ljubili–“

„Štrklja, nemoj da se zbljujem.“

Amanda se nasmije. „Grlili se ljubili sve do pola dva!“

„Ako nešto nailazi iz suprotnog smjera–“

„Najprije dode ljubav, pa dođe svadba, a onda dođe Lisey s–“

Ne dopustivši si ni da razmisli što čini, Lisey bosom nogom prignječi bemburinu papučicu gasa i naglo skrene ulijevo. Bila je poravnana s kabinom kamiona koji je pretjecala kad se još jedan kamion za prijevoz drvne grade pojavi na vrhu uzbrdice, idući prema njima.

„Sranje, neka mi netko doda nargilu, sad smo gotove!“ vikne Amanda. Više se nije zahrđalo hihotala nego grohotom smijala. I Lisey se smijala. „Gas do daske, Lisey!“

Lisey posluša. BMW iznenađujuće poletno poskoči i Lisey se obilato pravovremeno vrati u svoj vozni trak. Darla bi, pomisli Lisey, sad vrištala iz petnih žila.

„Učinjeno“, reče ona Amandi. „Zadovoljna?“

„Da“, reče Amanda i položi lijevu ruku na Liseynu desnu, pomiluje je, i Lisey popusti svoj grčeviti stisak na upravljaču. „Drago mi je što sam tu, jako mi je drago da si došla po mene. Nisu se svi moji dijelovi željeli vratiti, ali najvećim sam dijelom bila tako... ne znam... žalosna što sam otišla. I strahovala da će mi uskoro postati svejedno. I zato ti hvala, Lisey.“

„Zahvali Scottu. On je znao da će ti zatrebati pomoć.“

„A znao je da će zatrebati i tebi.“ Amanda je sad govorila krajnje blagim glasom. „A kladim se i da je znao da će samo jedna od tvojih sestara biti dovoljno luda da ti pomogne.“

Lisey svrne pogled s ceste dovoljno dugo da pogleda u Amandu. „Jeste li ti i Scott razgovarali o meni, Amanda? Jeste li razgovarali o meni tamo prijeko?“

„Razgovarali smo. Ovdje ili ondje, ne sjećam se i mislim da i nije važno. Razgovarali smo o tome koliko te volimo.“

Lisey nije mogla odgovoriti. Srce joj bješe prepuno. Željela je plakati ali onda ne bi vidjela cestu. A možda je suza već bilo dovoljno. Što ne znači da ih neće biti još.

3.

I tako su se neko vrijeme vozile u tišini.Nakon što su prošle kamp Pigwockit, promet je bio slab. Nebo iznad njih još je bilo plavo ali je sunce bilo zakopano u nadolazećim oblacima, pa je bilo vedro ali nekako čudnovato bez sjena. Uskoro Amanda progovori za nju neuobičajenim tonom smotrene znatiželje. „Bi li došla po mene i da ne trebaš partnera u zločinu?“

Lisey razmisli. „Nadam se da bih“, naposljetku reče.

Amanda podigne Liseynu ruku bližu sebi i cmokne je - dodirom lakim poput leptirova krila - pa je vrati na upravljač. „I ja se nadam“, reče ona. „Smiješan je taj Južni vjetar. Dok si tamo čini se da nije ništa manje stvaran od ovoga svijeta a da je bolji od svega na ovome svijetu. Ali kad si ovdje...“ Ona slegne ramenima. Čežnjivo, pomisli Lisey. „Onda je on samo zraka mjesečine.“

Lisey se prisjeti kako je u Antlersu ležala u krevetu sa Scottom i gledala kako se mjesec pokušava probiti iza oblaka. Poslušala je njegovu priču a onda otišla s njim.

Prešla.

Amanda upita: „Kako ga je Scott zvao?“ „Ktonska Luna.“

Amanda kimne glavom. „Barem sam bila blizu, zar ne?“

„Jesi.“

„Mislim da većina djece ima neko mjesto kamo odlaze kad se boje, kad su osamljena ili se naprosto dosađuju. Nazovu ga Nigdjezemskom ili Međuzemljem, Ktonskom Lunom ako imaju dovoljno bujnu maštu i sami izmisle ime. Većinom ga zaborave. Talentirana šačica - poput Scotta - upregne svoje snove i pretvore ih u zaprežne konje.“

„I ti si bila prilično talentirana. Izmislila si Južni vjetar, zar ne? Cure iz našeg susjedstva igrale su se toga godinama. Ne bih se iznenadila da se djevojčice iz Sabbatus Roada još igraju neke njegove inačice.“

Amanda se nasmije i odmahne glavom. „Prelaženje u onaj svijet nije bilo za ljude poput mene. Moja je mašta bila dovoljno bujna samo da me uvali u nevolje.“

„Manda, to nije istina–“

„Da,“ reče Amanda, „istina je. Ludnice su pune ljudi poput mene. Naši snovi uprežu nas i bičuju nas mekanim bičevima - ljupkim bičevima - a mi trčimo kasom, uvijek u mjestu... jer ona lađa... Lisey, njezina se jedra nikad ne razviju i sidro nikad ne digne...“

Lisey riskira još jedan pogled. Suze su curile niz Amandine obraze. Možda suze nisu kapale po onim kamenim klupama, ali ovdje su bile dio ljudskog postojanja.

„Znala sam da mi ne gine slom“, reče Amanda. „Cijelo vrijeme dok smo bile u Scottovoj radnoj sobi... dok sam upisivala sve one besmislene brojke u taj glupi notes, znala sam...“

„Taj je notes bio ključ svega“, reče Lisey, prisjetivši se da su u njemu bile napisane riječi TRANDOVILJE i mein gott... nešto poput poruke u boci. Ili još jednog fanta - Llsey, tu sam, molim te nađi me.

„Stvarno?“ upita Amanda. „Stvarno.“

„To je tako smiješno. Znaš, Scott mi je dao te notese, gotovo doživotnu zalihu. Za moj rođendan.“

„Stvarno?“

„Da, godinu dana prije smrti. Rekao je da bi mi mogli dobro doći.“ Ona se uspije nasmiješiti. „Čini se da mi je jedan doista i dobro došao.“

„Da“, reče Lisey, pitajući se je li na poleđini svih tih notesa, neposredno ispod zaštitnog znaka, također majušnim crnim slovima pisalo mein gott. Jednog će dana možda pogledati. Naravno, ako ona i Amanda iz ovog izvuku živu glavu.

4.

Kad je Lisey u središtu Castle Rocka usporila da bi skrenula na parkiralište ispred šerifova ureda, Amanda je zgrabi za ruku i upita što to dovraga radi. Slušala je sestrin odgovor sve se jače čudeći.

„A što bih ja trebala raditi dok ti podnosiš prijavu i ispunjavaš formulare?“ Amanda upita zajedljivo. „Sjediti na klupici ispred Službe za evidenciju stočnog fonda u ovoj pidžami: gore mi vire sise a dolje mi se vidi muf. Ili da lijepo sjedim ovdje i slušam radio? Kako ćeš objasniti to što si banula bosa? Ili što ako je netko iz Greenlawna već nazvao šerifa i rekao neka motre na piščevu udovicu, posjetila je sestru u žutoj kući a sad nijedne nema?“

Lisey je bila u stanju koje bi njezin ne baš bistri otac nazvao zbrčkanost. Toliko se usredotočila na probleme kako Amandu vratiti iz Nigdjezemske i što učiniti s Jimom Dooleyem da je potpuno zaboravila da su njih dvije trenutačno u negližeu, a moguće reperkusije Velikog bijega da i ne spominjemo. Dotad je BMW već ugnijezdila ispred ciglene zgrade šerifova ureda između gostujućeg automobila državne policije slijeva i Forda na čijem je boku pisalo ŠERIFOV URED OKRUGA CASTLE zdesna, pa Lisey obuzme osjećaj klaustrofobije. Padne joj na um naslov jedne countrj pjesme: „Gdje mi je bila pamet?“

Što je, naravno, smiješno - ta ona nije bjegunica, Greenlawn nije zatvor a ni Amanda zatvorenica, no njezine bose noge... kako će objasniti svoje hebene bose noge? I–

Uopće ne razmišljam, nimalo, samo slijedim korake. Recept. A ovo je kao da sam okrenula list u kuharici i shvatila da je prazan.

„Osim toga,“ nastavila je Amanda, „moramo misliti na Darlu i Canty. Lisey, jutros si ono dobro izvela, ne želim da sad ispadne da te kritiziram ali–“

„Kritiziraš“, reče Lisey. „A imaš i pravo. Ako ovo još nije kaos, uskoro će biti. Nisam željela prebrzo otići do tvoje kuće ili se tamo predugo zadržati u slučaju da Dooley motri i na nju–“

„Zna li on za mene?“

Čini mi se da ste i usred nekve krize s trknutom sestrom, nije l' tako?

„Mislim...“ zausti Lisey pa zašuti. Izmotavanje nema smisla. “Znam da zna, Manda.“ „Nema veze, pa nije on Veliki čarobnjak Karnak. Ne može biti na dva mjesta u isto vrijeme.“

„Ne može, ali ne želim ni da svraćaju policajci. Uopće ne želim njihove prste u ovome.“

„Lisey, odvezi nas do vidikovca.“

Vidikovac je bio lokalni naziv za izletište s pogledom na jezero Castle i baru Little Kin Pond, ispred ulaza u park prirode Castle Rock, s velikim parkiralištem pa čak i s nekoliko prijenosnih WC-a. Budući da je kasno popodne i olujni se oblaci valjaju na obzoru, vjerojatno tamo neće biti nikog. Dobro mjesto za stati, razmisliti, odvagnuti opcije i utuci vrijeme. Možda je Amanda doista genijalka.

„Hajde, makni nas s glavne ulice“, reče Amanda, potežući ovratnik gornjeg dijela pidžame. „Osjećam se kao striptizeta u crkvi.“

Lisey se oprezno natraške odveze na ulicu - sad kad nije željela imati posla sa šerifovim ljudima bila je smiješno sigurna da će udariti u neki auto prije no što uspije odmagliti - i krene na zapad. Deset minuta potom skretala je kod natpisa na kojem je pisalo

PARK PRIRODE CASTLE ROCK

IZLETIŠTE I ODMORIŠTE

SVIBANJ-LISTOPAD

PARK SE ZATVARA U SUMRAK

KOPANJE PO SMEĆU ZABRANJENO ZBOG VAŠEG ZDRAVLJA ZAKONOM

5.

Liseyn automobil bio jedini na parkiralištu,a izletište pusto - nije bilo ni jednog jedinog izletnika koji bi se opijao prirodnim ljepotama (ili pivom Montpelier Gold).

Amanda krene prema jednom izletničkom stolu. Tabani su joj bili jako ružičasti, a premda se sunce sakrilo, vidjelo se da ispod zelene pidžame nema ništa. „Amanda, stvarno misliš da je to–“

„Dođe li netko ja odmah gibam natrag u auto.“ Manda pogleda preko ramena i nasmiješi se od uha do uha. „Pokušaj... trava je svilenasta“ Lisey na prstima ode do ruba pločnika pa zakorači na travnjak. Amanda je imala pravo, svilenasta je bila primjerena riječ, savršena ribica iz Scottova jezičnog studenca. Oku i srcu pružao se nesmetan pogled na zapad. Tmasti su se oblaci slijevali prema njima kroz skrbe White Mountainsa, i Lisey nabroji sedam tamnih točaka gdje su koprenasti šeširići kiše zamrljali visoke obronke. Munje su bljeskale u tim olujnim kesama, a između njih, povezujući ih poput kakvog fantastičnog vilinskog mosta, vidjela se dvostruka duga koja se lučno izvijala iznad Mount Cranmorea u iskrzanom prorezu plavetnila. Lisey je gledala kako se ta rupa zatvara, a druga se, iznad neke planine njoj nepoznatog imena, otvara, pa se duga iznova ukaže. Ispod njih jezero Castle bilo je prljavo tamnosivo a bara Little Kin Pond iza njega poput crnog oka uginule guske. Vjetar se nadimao ali je bilo nemoguće toplo, i kad joj se kosa podigla sa sljepoočnica Lisey podigne ruke kao da će poletjeti - ne na letećem ćilimu nego uz pomoć najobičnije alkemije ljetnog proloma oblaka.

„Manda!“ reče ona. „Veseli me što sam živa!“

„I mene“, ozbiljno će Amanda i ispruži ruke. Vjetar joj je otpuhivao prosijedu kosu od lica kao u djeteta. Lisey oprezno sklopi prste oko sestrinih, pazeći da ne dira Amandine posjekotine, ali svjesna kako u njoj svejedno jača nekakva neobuzdanost. Zagrmi im iznad glava, topao vjetar zapuše jače, a sto trideset kilometara zapadnije olujni oblaci prostruje kroz drevne planinske prolaze. Amanda zapleše a Lisey s njom, bosonoge u travi, spojenih ruku podignutih u nebo.

„Da!“ Zagrmjelo je pa je Lisey morala dreknuti. „Da što?“ drekne i Manda. Ponovno se smijala. “Da, namjeravam ga ubiti!“

„To i rekoh! Pomoći ću ti!“ vikne Amanda a onda počne kiša i one se trkom vrate u auto, smijući se i rukama štiteći glave od kiše.

6.

Bile su na suhom prije no što je pao prvi od desetak pljuskova tog popodneva pa nisu pokisle do gole kože što bi se jamačno dogodilo da su odugovlačile: trideset sekundi nakon što su pale prve kapi više nisu vidjele najbliži izletnički stol, ni dvadeset metara od njih. Kiša je bila hladna, u autu je bilo toplo pa se vjetrobran odmah zamaglio. Lisey upali motor i uključi odmagljivanje. Amanda ščepa Liseyn mobitel. „Vrijeme da nazovemo gospodičnu Buggy Bumpers“, reče ona, posluživši se Darlinim nadimkom iz djetinjstva koji Lisey već godinama nije čula.

Lisey pogleda na sat: prošlo je tri. Slabi su izgledi da Canty i Darla (nekoć zvana Miss Buggy Bumper, a kako joj je to bilo mrsko) još objeduju. „Vjerojatno su već negdje između Portlanda i Auburna“, reče ona.

„Da, vjerojatno je tako“, reče Amanda, obraćajući se Lisey kao djetetu. „Zato ću nazvati Miss Buggyn mobitel.“

Scott je kriv ako sam tehnološki zaostala, Lisey poželi reći. Nakon njegove smrti svakim danom dodatno zaostajem u tom pogledu. Još nisam kupila ni DVD, a njega danas već svatko ima.

No zapravo je rekla: „Nazoveš li Darlu Miss Buggy Bumpers vjerojatno će spustiti slušalicu iako će skužiti da si ti.“

„Nikad to ne bih učinila.“ Amanda se zagleda u kišu koja je lijevala kao iz kabla i pretvorila vjetrobran BMW-a u staklenu rijeku. „Znaš zašto smo je ja i Canty tako zvale i zašto je to bilo zločesto od nas?“

„Ne.“

„Kad je imala samo tri ili četiri godine Darla je imala crvenu gumenu lutkicu. Originalnu Miss Buggy Bumpers. Darla je obožavala tu starudiju. Jedne je noći ostavila Miss Buggy na radijatoru i ova se rastopila. Jezuš, kojeg li smrada.“

Lisey je dala sve od sebe da suspregne smijeh ali joj ne uspije. Budući da joj se grlo stegnulo a usta bila zatvorena, nasmije se kroz nos i prilično si obilno poprska prste prozirnim šmrkljima.

„Fuj, baš dražesno, čaj je poslužen, gospođo“, reče Amanda.

„U pretincu za rukavice ima papirnatih maramica“, reče Lisey, pocrvenjevši do korijena kose. „Daj mi nekoliko.“ A onda se sjeti Miss Buggy Bumpers kako se topi na radijatoru, na to se nadoveže sjećanje na Dandvjevu najsočnim psovku - u ćelavo ime Isusovo - i ponovno se počne smijati, premda je u školjci svoje radosti razabrala tugu skrivenu poput bisera, ne« to što je imalo veze s dotjeranom i neuviđavnom odraslom Darlom i sjenom djeteta još skrivenog ispod njezine površine, tog pekmezom umrljanog i često srditog djeteta koje uvijek kao da je nešto trebalo.

„Ma, obrisi o volan“, reče Amanda. I ona se ponovno smijala. Ruku u kojoj je držala mobitel prislonila je na trbuh. „Mislim da ću se upisati.“

„Amanda, popišaš li se, ta će se pidžama rastopiti. Dodaj mi tu vražju kutiju Kleenexa.“

I dalje se smijući, Amanda otvori pretinac za rukavice i da joj kutiju papirnatih maramica.

„Misliš li da ćeš je uspjeti dobiti?“ upita Lisey. „Po ovakvoj ki-šurini?“

„Ako joj je mobitel uključen, dobit ću je. Ako nije u kinu ili nešto takvo, uvijek ima uključen mobitel. Razgovaram s njom gotovo svakodnevno - katkad i dvaput ako je Matt na nekoj od svojih predavačkih orgija. Zato što Metzie katkad nazove nju pa mi Darla kaže što je rekla. Darla je jedina iz naše obitelji s kime Metzie želi razgovarati.“

Lisey ovo zapanji. Nije imala pojma da Amanda i Darla razgovaraju o Amandinoj nesređenoj kćeri, Darla to nikad nije spomenula. Rado bi nastavila priču o toj temi ali sad vjerojatno nije trenutak za to. „Što ćeš joj reći dobiješ li je?“

„Samo slušaj. Mislim da sam sve dobro smislila ali se bojim da će moj plan, ispričam li ti ga unaprijed, izgubiti nešto od svoje... ne znam. Svježine. Vjerodostojnosti. Želim samo njih dvije poslati dovoljno daleko da ne nabasaju i–“

„–upadnu u sortirku krumpira Maxa Silvera?“ upita Lisey. Sve su sestre svojevremeno radile za gospodina Silvera: 25 centi za svakih stotinjak kilograma krumpira koje iskopaš, a prljavštinu ispod nokata čistiš do veljače.

Amanda je oštro pogleda a onda se nasmiješi. „Tako nekako. Darla i Canty znaju biti gnjavatorice, ali ih volim, pa ubij me. U svakom slučaju ne bih željela da nastradaju samo zato što su se pojavile na pogrešnom mjestu u pogrešno vrijeme.“

„Ni ja“, tiho će Lisey.

Pregršt solike začegrta po krovu i vjetrobranu, a onda je ponovno padala samo jaka kiša.

Amanda je pogladi po ruci. „Znam ja to, Mala.“

Mala. Ne mala Lisey, samo Mala. Otkad je Amanda nije tako nazvala? A jedino ju je ona tako zvala.

7.

Amandi zbog ruku nije bilo lako utipkati broj. Pogriješila je pa je morala iznova.

Drugi put uspije, pritisne zelenu tipku za slanje i prisloni malu Motorolu na uho.

Pljusak je jenjao. Lisey shvati da ponovno vidi najbliži izletnički stol. Koliko je sekundi prošlo otkad je Amanda poslala poziv? Svrne pogled s izletničkog stola na sestru, podignutih obrva. Amanda počne odmahivati glavom a onda se uspravi na sjedištu i podigne desni kažiprst, kao da poziva konobara u nekom finom restoranu.

„Darla?... Čuješ me?... Znaš li tko te zove?... Da! Da, stvarno!“

Amanda isplazi jezik i izbeči se, oponašajući Darlinu reakciju nijemom i prilično okrutnom učinkovitošću: natjecateljica u „Milijunašu“ koja je upravo prešla u sljedeći krug.

„Da, ona je kraj m... Darla, daj uspori! Najprije nisam govorila a sad ne mogu ubaciti ni riječ! Dat ću ti Lisey za koji č–“

Amanda ovaj put posluša dulje, kimajući glavom i signalizirajući prstima desne ruke: bla-bla-bla.

„A-ha, reći ću joj.“ I ne potrudivši se poklopiti rukom mikrofon mobitela - vjerojatno zato što je željela da Darla čuje da je njezina poruka prenijeta - Amanda reče: „Lisey, ona i Canty su zajedno, ali još na Jetportu. Cantyn avion nije mogao poletjeti za Boston zbog nevremena. Kojeg li peha!“

Amanda pritom slavodobitno podigne palac, a onda se ponovno posveti telefonu.

„Drago mi je da sam vas ulovila prije no što ste krenule jer više nisam u Greenlawnu. Lisey i ja smo u sanatoriju Acadia Mental Health u Derryju... tako je, u Derryju.“

Ona posluša, kimajući glavom.

„Da, pretpostavljam da to i jest neka vrsta čuda. Sjećam se samo da sam čula Lisey kako me zaziva i probudila sam se. Posljednje čega se sjećam prije toga je kako me moje sestre voze u bolnicu Stephens Memorial u No Soapi. A onda sam... čula sam kako me Lisey doziva, kao kad te netko budi iz dubokog sna... doktori iz Greenlawna poslali su me ovdje na snimanje glave, pretrage koje će vjerojatno koštati kao svetog Petra kajgana...“

Sluša.

„Da, mila, doista želim pozdraviti Canty, a sigurna sam da to želi i Lisey, ali smo sad na redu a mobitel neće raditi u laboratoriju. Doći ćete, je li? Sigurna sam da možete stići u Derry do sedam sati, najkasnije osam...“

U tom trenutku nebo se ponovno otvorilo. Ovaj je prolom bio jači od prvog i automobil iznenada ispuni šuplje dobovanje. Prvi put Amanda nije znala što da kaže. Pogleda u Lisey razrogačenih i uspaničenih očiju, prsta uprta u krov automobila odakle je taj zvuk dopirao. Ustima oblikuje riječi Želi znati odakle taj zvuk.

Ne časeći časa, Lisey zgrabi mobitel i prisloni ga na svoje uho. Veza je bila kristalno jasna usprkos nevremenu (ili možda upravo zbog njega). Nije čula samo Darlu nego i Canty; razgovarale su uzbuđenim, zbunjenim, slavljeničkim glasovima; u pozadini je Lisey čula čak i kako preko razglasa objavljuju kašnjenja zrakoplova zbog nevremena.

„Darla, ovdje Lisey! Amanda se vratila! Potpuno! Nije li to su, Per?“ „Lisey, ne mogu vjerovati!“

„Tko vidi taj vjeruje“, reče Lisey. „Dovucite dupe u Acadiju u Derryju i uvjerite se osobno.“

„Lisey, kakav je to šum? Kao da se tuširate!“

„Hidroterapija, točno prekoputa!“ Lisey je razdragano lagala i mislila: Ovo nikad nećemo poslije moći objasniti - ni u ludilu! „Drže otvorena vrata pa je užasno bučno.“

Na trenutak se čuo samo postojan pljusak kiše. A onda Darla reče: „Ako je ona stvarno dobro, možda bismo Canty i ja mogle ipak otići na ručak u Snow Squall. Derry je daleko i obje ćemo pregladnjeti.“ Na trenutak se Lisey razbjesni na nju, ali si onda malne odvali j ćušku: što kasnije dođu, to bolje, nije li tako? No svejedno se Lisey malo smuči od neumjesne zlovolje koju je začula u sestrinu glasu. I to vjerojatno spada u sestrinstvo, zaključi ona.

„Naravno, zašto ne?“ reče ona i Amandi pokaže krug od palca i kažiprsta. Amanda se nasmiješi i kimne glavom. „Ionako nikamo ne idemo, Darla.“

Osim možda u Ktonsku Lunu, riješiti se mrtvog luđaka. Bude li sreće, naravno. Krene li nas. “Možeš li mi ponovno dati Mandu?“ Darla je još zvučala kivno, kao da nije vlastitim očima vidjela sestrinu užasnu katatoničnu obamrlost pa je sad posumnjala da je Amanda cijelo vrijeme glumatala. „Canty želi govoriti s njom.“

„Naravno“, reče Lisey i Amandi nijemo usnama poruči Cantata, vraćajući joj mobitel.

Amanda je opetovano uvjeravala Canty da je doista dobro, i da je to doista pravo čudo, da nema ništa protiv toga da Canty i Darla ipak odu na objed u Snow Squall, te da doista nema nikakve potrebe da skreću s puta i odu u Castle View donijeti joj nešto od kuće. Ima sve što treba, Lisey se za sve pobrinula.

Potkraj razgovora kiša prestane iznebuha a da nije najprije jenjala, kao da je Bog zavrnuo slavinu na nebu, i Lisey padne na um čudna pomisao: tako pada u Ktonskoj Luni, u obliku kratkotrajnih i naglih pljuskova.

Otišla sam iz Ktonske Lune, ali ne jako daleko, pomisli ona i shvati da još u ustima osjeća onaj slatki, čisti okus.

Kad je Amanda rekla Cantati da je voli pa prekinula vezu, neočekivana zraka vlažnog lipanjskog sunca probije se kroz oblake i na nebu se oblikuje još jedna duga, ovaj put bliža, i zasja iznad jezera. Poput obećanja, pomisli Lisey. U koje želite vjerovati ali u koje ne vjerujete sasvim.

8.

Amandin mrmoljeći glas trgne je iz sanjarenja o dugi. Manda je od informacija tražila broj Greenlawna, a onda ga prstom zapisala na zamagljenom dnu bemburina vjetrobrana.

„Znaš, to će ostati zapisano i nakon što se vjetrobran potpuno odmagli“, Lisey reče Amandi nakon što je ova prekinula vezu. „Oprat ću Windexom. Imala sam kemijsku u središnjoj konzoli, zašto me nisi tražila?“

„Jer sam katatonična“, reče Amanda i pruži mobitel Lisey. Lisey ga samo okrzne pogledom. „Koga bih trebala nazvati?“

„Kao da ne znaš.“

„Amanda–“

„Lisey, to moraš ti. Ja nemam pojma s kime bih trebala razgovarati ni kako si me uopće smjestila tamo.“ Posuti trenutak, prebirući prstima po nogavicama pidžame. Oblaci su se iznova sklopili, dan ponovno smračio a ona duga mogla je biti baš i san. „Zapravo znam“, reče ona naposljetku. „Samo što me nisi smjestila ti nego Scott. On je to nekako sredio. Sačuvao mi mjesto.“

Lisey samo kimne glavom. Nije se usudila ništa reći.

„Kada? Nakon što sam posljednji put dignula ruku na sebe? Nakon što sam ga posljednji put vidjela u Južnom vjetru? U onome što je on zvao Katonska Luna?“

Lisey je i ne pokuša ispraviti. „Zašarmirao je doktora po imenu Hugh Alberness. Nakon što je pregledao tvoju povijest bolesti Alber-ness se složio da te čekaju teška vremena, pa kad si ovaj put šiznula pregledao te i primio u bolnicu. Ne sjećaš se toga? Ničeg?“

„Ne.“

Lisey uzme mobitel i pogleda u broj na djelomice zamagljenom vjetrobranu. „Ne znam što da mu kažem, Manda.“ „Mala, što bi mu Scott rekao?“

Mala. Ponovno. Još jedan pljusak, žestok ali ne duži od dvadeset sekundi zabubnja po krovu automobila, i dok se čulo njegovo do-bovanje Lisey se uhvati kako se prisjeća svih književnih promocija na kojima je bila sa Scottom - što je on zvao tezgarenje. Uz časnu iznimku Nashvillea 1988., uvijek joj se činilo da se dobro provela, a zašto i ne? On bi im rekao što su željeli čuti; njezin je posao samo bio da se smješka i zaplješće kad treba. O, kadikad je morala usnama oblikovati Hvala vam kad bije se spomenulo. Katkad bi Scott dobio darak - suvenire, podsjetnike - a on bi ih predao njoj i ona bi ih morala držati. Ponekad bi bilo i fotografiranja a ponekad bi ljudi poput Tonyja Eddingtona - Toneha - bili zaduženi da napisu kraći osvrt u kojem bi katkad spomenuli i nju a katkad i ne bi, ponekad bi joj ime napisali ispravno a kadikad ne bi; jednom su je prilikom predstavili kao družicu Scotta Landona, i to je bilo u redu, sve je to bilo u redu jer ona nije pravila probleme, znala je biti tiha kao miš, ali ona nije bila poput djevojčice iz Sakijeve priče „Otvoreni prozor“ jer brzopotezno izmišljanje joj ni u kojem slučaju nije bila uža specijalnost i–

„Slušaj, Amanda, ako si mislila u ovo uključiti Scotta, od toga neće biti ništa, stvarno nemam blagog pojma što bih rekla. A zašto ne bi ti nazvala doktora Albernessa i rekla mu da si dobro...“ Lisey je pokušavala mobitel ponovno utrapiti Amandi.

Amanda podigne svoje unakažene ruke na prsa, odbijajući uzeti mobitel. „Ne bi ispalo dobro, što god rekla. Ja sam luda. A ti si, osim što si duševno zdrava, i udovica slavnog pisca. I zato ti nazovi, Lisey. Makni nam doktora Albernessa s vrata. I to odmah.“

9.

Lisey nazove i dogodi se nešto što je, kao prvo, bilo gotovo odveć slično razgovoru koji je vodila onog dugog - predugog - četvrtka kad je počela slijediti postaje fanta. Ponovno je s jedne strane bila Cassandra, i Lisey ponovno prepozna onu pospanu glazbu kad su je stavili na čekanje, ali je ovaj put u Cassandrinu glasu bilo i uzbuđenja i olakšanja zbog Liseyna poziva. Reče da će je prespojiti na privatni broj doktora Albernessa.

„Nemojte prekinuti vezu“, zapovjedi ona Lisey prije no što je isparila u nečemu što je možda bio stari disco-hit Donne Summer „Love to Love You, Baby“ prije no što su ga podvrgnuli glazbenoj lobotomiji.Nemojte prekinuti vezu zazvučalo je pomalo zloslutno, ali to što je Hugh Alberness kod kuće... ulijeva nadu, zar ne?

Znaš, policiju je mogao nazvati i od kuće kao i iz ureda. A mogao je to učiniti i dežurni liječnik u Greenlawnu. A što ćeš mu reći kad se javi? Što ćeš mu, dovraga, reći?

Što bi mu Scott rekao?

Scott bi mu rekao da je stvarnost Ralph.

Što je bila neporeciva istina.

Lisey se blago nasmiješi na tu pomisao i prisjeti se kako se Scott ushodao po hotelskoj sobi u... Lincolnu? Lincolnu u Nebraski? Vjerojatnije u Omahi, jer je to bila hotelska soba, lijepa, možda i dio apartmana. Čitao je novine kad je netko ispod vrata gurnuo faks od njegova urednika. Urednik, Carson Foray, tražio je dodatne promjene u trećoj verziji Scottova novog romana. Lisey se nije mogla sjetiti kojeg, samo da je bila riječ o nekom od kasnijih koje je ponekad nazivao „Landonovim vrućim ljubavnim pričama“. Carson - koji je sa Scottom surađivao cijelu slonovsku vječnost, rekao bi Dandy - smatrao je da je slučajni susret dva lika nakon dvadesetak godina nategnut. „Zaplet na tom mjestu malko škripi, stari moj“, napisao je.

„Idi u škripavi kurac“, zagunđao je Scott i uhvatio se za onu stvar. (Je li mu pritom onaj šarmantno neposlušni uvojak kose pao na čelo? Naravno da jest.) A onda, prije no što je Lisey uspjela reći nešto pomirljivo, on je dohvatio novine, srdito šuškajući okrenuo zadnju stranicu i pokazao joj članak u rubrici Taj čudni svijet naslovljen PAS NAŠAO PUT KUĆI - NAKON TRI GODINE. U članku je bila riječ o škotskom ovčaru po imenu Ralph koji se izgubio dok je sa svojim vlasnicima ljetovao u floridskom Port Charlotteu. Tri godine potom Ralph se pojavio u obiteljskoj kući u oregonskom Eugeneu mršav, bez ogrlice i malo izranjavanih šapa, ali inače u dobrom stanju. Došetao niz kolni prilaz, sjeo na trijem i zalajao da ga se pusti u kuću.

„Što misliš da bi Monsieur Carson Foray pomislio kad bi se takvo što pojavilo u nekoj mojoj knjizi?“ ljutio se Scott, odmaknuvši kosu s čela (naravno, ona je istog trenutka pala natrag). „Misliš li da bi mi poslao faks s porukom da to malo škripi, stari moj?“

Lisey, i zabavljena njegovom srdžbom i gotovo smiješno dirnuta pomišlju na Ralphov povratak nakon tolikih godina (i Bog zna koliko pustolovina), potvrdi da bi Carson vjerojatno to doista učinio.

Scott je ponovno dohvatio novine, nakratko zazorno zaškiljio u Ralphovu fotografiju - Ralph je izgledao pomalo kicoški s novom ogrlicom i bandanom oko vrata - pa bacio novine. „Reći ću ti nešto, Lisey,“ rekao je, „romanopisci su užasno hendikepirani. Stvarnost je Ralph, koji se pojavi nakon tri godine a nitko ne zna zašto. Ali romanopisac ne može ispričati tu priču! Jer malko škripi, stari moj!“

Nakon što si je dao oduška, Scott je - koliko se Lisey sjeća - prepravio sporne stranice.

Glazba na čekanju se prekine. „Gospodo Landon, još ste tu?“ upita Cassandra.

„Još sam tu“, reče Lisey, puno smirenija. Scott je bio u pravu. Stvarnost je kad pijandura kupi dobitnu srećku, s neba mu padne sedamdeset milijuna dolara, i on podijeli dobitak sa svojom omiljenom pipničarkom. Curica izvučena živa iz bunara u Teksasu u kojem je provela šest dana. Student padne s balkona na četvrtom katu u Canciinu i samo slomi zapešće. Stvarnost je Ralph.

„Sad ću vas prespojiti“, reče Cassandra.

Začuje se dvostruki škljocaj a onda Hugh Alberness - vrlo zabrinuti Hugh Alberness, procijeni ona, ali ne i uspaničen - reče: „Gospodo Landon? Gdje ste?“

„Na putu prema sestrinoj kući. Stići ćemo tamo za dvadeset minuta.“

„Amanda je s vama?“

„Da.“ Lisey je čvrsto odlučila odgovarati na njegova pitanja, ali ne i više od toga. Dijelom je bila znatiželjna koja će to pitanja biti.

„Gospođo Landon–“ „Lisey.“

„Lisey, danas popodne u Greenlawnu ima puno zabrinutih ljudi, osobito doktor Stein, dežurni liječnik, sestra Burrell, zadužena za Acklevevo krilo, te Josh Phelan, šef našeg malobrojnog ali uglavnom prilično sposobnog osiguranja.“

Lisey zaključi da je ovo i pitanje - Što ste to učinile? - i optužba - Nasmrt ste danas prestrašile neke ljude! - i zaključi da bi trebala reagirati na to. Ali samo ukratko. Lako bi mogla sama sebi jamu iskopati i u nju pasti.

„Da, žao mije zbog toga. Jako. Ali Amanda je željela otići, uporno je to tražila, kao i to da ne pozovemo nikog iz Greenlawna dok ne odmaknemo na sigurnu udaljenost. S obzirom na okolnosti, mislila sam da je najbolje da ništa ne forsiram. Bila je to moja procjena.“

Amanda žustro podigne oba palca, ali si Lisey nije mogla dopustiti da joj nešto odvuče pozornost. Doktor Alberness možda je veeel-ki štovatelj knjiga njezina muža, ali Lisey nije sumnjala u to da je i vrstan stručnjak u tome kako iz ljudi izvući stvari koje nisu željeli ili namjeravali reći.

No Alberness je zvučao uzbuđeno. „Gospođo Landon... Lisey... vaša sestra reagira?

Svjesna je i reagira?“

„Tko čuje taj vjeruje“, reče Lisey i pruži telefon Amandi. Amanda pogleda usplahireno ali uzme mobitel.

Lisey joj ustima oblikuje riječ pripazi.

10.

„Halo, doktore Alberness?“ Amanda reče polako i oprezno ali razgovijetno. „Da, na telefonu.“ Posluša. „Amanda Debusher, tako je.“ Posluša. „Krsno ime mi je Georgette.“ Posluša. „Srpanj 1946. Što znači da još nisam navršila šezdeset.“ Posluša. „Imam jedno dijete, kćer po imenu Intermezzo. Skraćeno Metzie.“ Posluša. „George W. Bush, nažalost - mislim da sije umislio da je Bog u mjeri u najmanju ruku jednako opasnoj koliko i ona njegovih zakletih neprijatelja.“ Posluša. Jedva primjetno odmahne glavom. „Ja... doista sad ne mogu o tome, doktore Alberness. Evo vam Lisey.“ Vrati mobitel Lisey, pogledom je preklinjući da joj da dobru kritiku... ili barem prolaznu ocjenu. Lisey žustro zakima glavom. Amanda se svali u sjedištu poput žene koja je upravo pobijedila u utrci.

„–još ste tamo?“ mobitel je gakao kad ga je Lisey ponovno prislonila na uho.

„Ovdje Lisey, doktore Alberness.“ „Lisey, što se dogodilo?“

„Morat ću skratiti priču, doktore–“ „Hugh. Molim vas zovite me Hugh.“

Lisey je dotad za upravljačem sjedila uspravna kao metla. Sad si je dopustila da se malo opusti na utješnoj koži vozačkog sjedišta. Zamolio ju je da ga zove imenom. Ponovno su kompići. Svejedno mora biti na oprezu, ali će vjerojatno sve biti u redu.

„Bila sam joj u posjetu - sjedile smo na njezinoj terasici - i ona je iznebuha došla sebi.“

Dovukla se šepajući i bez ogrlice, ali inače je bila dobro, pomisli Lisey i morala se suzdržati da ne zareve od smijeha. Na suprotnoj obali jezera bljesne munja. Tako je nekako sijevalo i u njezinoj glavi.

„Nikad nisam čuo za takvo što“, reče Hugh Alberness. Budući da to nije bilo pitanje, Lisey je šutjela. „A kako ste... ovaj... izašle?“

„Kako molim?“

„Kako ste prošle pokraj recepcije Ackleveva krila? Tko vam je otvorio vrata?“

Stvarnost je Ralph, podsjeti se Lisey. Pazeći da zvuči samo blago zbunjena, ona reče:

„Nitko nije tražio da nešto potpišemo ili takvo što - svi su izgledali kao da imaju pune ruke posla. Naprosto smo izašle.“

„A vrata?“

„Bila su otvorena“, reče Lisey.

„Nek me vrag–“ reče Alberness, no onda se suspregne. Lisey pričeka da on nastavi. Bila je prilično sigurna da ovo nije sve.

„Sestre su našle ključeve, etui za ključeve i papuče. I tenisice sa soknama u njima.“

Na trenutak se Lisey zamisli zbog ključeva. Nije primijetila da su i njezini ostali ključevi isparili, i vjerojatno bi bilo bolje da Alberness to i ne nasluti. „Pričuvni ključ od auta držim ispod odbojnika u magnetskoj kutijici. A što se tiče onih na mom privjesku...“ Lisey se pokuša poluiskreno nasmijati. Nije imala pojma je li uspjela ali barem Amanda nije primjetno problijedjela. „Bilo bi mi žao da ih izgubim! Reći ćete osoblju da mi ih zadrži, zar ne?“

„Naravno, ali trebamo vidjeti gospođu Debusher. Postoje stanoviti postupci želite li da vas proglasimo njezinom skrbnicom.“ Po glasu doktora Albernessa moglo se zaključiti da on to smatra užasnom idejom, ali budući da to nije bilo pitanje Lisey pričeka, što nije bilo lako. Na suprotnoj obali jezera Castle nebo je ponovno postalo mrtvački crno. Novi prolom oblaka jurio je prema njima. Lisey je silno željela završiti ovaj razgovor prije no što stigne do njih, ali je svejedno i dalje čekala. Činilo joj se da su ona i Alberness dosegnuli kritičnu točku.

„Lisey,“ reče on naposljetku, “zašto ste vi i vaša sestra ostavile obuću?“

„Baš i ne znam. Amanda je inzistirala da krenemo odmah, i to bose, i da ne uzmem ključeve–“

„Bojala se da će ih otkriti detektor metala“, reče Alberness. „Premda, s obzirom na njezino stanje, čudim se da je... nema veze, nastavite.“

Lisey svrne pogled s nadolazećeg proloma oblaka koji je sad zbrisao brda na drugoj strani jezera Castle. „Amanda, sjećaš se zašto si htjela da odemo bose?“ upita ona i nagne mobitel prema njoj.

„Ne“, glasno će Amanda pa doda: „Samo da sam željela osjetiti travu. Svilenastu travu.“

„Jeste li čuli?“ Lisey upita Albernessa. „Da je željela osjetiti travu?“ „Da, ali sigurna sam da to nije bio jedini razlog. Bila je jako uporna.“ „A vi ste joj udovoljili?“

„Hugh, ona je moja starija sestra - zapravo moja najstarija sestra. Osim toga, moram priznati da sam bila previše uzbuđena što se ona vratila na zemlju da bih suvislo razmišljala.“

„Ali ja - mi - doista je trebamo pregledati i uvjeriti se da je riječ o stvarnom ozdravljenju.“

„Nije problem ako je sutra dovedem na pregled?“

Očiju razrogačenih od prepasti Amanda je tako jako odmahivala glavom da joj je kosa letjela na sve strane. Lisey počne jednako žustro kimati glavom.

„To će biti u redu“, reče Alberness. Lisey je čula olakšanje u njegovu glasu, stvarno olakšanje zbog kojeg je zapeče savjest što mu mora lagati. No neke se stvari moraju učiniti nakon što si svojski zapeo. „Mogao bih doći u Greenlawn sutra popodne oko dva i porazgovarati s objema. Odgovara li vam to?“

„Odgovara.“ Pod pretpostavkom da ćemo sutra u dva još biti žive.

„Onda dogovoreno. Lisey, pitam se–“ Uto se točno njima iznad glave zasljepljujuća munja sjuri ispod oblaka i udari u nešto s druge strane autoceste. Lisey začuje prasak i osjeti miris elektriciteta i paljevine. Nikad nije bila tako blizu mjesta udara groma. Amanda vrisne, no taj se zvuk gotovo potpuno izgubi u čudovišnoj grmljavini.

„Što je to bilo?“ drekne Alberness. Veza je bila dobra kao i dosad, no liječnik, kojeg je njezin muž pet godina tako usrdno snubio u Amandino ime, iznenada je zvučao jako daleko i nevažno.

„Munje i gromovi“, mirno će Lisey. „Ovdje kod nas je olujno nevrijeme.“ „Zaustavite se uz rub ceste.“

„Već sam to učinila, ali želim se maknuti s ovog mobitela dok me ne strese struja ili nešto takvo. Vidimo se sutra–“ „Acklevevo krilo–“

„Da. U dva. S Amandom. Hvala vam na–“ Munja bljesne iznad njih i Lisey se skutri, ali je ova bila puno raspršenija i grmljavina koja ju je popratila bila je doduše glasna, ali ne toliko da bi od nje popucali bubnjići, „–na razumijevanju“, završi ona i pritisne tipku END, i ne pozdravivši se. Kiša pljusne istog trena kao da je čekala da ona završi telefonirati. Zabubnja po autu poput furije. Izletnička klupa? Lisey više nije vidjela ni vrh haube BMW-a.

Amanda je zgrabi za rame koščatim prstima. „Lisey, ne vraćam se tamo, ne vraćam!“

„Joj, Manda, to boli!“

Amanda je pusti ali se ne odmakne. Gledala ju je užeglim pogledom. „Ne vraćam se tamo.“

„Bogme se vraćaš. Tek toliko da popričaš s doktorom Alber-nessom.“

„Ne–“

„Začepi i poslušaj me.“

Amanda žmirne i zavali se u sjedištu, ustuknuvši pred gnjevom u Liseynu glasu. „Darla i ja smo te morale strpati tamo, nismo imale izbora. Bila si komad mesa koji diše i kojemu je na jednom kraju curila slina a na drugom pišaka. A moj muž, koji je znao da će do toga doći, pobrinuo se za tebe ne samo u jednom svijetu nego u dva. Moja si dužnica, velka sisterica Manda-Mica. Razlog zbog kojeg ćeš večeras pomoći meni a sutra sebi i više ne želim ništa o tome čuti osim 'Da, Lisey.' Jasno?“

„Da, Lisey“, promrmlja Amanda. A onda pogleda u svoje rasječene ruke i ponovno se rasplače: „Ali ako me vrate u onu sobu? Ako me zaključaju i prisile da se perem u krevetu i pijem onaj bućkuriš?“

„Neće. Ne mogu. Ti si se prijavila na liječenje potpuno dobrovoljno - odnosno, Darla i ja smo te prijavile budući da si ti bila prazna tikva.“

Amanda sjetno zahihoće. „Scott je to govorio. A ponekad, kad bi nekoga smatrao umišljenkom, rekao bi da je pokondirena tikva.“

„Da“, reče Lisey, ne bez tuge. „Sjećam se. No sad si dobro. To je ono najvažnije.“

Uhvati Amandu za jednu ruku, obzirno. „Sutra ćeš ući u tu bolnicu i doktora oboriti s nogu svojim šarmom.“

„Pokušat ću“, reče Amanda. „Ali ne zato što sam ti dužnica.“

„Ne?“

„Nego jer te volim“, reče Amanda jednostavno dostojanstveno. A onda, vrlo tiho: „Ići ćeš sa mnom, zar ne?“ „Nego što.“

„Možda... možda će nas tvoj dečko srediti pa neću ni morati brinuti zbog Greenlawna.“

„Rekoh ti da ga ne zoveš mojim dečkom.“

Amanda se blijedo nasmiješi. „Mislim da ću to uspjeti upamtiti ako ti prestaneš s tim Manda-Mica pizdarijama.“ Lisey prasne u smijeh.

„Zašto ne kreneš, Lisey? Kiša jenjava. I, molim te, uključi grijanje. Ovdje postaje hladno.“

Lisey upali grijanje, krene natraške s parkirališnog mjesta i skrene prema cesti. „Idemo k tebi“, reče. „Dooley vjerojatno ne motri tvoju kuću ako i tamo ovako pljušti - barem se nadam. A ako i motri, što će vidjeti? Otišle smo najprije k tebi pa k meni. Dvije sredovječne žene. Hoće li ga zabrinuti dvije polovnjače?“

„Vjerojatno neće“, reče Amanda. „Ali mi je drago da smo Canty i Miss Buggy Bumpers poslale na dugi put. A tebi?“

Lisey je bilo drago, premda je znala da će, baš kao i Lucy Ricardo¹⁷, morat kašnje puno tog objašnjavat. Skrene na autocestu, sad praznu. Nadala se da neće nabasati na srušeno stablo na cesti, no znala je da postoji velika vjerojatnost da hoće. Grom mrzovoljno zareži iznad njih.

„Konačno ću moći do odjeće mog broja“, govorila je Amanda. „A imam i kilu finih faširanaca u škrinji. Otopit će se u mikrovalnoj, a jako sam gladna.“

„Mojoj mikrovalnoj“, reče Lisey, ne skidajući pogled s ceste. Kiša je sasvim prestala ali je ispred njih bilo još tmastih oblaka. Crnih poput šešira kazališnog negativca, rekao bi Scott i preplavi je stara mučnina čežnje za njim, ta praznina koju sad više ništa ne može ispuniti.

„Jesi li me čula, mala Lisey?“ upita Amanda i Lisey shvati da je njezina sestra nešto govorila. Nešto o nečem. Prije dvadeset četiri sata bojala se da Amanda nikad neće ponovno progovoriti, a sad je već ne sluša. Ali zar to tako ne ide?

„Ne“, prizna Lisey. „Čini se da nisam. Oprosti.“

„Tipično za tebe, uvijek si bila takva. Uvijek u nekom svom...“ Amanda zašuti i napadno pogleda kroz prozor.

„Uvijek u nekom svom malom svijetu?“ upita Lisey, smiješeći se.

„Oprosti mi.“

„Nemam što.“ Uđu u zavoj i Lisey naglo skrene da izbjegne veliku granu jele koja je ležala na cesti. Da stane i baci granu pokraj ceste? Neka to učini sljedeći tko naiđe. Jer sljedeću osobu koja će naići vjerojatno ne čeka okršaj s psihopatom. „Ako misliš na Ktonsku Lunu, to zapravo i nije moj svijet. Čini mi se da svatko tko tamo odlazi ima vlastitu inačicu. Što si rekla?“

„Ma, samo da imam još nešto što bi ti moglo zatrebati. Osim ako već nisi zapela otponac.“

Lisey se lecne. Na trenutak skrene pogled s ceste da pogleda u sestru. „Kako molim?

Što si to rekla?“

„Govorna figura“, reče Amanda. „Želim reći da imam pištolj.“

11.

Na izbojak Amandinih zaštitnih vrata bila je naslonjena dugačka bijela omotnica, duboko ispod nadstrešnice trijema i stoga na suhom.Liseyna prva usplahirena pomisao kad ju je ugledala bila je Dooley je već bio ovdje. Ali omotnica koju je Lisey našla nakon uginule mačke u poštanskom sandučiću bila je prazna s obje strane, dok je na ovoj s prednje strane velikim slovima pisalo Amandino ime. Ona je pruži Amandi koja pogleda rukopis, okrene je i pročita izbočena slova na poleđini - Hallmark - a onda izgovori samo jednu prezrivu riječ: „Charles”.

Na trenutak to ime Lisey nije ništa značilo. A onda se sjeti da je nekad davno, prije početka sadašnjeg ludila, Amanda imala dečka.Prdo, pomisli ona i zaceni se.

„Lisey?” upita Amanda podignutih obrva.

„Ma sjetila sam se Canty i Miss Buggy, kako praše u Derry”, reče Lisey. „Znam da to nije smiješno ali–”

„O, ima to svojih smiješnih strana”, reče Amanda. „A vjerojatno i ovo.” Otvori omotnicu i izvadi čestitku. Preleti je pogledom.“O. Moj. Bože. Pogledaj. Što je upravo ispalo. Iz pasjeg dupeta

„Smijem pogledati?”

Amanda preda omotnicu Lisey. Na prvoj je stranici bio motiv dječaka rijetkih zuba - kako oni iz Hallmarka zamišljaju umilnog fakina (prevelika vesta, pokrpane traperice) - koji pruža uveli cvijetak.Joj, žao mi je! pisalo je ispod deranovih iznošenih tenisica.Lisey otvori čestitku i pročita sljedeće:

Bol ti nanijeh, znam, i teško ti je, mnijem, Čestitkom želim reć u bolu sama nisi - i ja noću bdijem! Pomislih, poslat ću čestitku ti ovu, ispriku uputit’,

Jer pomis’o na tebe jadnu skroz će me rastužit’!

I stoga, izađi, ruže pomiriši!

Za razliku, sretna budi!

Poletno koračaj i veselo se smiješi, neka vide ljudi! Možda krivnjom mojom danas te obuzima sjeta, Al' nadam se da prijatelji bit ćemo još mnoga ljeta!

Bilo je potpisano Tvoj u prijateljstvu (Zauvijek! Sjeti se dobrih dana!!) Charles „Charlie“ Corriveau.

Lisey se silno trudila zadržati ozbiljan izraz lica, ali nije uspjela. Prasne u smijeh. Amanda joj se pridruži. Stajale su na trijemu i smijale se. Kad im je smijeh počeo zamirati u grlu, Amanda se uspravi i svečano objavi svojem kišom natopljenom prednjem dvorištu, držeći čestitku pred sobom poput crkvene pjesmarice: „Dragi moj Charles, ne mogu dopustit' da trenutak prođe a da ne zamolim dragi lik tvoj da dođe i poljubi me u dupe - evo o'de!“

Lisey se svali na zid kuće tako jako da je najbliži prozor začegrtao. Vrištala je od smijeha, rukama pritiskala grudi. Amanda se nasmiješila na svoj oholi način i zagrabila niza stube trijema. Odgacala je dva-tri koraka u dvorište, okrenula vrtnog patuljka koji je stražario kod ružina grmlja i iščeprkala rezervni ključ koji je držala ispod njega. No iskoristila je priliku dok je bila sagnuta da čestitkom Charlieja Corriveaua žustro protrlja po svojem u zeleno odjevenom turu.

Ne hajući više motri li ih Jim Dooley iz šume, uopće i ne misleći na Jima Dooleya, Lisey se svali na tur na trijemu, pišteći od smijeha jer je ostala gotovo bez zraka. Možda se tako slatko nasmijala jednom ili dvaput sa Scottom, no možda i nije. Možda čak ni tad.

12.

Na Amandinoj telefonskoj sekretarici bila je samo jedna poruka i to od Darle a ne od Dooleya. „Lisey!“ reče ona razdragano. „Ne znam što si učinila, ali svaka čast! Mi smo krenule u Derry! Lisey, obožavam te! Prva si liga!“

Lisey začuje Scotta: Lisey, prva si liga u ovome! i smijeh joj počne zamirati u grlu.Amandin pištolj bio je Pathfinder kalibra .22 i glatko je sjeo u Liseynu ruku, kao da je proizveden za nju. Amanda ga je držala u kutiji od cipela na gornjoj polici ugrađenog ormara u spavaćoj sobi. Lisey izbaci bubanj bez pol muke.

„Isusa mu Manda, ova stvarca je napunjena!“

Kao da je netko gore bio nezadovoljan Liseynom kletvom, nebo se otvori i izlije još kiše. Trenutak potom prozori i oluci počnu zveketati i kuckati od tuče.

„Što bi žena koja živi sama trebala učiniti upadne li joj u kuću silovatelj?“ upita Amanda. „Uperiti u nj prazan pištolj i dreknuti beng? Lisey, molim te, zakopčaj mi ovo.“ Amanda je već navukla traperice, a sad okrenula Lisey svoja koščata leđa i kvačice grudnjaka. „Svaki put kad pokušam samo da ne umrem od bola. Trebala si mene odvesti da se malo točam u onom tvom studencu.“

„Jedva sam te odvukla od njega, još je samo trebalo da te u nj uronim!“ reče Lisey, zakapčajući Amandin grudnjak. „Obuci onu crvenu košulju žutih cvjetova, može? Jako si mi lijepa u njoj.“ „Ističe mi trbuh.“ „Amanda, ti nemaš trbuh.“

„Imam - zašto u ime Isusa i Majke Božjakovine vadiš metke?“

„Da si ne propucam koljeno.“ Lisey ubaci metke u džep svojih traperica. „Poslije ću ga ponovno napuniti.“ Premda... nije znala bi li ga mogla uperiti u Jima Dooleya i povući otponac. Možda. Prisjeti li se svog otvarača konzervi.

Ali namjeravaš ga se riješiti. Zar ne?

To svakako. Nanio joj je bol. Prvi faul. Opasan je. Drugi faul. Lisey ne može taj posao povjeriti nikome drugome, treći faul i ispadaš iz igre. Svejedno je i dalje očarano gledala u pištolj. Scott je naučio sve o strijelnim ranama za jedan svoj roman - Relikti, bila je prilično sigurna - a ona je pogriješila jer je zavirila u fascikl s jako ružnim fotografijama. Dotad nije shvaćala koliko je sreće Scott imao onog dana u Nashvilleu. Da je Coleov metak pogodio rebro i smrskao–

„A da ga ponesemo u kutiji?“ upita Amanda, navlačeći prostačku majicu (POLJUBI ME U PRKNO) umjesto bluze koja se sviđala Lisey. „U njoj ima još streljiva. Možeš zalijepiti kutiju dok ja vadim faširance iz škrinje.“

„Manda, gdje si ga nabavila?“

„Dao mi gaje Charles“, reče Amanda. Okrene se, dohvati četku s njezina ne tako toaletnog toaletnog stolića, zirne u zrcalo i bjesomučno počne četkati kosu. „Lani.“

Lisey vrati Amandin pištolj - jako sličan onome iz kojeg je Gerd Allen Cole pucao u njezina muža - u kutiju, gledajući Amandu u zrcalu.

„Četiri sam godine spavala s njim dvaput a ponekad i triput tjedno“, reče Amanda. „Što bi značilo da smo bili intimni. Ne bi li i ti rekla da smo bili intimni?“

„Da.“

„Osim toga sam mu četiri godine i prala gaće, jednom tjedno gulila mu ljuskice s glave da ne bi padale po ramenima njegovih tamnih odijela i dovodile ga u neugodnu situaciju, a mislim da su takve stvari puno intimnije od jebanja. Što ti misliš?“

„Mislim da imaš pravo.“

„Aha“, reče Amanda. „Za četiri godine toga dobijem Hallmarkovu čestitku kao otpremninu. Ta ženska koju si je našao u St. Johnu“ -Sendžunu - „neka si ga samo uzme.”

Lisey dođe da zajuška. Ne, Manda se doista ne treba namakati u onom studencu. „Izvadimo faširance iz škrinje i pođimo k tebi“, reče Amanda. “Umirem od gladi.“

13.

Sunce se pokazalo kad su bile nadomak Patel's Marketa i iscrtalo dugu poput vilinskih dveri preko ceste ispred njih. „Znaš što bih ja za večeru?“ upita Amanda. „Ne, što?“

„Veliku nezdravu smjesu za hamburger. Vjerojatno ne držiš nešto takvo u svojoj kući, ha?“

„Imala sam je,“ reče Lisey, smiješeći se postiđeno, „ali sam je pojela.“

„Skreni u Patel's“, reče Amanda. „Skoknut ću po jednu kutiju.“

Lisey skrene na parkiralište ispred marketa. Amanda je inzistirala da ponese svoj crni fond koji je držala u plavom vrču u kuhinji i sad izvadi zgužvanu novčanicu od pet dolara. „Kakav želiš, Mala?“

„Sve samo ne Cheeseburger Pie“, reče Lisey.

ČETRNAESTO POGLAVLJE

LISEY I SCOTT (BABYLUV)

1.

U sedam i petnaest te večeri Lisey obuzme neugodan predosjećaj. Nije joj to bilo prvi put u životu; već joj se to dogodilo najmanje dvaput. Prvi put u Bowling Greenu, uskoro nakon ulaska u bolnicu u koju su njezina muža odvezli nakon što se onesvijestio na domjenku odsjeka anglistike. A nedvojbeno joj se to dogodilo prije no što su poletjeli za Nashville, onog jutra kad je razbila čašu. I sad ovaj, treći put, kad su se olujni oblaci počeli razilaziti i veličanstvena zelena svjetlost zasjala kroz raščihane oblake. Ona i Amanda tad su bile u Scottovoj radnoj sobi iznad štale. Lisey je listala papire sa Scottova najvećeg radnog stola zvanog Slonićev Dambo- Rambo. Najzanimljiviji predmet koji je dosad našla bio je smotuljak lascivnih francuskih razglednica s naljepnicom na vrhu na kojoj je Scott našvrljao Tko mi je OVO poslao??? Pokraj ćoravog računala stajala je kutija od cipela a u njoj pištolj. Još je bila poklopljena ali je Lisey noktom presjekla ljepljivu traku. Amanda je bila preko puta nje, u niši u kojoj su se nalazili Scottov televizor i skupa linija. Svako malo Lisey bi začula kako Amanda brunda zbog nasumičnosti kojom su police bile složene. Jednom se glasno upitala kako je Scott ikad išta uspio naći.

U tom trenutku Lisey obuzme ona slutnja. Zatvori ladicu koju je pregledavala i sjedne u uredski stolac visokog naslona. Zatvori oči i pričeka: nešto se valjalo prema njoj. Pjesma. Džuboks u njezinoj glavi rasvijetli, i unjkav ali nedvojbeno veseo glas Hanka Williamsa zapjeva: “Goodbye Joe, we gotta go, me-oh-my-oh; we gotta go, pole the pirogue down the bayou...“

„Lisey!“ Amanda zazove iz niše u kojoj je običavao sjediti Scott i slušati svoju glazbu ili gledati filmove na videu. Kad ih ne bi gledao u gostinskoj sobi u gluho doba noći. Lisey začuje glas profesora s odsjeka anglistike Pratt Collegea u Bowling Greenu, samo devedeset kilometara od Nashvillea. Kolko malo jače pljucneš, gospoja.

Mislim da bi bilo dobro da dođete što prije, rekao joj je profesor Meade preko telefona.

Muž vam se srušio. Bojim se da je ozbiljno.

„My Yvonne, sweetest one, me-oh-my-oh...“

„Lisey!“ Amanda je zvučala bistro kao gorski potok. Bi li itko povjerovao da je prije samo osam sati bila izvan igre? A jok, gospođo. Jok, gospodine moj.

Duhovi su sve obavili u jednu noć, pomisli Lisey. Aha, duhovi. Doktor Jantzen misli da bi operacija bila indicirana. Nešto što se zove torakotomija.

A Lisey je pomislila, Dečki su se vratili iz Meksika. Vratili se u Anarene. Jer im je Anarene dom.

A koji to dečki, molim te, kaži? Oni crnobijeli. Jeff Bridges i Timothy Bottoms. Dečki iz Posljednje kinopredstave.

U tom je filmu uvijek sadašnjost a oni uvijek mladi, pomisli ona. Oni su vječno mladi a Sam Lav vječno mrtav.

„Lisey?“

Ona otvori oči. Na ulazu u nišu stajala je njezina velka sisterica, očiju kristalno jasnih poput njezina glasa, i, naravno, u ruci držala kutiju videokazete s Posljednjom kinopredstavom. Kao da se i ona... vratila kući. Kao da se vratila kući, me-oh-my-oh.

A zašto bi to bilo tako? Jer piti iz onog studenca ima svojih malih prednosti i povlastica? Jer katkad u ovaj svijet doneseš što si pokupio u onom? Pokupio ili progutao? Da, da i da.

„Lisey, dušo, dobro si?“

Takva topla skrbnost, ta hebena majčinska briga bješe toliko strana Amandinoj ćudi da se Lisey osjećala nekako nestvarno. „Jesam“, reče ona. „Samo sam odmarala oči.“

„Bi li te smetalo da pogledam ovo? Našla sam je među ostalim Scottovim kazetama.

Mahom izgledaju kao smeće, ali uvijek sam željela pogledati ovaj film a nikako da to učinim. Malo razbibrige.“

„Možeš što se mene tiče,“ reče Lisey, „ali moram te upozoriti da sam prilično sigurna da u sredini fali dio. Stara vrpca.“

Amanda je proučavala stražnju stranu kutije. „Jeff Bridges izgleda kao balavac.“

„Da, zar ne?“ bezbojno će Lisey.

„A Ben Johnson je, naravno, mrtav...“ Ona zašuti. „A možda ipak neću gledati.

Možda nećemo čuti tvog dečk... možda nećemo čuti Dooleva ako dođe.“

Lisey gurne poklopac kutije za cipele, izvadi pištolj i uperi ga u stube koje su vodile dolje u štalu. „Zaključala sam vrata vanjskog stubišta,“ reče ona, „pa je ovo jedini put kojim se može popeti gore. A ja ga nadzirem.“

„Dooley bi mogao podmetnuti požar u štali“, nervozno će Amanda.

„On me ne želi skuhanu - što je u tome zabavno?“ Osim toga, pomisli Lisey, mogu otići na jedno mjesto. Sve dok u ustima imam taj slatkasti okus mogu otići na jedno mjesto, a mislim da ću bez problema moći prenijeti i tebe, Manda. Ni dvije porcije smjese za hamburger ni dvije čaše instant-napitka od višnje nisu nadjačale taj divni slatki okus u njezinim ustima.

„Pa, ako si sigurna da ti neću smetati...“

„Izgledam li ti kao da učim za maturu? Samo izvoli.“

Amanda se vrati u nišu. „Nadam se da ovaj video još radi.“ Kao da je nabasala na gramofon na navijanje i hrpu prastarih vinilnih gramofonskih ploča.

Lisey je zavirivala u mnogobrojne ladice Slonićeva Dambo-Ramba ali joj se sad taj posao činio kao ono, besposlen pop i jariće krsti... a vjerojatno je i bilo tako. Imala je osjećaj da ovdje gore zapravo nema puno toga zanimljivog. Ni u ladicama, ni u ladičarima, niti skriveno u memoriji računala. O, možda bi to predstavljalo pravo malo blago za zagriženije inkunkance, kolekcionare i pripadnike akademske zajednice koji su svoje pozicije održavali uglavnom studijama o književnom ekvivalentu prljavštine iz pupka, a koje su jedni drugima objavljivali u svojim opskurnim stručnim časopisima; ili za ambiciozne, preobrazovane krelce koji su potpuno izgubili pojam o tome što bi knjige i čitanje trebali biti i koji bi desetljećima presretni mogli od slame presti fusnotirano lažno zlato, no svi su punokrvni konji već otkasali iz ove štale. Djela Scotta Landona koja su pružala užitak običnim čitateljima - ljudima na međukontinentalnim letovima između Los Angelesa i Sydneyja, ljudima u bolničkim čekaonicama, onima koji provode dokone kišne dane godišnjeg odmora i naizmjence čitaju roman tjedna i slažu slagalicu na ostakljenoj terasi - sva su već objavljena. Tajni biser, objavljen mjesec dana nakon njegove smrti, bio je posljednji.

Ne, Lisey, šapne neki glas i ona isprva pomisli da je Scottov a onda - kojeg li ludila - da je to glas starog Hanka. No to je doista bila šašava pomisao jer to uopće nije bio muški glas. Šapće li joj to glas njezine Majčice?

Mislim da je on želio da ti nešto kažem. O nekoj priči.

Nije to glas Majčice - iako je njezin žuti pačvork odigrao u tome nekakvu ulogu - nego Amandin. Sjedile su na onim kamenim klupama zagledane u dobru staru lađu Trandovilje, koja uvijek pluta ukotvljena ali nikad ne isplovljava. Lisey nije shvaćala koliko njezina majka i najstarija sestra zvuče slično sve dok se nije sjetila te klupe. A–

Nešto o nekakvoj priči. Tvojoj priči. Liseynoj priči.

Je li Amanda stvarno to rekla? To joj se sad činilo poput sna i Lisey nije mogla biti potpuno sigurna, ali joj se činilo da jest.

I pačvork. Samo–

„Samo što je on govorio pačvarak”, Lisey reče tiho. „Zvao ga je pačvarak, i zvao ga je fant. Ne pant nego fant.”

„Lisey?” Amanda zazove iz druge sobe. „Nešto si rekla?” „Samo pričam sa sobom.”

„Ako nisi pri sebi onda znači da si pri novcu”, reče Amanda,a onda se čula samo zvučna kulisa filma. Lisey se činilo da se sjeća svake riječi, svake škripave glazbene fraze.

Scott, ako si mi ostavio priču, gdje je? Ne ovdje gore u radnoj sobi, kladila bih se u sve što imam. A nije ni u štali - dolje su samo lažni fantovi poput Ike stiže kući.

Ali to nije bilo baš istina. U štali je našla najmanje dvije stvarne nagrade: srebrnu lopatu i kutiju od cedrovine gurnute pod bremenski krevet. A u njoj onaj oblizek. Je li Amanda na to mislila?Lisey se činilo da nije. U toj kutiji jest neka priča ali je to njihova priča - Scott &Lisey: sad smo par. Pa koja je onda njezina priča? I gdje je?

Kad smo već kod gdje, gdje je Crni princ inkunkanaca?

Nije ostavio poruku na telefonskoj sekretarici kod Amande, a ni na telefonskoj sekretarici ovdje. Lisey je našla samo jednu poruku na sekretarici u kući, Alstonovu poruku.

„Gospođo Landon nevrijeme je načinilo prilično štete u gradu, osobito u južnom dijelu. Netko će - nadam se ja ili Dan Boeckman - svratiti do vas čim uzmognemo, ali dotad vas podsjećam da zaključavate vrata i ne puštate u kuću nikoga koga ne možete identificirati. Što znači da tražite da skinu šešir ili kapuljaču kabanice, premda vani lije kao iz kabla, u redu? I stalno držite mobitel nadohvat. Upamtite, u hitnom slučaju morate samo pritisnuti brzo biranje i tipku 1. Poziv će se automatski proslijediti šerifu.“

„To me tješi“, prokomentirala je Amanda. „Kad oni stignu naša će krv još biti tekuća a ne zgrušana. Vjerojatno će tako brže ustanoviti DNK.“

Lisey se nije ni potrudila odgovoriti. Nije namjeravala dopustiti šerifovu uredu okruga Castle da se bavi Jimom Dooleyem. Što se nje tiče, Jim Dooley priklao se njezinim otvaračem za konzerve.

Žaruljica na telefonskoj sekretarici u njezinu uredu u štali je žmigala, na ekrančiću PRIMLJENIH PORUKA vidio se broj 1, ali kad je Lisey pritisnula tipku PLAY začulo se samo tri sekunde tišine, jedan tihe uzdah i škljocaj prekida veze. Možda je netko pogriješio broj, ljudi nazivaju pogrešne brojeve a onda samo prekinu vezu, ali je ona znala da to ovaj put nije bio slučaj.

Ne. Bio je to Dooley.

Lisey se zavali u uredski stolac, prstom prođe po gumenom dršku pištolja, podigne ga pa njihajem izbaci bubanj. Nije bilo teško nakon što se učini par puta. Lisey ubaci metke u komore pa ponovno njihajem vrati bubanj na mjesto, koji pritom tiho ali bespogovorno škljocne.

U drugoj se sobi Amanda nasmije nečemu u filmu. I Lisey se blago nasmiješi. Nije smatrala da je Scott ovo isplanirao; ta on nije planirao ni svoje knjige, premda su neke bile jako zakučaste. Smišljati ih, reče on, lišilo bi ga veselja. Tvrdio je da je za njega pisanje kao da nabasaš na kričavu nit u travi i pođeš za njom da vidiš kamo će te odvesti. Katkad se nit prekine i ostaneš praznih ruku. Ali katkad - ako imaš sreće, hrabrosti i ustrajnosti - dovede te do blaga. A blago nikad nije novac koji si dobio za knjigu; blago je knjiga. Lisey je pretpostavljala da Rogeri Dashmieli ovoga svijeta to ne vjeruju a Josephi Woodbodyji smatraju da mora biti riječ o nečem većem - uzvišenijem - ali je Lisey živjela sa Scottom i vjerovala u to. Pisanje je lov na fant. Ono što joj nikad nije rekao (ali je ona vjerojatno to odvajkada slutila) bilo je da će te nit, ne prekine li se, uvijek dovesti natrag do onog žala. Do studenca na koji odlazimo piti, baciti mreže, plivati, a kadikad se u njemu i utopiti.

A je li on znao? Na kraju, je li znao da je kraj?

Lisey se malo uspravi, pokušavajući se sjetiti je li ju Scott odgovarao da pode s njim na tu promociju u Pratt, mali ali ugledni filozofski fakultet gdje je čitao dijelove iz

Tajnog bisera prvi i posljednji put. Kolabirao je na domjenku poslije književne večeri. Devedeset minuta potom ona je već bila u zrakoplovu, a jedan od gostiju na tom domjenku - krvožilni kirurg kojeg je na Scottovu književnu večer odvukla supruga - operirao ga je da mu spasi život ili da ga barem održi na životu dovoljno dugo da ga se prebaci u veću bolnicu.

Je li znao? Je li me namjerno pokušao držati dalje od sebe jer je znao da se nešto sprema?

Ona nije sasvim vjerovala u to, ali kad je stigao poziv profesora Meadea nije li joj postalo jasno da je Scott znao da se nešto sprema? Ako ne dugonja, onda ovo? Nisu li zato njihove financije bile savršeno sređene, svi dokumenti uredno ovjereni? Nije li se zato pobrinuo za Amandine buduće probleme?

Mislim da bi bilo najbolje da krenete čim date dopuštenje za operativni zahvat, rekao je profesor Meade. I ona je učinila baš to, nazvala je čarter-kompaniju čije su usluge koristili nakon razgovora s anonimnim glasom u prijamnom uredu bolnice u Bowling Greenu. Djelatniku bolnice predstavila se kao Lisa, supruga Scotta Landona, i dala doktoru Jantzenu dopuštenje da izvrši torakotomiju (riječ koju je jedva mogla izgovoriti) i „ostale pripadajuće postupke“. S djelatnikom čarter-kompanije bila je odrješitija. Želi najbržu letjelicu koju imaju na raspolaganju. Je li Gulfstream brži od Leara? Dobro. Onda neka bude Gulfstream.

U medijskoj niši, u crnobijeloj zemlji Posljednje kinopredstave u kojem je Anarene bio dom i u kojem će Jeff Bridges i Timothy Bottoms zauvijek ostati mladi, Ole Hank je pjevao o hrabrom indijanskom poglavici Kaw-Ligi.

Vani je zrak počeo rudjeti - kao i u zalaz sunca u stanovitoj mitskoj zemlji koju su jednoć otkrila dva prestrašena dječaka iz Pennsvlvanije.

Sve se dogodilo jako naglo, gospodo Landon. Kad bih barem imao neke konkretne odgovore za vas, ali ih nemam. Možda će ih doktor Jantzen imati.

Ali nije. Doktor Jantzen je izveo torakotomiju, ali ni nakon toga nije bilo odgovora.

Nisam znala što je to, pomisli Lisey dok se vani rudeće sunce primicalo zapadnim brdima. Nisam znala što je torakotomija, nisam znala što se događa... samo što sam ipak znala, usprkos svemu što sam sakrila iza ljubičastila.

Piloti su naručili limuzinu dok je ona još bila u zraku. Prošlo je jedanaest sati kad je Gulfstream sletio, a dok je ona stigla do hrpice betonskih blokova koju su zvali bolnicom bila je već i ponoć, ali je dan bio sparan pa je još bilo vruće. Sjeća se da je imala dojam, nakon što je vozač otvorio vrata, da bi mogla ispružiti ruke i ižmikati vlagu iz zraka.

Naravno, lajali su i psi - kao da su svi psi u Bowling Greenu lajali na mjesec - Bože moj, što ti je deja vu, jedan je starček laštio hodnik a dvije starice sjedile u čekaonici, po svemu sudeći jednojajčane blizanke, najmanje osamdeset godina stare, a ravno ispred nje

2.

Ravno ispred nje su dva dizala plavosive boje. Na stalku ispred njih piše NE RADI. Lisey zatvara oči i naslijepo se hvata za zid jer je na trenutak uvjerena da će se onesvijestiti. A kako i ne bi? Kao da nije prevalila samo mnoge kilometre nego i vremenske zone. Ovo nije Bowling Green 2004. godine nego Nashville 1988. Njezin muž ima problema s plućima, to je istina: problem kalibra .22. Neki mu je luđak u pluća sprašio metak, a sprašio bi mu još nekoliko da Lisey nije bila brza s onom srebrnom lopatom.

Lisey čeka da je netko upita je li joj dobro, možda je i uhvati i učvrsti na njezinim klecavim batacima, ali se čuje samo fus laštilice starovječnog domara, a negdje u daljini tiho brenčanje zvonca koje ju podsjeća na neko drugo zvonce na nekom drugom mjestu, zvonce koje se katkad oglasi iza ljubičastog zastora koji je tako brižljivo navukla ispred nekih dijelova svoje prošlosti.

Lisey otvori oči. Za prijamnim šalterom nema nikog. Iza prozorčića s natpisom INFORMACIJE vidi se svjetlo, pa je Lisey prilično sigurna da tamo netko vjerojatno dežura, ali da su se on ili ona nakratko udaljili, možda otišli na WC. One vremešne blizanke u čekaonici zure u nešto što sliči identičnim časopisima tipičnima za liječničke ordinacije. Ispred bolničkih vrata njezina limuzina radi u praznom hodu iza svojih žutih prednjih svjetala poput kakve egzotične ribe iz morskih dubina. A s ove strane vrata našoj malogradskoj bolnici u drijemavici prolazi prvi sat novog dana, i Lisey shvati da je nitko neće ni pogledatine digne li dreku, kako bi rekao Dandy. Osjećaj koji ta spoznaja izaziva nisu strah, kivnost ili zbunjenost već duboka tuga. Poslije, dok leti natrag u Maine s muževim posmrtnim ostacima u mrtvačkom kovčegu ispod svojih nogu, pomislit će: Tad sam znala da neće iz te bolnice otići živ. Došao je do kraja životnog puta. Imala sam predosjećaj. Znate li što? Mislim da je to bilo zbog onog natpisa ispred dizala. Onog hebenog natpisa NE RADI. Tako je.

Mogla bi potražiti plan bolnice ili se obratiti domaru koji lasti pod, ali Lisey ne učini ništa od toga. Sigurna je da će Scotta naći na odjelu intenzivne ako je izašao iz operacijske dvorane, a odjel intenzivne naći će na drugom katu. Taje intuicija tako snažna da gotovo očekuje da će skromni leteći čilim načinjen od vreće za brašno zalebdjeti podno stuba kad stigne do njih, prašnjavi pravokutnik pamuka na kojem će pisati NAJFINIJE PILLSBURY BRAŠNO. Naravno, ništa ne bude od toga, i kad je stigla na odmorište na drugom katu znoji se ljepljivim znojem a srce joj snažno tuče. Ali na vratima doista piše . BGCH INTENZIVNA NJEGA i osjećaj da je u snu na javi u kojem su prošlost i sadašnjost isprepletene se pojača.

On je u sobi 319, pomisli Lisey. Sigurna je u to, iako vidi da je došlo do velikih promjena od njezina posljednjeg bolničkog posjeta njezinu ranjenom mužu.

Najupadljivija promjena su monitori ispred svake sobe, s raznovrsnim crvenim i zelenim očitanjima. Jedini za koje je Lisey potpuno sigurna što znače su oni koji pokazuju vrijednosti pulsa i krvnog tlaka. A može očitati i imena: COLVETTE-JOHN, DUM-BARTON-ADRIAN, TOWSON-RICHARD, VANDERVEAUX-ELIZABETH (Lizzie Vanderveaux, e, to imaš što za izgovoriti, pomisli Lisey), DRAYTON-FRANKLIN. Prilazi sobi 319 i misli Sestra će izaći noseći Scottov pladanj okrenuta mi leđima; neću je htjeti prestrašiti ali svejedno hoću. Pladanj će joj pasti iz ruku. Tanjurima i šalici za kavu neće biti ništa, to su žilave stare ptičice iz menze, ali čaša za sok će se razbiti u paramparčad.

Samo što je sad noć a ne jutro, nema stropnih ventilatora koji veslaju po zraku, a ime na monitoru iznad vrata sobe 319 glasi YANEZ-THOMAS. No svejedno je osjećaj dejd vua dovoljno jak da zaviri u sobu; ugleda nasukanog kita od čovjeka - Thomasa Yaneza - u uskom bolničkom krevetu. Obuzme je mjesečarski osjećaj buđenja; osvrne se, sve prestrašenija i smetenija, i pomisli: Što radim ovdje? Dobit ću jezikovu juhu što se ovdje motam. A onda pomisli TORAKOTOMIJA. Pomisli ČIM DATE DOPUŠTENJE ZA OPERATIVNI ZAHVAT, i gotovo da vidi kako riječ OPERACIJSKA DVORANA pulsira vlažnim krvavocrvenim slovima; umjesto da ode, ona zabrza prema jačoj svjetlosti na sredini hodnika gdje bi se morao nalaziti šalter dežurnih sestara. Grozomorna misao počne joj se oblikovati u glavi

(a što ako je već)

i ona je odgurne kao lopatom, jako duboko.

Na šalteru dežurstava medicinska sestra u uniformi po kojoj luduju likovi iz crtica Warner Bros.-a zapisuje nešto na dijagrame raširene ispred nje. Druga sestra govori sotto voće u majušni mikrofon pričvršćen za rever svoje tradicionalnije bijele kute - očigledno očitava izmjerene vrijednosti s monitora. Iza njih se na fotelji na razvlačenje izvalio vitki crvenokosi muškarac; brada mu počiva na prsima svečane bijele košulje. Preko naslona njegova stolca visi tamni sako njegova odijela. Skinuo je cipele i kravatu - Lisey vidi kako njezin vrh proviruje iz džepa sakoa. Ruke je labavo sklopio u krilu.Možda jest predosjetila da Scott neće živ izaći iz bolnice Bowling Green Community Hospital, ali i ne sluti da gleda u liječnika koji je Scotta operirao i produžio mu život toliko da se stignu oprostiti nakon dvadeset pet uglavnom dobrih - ma što, mahom lijepih - zajedničkih godina; rekla bi da taj uspavani muškarac ima sedamnaestak godina i da je možda sin neke od sestara s intenzivne.

„Oprostite“, kaže Lisey. Obje sestre poskoče u svojim stolcima. Ovaj put Lisey je uspjela prestrašiti dvije sestre umjesto samo jedne. Na snimljenom materijalu sestre s mikrofončićem čut će se “O!“. Lisey se živo fućka. „Zovem se Lisa Landon i rekli su mi da moj muž Scott–“

„Gospođa Landon, da. Naravno.“ To je rekla sestra koja na jednoj dojci ima Zekoslava Mrkvu dok joj s druge u njega puškom cilja zločesti lovac Pero, a fufljavi Patak Dodo gleda iz doline ispod njih. „Doktor Jantzen vas čeka. On mu je pružio prvu pomoć na domjenku.“

Lisey još ništa nije jasno, djelomice i zato što nije imala vremena u rječniku potražiti torakotomiju. „Scott... što, onesvijestio se?“

„Sigurna sam da će vam doktor Jantzen znati reći nešto podrobnije. Znate da je osim torakotomije izveo i parijetalnu pleurektomiju?“

Kako molim? Čini se lakše samo reći da. Dotle je diktirajuća sestra pružila ruku i prodrmala uspavanog riđokosog mladića. Kad su mu vjeđe zatreperile i on otvorio oči, Lisey shvati da se prevarila glede njegovih godina, da je vjerojatno dovoljno star da kupi alkoholno piće u baru ali joj valjda ne žele reći da je on rezuckao po grudnom košu njezina muža. Ili žele?

„Operacija“, kaže Lisey, ne znajući kojem se članu nazočnog trojca obraća. U glasu joj se jasno čuje zdvajanje, što joj nije drago ali si ne može pomoći. „Je li bila uspješna?“

Sestra oslikana likovima Warner Bros.-a oklijevala je tek časak i Lisey učita sve svoje strahove u oči koje su naglo svrnule pogled s njezinih. A onda je sestra ponovno pogleda u oči i kaže: „Ovo je doktor Jantzen. Čeka vas.“

3.

Nakon početnog treperenja vjeđa Jantzen se brzo rasanio. Lisey pomisli da je vjerojatno tako sa svim liječnicima - kao i s policajcima i vatrogascima. U svakom slučaju ne i s piscima. Sa Scottom nisi mogao ni razgovarati prije no što bi popio drugu šalicu kave.

Ona shvati da je upravo pomislila na svog muža u prošlom vremenu; val hladnoće ukruti joj kosu na zatiljku a ruke joj se naježe. Nakon toga je preplavi osjećaj lakoće koji je očaravajući i užasan. Kao da će svakog trenutka odletjeti poput balona prerezane uzice. Odlebdjeti do

(tiho sad, mala Lisey, ni riječi o tome)

nekog drugog mjesta. Lune, možda. Lisey mora zariti nokte duboko u dlanove da ne bi zateturala.

Dotle Jantzen nešto mrmlja Warner Bros. sestri. Ona posluša i kimne glavom.

„Nećete zaboraviti to poslije i napisati, je l'?“

„Prije no što ura na zidu otkuca dva sata“, obeća Jantzen.

„I sigurni ste da želite baš tako postupiti?“ ustrajavala je ona, ne svadljivo, pomisli

Lisey, samo želi biti sigurna da je sve dobro shvatila.

„Jesam“, kaže joj on pa se okrene Lisey i upita ju je li spremna da ode gore, na drugi odjel intenzivne. U kojem leži njezin muž. Lisey kaže da nema problema. „Nadam se da ste obuli planinarske cipele jer je na četvrtom katu“, kaže Jantzen smiješkom koji izgleda umorno i ne osobito iskreno.

Kad su krenuli natrag prema stubištu - pokraj YANEZ-THO-MASA i VANDERVEAUX-ELIZABETH - Warner Bros, sestra se uhvati telefona. Poslije će Lisey shvatiti da je u onom mrmoljećem razgovoru Jantzen sestri rekao da nazove one gore i kaže im da Scotta skinu s respiratora. Naravno, pod uvjetom da je dovoljno priseban da prepozna ženu i čuje njezine oproštajne riječi. Možda da i on njoj uputi nekoliko riječi bude li mu dobri Bog podario još koji dah da napne jedra svojih glasnica. Poslije će shvatiti da su time što su ga skinuli s respiratora Scottu skratili život s nekoliko sati na nekoliko minuta, kao i to da je Jantzen to smatrao poštenom trampom, budući da po njegovu mišljenju nikakvi dodatni sati ne bi Scottu Landonu mogli ponuditi nikakvu nadu u oporavak. Tek će poslije shvatiti da su ga stavili u sobu koja je u njihovoj maloj bolnici figurirala kao zarazni odjel.

Tek poslije.

4.

Dok su se po vrućem stubištu polako penjali n a četvrti kat , ona otkriva koliko joj malo Jantzen može reći o tome što nije u redu sa Scottom - koliko malo zna. Torakotomija, kaže on, nije liječenje već samo služi da se ukloni nakupljena tekućina; popratni postupak bio je pustiti nakupljeni zrak iz Scottovih plućnih šupljina.

„O kojem plućnom krilu je riječ, doktore Jantzen?” pita ga ona, a on je prestraši svojim odgovorom: „O oba.”

5.

Tad je upita koliko dugo Scott boluje i je li bio kod liječnika „prije no što je njegov trenutačni problem eskalirao”. Ona mu kaže da Scott nije imao trenutačni problem. Scott nije bolovao. Posljednjih mu je deset dana malo curilo iz nosa, kašljao je i kihao, ali to je otprilike bilo sve. Nije čak ni uzimao antialergen Allerest, iako on misli da mu je to od alergija, a ona se slaže s tim. I ona ima neke od tih simptoma, ponavljaju se potkraj proljeća i početkom ljeta.

„Nije hripao?” upita Jantzen nadomak odmorišta na četvrtom katu. „Nije jako i suho kašljao, onako kako pušači kašlju ujutro?Kad smo već kod toga, oprostite zbog liftova.”

„Sve u redu”, kaže ona, trudeći se ne soptati i dahtati. „Kao što rekoh, kašljao je, ali malo. Nekad je pušio, ali je odavna prestao.”Ona razmisli. „Možda je zadnja dva dana malo jače kašljao, i jednom me probudio noću.” „Noćas?“

„Da, ali je popio malo vode i prestalo je.“ Jantzen otvara vrata još jednog tihog bolničkog hodnika i Lisey položi ruku na njegovu da ga zaustavi. „Slušajte - sinoćnja književna večer? Nekad je Scott mogao odraditi šest takvih čvrga s visokom temperaturom. Napunio bi si baterije aplauzom i napajao se iz toga kao iz akumulatora. Ali je tim danima došao kraj prije pet, možda i sedam godina. Da je bio stvarno bolestan, sigurna sam da bi nazvao profesora Meadea - šefa ovdašnje katedre anglistike - i otkazao tu hebe– tu glupost.“

„Gospođo Landon, kad smo ga dopremili u bolnicu vaš je muž imao temperaturu 41.“

Ona sad može samo s nijemim užasom i ne baš potpunom nevjericom zuriti u doktora Jantzena i njegovo maloljetničko lice koje u nje ne izaziva povjerenje. No uskoro će početi oblikovati jasnu sliku jer dovoljno je dokaznog materijala, u kombinaciji sa stanovitim sjećanjima koja odbijaju ostati potisnuta, da joj pokažu sve što treba vidjeti.

Scott je čarterom odletio iz Portlanda za Boston, a onda Unitedom iz Bostona za Kentuckv. Domaćica na Unitedovu letu, koja je dobila njegov autogram, poslije je jednom novinaru rekla da je gospodin Landon kašljao „gotovo neprekidno“ i da mu je lice bilo zažareno. „Kad sam ga upitala je li dobro,“ rekla je novinaru, „rekao je da je to samo ljetna prehlada, da je popio dva aspirina i da će biti dobro.“

Frederic Borent, postdiplomac koji je dočekao Scotta, također je spomenuo kašalj i rekao da gaje Scott zamolio da svrate u ljekarnu po bočicu sirupa protiv prehlade.

„Mislim da me možda hvata gripa“, rekao je Borentu. Borent je rekao da se silno veseli književnoj večeri i upitao Scotta hoće li izdržati, na što je Scott odgovorio: „Mogli biste se iznenaditi.“

I Borent se doista iznenadio. I oduševio. Kao i većina Scottove publike te večeri.

Prema osvrtu iz lokalnog Daily Newsa njegovo je čitanje bilo „gotovo hipnotično“. Prekinuo je tek nekoliko puta da bi se pristojno tiho nakašljao. Činilo se da lako uspijeva svladati kašalj gutljajem vode iz čaše koja mu je stajala pri ruci na podiju. Nekoliko sati potom, u razgovoru s Lisey, Jantzen se nije mogao načuditi Scottovoj vitalnosti. Upravo to njegovo čuđenje, zajedno s porukom koju joj je prenio šef katedre anglistike kad ju je nazvao,načinili su rupu u Liseynu brižljivo navučenom zastoru potiskivanja,barem na neko vrijeme. Posljednje što je Scott rekao Meadeu, nakon književne večeri a prije početka domjenka, bilo je: „Nazovite moju ženu, molim vas. Recite joj da će možda morati doći ovamo. Recite joj da sam možda pojeo nešto pogrešno nakon zalaska sunca. To je naša interna šala.”

6.

Ne misleći, Lisey izlane svoj najveći strah mladom doktoru Jantzenu. „Scott će od ovog umrijeti, zar ne?“

Jantzen oklijeva, i ona sad shvaća da je on možda mlad ali da nije i klinjo. „Želim da ga vidite”, kaže on nakon šutnje koja se odužila.“A želim da i on vidi vas. Pri svijesti je, ali možda ne zadugo. Pođite sa mnom, molim.”

Jantzen hoda jako brzo. Zastane ispred šaltera za dežurstva i dežurni bolničar podigne pogled sa stručnog časopisa koji čita -Modema gerijatrija. Jantzen popriča s njim. Govore jako tiho ali je i u hodniku jako tiho pa Lisey jasno razabere tri riječi koje je bolničar izgovorio i one je prestrave.

„On je čeka”, kaže bolničar.

U dnu hodnika su dvoja zatvorena vrata na kojima je kričavim narančastim slovima ispisana sljedeća poruka:

ALTONOV INTENZIVNI ODJEL JAVITE SE SESTRI PRIJE ULASKA

PRIDRŽAVAJTE SE SVIH NUŽNIH MJERA OPREZA

ZA SVOJE DOBRO ZA NJIHOVO DOBRO

MASKE I RUKAVICE MOŽDA OBVEZATNE

Lijevo od vrata je umivaonik u kojem Jantzen opere ruke i zamoli Lisey da učini isto. Na nosilima s kotačima zdesna nalaze se maske od gaze, pakirane gumene rukavice, rastezljive žute navlake za cipele u kartonskoj kutiji na kojoj sa strane piše JEDNA VELIČINA i uredno složena hrpa kirurških zelenih odora.

„Izolacija“, kaže Lisey. „Isuse, mislite da je moj muž zaražen smrtonosnim virusom.“

Jantzen se počne izmotavati. „Mislimo da je možda obolio od kakve egzotične upale pluća, možda čak i ptičje gripe, ali što god to bilo, još nismo uspjeli identificirati a...“

Ne dovrši rečenicu, kao da ne zna kako, pa mu Lisey pomogne. „A odzvonilo mu je.

Kako se kaže.“

„Gospodo Landon, maska će biti dovoljna, osim ako nemate posjekotine. Nisam ih primijetio dok ste bili–“

„Mislim da ne moram brinuti zbog posjekotina, a neće mi trebati ni maska.“ Ona gurne lijevo krilo vrata prije no što se on uspio usprotiviti. „Da je bilo priljepčivo dosad bih već oboljela.“

Jantzen ude za njom u Altonov odjel intenzivne njege. Na usta i nos navukao je zelenu platnenu masku.

7.

U dnu hodnika na četvrtom katu samo su četiri sobe i samo je jedan monitor upaljen, samo iz jedne sobe dopire pištanje bolničkih uređaja i tih, postojan šum tekućeg kisika. Ime na monitoru ispod užasno brzog pulsa - 178 - i užasno niskog krvnog tlaka - 79 kroz 44 - je LANDON-SCOTT.

Vrata su poluotvorena. Na njima je naljepnica: narančasti plamen precrtan X-om.

Ispod toga, kričavim crvenim slovima ispisana je sljedeća poruka: STROGO

ZABRANJENO PALJENJE SVJETLA I ISKRENJE. Ona nije pisac, a još manje pjesnik, ali u tim riječima ona pročita sve što treba znati kako izgleda kraj; te su riječi poput-crte podvučene pod njezin brak, onako kako se podvuku brojke koje valja zbrojiti. Strogo zabranjeno paljenje svjetla i iskrenje.

Scott, koji je od nje otišao uz svoj uobičajeni bezobrazni poklič: „Vidimo se kasnije, mlitava te Lisey hvata strasnije!“ i iz čijeg je CD plejera u njegovu starom Fordu grunuo Flamin' Groovies retro rokenrol, sad leži i gleda je očima na licu blijedom poput razvodnjenog mlijeka. Samo su mu oči potpuno žive i odveć cakleće. Plamte poput očiju buljine koja je zapela u dimnjaku. Leži na boku. Respirator su odmaknuli od kreveta, ali ona vidi sluz u njegovoj cjevčici i zna

(tiho mala Lisey)

da u tom zelenom sranju ima klica i mikroba ili jednih i drugih koje nitko nikad neće uspjeti identificirati, ni uz pomoć najboljeg elektronskog mikroskopa na svijetu i svih baza podataka pod kapom nebeskom.

„Hej, Lisey...“

To je jedva čujan šapat - Cuh vjetra ispod vrata, rekao bi Dandy - ali ga je ona čula i priđe mu. Plastična maska za kisik visi mu oko vrata i sikće. Dvije plastične cjevčice niknule su mu iz prsnog koša, na kojem dva svježe zašivena kirurška reza sliče dječjem crtežu ptice. Cijevi koje mu vire iz leđa izgledaju gotovo nakaradno velike u usporedbi s onima sprijeda. U Liseynim zaprepaštenim očima velike su poput cijevi u toplani. Prozirne su i ona vidi kako se kroz njih u nekakav kovčežić na krevetu iza njega slijevaju brzaci mutne tekućine i krvavih komadića tkiva. Ovo nije Nashville, ni metak kalibra .22; premda se svim srcem bori protiv te pomisli, jedan joj je pogled dovoljan da je uvjeri da će Scott biti mrtav prije no što se razdani.

„Scott“, kaže ona, klekne pokraj kreveta i hladnim rukama uhvati njegovu vruću.

„Kog si vraga svozio ovaj put?“

„Lisey.“ Uspije joj lagano stisnuti ruku. Diše nepravilno i pišteći hriplje, zvuk kojeg se Lisey predobro sjeća od onoga dana na parkiralištu. Točno zna što će reći i Scott je ne razočara. „Lisey, jako mije vruće. Leda?... Može?“

Ona pogleda na njegov stolić, ali tamo nema ničeg. Okrene se prema liječniku koji ju je doveo a koji sad izgleda poput maskiranog riđeg osvetnika. „Doktore...“ zausti ona i tad shvati da se ne može sjetiti kako se on zove. „Oprostite, zaboravila sam vam ime.“ „Jantzen, gospođo Landon. Ništa zato.“

„Može li moj muž dobiti malo leda? Kaže da mu je–“

„Da, naravno. Ja ću ga donijeti.“ Ode istog trenutka. Lisey shvati da je samo tražio razlog da ih ostavi nasamo.

Scott joj ponovno stisne ruku. „Odlazim“, kaže on tim bezdušnim šaptom. „Oprosti. Volim te.“

„Scott, nemoj!“ Pa besmisleno: „Led! Stiže led!“

Jamačno teškom mukom - jer mu dah zapišti još glasnije - on podigne ruku i pomiluje je po obrazu jednim vrućim prstom. Liseyne suze tad poteku. Zna što ga mora upitati. Uspaničeni glas koji je nikad ne zove Lisey nego mala Lisey, čuvar tajni u dubinama njezine duše, zagalami iznova da ne smije to učiniti, ali ga ona odagna. Svaki dugotrajni brak ima dva srca, jedno svijetlo i drugo tamno. Ovdje je iznova crno srce njihova braka.

Lisey se nagne bliže, u njegovu umiruću toplinu. Osjeti posljednji sablasni dašak pjene kojom se jučer ujutro obrijao i šampona kojim je oprao kosu. Nagnula se toliko da je usnama dodirnula njegovu užarenu usku. Šapne: „Scott, idi. Odvuci se do tog hebenog studenca ako je potrebno. Vrati li se doktor i zatekne prazan krevet nešto ću smisliti, nema veze, ali otiđi do studenca i izliječi se, učini to, učini to za mene, dovraga!“

„Ne mogu“, šapne Scott i počne suho kašljati, zbog čega se ona malo odmakne. Čini joj se da će ga ubiti taj kašalj, rastrgati ga, ali ga on nekako uspije obuzdati. A zašto? Jer želi da njegova bude zadnja. Čak i ovdje, na smrtnoj postelji, na praznom zaraznom bolničkom odjelu u jedan sat ujutro u zabitnom gradiću u Kentuckyju, on želi da njegova bude zadnja. „Neće... uspjeti.“

„Onda ću ja otići! Samo mi pomozi!“

Ali on odmahne glavom. „Leži na stazi... koja vodi do studenca. On.“

Ona odmah zna o čemu on govori. Bespomoćno pogleda u jednu od čaša za vodu, u kojima se katkad ukaže onaj pirgavi stvor. U čaši, ili u zrcalu, ili u kutu oka. Uvijek kasno noću. Uvijek kad si izgubljen ili osjećaš bol, ili oboje. Scottov pajdaš. Scottov dugonja.

„Spaaa...va.“ Čudan se zvuk izvije iz Scottovih raspadajućih pluća. Lisey pomisli da se on guši pa se maši zvona, no tad primijeti porugljiv sjaj u njegovim grozničavim očima i shvati da se smije - ili to pokušava. „Spava na... stazi. Boka... visokog... nebo.“ Zakoluta očima prema stropu i ona je sigurna da on pokušava reći da se dugonjin bok diže do neba.

Scott potegne masku za kisik na svojim prsima ali je ne može podići. Lisey to učini umjesto njega i poklopi mu njome usta i nos. Scott nekoliko puta duboko udahne a onda joj da znak da ponovno makne masku. Ona to učini i neko vrijeme - možda minutu - glas mu je malo jači.

„Prešao sam u Ktonsku Lunu iz aviona“, kaže on, čudeći se. „Nikad nisam pokušao takvo što. Mislio sam da ću pasti ali sam se našao na Smokvinu brdu, kao uvijek. Ponovno sam prešao iz... aerodromskog zahoda. I zadnji put... iz garderobe prije početka književne večeri. Još je bio tamo. Stari dobri Pero Ždero. Nasred staze.“

Isuse, čak ima i ime za tu grdobu.

„Nisam mogao do studenca pa sam pojeo neke bobice... najčešće su jestive ali...“ Ne može dovršiti. Lisey mu ponovno da masku.

„Bilo je prekasno“, kaže ona dok on udiše kisik. „Bilo je prekasno, zar ne? Pojeo si ih nakon zalaska sunca.“

On kimne glavom.

„Ali se nisi mogao sjetiti ničeg pametnijeg.“

On ponovno kimne glavom. Da joj znak da makne masku.

„Ali bilo ti je dobro na književnoj večeri!“ kaže ona. „Profesor Meade je rekao da si bio fantastičan!“

On se smiješi, možda najtužnijim smiješkom koji je ikad vidjela. „Rosa“, kaže on.

„Posrkao s lišća. Posljednji put kad sam prešao... iz garderobe. Mislio sam da bi me mogla...“

„Da bi te rosa mogla izliječiti. Kao voda iz studenca.“

On potvrdi očima. Nije skidao pogled s nje.

„I od toga ti je bilo bolje. Neko vrijeme?“

„Aha. Nakratko. Sad...“ On nemoćno slegne ramenima i okrene glavu. Ovaj put kašalj je jači i ona s užasom primjećuje da kroz cijevi teče nešto gušće i crvenije. Scott naslijepo zalomi rukom i ponovno je uhvati za ruku. „Bijah izgubljen u tami“, šapne on. „Ti si me našla.“

„Scott, ne–“

On kinine glavom. Da.

„Vidjela si me cijelog. Sve...“ Slobodnom rukom slabašno iscrta krug u zraku:

Svejednako. Sad joj se lagano smiješi.

„Scott, ne daj se! Ne daj se!“

On kima glavom kao da je Lisey naposljetku shvatila. „Ne dati se... čekati da zapušu neki drugi vjetrovi.“

„Ne, Scott, led!“ Jedino joj to pada na pamet. „Čekaj da stigne led!“

On kaže baby. Nazove je babyluv. A onda se čuje samo postojan siktaj kisika iz maske oko njegova vrata. Lisey rukama poklopi lice...

8.

... ali kad ih je odmaknula, one su suhe. To ju je iznenadilo ali i nije. Svakako joj je laknulo; možda je gotovo sa žalovanjem. Još je čeka puno posla ovdje u Scottovu radnom prostoru - ona i Amanda jedva su se maknule s mrtve točke - ali joj se činilo da je u posljednja dva-tri dana neočekivano daleko odmakla u raščišćavanju vlastite krame. Dotakne svoju ranjenu dojku i gotovo i ne osjeti bol. Ovime je samoliječenje podignuto na novu razinu, pomisli ona i nasmiješi se.

U susjednoj sobi Amanda ogorčeno dovikne televizoru: „Budalo jedna! Ostavi se te gadure, zar ne vidiš da je niškoristi?“ Lisey naćuli uho u tom smjeru i zaključi da se Jacy sprema obrlatiti Sonnvja da je oženi. Film je pred svršetkom.

Sigurno je neke dijelove ubrzala, pomisli Lisey, ali kad je pogledala u tamu koja je polegla na svjetlarnik iznad nje znala je da nije tako. Više od sat i pol sjedila je za Slonićevim Dambom-Rambom i ponovno proživljavala prošlost. Poradila na sebi, kako bi rekli njuejdžovci. I što je zaključila? Da joj je muž mrtav, eto što. Mrtav i izgubljen. Ne čeka je pokraj staze u Ktonskoj Luni, i ne sjedi na jednoj od onih kamenih klupa gdje ga je jednom zatekla; a nije ni umotan u neki od onih jezivih pokrova. Scott je okrenuo leda Ktonskoj Luni. Poput Huckleberryja Finna, zbrisao je na slobodni teritorij.

A uzrok njegove kobne bolesti? U otpusnom je pismu navedena upala pluća, i njoj je svejedno. Da su baš napisali Izgrizle ga patke on bi bio jednako mrtav - ali ju je neminovno morila znatiželja. Je li njegovu smrt skrivio cvijet koji je ubrao i pomirisao ili kukac koji mu je svoje rilce zavukao pod kožu dok je crveno sunce zapadalo u svoju palaču? Je li bolest zaradio za nekog kratkog boravka u Ktonskoj Luni tjedan ili mjesec dana prije svoje posljednje književne večeri u Kentuckvju, ili se pritajila i desetljećima otkucavala poput sata? Možda je uzročnik bio u zrncu prašine koje mu se zavuklo pod nokat dok je kopao bratov grob. Jedan jedini kužni virus koji je mirovao sve te godine da bi jednog dana oživio kad se Scott za računalom naposljetku dosjetio neke riječi koja mu je izmicala i zadovoljno pucnuo prstima. A možda gaje - užasna pomisao, ali tko da zna? - baš ona donijela iz jednog od svojih prelazaka, smrtonosnu grinju u majušnom zrncu polena koju je on poljupcem udahnuo s vrha njezina nosa.

Jebiga, sad stvarno plače.

Vidjela je neotvorenu kutiju Kleenexa u gornjoj lijevoj ladici Scottova radnog stola. Sad je izvadi, otvori, izvuče dvije maramice i počne njima upijati suze. Iz susjedne sobe začuje kako je Timothy Bottoms dreknuo: “Meo je, govnari jedni!“ i znala je da je vrijeme načinilo još jedan nespretan skok naprijed. Preostao je još samo jedan prizor filma. Sonny se vraća trenerovoj ženi. Svojoj sredovječnoj ljubavnici. A onda odjavna špica.

Na radnom stolu nakratko zaciliče telefon. Lisey je znala što to znači, baš kao što je znala što je Scott želio reći kad je na samrti slabašnom kretnjom iscrtao onaj krug, poručujući svejednako.

To znači da telefon više ne radi, žice su ili prerezane ili iščupane. Dooley je ovdje. Crni princ inkunkanaca došao je po nju.

PETNAESTO POGLAVLJE

LISEY I DUGONJA (PAFKO KOD OGRADE)

1.

„Amanda, dođi!“

„Još minutu, Lisey, film je skoro–“

„Amanda, odmah!“

Lisey podigne slušalicu, uvjeri se u da u njoj vlada tajac, pa je ponovno spusti. Znala je sve. Kao da je cijelo vrijeme tu, poput onog slatkastog okusa u ustima. Sljedeća na redu je struja, i ako Amanda ne dođe prije no što je on isključi–

Ali se ona pojavi između medijske niše i dugačke središnje sobe; iznenada je izgledala bojažljivo i staro. Na videokazeti će trenerova žena uskoro baciti lončić u zid, bijesna jer joj se ruke prejako tresu da bi natočila kavu. Lisey se nije iznenadila kad je vidjela da i njoj drhte ruke. Podigne pištolj. Amanda to primijeti i obuzme je još jači strah. Izgledala je kao gospođa koja bi, kad se sve oduzme i zbroji, radije bila u Philadelphiji. Ili katatonična. Prekasno, Manda, pomisli Lisey.

„Lisey, je li on ovdje?“ „Da.“

U daljini zabrunda grom, kao da to potvrđuje.

„Lisey, kako zn–“

„Jer je prerezao telefonsku žicu.“

„Mobi–“

„Još je u autu. Sljedeća je na redu struja.“ Stigla je do kraja velikog radnog stola od javorovine - Slonićev Dambo-Rambo, živa istina, pomisli ona, vojni bi lovac mogao sletjeti na nj, hebote - i sad se našla na osam koraka zračne linije od svoje sestre preko saga na kojem su se vidjele smeđe mrlje njezine vlastite krvi.

Kad je stigla do Amande struje još nije nestalo i Lisey se na trenutak pokoleba.

Možda je grana stabla koja se otkinula za popodnevnog nevremena pala i za sobom povukla telefonsku žicu?

Naravno da je to moguće, ali se nije tako dogodilo.

Lisey pokuša Amandi dati pištolj ali ga Amanda nije htjela uzeti. Pištolj uz tup udar padne na sag i Lisey se ukoči, očekujući prasak nakon kojeg će se začuti ili Amandin ili njezin bolni vrisak kad jedna od njih dobije metak u gležanj. No pištolj ne opali nego se idiotski kiklopski zagleda u daljinu. Kad se Lisey prignula da ga podigne začuje mukao udarac na katu ispod, kao da se netko zaletio u nešto i prevrnuo. Recimo kartonsku kutiju punu uglavnom praznih papira-jednu iz hrpe.

Kad je Lisey ponovno pogledala u svoju sestru Amandine su ruke bile pritisnute - lijeva preko desne - na plitki izbojak njezinih grudi.Poblijedjela je u licu i oči joj bjehu tamna jezera malodušja.

„Ne mogu držati taj pištolj”, šapne ona. „Moje ruke... vidiš?” Ona okrene dlanove prema naprijed, pokazujući posjekotine.

„Uzmi to sranje”, reče Lisey. „Nećeš ga morati upucati.”

Ovaj put Amanda oklijevajući sklopi prste oko gumenog drška Pathfindera. „Obećavaš?”

„Ne sto posto”, reče Lisey. „Ali skoro.”

Ona virne niza stube koje su se spuštale u štalu. Na tom kraju radne sobe bilo je mračnije, zlokobnije, osobito sad kad je pištolj bio u Amandinim rukama, nepouzdanim Amandinim rukama, a tko zna što bi ona mogla učiniti. Uključujući, u pedeset posto slučajeva, ono što je zamoliš da učini.

„Koji ti je plan?” šapne Amanda. U susjednoj sobi Ole Hank je ponovno pjevao i Lisey je znala da se vrti odjavna špica Posljednje kinopredstave.

Lisey položi prst na usta: pst.

(sad moraš biti tiho)

i natraške krene od Amande. Korak, dva, tri, četiri. Sad je bila nasred sobe, jednako udaljena od Slonićeva Damba-Ramba i vrata niše gdje je Amanda nespretno držala pištolj cijevi uperene u krvlju zamrljani sag. Potmuo tutanj grmljavine. Country-glazba. A ispod toga - muk.

„Mislim da nije dolje“, šapne Amanda.

Lisey uzmakne još jedan korak ka velikom radnom stolu od javorovine. Još se osjećala napeta, gotovo da je titrala od nervoze, ali racionalni dio njezina mozga morao je priznati da Amanda možda ima pravo. Telefon ne radi, ali ovdje u Viewu možeš računati da će se to dogoditi najmanje dvaput mjesečno, osobito za ili neposredno nakon nevremena. Taj mukli udarac koji je čula kad se sagnula podići pištolj... je li čula mukli udarac? Ili si je to samo zamislila?

„Mislim da dolje nema niko–“ zausti Amanda i uto nestane struje.

2.

Nekoliko sekundi - beskrajnih - Lisey nije vidjela ništa, i prokune se što nije donijela bateriju iz auta. Bilo bi joj sad tako lako. Ovako je mogla jedino ostati gdje jest i morala zadržati Amandu gdje ona jest.

„Manda, ne miči se! Stoj gdje si dok ti ne kažem!“

„Gdje je on, Lisey?“ Amanda je bila na rubu suza. “Gdje je on?“

„Ma ovdje sam, gospodična“, ležerno će Jim Dooley iz mrkle tame stubišta. „A vidim vas obadvje kroz ove očale koje imam. Malko izgledate zeleno, al vas skroz dobro vidim.“

„Ne vidi nas, laže“, reče Lisey, ali je nešto stegne u želucu. Nije računala da bi on mogao imati nekakvu napravu za noćno gledanje.

„O, gospoja - ako lažem nek me nije.“ Njegov je glas još dopirao sa stubišta i Lisey tamo počne razabirati nejasno obličje. Nije vidjela njegovu papirnatu vrećicu užasa ali - o Bože! - čula je njezino šuškanje. „Vidim vas tolko da znam da gospodična Džiglja drži pljucu. Džiglja, bacite taj pištolj na pod. Sad odmah.“ Glas mu se nabrusi i zapucketa poput vrška biča napunjena sačmom. „Poslušajte me! Bac'te ga!“

Vani je sad bila mrkla tama. Ako je mjesec i bio na nebu, ili nije izašao ili je bio zaklonjen oblacima, ali je dovoljno svjetlosti dopiralo kroz svjetlarnike da bi Lisey vidjela kako Amanda spušta pištolj. Još ga nije bacila, ali ga spušta. Lisey bi dala sve na svijetu da je taj pištolj u njezinim rukama ali–

Ali mi trebaju obje slobodne ruke. Da te kad kucne čas mogu ščepati, govnaru jedan.

„Nemoj, Amanda, ne puštaj pištolj. Mislim da ga nećeš morati upucati. To nije u planu.“

„Bacite ga, gospodična, to jest u planu.“

Lisey reče: „Dođe ovamo gdje mu nije mjesto, naziva te pogrdnim imenima, a onda ti kaže da baciš pištolj? Tvoj vlastiti pištolj?“

Jedva vidljiva prikaza Liseyne sestre ponovno podigne Pathfinder. Amanda nije uperila pištolj u crni obris koji je lebdio na vrhu stubišta već ga je samo držala cijevi uperene u strop, ali ga je ipak još držala. A i uspravila se.

„Rekoh vam da ga bacite!“ mutno obličje zamalo zareži, ali zbog nečega u Doolevevu glasu Lisey osjeti da on zna da je bitka izgubljena. Njegova prokleta vrećica zašuška.

„Ne!“ vikne Amanda. „Neću! Vi... odlazite odavde! Odlazite i pustite moju sestru na miru!“

„Neće“, reče Lisey prije no što je sjena na vrhu stubišta uspjela odgovoriti. „Neće jer je lud.“

„Pripazite što govorite“, reče Dooley. „Ko da zaboravljate da vas vidim ko na pozornici.“

„Ali ludi jeste. Baš kao i klinac koji je upucao mog muža u Nash-villeu. Gerd Allen Cole. Poznato vam je to ime? Naravno da jest, vi znate sve o Scottu. Smijali smo se tipovima poput vas, Jimmy–“

„Sad bi bilo dosta, gospoja–“

„Zvali smo vas Izvangalaktički kauboji. Cole je bio jedan a vi drugi. Prepredeniji ste i opakiji - jer ste stariji - ali niste puno drukčiji. Izvangalaktički kauboj je Izvangalaktički kauboj. Slobodno leeeetate po hebenom Mliječnom putu.“

„Prekinte s tim“, reče Doolev. Ponovno je režao, samo ovaj put ne radi dramskog efekta, pomisli Lisey. „Ovdje sam sposlom.“ Ona papirnata vrećica zarošta i Lisey primijeti da se sjena pomaknula. Stube su bile petnaestak metara od stola i u najtamnijem kutku dugačke središnje prostorije, ali je Dooley hodao prema njoj kao da su ga njezine riječi dovlačile. Oči su joj se sad potpuno navikle na polutamu. Još nekoliko koraka i njegove šminkerske kataloške naočale neće mu više koristiti. Bit će na ravnoj nozi. Barem vizualno.

„Zašto bih? To je istina.“ I bilo je. Odjedanput je znala sve što je trebala znati o Jimu Dooleyu zvanom Zack McCool zvanom Crni princ inkunkanaca. Istina joj je bila u ustima, poput onog slatkastog okusa. Istina je bila taj slatkasti okus.

„Lisey, ne izazivaj ga“, prestravljeno će Amanda.

„Sam sebe izaziva. Sve provokacije koje su mu potrebne dolaze iz prezagrijanog izvitoperenog drajva u njegovoj glavi. Kao i kod Colea.“ „Nisam mu opće sličan!“ vikne Dooley.

Zaiskre joj sve sinapse. Eksplodiraju. Dooley je mogao doznati za Colea čitajući o svom književnom idolu, ali je Lisey znala da to nije tako. A sve je to imalo tako savršenog, božanstvenog smisla.

„Nikad niste bili u zatvoru Brushy Mountain. To je samo bila priča za Woodbodyja.

Barski razgovori. Ali iza brave ste bili. To je istina. Bili ste u ludnici. Zajedno s Coleom.“

„Kuš, gospoja! Da ste si umah metnuli lokot na čube!“

„Lisey, prestani!“ zavapi Amanda.

Lisey se ogluši na oboje. „Jeste li vas dvojica diskutirali o najdražim knjigama Scotta Landona... naravno, samo kad je Cole bio dovoljno našopan lijekovima da bi mogao logično razmišljati? Kladim se da jeste. Najdraži su mu bili Ispražnjeni zlodusi, je li tako?

Naravno. A vama se sviđala Ribareva kći. Dva Izvangalaktička kauboja razgovaraju o knjigama dok im u bolnici dovode u red njihove usrane sustave navođenja–“

„Dosta, rekoh!“ Dooley izroni iz tame - zajedno sa svojim naočalama - poput ronioca koji je doplivao iz crnih dubina u zelene pličine. Naravno, ronioci pred sobom ne drže papirnate vrećice kao da štite srce od udaraca okrutnih udovica koje previše znaju. „Neću vas više opominjat–“

Lisey se ne obazre na to. Nije znala drži li Amanda još pištolj ali više nije ni hajala.

Bila je izvan sebe od radosti. „Jeste li vi i Cole razgovarali o Scottovim knjigama u sklopu grupne terapije? Naravno da jeste. O figuri oca. A nakon što su vas pustili naišao je Drveni Marijan, baš kao jedan od tatica iz knjiga Scotta Landona. Jedan od dobrih tatica. Nakon što su vas pustili iz žute kuće. Nakon što su vas pustili iz umobolnice. Nakon što su vas pustili iz takozvane akademije za ćaknute–“

Vrisnuvši, Dooley baci svoju papirnatu vrećicu (koja zazvekeće) i nasrne na Lisey, koja je imala vremena pomisliti: Da. Zato su mi bile potrebne slobodne ruke.

I Amanda je vrisnula. Njezin se vrisak poklopio s njegovim. Od njih troje jedino je Lisey zadržala mir jer je jedino Lisey točno znala što radi... ako ne i zašto. Nije ni pokušala potrčati. Raširi ruke i prigrli Jima Dooleya poput udava.

3.

Srušio bi je na pod i pao na nju - Lisey nije ni sumnjala da mu je to bila namjera - da nije bilo radnog stola. Ona dopusti da je njegova težina nagne natrag. Osjeti miris znoja u njegovoj kosi i na njegovoj koži. A osjeti i kako joj se u sljepoočnice utisnula okruglina njegovih svevidećih naočala pa začuje tih, brz škljocaj malo ispod lijevog uha.

To su mu zubi, pomisli ona. Pokušava mi zariti zube u vrat.

Lisey turom kresne o dužu stranu Slonićeva Dambo-Ramba. Amanda ponovno vrisne. Začuje se glasan prasak i nešto sijevne.

„Ostavi je na miru, govnaru!“

Krupne riječi ali je pucala u strop, pomisli Lisey i pojača stisak svojih ruku oko Dooleveva vrata kad ju je ovaj nagnuo natraške poput plesnog partnera na svršetku osobito strasnog tanga. Lisey osjeti miris baruta, u ušima joj zazvoni, i osjeti njegov penis, težak i gotovo potpuno ukrućen.

„Jime“, šapne ona držeći ga zagrljenog. „Dat ću ti što želiš. Daj da ti dam što želiš.“

Njegov stisak malo popusti i Lisey osjeti njegovu smućenost. A onda mu se Amanda baci na leda zakriještavši poput mačke. Lisey ponovno bude polegnuta i samo što se nije raskrečila na stolu. Kralježnica joj upozoravajuće zaškripi ali je Lisey razabirala izraz na ovalnoj mrlji Dooleveva lica i vidjela koliko se on boji. Zar me se bojao cijelo ovo vrijeme? upita se ona.

Ona potraži njegove oči iza ćaknutih krugova njegovih naočala i upilji se u njih.

Amanda je još drečala kao mačka na vrućem limenom krovu i Lisey ugleda kako šakama čekića po Doolevevim ramenima. Objema šakama. Znači pucala je u strop a onda bacila pištolj. Možda je tako i bolje.

„Jim.“ Bože, zgnječit će je. „Jim.“

Njegova se glava spusti kao uslijed privlačne sile njezina pogleda i njezine volje. Svejedno je Lisey na trenutak posumnjala da će uspjeti doprijeti do njega. A onda se očajnički napne - Pafko kod ograde, rekao bi Scott, citirajući tko zna koga¹⁸ - i uspije. Kad je pritisnula usta na Dooleyeva, udahne aromu mesa i luka koje je ovaj večerao. Jezikom mu rastvori usta, poljubi ga još jače i povrati svoj drugi gutljaj iz studenca. Osjeti odlijevanje onog slatkog okusa. Njoj poznati svijet zatreperi a onda počne otjecati zajedno s tim gutljajem. Sve se dogodilo brzo. Zidovi su postali prozirni a nos joj je ispunila mješavina miomirisa onoga drugog svijeta: crveni jasmin, bugenvilija, ruže, kaktus kraljica noći.

„Geromino“, reče mu ona u usta. Kao da je samo čekao tu riječ, masivni stol ispod nje prometne se u kapi kiše. Trenutak potom iščezne sasvim. Ona propadne, Jim Dooley padne na nju a Amanda, još vrišteći, padne na njih oboje.

Fant, pomisli Lisey. Fant, i kraj.

4.

Prizemlji n a debeli travnati otirač koji joj bješe tako dobro poznat kao da se po njemu valja cijeli život. Imala je tek toliko vremena da registrira miris smokvi a onda joj dah bude izbijen iz pluća uz glasan vuf. Crne joj točke zaplešu pred očima u zraku obojenom zalaskom sunca.

Možda bi se onesvijestila da se Dooley nije otkotrljao s nje. Otrese Amandu s leđa kao da je riječ o dosadnom mačetu i brže-bolje se osovi na noge. Zine najprije niz obronak obložen ljubičastom vučikom a onda se okrene na drugu stranu, prema smokvama, prethodnici onoga što su Paul i Scott Landon zvali Vilinjom šumom. Lisey zaprepasti Dooleyev izgled: sličio je nekakvoj čudnoj lubanji pokrivenoj mesom i kosom. Uskoro shvati da je to zbog njegova uskog lica u sprezi s večernjim sjenama i toga što se dogodilo njegovim naočalama. Leće nisu uspjele prijeći u Ktonsku Lunu pa su mu oči piljile kroz prazne okvire. Blejao je. Srebrne niti pljuvačke cijedile su mu se između gornje i donje usne.

„Oduvijek ste voljeli... Scottove knjige“, reče Lisey, zazvučavši poput zadihane trkačice, ali je dolazila do daha a crne točke ispred njezinih očiju iščezavale su. „Kako vam se sviđa njegov svijet, gospodine Dooley?“

„Gdje...” Dooleyeva su se usta micala, ali nije mogao dovršiti rečenicu.

„U Ktonskoj Luni, na rubu Vilinje šume, blizu groba Scottova brata Paula.”

Znala je da će Dooley, nakon što dođe k pameti - ono malo što je ima - biti jednako opasan po nju (i Amandu) ovdje kao i u Scottovoj radnoj sobi, ali si ipak dopusti trenutak da pogleda niz dugačku ljubičastu padinu i u tamneće nebo. Sunce je ponovno zapadalo u narančastoj buktinji a puni se mjesec dizao na suprotnoj strani. Lisey pomisli, kao što je već jednom pomislila, da bije ta mješavina ognja i hladnog srebra mogla ubiti svojom grozničavom ljepotom. Premda njezin problem nije bila ljepota. Na rame joj se spusti preplanula ruka.

„Šta mi to radite, gospoja?“ upita Dooley izbečenih očiju u praznim naočalama. „Pokušavate me hipnolizirat? Jer vam to neće uspjet.“

„Naprotiv, gospodine Dooley“, reče Lisey. „Željeli ste ono što je Scottovo, nije li tako? Morate priznati da je ovo bolje od bilo kakve neobjavljene priče, pa i od mrcvarenja žena njihovim vlastitim otvaračem za konzerve, ne mislite li tako? Pogledajte! Cijeli jedan drugi svijet! Mjesto načinjeno od mašte! Tkanica od snova! Naravno, u šumi je opasno -posvuda je noću opasno, a sad će skoro noć - ali sam uvjerena da odvažan i kršan luđak poput vas–“

Lisey nasluti njegovu namjeru, ugleda svoje ubojstvo u tim šašavo uokvirenim očima i zavapi sestrino ime... usplahireno, ali i na rubu smijeha. Usprkos svemu. Smije se njemu. Djelomice jer je izgledao prilično smiješno bez stakala naočala, no uglavnom zato što joj je u ovom pogibeljnom trenutku na pamet pao šlagvort prastarog vica o kupleraju: Hej narode, pao vam je natpis! To što se nije mogla sjetiti cijelog vica samo je tu rečenicu učinilo smješnijom.

A onda ostane bez daha i Lisey se više nije mogla smijati već samo hroptati.

5.

Kratkim ali ne i nepostojećim noktima zagrebe po Dooleyevu licu i uzore mu tri krvave brazde najednom obrazu, no stisak na njezinu vratu ne popusti - zapravo se pojača. Lisey zahropće jače: zvučala je poput primitivne mehaničke sprave u čijim se zupčanicima uhvatilo nečistoće. Recimo, u sortirki krumpira gospodina Silvera.

Amanda, gdje si, hebote? pomisli ona i uto Amanda priskoči u pomoć. Nedavno bubnjanje šakama po Doolevevim leđima i ramenima nije puno pomoglo. Ovaj put je kleknula, izranjavanim rukama uhvatila Dooleva za muda kroz traperice... i zavrnula.

Dooley zaurla i odgurne Lisey koja odleti u visoku travu, tresne na leđa, a onda se ponovno osovi na noge i počne halapljivo gutati zrak niz svoje užareno grlo. Dooley se presavinuo i rukama držao za medunožje, bolna poza koja Lisey podsjeti na nezgodu s klackalicom u školskom dvorištu i jasno začuje Darlu kako činjenično kaže: „Samo jedan od razloga zbog kojih mi je drago da nisam dečko.“

Amanda nasrne na njega.

„Manda, ne!“ vikne Lisey ali prekasno. Premda povrijeđen, Dooley je bio bijedno brz. Lako se izmakne Amandi pa je raspali koščatom šakom. Drugom rukom strgne beskorisne naočale i baci ih u travu: vrgnuo ih je. Izgubio se svaki trag zdravog razuma iz njegovih plavih očiju pa je izgledao poput mrtvog stvora u Ispražnjenim zlodusima koji se neumoljivo pentra iz bunara i kreće u osvetnički pohod.

„Ne znam gdje smo, al jedno da znate gospoja: nećete se vratit kući.“

„Vi se nećete vratiti kući, osim ako me uhvatite“, reče Lisey a onda se ponovno nasmije. Bojala se - umirala od straha - ali joj je smijeh godio, možda i zato što je shvaćala da je smijeh njezin nož. Svaki grohot iz njezina užarenog grla gurnuo bi ga dublje u Dooleya.

„Gaduro, da mi nisi fitiljila s tim hi-ha, da se nisi usudila!“ zaurla Dooley i zaleti se prema njoj.

Lisey se okrene i potrči. Nije načinila ni dva koraka prema šumskoj stazi kad začuje Dooleyev bolni vrisak. Lisey se okrene i ugleda ga na koljenima. Nešto mu je virilo iz nadlaktice a oko tog mjesta košulja mu je brzo tamnjela. Dooley se teturavo osovi na noge i uz psovku to cimne. Stršeći predmet zavibrira ali ne izađe. Lisey ugleda kričavi žuti potez koji se pružao od njega. Dooley ponovno krikne pa slobodnom rukom čvrsto uhvati predmet koji mu se zabio u ruku.

Lisey sine što se dogodilo, odveć savršeno jasno da ne bi bilo istinito. Dooley je potrčao za njom ali ga je Amanda saplela, i on je pao na drveni križ Paula Landona. Križ je sad Dooleyu stršio iz ruke poput orijaškog cunja. On ga snažno potegne i baci. Iz otvorene mu rane poteče još krvi a grimizna mu mrlja spuzne niz rukav košulje do lakta. Lisey je znala da mora poduzeti nešto kako se Dooley ne bi okomio na Amandu koja je bespomoćno ležala u travi gotovo pod njegovim nogama.

„Ulovi me, ulovi me, kupit ću ti novine!“ zapoje Lisey dječju rugalicu za koju nije ni znala da je se sjeća. A onda isplazi jezik Dooleyu i k tome mu pokaže duge uši.

„Gaduro! Pičko!“ vrisne Dooley i nasrne.

Lisey potrči. Sad se nije smijala, konačno se previše bojala da bi se smijala, ali je još na licu imala užasnuti smiješak kad su joj stopala našla stazu i ona utrčala u Vilinju šumu, gdje je već bila noć.

6.

Putokaza na kojem je pisalo K STUDENCU nije bilo, ali kad je Lisey potrčala niz prvi potez staze - mutne bijele crte koja kao da lebdi u tamnijim nakupinama okolnog drveća - ulomci hihota doplove negdje ispred nje. Smijači, pomisli ona i odvaži se baciti pogled preko ramena. Ako je njezin pajdaš Dooley čuo te dušice, mogao bi se predomisliti glede–

Ali nije. Dooley ju je još progonio, vidljiv na mucavoj blijedećoj svjetlosti jer ju je sustizao, vilovito jurio usprkos crnoj krvi koja mu je sad natopila lijevi rukav od ramena do zapešća. Lisey se spotakne o korijen na stazi, zamalo izgubi ravnotežu ali nekako uspije ostati na nogama, djelomice tako što se podsjetila da bije Dooley zaskočio pet sekundi nakon što bi pala. Posljednje što bi osjetila bio bi njegov dah, posljednje što bi udahnula bila bi usirena aroma okolnog drveća dok se promeću u svoja opasnija noćna obličja, posljednje što bi čula bio bi sumanuti smijeh hijenastih spodoba koje žive dublje u šumi.

Čujem njegovo soptanje. A čujem ga jer me sustiže. Premda trčim koliko me noge nose - a neću moći tako dugo - on može trčati malo brže od mene. Zašto ga prignječena muda ne usporavaju? Ili gubitak krvi?

Odgovor na ta pitanja bješe jednostavan, a logika neugodna: usporavaju ga. Bez toga već bi je uhvatio. Lisey je trčala u trećoj brzini. Pokušavala se ubaciti u četvrtu ali nije uspjela. Očigledno nema četvrtu brzinu. Iza nje joj se primicao sipljiv i brz zvuk Dooleveva disanja, i znala je da će za minutu, možda i manje, on prstima očešati leda njezine košulje.

Ili kosu.

7.

Staza je nakratko prelazila u strmiju nizbrdicu a sjene se produbile. Lisey se učini da možda ipak odmiče Dooleyu. Nije se usudila okrenuti i pogledati, i pomoli se Bogu da Amanda pokuša krenuti za njima. Možda je na Smokvinu brdu i na obalama studenca sigurno, ali nije nimalo sigurno u ovoj šumi. Usto, Jim Dooley nije najgore što vreba u ovoj šumi. Začuje tiho i sneno brenčanje zvonca Chuckieja G.-ja koje je u jednom drugom životu Scott popalio i objesio na stablo na vrhu sljedeće uzbrdice.

Lisey ispred sebe ugleda jaču svjetlost, ne više crvenonarančastu nego umirući ružičasti žar koji se prikradao kroz prorijeđena stabla. I na stazi je bilo svjetlije pa je vidjela njezin blagi uspon. Koliko se sjećala, iza te uzbrdice staza ponovno prelazi u nizbrdicu i zavija kroz sve gušću šumu do one velike stijene i studenca iza nje.

Neću uspjeti, pomisli ona. Dah koji joj se otimao iz grla bio je vruć a u slabini ju je počelo probadati. Uhvatit će me prije no što stignem do polovice te uzbrdice.

Odgovori joj Scottov glas, nasmijan na površini, iznenađujuće srdit ispod nje. Nisi prevalila toliki put zbog toga. Ne daj se, babyluv - ZUKIP.

Da, ZUKIP. Potreba da zapne nikad joj nije izgledala primjerenija no sad. Lisey zašpura uzbrdo; kosa joj se lijepila za glavu u znojnim rezancima, ruke se dizale i spuštale poput klipa. Udisala je zrak u golemim gutljajima, ispuštala ga u hrapavim dahtajima. Da barem ima onaj slatki okus u ustima, ali je posljednji gutljaj vode iz studenca dala luđaku iza sebe i sad je u ustima osjećala okus bakra i iscrpljenosti. Čula je kako je ponovno sustiže. Više nije urlao, štedio je dah za lov. U slabini ju je sve jače probadalo. Milozvučno joj zazvoni najprije u desnom a onda i u oba uha. Smijači sad zakvocaju bliže, kao da žele nazočiti završnoj fazi lova. Lisey osjeti miris promjene drveća, kako je dosad slatkasti miris postao opor, poput mirisa prastare kane koju su ona i Darla našle u kupaonici None D nakon njezine smrti, otrovni miris i–

To nije miris drveća.

Svi su smijači ušutjeli. Sad se čulo samo kako Dooley nekoliko metara iza nje otima dah iz zraka grabeći za njom, pokušavajući je sustići. Lisey se sjeti kako su je obgrlile Scottove ruke, kako ju je Scott privukao k sebi i šapnuo: Pst, Lisey. Zbog sebe i mene, sad moraš biti tiho.

Lisey pomisli: Barem se pirgavi nije ispriječio na stazi kao kad je Scott pokušao stići do studenca 2004. Ovaj put trči pokraj staze. Kao kad sam ja došla Scottu one zime kad je vijao silovit vjetar iz Yellowknifea.

Ali baš kad je ugledala zvonce koje je još visjelo na onom gnjilom užetu i kad je posljednja zraka dnevne svjetlosti bljesnula na njegovoj oblini, Jim Dooley se napne do posljednjeg atoma snage i Lisey doista osjeti kako su mu prsti skliznuli po leđima njezine košulje u potrazi za nečim za što bi uhvatio, makar naramenicu grudnjaka. Lisey uspije zatomiti vrisak koji joj se nadimao u grlu, ali jedva. I ona smogne još malo snage i potrči brže, premda joj to ubrzanje ne bi koristilo da se Dooley nije ponovno spotaknuo i pao i dreknuo: “GADURO jedna!“ Požalit će on to pozivi li, pomisli Lisey.

Ali vjerojatno neće dugo.

8.

Ono stidljivo brenčanje ponovno dopre od nekadašnjeg

(Narudžba spremna, Lisey! Požurimo malo!)

Stabla od zvonca a sadašnjeg Stabla od zvonca i lopate. Lisey ugleda Scottovu srebrnu lopatu. U trenutku kad ju je naslonila na to stablo - poslušavši snažnu intuiciju koja joj je sad bila jasna - smijači su neobuzdano ćeretali. Sad se u Vilinjoj šumi čulo samo njezino mukotrpno disanje i Doolevev soptavi izljev psovki. Dugonja je bio spavao - barem drijemao - i Dooleveva dreka ga je probudila.

Možda je tako trebalo biti, ali joj zbog toga nije bilo ništa lakše. Bilo je užasno osjetiti probuđeni šapat ne sasvim tuđih misli u njezinoj podsvijesti. Bile su poput nemirnih ruku koje pipajući traže olabav-ljene daske ili pokušavaju podići spušteni poklopac bunara. Uhvati se kako razmišlja o previše užasnih stvari zbog kojih je u nekom trenutku života klonula duhom: dva krvava zuba koje je jednom ugledala na podu zahoda u kinu, dva mala djeteta plaču zagrljena ispred minimarketa, miris njezina muža na samrti, gleda je caklećim očima, Nona D umire ispred kokošinjca, trzajući stopalom.

Grozomorne misli. Grozomorne slike, od onih koje te salijeću u gluho doba noći kad mjesec zađe, lijekovi su prestali djelovati a deveti je sat.

Drugim riječima, gnjiloba. Odmah iza one šačice drveća.

A sad–

U uvijek savršenom, beskrajnom sadašnjem trenutku

9.

sopćući, cvileći, bila koje je sad grmljavina krvi u njezinim ušima,Lisey se prigne i dohvati srebrnu lopatu. Njezine ruke, koje su znale što im je činiti prije osamnaest godina znaju to i sad, premda joj se glava puni prizorima gubitka, bola i malodušja. Dooley pristiže. Čuje ga. Prestao je psovati ali ona čuje približavanje njegova disanja. Bit će gusto, teže nego s Plavušanom, premda ovaj luđak nema pištolj, jer uspije li je Dooley dohvatiti prije no što se ona okrene–

Ali je Dooley ne dohvati. Ne sasvim. Lisey se zavrti na peti poput bejzbolskog udaraca koji se sprema raspaliti po brzoj loptici i zamahne srebrnom lopatom najjače što može. Metalni dio uhvati posljednji plamsaj ružičaste svjetlosti (poput izblijedjele kitice cvijeća), i u svojoj brzometnoj putanji gornjim rubom okrzne zvonce koje dahne svoju posljednju riječ - PING! - i odleti u tamu, vukući za sobom komadić gnjile špage. Lisey vidi kako lopata nastavlja svoju parabolu i ponovno pomisli Ti bokca! Ovaj sam put svojski zamahnuta! A onda plosnati dio lopate potrefi Jima Dolleya posred zahuktalog lica i ne proizvede hrskav zvuk kakav Lisey pamti iz Nashvillea već nekakvo prigušeno gonging. Dooley iznenađeno i bolno vrisne. Udarac ga odbaci sa staze među drveće i on zaglavinja. Zalomi rukama, pokušavajući ostati na nogama. Lisey ima sekundu vremena da primijeti da mu je nos svojski polegao na jednu stranu, baš kao i Coleov; dovoljno vremena da vidi da mu iz usta šiklja krv iz donje usne i oba kuta. A onda primijeti pokret sebi zdesna, nedaleko od mjesta na kojem Dooley lamata rukama i pokušava se osoviti na noge. Beskrajan pokret. Na trenutak one mračne i strahotno nujne misli koje joj nastanjuju mozak postanu još nujnije i crnje; Lisey se učini da će je dotući ili otjerati u ludilo. A onda skrenu ponešto drugim smjerom pa i stvor iza prvog reda drveća promijeni smjer. Začuje se složen zvuk trganja lišća, pucanje grana i grmlja. A onda, iznebuha, stvor iznikne pred njima. Scottov dugonja. I ona shvati da nakon što ugledaš dugonju, prošlost i budućnost postaju samo snovi. Nakon što si vidio dugonju postoji jedino - Bože premili! - postoji jedan jedini sadašnji trenutak razvučen poput odumiruće note kojoj nikad kraja.

10.

Gotovo prije no što je Lisey postala svjesna što se događa, a svakako prije no što je bila spremna - premda je pomisao da bi se ikad moglo biti spremno za takvo što smiješna - odjedanput je on tu. Pirgavi stvor. Utjelovljenje onoga što je Scott podrazumijevao pod gnjilobom.

Lisey ugleda golemu rožnatu slabinu poput ispucane zmijske kože. Stvor se dovaljao kroz drveće, poneko svinuvši a poneko slomivši, a kroz dva najveća kao da je prošao. To je, naravno, bilo nemoguće ali taj dojam nije blijedio. Nije bilo mirisa ali se čuo neugodan zvuk, brektav i nekako iznutrični, a onda se pojavi njegova pjegava glava, nadvisivši drveće i zakrilivši sunce. Lisey ugleda kako jedno oko, mrtvo ali svjesno, bunarski crno i široko poput slivnika, viri kroz lišće. Ugleda otvor u mesu stvorove goleme plosnate sonde od glave i nasluti da ono što stvor usrče kroz tu nepreglednu slamku mišićja ne umre većživi i vrišti...

Lisey nije mogla vrištati. Nije mogla ispustiti nikakav zvuk. Ustukne dva koraka, koraka koji su joj se učinili čudnovato smireni. Srebrna lopata s koje je ponovno kapala krv jednog luđaka padne joj iz ruke na stazu. Ona pomisli: On me vidi... i moj život više nikad neće biti sasvim moj. On neće dopustiti da bude moj.

Na trenutak se stvor propne, taj bezoblični beskrajni stvor iz čijeg je mljaskavog i nadimajućeg mesa raslo raštrkano busenje dlaka,netremice je tupo motreći svojim golemim okom. Zamirući ružičasti žar dana i srebrni žar polumjeseca obasjavali su ostatak stvorova tijela koji se zmijoliko protezao kroz guštaru.

A onda stvor svrne pogled svog oka s Lisey na vrišteće, batrgajuće stvorenje koje se pokušavalo iskobeljati iz šumarka stabala koja su ga oplela, Jima Dooleva, kojemu je iz rasječenih usta, slomljenog nosa i jednog otečenog oka brizgala krv, Jima Dooleva koji je krvi imao i u kosi. Dooley spazi tko ga motri i prestane vrištati. Lisey je gledala kako si pokušava pokriti zdravo oko, kako su mu ruke klonule uz bokove, znala je da ga je ovo dotuklo i osjeti trenutak sažaljenja za Dooleya usprkos svemu, trenutak suosjećanja užasnog u svojoj dubini i gotovo neizdrživog u svojoj ljudskoj solidarnosti. U tom bi trenutku mogla vratiti vrijeme da je to značilo samo njezinu pogibiju, ali se sjeti Amande i pokuša otvrdnuti svoj užasnuti mozak i srce.

Golemi stvor zapleten u drveće gotovo obzirno ispruži glavu i zgrabi Dooleya. Mišići oko onog lijevka u njegovoj zatubastoj njušci nakratko se naboraju, gotovo napuće, i Lisey se sjeti Scotta na vrućem pločniku onoga dana u Nashvilleu. Kad se začulo tiho roktanje i drobljenje a Dooley počeo ispuštati svoje posljednje naizgled beskrajne krike, Lisey se sjeti kako joj je Scott šapnuo: “Čujem kako se gosti.“Sjeti se kako je složio usta u obliku savršenog slova O, i sjeti se kristalno jasno kako je iz njih briznula krv kad je proizveo taj neopisivo ogavni brektavi zvuk: sitne rubinski crvene kapi koje kao da su ostale visjeti u sparnom zraku.

Ona tad potrči, premda bi se bila zaklela da više ne zna trčati. Jurne natrag niza stazu prema obronku vučike, dalje od Stabla od zvonca i lopate gdje dugonja jede živog Jima Dooleya. Znala je da stvor njoj i Amandi čini uslugu, ali je znala i da je u najboljem slučaju ta usluga dvosjekli mač, jer preživi li ona ovu noć, dugonja je više neće ostaviti na miru, baš kao što ni Scott od djetinjstva nije imao ni dana mira. A sad je stvor označio i nju, učinio je dijelom svoje beskonačnosti, predmetom svoje užasne pozornosti u oba svijeta. Odsad će se morati pripaziti, osobito probudi li se kojim slučajem noću... a Lisey se činilo da je svršeno s nepomućenim snom. U gluho doba noći morat će odvraćati pogled sa zrcala i prozorskih okana, a osobito sa zaobljenih površina čaša za vodu, Bog bi ga znao zašto. Morat će se zaštititi najbolje što bude mogla.

Preživi li ovu noć.

Jako je blizu, mila, bio joj je šapnuo Scott dok je drhtureći ležao na vrućem asfaltu.

Jako blizu.

Iza nje Dooley je vrištao kao da nikad neće prestati. Lisey se učini da će od tog poludjeti. Ili da već jest.

11.

Trenutak prije no što je istrčala iz šume Dooleyevo vrištanje najzad prestane. Lisey ne ugleda Amandu i to je iznova ispuni prepašću. Ako je njezina sestra otrčala na tko zna koju stranu svijeta? Ili je još negdje blizu ali sklupčana poput embrija, ponovno katatonična i skrivena sjenama?

„Amanda? Amanda?“

Jedan beskrajan trenutak ne začuje se ništa. Nakon toga - naposljetku! - začuje se sušanj u visokoj travi Lisey slijeva i Amanda ustane. Njezino lice, blijedo samo po sebi, sad je dobilo dodatni preljev bljedila svjetlosti izlazećeg mjeseca pa je izgledala poput sablasti. Ili orlušine. Ona zatetura prema Lisey ispruženih ruku i Lisey je prigrli. Amanda je drhtala. Ruke na Liseynu zatiljku bile su stegnute u hladan čvor.

„O, Lisey, mislila sam da nikad neće prestati!“

„I ja.“

„I tako kreštavo... nisam mogla biti sigurna... bili su tako kreštavi... nadala sam se da su njegovi, ali sam pomislila: 'Što ako je to Mala? Što ako je to Lisey?“' Amanda se rasplače na Liseynu vratu.

„Dobro sam, Amanda. Ovdje sam i dobro sam.“

Amanda odmakne lice s Liseyna vrata i pogleda svojoj mladoj sestri u lice. „Je li mrtav?“

„Da.“ Nije joj željela priopćiti svoju slutnju da je Dooley možda postigao neku vrstu paklene besmrtnosti u utrobi stvora koji ga je pojeo. „Mrtav.“

„U tom slučaju želim natrag! Možemo li se vratiti?“

„Da.“

„Ne znam mogu li si predočiti Scottovu radnu sobu... tako sam uzrujana...”

Amanda se strašljivo osvrne. „Ovo uopće ne sliči Južnom vjetru.”

„Ne sliči”, složi se Lisey i ponovno zagrli Amandu. „I znam da se bojiš. Učini što možeš.”

Lisey zapravo nije strepjela od povratka u Scottovu radnu sobu,u Castle View, u ovaj svijet. Činilo joj se da bi problem sad mogao biti zadržati se u njemu. Sjetila se kako joj je neki liječnik jednom rekao da će morati posebno paziti na svoj gležanj nakon što ga je opako iščašila na klizanju. Jer nakon što jednom istegnete te tetive,rekao je, puno je lakše to ponovno učiniti.

Puno je lakše to ponovno učiniti, dakako. A stvor ju je vidio.Pogled tog oka, krupnog poput slivnika, istovremeno i mrtvog I živog, počivao je na njoj.

„Lisey, tako si hrabra”, zapiskuta Amanda. Posljednji put pogleda u obronak pokriven vučikama, pozlaćen i neobičan na sve jačoj mjesečini, a onda ponovno pritisne lice na Liseyn vrat.

„Reci to još jednom i sutra te vraćam u Greenlawn. Zatvori oči.” „Već jesam.”

Lisey zatvori svoje. Na trenutak ugleda onu plosnatu glavurdu, ali to uopće nije bila glava već samo gubica, ždrijelo, lijevak u tamu ispunjenu bezdanim vrtlogom gnjilobe. Iz nje je još čula krike Jima Dooleya, ali je njihov zvuk sad bio slab i pomiješan s drugim kricima. Silnim naporom ona odagna te slike i zvukove i zamijeni ih slikom stola od crvene javorovine i glasom Ole Hanka - a koga drugog? -u izvedbi pjesme „Jambalaya”. Imala je vremena prisjetiti se kako se isprva ona i Scott nisu mogli vratiti kad im je gorjelo pod petama budući da je dugonja bio tako blizu, vremena da se sjeti

(zbog pačvarka, Lisey, osjećam ga kao sidro)

što je rekao, vremena da se upita zašto ju je to ponovno podsjetilo na Amandu koja čežnjivo gleda u lađu Trandovilje (školski primjer oproštajnog pogleda), a onda vrijeme istekne. Ponovno osjeti kako se zrakizvrnuo i mjesečine nestane. Znala je to i zatvorenih očiju. Osjećala je to poput kratkog, bolnog pada. A onda se nađu u radnoj sobi u kojoj je carevala tama jer je Dooley isključio struju ali je Hank Williams svejedno pjevao My Yvonne, sweetest one, me-oh-my-oh jer je i bez struje Ole Hankova morala biti zadnja.

„Lisey? Lisey!“

„Manda, zdrobit ćeš me, miči se–“ „Lisey, vratile smo se?“

12.

Dvije žene u tami leže isprepletene na sagu.

„Kinfolk come to see Yvonne by the dozens...“ doplovi iz niše.

„Jesmo. Daj se makni s mene, hebote, ne mogu disati!“

„Oprosti... Lisey, ležiš mi na ruci...“

„Son-of-a-gun, we'll have big fun... on the bayou!“

Lisey se uspije otkotrljati udesno. Amanda izvuče ruku i trenutak potom težina njezina tijela podigne se s Liseyna trbuha. Lisey duboko - duboko okrepljujuće - udahne. Kad je izdahnula, Hank Williams iznebuha prestane pjevati.

„Lisey, zašto je ovdje tako mračno?“

„Jer je Dooley isključio struju, sjećaš se?“

„Pogasio je svjetla“, razborito će Amanda. „Da je isključio struju televizor ne bi radio.“

Lisey je mogla upitati Amandu zašto je televizor iznebuha prestao raditi, ali zaključi da nije vrijedno truda. Trebalo je popričati o drugim stvarima. Imaju važnijeg posla, kako se kaže. „Idemo u kuću.“

„Svim srcem podržavam taj prijedlog“, reče Amanda. Prstima dotakne Liseyn lakat, prepipa joj podlakticu i čvrsto je uhvati za ruku. Sestre ustanu zajedno. Amanda doda povjerljivim tonom: „Bez uvrede, Lisey, ali mislim da ti neću tako brzo doći u posjet.“ Lisey je razumjela kako se Amanda osjeća, ali su se njezini osjećaji promijenili.

Scottova radna soba ju je nekoć plašila, to se nije dalo poreći. Dvije ju je duge godine držala na odstojanju. Ali joj se činilo da je najvažnija zadaća koju je ovdje trebalo obaviti bila obavljena. Ona i Amanda očistile su ovaj prostor od Scottova duha obzirno i - vrijeme će pokazati, ali je bila gotovo sigurna - potpuno.

„Dođi“, reče Lisey. „Krenimo u kuću. Skuhat ću vruću čokoladu.“

„A možda i malo konjaka za početak?“ Amanda upita puna nade. „Ili luđakinje ne dobivaju konjak?“

„Luđakinje ne. Ti da.“

Držeći se za ruke, one poput slijepaca krenu prema stubama. Lisey je zastala samo jedanput, kad je na nešto nagazila. Sagne se i podigne staklo debljine najmanje dva i pol centimetra. Shvati da je riječ o jednom od stakala Doolevevih naočala za noćno gledanje i zgađeno ga baci.

„Što je?“ upita Amanda.

„Ništa. Nešto malo vidim. A ti?“ „Malo. Ali nemoj mi pustiti ruku.“ „Neću, draga.“

Zajedno siđu niza stube u štalu. Potrajalo je dulje, ali su se osjećale puno sigurnije.

13.

Lisey izvadi svoje najmanje čaše za sok i natoči im čašicu konjaka iz boce koju je našla u dnu bifea u blagovaonici. Podigne svoju čašu i kucne se s Amandom. Stajale su kod kuhinjske radne plohe. Sva su svjetla bila upaljena, čak i svjetiljka s postoljem u obliku guščjeg vrata u kutu gdje je Lisey na školskoj klupici ispisivala čekove.

„Na jedan“, reče Lisey.

„Na dva“, reče Amanda.

„Na eks“, rekoše zajedno i popiju.

Amanda se presavine i jako puhne. Kad se uspravila, na njezinim dotad blijedim obrazima niknule su crvene ruže, na čelu joj je izbijao potez crvenila a hrbat nosa premostilo joj je majušno grimizno sedlo. Na oči su joj navrle suze. „U materinu sve! Što je to bilo?“

Lisey, koju je grlo peklo kao Mandu lice, uzme bocu i pročita naljepnicu. STAR BRANDY, pisalo je. RUMUNJSKI PROIZVOD.

„Rumunjski konjak?“ Amanda pogleda zgranuto. „Ne postoji takva živina! Gdje si to nabavila?“

„Scott je dobio na poklon. Nešto je učinio - zaboravila sam što - ali mislim da je došlo s kompletom kemijskih olovaka.“

„Vjerojatno otrov. Izlij ga, a ja ću se pomoliti da ne umremo.“ „Ti ga izlij. Ja ću skuhati čokoladu. Švicarsku. Ne rumunjsku.“

Ona se okrene da će otići ali joj Amanda dodirne rame. „Možda bismo trebale preskočiti toplu čokoladu i odmagliti odavde prije no što ti neki od šerifovih pomoćnika dođe u obilazak.“

„Misliš?“ upita Lisey, premda je znala da Amanda ima pravo.

„Da. Usuđuješ se ponovno popeti u radnu sobu?“

„Naravno.“

„Onda uzmi moj pištoljček. Ne zaboravi da gore nema svjetla.“

Lisey podigne poklopac školske klupice na kojoj je ispisivala čekove i izvadi dugocijevnu bateriju koju je tamo držala. Upali je. Njezina je svjetlost bila lijepa i jaka.

Amanda je ispirala njihove čaše. „Otkrije li se da smo bile ovdje, to i ne bi bio smak svijeta. Ali otkrije li šerifski zdrug da smo došle s pištoljem... a taj čovjek nestao s lica zemlje otprilike u to vrijeme...“

Lisey, koja je smislila samo kako da dovede Dooleva do Stabla od zvonca i lopate (dugonja nikad nije bio obuhvaćen njezinim planom), shvati da još ima posla i da bi trebala zasukati rukave. Profesor Woodbody neće nikad prijaviti nestanak svog vinskog brata, ali Dooley možda negdje ima nekakve rođake, a ako je itko na svijetu imao motiv riješiti se Crnog princa inkunkanaca, bila je to Lisey Landon. Naravno, nema tijela (ono što je Scott katkad rado nazivao corpus deliciosus), ali ipak su ona i njezina sestra provele ono što bi neki mogli protumačiti krajnje sumnjivim popodnevom i večeri. Usto su u uredu okružnog šerifa znali da ju je Dooley maltretirao; ona im je to osobno rekla.

„Idem po njegove kenjce“, reče ona. Amanda se ne nasmiješi. „Dobro.“

14.

Baterija je bacala širok snop svjetlosti i prazna radna soba nije bila sablasna koliko se Lisey pribojavala. Bez sumnje je to djelomice bila i posljedica toga što ima posla. Najprije vrati Pathfindera u njegovu kutiju za cipele pa krene u ispitivanje terena. Nađe oba stakla onih naočala za noćno gledanje te šest AA baterija. Pretpostavila je da su ispale iz adaptera naočala. Adapter je jamačno prešao na drugu stranu, premda se nije mogla sjetiti da ga je vidjela; baterije očigledno nisu. Onda podigne s poda Doolevevu užasnu papirnatu vrećicu. Ili ju je Amanda zaboravila ili nije ni primijetila da je Dooley ima, ali zbog nekih stvari iz nje Lisey bi se mogla naći u nebranom grožđu kad bi se vrećica pronašla. Osobito u kombinaciji s pištoljem. Lisey je znala da bi testovi na Pathfinderu i pokazali da je iz njega nedavno pucano; nije ona glupa (a i gleda Ekipu za očevid). Također zna da ti testovi ne bi pokazali da je iz njega pucano samo jedanput, u strop. Pokušala je nositi papirnatu vrećicu tako da ne rošta, ali je svejedno zaroštala. Osvrne se u potrazi za drugim Doolevevim tragovima ali ne ugleda nijedan. Na tapisonu jest bilo mrlja krvi ali budu li njih analizirali, i krvna grupa i DNK odgovarat će njezinima. Krv na tapisonu u kombinaciji s predmetima u vrećici koju je sad držala u ruci uvalila bi ih u nevolje, ali nakon što vrećice ne bude, ona i Amanda će biti sigurne. Vjerojatno.

Gdje mu je auto? Njegov PT Cruiser? Jer znam da je auto koji sam vidjela bio njegov.

Ne može se sad o tome brinuti. Noć je. Sad se treba pobrinuti za ovo - ijuju! I za svoje sestre. Darlu i Canty koje su trenutno u lovu na nepostojeći fant, na putu za psihijatrijsku ustanovu Acadia u Derryju. Da ne zapnu u Doolevevoj inačici sortirke gospodina Silvera.

No mora li se doista brinuti zbog njih dvije? Ne. Naravno, one će popizditi... i umirati od znatiželje... ali će držati jezik za zubima ako im ona i Amanda kažu da moraju. A zašto? Zbog sestrinskog urotništva, eto zašto. Ona i Amanda morat će oprezno s njima, i morat će smisliti nekakvu priču (Lisey nije imala pojma kakvom bi se pričom ovo moglo objasniti, iako je bila sigurna da bi se Scott nečeg dosjetio). Morat će smisliti neku priču jer, za razliku od Amande i Lisey, Darla i Cantata imaju muževe. A muževi su često stražnja vrata kroz koja tajne hlape u vanjski svijet.

Kad se Lisey okrenula da će otići, u oči joj upadne trakavica koja je snivala uza zid. Masa tromjesečnika i znanstvene periodike, godišnjaka, uvezanih književnih prikaza i disertacija o Scottovim djelima. Mnogi su sadržavali slike jednog svršenog života - nazovimo to SCOTT I LISEY! BRAČNE GODINE!

Lako je mogla zamisliti dva studoša kako razlažu trakavicu i trpaju njezine sastavnice u kartonske kutije s logom alkoholnih pića sa strane, pa potom kutije slažu u kamionet i odvoze ih. Na Pitt? Dabogda jezik pregrizla, pomisli Lisey. Nije sebe smatrala osvetoljubivom, ali nakon Jima Dooleva prije će na vrbi roditi grožđe nego što će ona pohraniti ijedan dio Scottove književne ostavštine gdje bi ih Drveni Marijan mogao proučavati a da ne kupi avionsku kartu. Foglerova knjižnica na Sveučilištu Maine je bolje mjesto - tu je odmah iza ugla, na cesti koja vodi iz Cleaves Millsa. Zamisli se kako stoji po strani i promatra završno pakiranje, možda mladićima donosi i vrč ledenog čaja nakon što su završili s poslom. A nakon što popiju čaj, odložit će čaše i zahvaliti joj. Jedan od njih će joj možda reći koliko voli knjige njezina muža, a drugi joj izraziti sućut. Kao da je umro prije dva tjedna. Ona će im zahvaliti. A onda gledati kako svojim kamionetom odvoze sve te zaustavljene prizore njezina života sa Scottom.

Doista se možeš odvojiti od toga?

Čini joj se da može. Svejedno joj je ta knjižna trakavica koja je drijemala duž zida privlačila pogled: masa zatvorenih knjiga duboko sniva; to ti mora privući pogled. Zagleda se u njih još trenutak. Pomisli: nekoć davno živjela djevojka po imenu Lisey Debusher djevojački čvrstih sisa. Osamljena? Da, malo. Prestrašena? Naravno, malo jest bila, to je normalno kad imaš dvadeset dvije godine. I onda je u njezin je život ušao jedan mladić. Mladić kojem je kosa uporno padala na čelo. Mladić koji je imao puno toga reći.

„Scott, uvijek sam te voljela“, reče ona praznoj radnoj sobi. Ili možda usnulim knjigama. „Ti i tvoj neumorni klopotac. Bila sam ti životna družica. Zar ne?“

A onda, osvjetljavajući si baterijom put, ona ponovno side niza stube, noseći u jednoj ruci onu kutiju za cipele a u drugoj onu Dooleyevu užasnu papirnatu vrećicu.

15.

Kad se Lisey vratila, Amanda je stajala na kuhinjskim vratima. „Konačno“, reče Amanda. „Već sam se zabrinula. Što je u vrećici?“ „Bolje da ne znaš.“

„U... reeedu“, reče Amanda. „Njega... ovaj... nema tamo gore?“

„Mislim da ga nema.“

„Nadam se.“ Amanda zadrhti. „Bio je pravi užas.“ A ne znaš ni polovicu toga, pomisli Lisey.

„Onda?“ reče Amanda. „Da krenemo?“

„Kamo?“

„U Lisbon Falls“, reče Amanda. „Na roditeljsku farmu.“

„Što–“ A onda zašuti. Na neki je čudan način to imalo smisla.

„Došla sam k sebi u Greenlawnu, baš kao što si rekla doktoru Albernessu, i odvela si me mojoj kući da se presvučem. A onda sam šiznula i počela fantazirati o roditeljskom imanju.Hajde,Lisey, pokret, pokupimo se odavde prije no što netko naiđe.“ Amanda je povede iz kuće u noćnu tamu.

Lisey, poluzačudeno, dopusti da je se izvede. Stara kuća Debusherovih još je stajala na okućnici od pet rala na kraju Sabbatusove ceste u Lisbonu, devedesetak kilometara od Castle Viewa. Oporučno ostavljena svim petorim nasljednicama (i trima živućim zetovima), vjerojatno će još godinama stajati i trunuti obrasla korovom i okružena neobrađenim poljima, osim ako vrijednost zemljišta ne poraste toliko da oni odustanu od svojih različitih zamisli o tome što bi s imanjem trebalo učiniti. Potkraj 1980-ih Scott Landon je osnovao zakladu iz koje se plaćao porez na imovinu.

„Zašto si htjela otići na farmu?“ upita Lisey, zavlačeći se za upravljač BMW-a. „To mi nije baš najjasnije.“

„Jer ja i nisam bila jasna“, reče Amanda kad je Lisey okrenula automobil i krenula niz dugi kolni prilaz. „Rekla sam samo da moram otići tamo i vidjeti rodnu kuću jer ću u protivnom ponovno... što ja znam... propasti u zonu sumraka, pa si me naravno odvela.“

„Naravno da jesam“, reče Lisey. Pogleda lijevo-desno, ne ugleda nikakvo vozilo - osobito ne s oznakama lokalne policije, Bogu hvala - i skrene lijevo, u smjeru koji će je odvesti kroz Mechanic Falls i Poland Springs do Graya i još dalje do Lisbona. „A zašto smo Darlu i Canty poslale na pogrešnu stranu?“

„Ja sam inzistirala“, reče Amanda. „Bojala sam se da će me one odvesti natrag k meni ili k tebi, ili čak i u Greenlawn prije no što se uspijem podružiti s mamom i tatom i provesti neko vrijeme u našoj kući.“ Na trenutak Lisey nije shvaćala o čemu Manda govori - družiti se s mamom i tatom? A onda joj sine. Obiteljski grob Debusherovih nalazi se na obližnjem groblju Sabbatus Vale. I Majčica i Dandy su pokopani tamo, zajedno s djedom i Nonom D i Bog zna s koliko još njih.

Ona upita: „Ali zar se nisi bojala da ću te ja odvesti natrag?“

Amanda se strpljivo zagleda u nju. „Zašto bi me ti odvela natrag u bolnicu? Pa ti si me odvela iz bolnice.“

„Možda zato što si se počela čudno ponašati, tražiti da obiđeš kuću napuštenu više od trideset godina?“

„Fuf!“ Amanda na to odmahne rukom. „Lisey, oduvijek sam :e mogla obrlatiti; Canty i Darla to znaju.“

„Vraga si mogla!“

Amanda, nekako čudno zelena u licu od žaruljica na upravljačkoj ploči, nasmiješi joj se svojim izluđujućim smiješkom i ne reče ništa. Lisey zine da iznova raspiri prepirku, pa zatvori usta. Činilo joj se da bi ta priča mogla upaliti jer se svodila na dvije lako shvatljive postavke: Amanda se čudno ponašala (nikakva novost) i Lisey joj je ugađala (razumljivo, s obzirom na okolnosti). Upotrebljivo je. A što se tiče kutije za cipele i pištolja u njoj... i Dooleveve vrećice...

„Stat ćemo u Mechanic Fallsu“, Lisey reče Amandi. „Gdje most prelazi preko rijeke

Androscoggin. Moram se riješiti par stvarčica.“

„Aha, moraš“, reče Amanda. A onda sklopi ruke u krilu, položi glavu na naslon za glavu i zatvori oči.

Lisey upali radio i uopće se ne iznenadi kad začuje Ole Hanka i njegovu „Honky Tonkin“. Lisey zapjeva zajedno s njim, tiho. Znala je svaku riječ. Ni to je ne iznenadi. Neke se stvari ne zaboravljaju. S vremenom je počela vjerovati da je upravo ono što praktični svijet odbacuje kao prolazno - poput pjesama, mjesečine i poljubaca -kadikad ono najtrajnije. Možda to jest tričavo, ali se opire zaboravu. I to je dobro.

To je dobro.

Treći dio

„Ti zaziv si, odgovor ja,

Ti želja, ja ispunjenje,

Ti noć, a ja dan. Što još? Dovoljno je savršeno.

Savršeno potpuno.

Ti i ja,

Što još–? Čudno, koliko se zlopatimo tome usprkos!“

D. H. Lawrence Gle! Prebrodismo!

ŠESNAESTO POGLAVLJE

LISEY I STABLO OD PRIČE (SCOTTOVA JE ZADNJA)

1.

Nakon što se Lisey naposljetku prihvatila raščišćavanja Scottove radne sobe išlo joj je brže no što je mislila. A nikad ne bi pomislila da će joj u tome, uz Amandu, pomagati Darla i Canty. Canty se stanovito vrijeme - Lisey se činilo dugo - držala suzdržano i podozrivo, ali se Amanda nije dala smesti. „To je gluma. Popustit će je i doći će k sebi. Samo joj daj vremena, Lisey. Sestrinstvo je moćno.“

Naposljetku je Cantata doista došla k sebi, premda je Lisey imala osjećaj da Canty nikad nije prestala sumnjati da je Amanda glumatala kako bi privukla pozornost, te da ona i Lisey nešto smjeraju. Vjerojatno nešto mute. Darlu je zbunjivao Amandin oporavak kao i neočekivan odlazak sestara na roditeljsko imanje u Lisbon, ali ona barem nije smatrala da je Amanda glumila bolest.

Jer Darla ju je vidjela.

Četiri su sestre očistile i ispraznile dugački prostrani apartman iznad štale u tjednu nakon Dana nezavisnosti. Angažirale su i dva kršna srednjoškolca da im pomognu u nošenju teških stvari. Najteži u spomenutom nošenju bio je Slonićev Dambo-Rambo kojeg se moralo rastaviti (a koji je tako rastavljen Lisey podsjetio na „eksplodiranog čovjeka“ sa srednjoškolskih satova biologije, samo što bi se ovu inačicu moralo nazvati „eksplodirani radni stol“), pa dijelove spustiti iznajmljenim koloturom. Srednjoškolci su se urlajući bodrili dok su spuštali dijelove stola. Lisey je stajala sa strane sa svojim sestrama, molila se Bogu i svim svecima da nekome od njih dvojice neka od petlji ili koloturnika ne odvali prst ili palac. To se nije dogodilo i potkraj tjedna sve iz Scottove radne sobe bilo je iznijeto i sortirano ili da se pokloni ili da se dugoročno uskladišti dok Lisey ne odluči kog vraga učiniti s tim.

Odnijeli su sve osim knjižne trakavice. Ona je ostala drijemati u dugačkoj, praznoj središnjoj sobi - vrućoj središnjoj prostoriji sad kad je klima bila demontirana. Premda su svjetlarnici bili danju otvoreni a dva ventilatora miješala zrak, svejedno je bilo vruće. A kako i ne bi bilo? Ta ovaj je prostor zapravo bio samo uređeni štagalj s književnim pedigreom.

A tu su bile i one ružne crvenosmeđe mrlje na tapisonu - bisernobijelom tapisonu koji se nije mogao skinuti dok se ne makne trakavicu. Kad ju je Canty upitala kakve su to mrlje, rekla je da su one posljedica nepažljivog rukovanja lakom za drvo, ali je Amanda znala da nije tako a Lisey se činilo da i Darla nešto sumnja. Tapison se moralo maknuti, ali se najprije moralo maknuti knjige, a Lisey nije bila još spremna riješiti ih se. Nije bila sigurna zašto. Možda samo zato što su one bile posljednje Scottove stvari ovdje gore, posljednje od njega.

Pa je čekala.

2.

Trećeg dana sestrinske kampanje čišćenja nazove pomoćnik Boeckman da kaže Lisey da su u šljunčari u Stackpole Church Roadu, oko pet kilometara od njezine kuće, našli napušteni PT Cruiser delawarskih registarskih oznaka. Može li Lisey doći u šerifov ured pogledati vozilo? Drže ga na stražnjem parkiralištu, reče Boeckman, gdje drže zaplijenjena vozila i nekoliko „narkomanskih vozila“ (što god ona bila). Lisey ode s Amandom. Ni Darla ni Canty nisu pokazale želju da pođu s njima; one su znale samo da je neki manijak njuškao oko kuće i gnjavio Lisey zbog Scottovih rukopisa. Manijaci nisu bili ništa novo u životu njihove sestre; u godinama Scottove slave privlačio ih je kao što žuto svjetlo privlači noćne leptire. Naravno, najpoznatiji je bio Cole. Ni Lisey ni Amanda nisu ničime Darli i Canty dale naslutiti da je ovaj manijak bio Coleova kalibra. Osobito nisu spominjale mrtvu mačku u poštanskom sandučiću, a Lisey je učinila sve da i šerifove pomoćnike privoli na diskreciju.

Automobil u pregratku 7 bio je najobičniji PT Cruiser, bež boje, potpuno neupadljiv osim pomalo napadne karoserije. Mogao je to biti onaj koji je Lisey vidjela vozeći se kući iz Greenlawna tog dugog, dugog četvrtka, no mogao je biti i jedan od nekoliko tisuća drugih. Tako je i rekla Boeckmanu, podsjetivši ga da je vozilo vidjela dok je dolazilo gotovo ravno iz zalazećeg sunca. On žalosno kimne glavom. No u duši je znala da je to taj auto. Mirisao je po Dooleyu. Pomisli: Nanijet ću vam bol na mjestima po kojima niste dali dečkima da vas pipaju na srednjoškolskim plesnjacima i jedva se suzdržala da ne zadrhti.

„Auto je ukraden, zar ne?“ upitala je Amanda.

„Dašta“, reče Boeckman.

Doklati se Lisey nepoznati policajac. Bio je visok, vjerojatno metar devedeset, kao da je bilo propisano zakonom da ti ljudi moraju biti visoki. I plećati. Predstavi se kao pomoćnik Andy Clutterbuck i prodrma Liseynu ruku.

„A,“ reče ona, „vršilac dužnosti šerifa.“

On je zabljesne osmijehom. „Ne, Norris se vratio. Danas popodne je na sudu, ali se vratio. Ja sam ponovno samo obični pomoćnik Clutterbuck.“

„Čestitam. Ovo je moja sestra Amanda Debusher.“

Clutterbuck prodrma Amandinu ruku. „Drago mi je, gospođice Debusher.“ A onda reče objema: „Auto je ukraden iz šoping-centra u marylandskom Laurelu.“ Zagleda se u nj, palčeva zataknutih za remen. „Jeste li znali da u Francuskoj PT Cruisere zovu le car Jimmy Cagney?“

Amande kao da se ta informacija nije dojmila. „Je li bilo otisaka?“

„Ni djelomičnog“, reče on. „Čist kao suza. Osim toga, onaj tko ga je vozio skinuo je poklopac s unutarnjeg svjetla i razbio žaruljicu. Što mislite o tome?“ „Mislim da to zvuči beaucoup sumnjivo“, reče Amanda.

Clutterbuck se nasmije. „Aha. Ali će se jedan umirovljeni stolar iz Delawarea jako razveseliti svom autu, bez obzira na razvaljeno unutarnje svjetlo.“

Lisey reče: „Jeste li doznali išta o Jimu Dooleyu?“

„Pravim imenom John Doolin, gospođo Landon. Rođen u Shooter's Knobu u Tennesseeju. Obitelj se odselila u Nashville kad mu je bilo pet godina, a nakon što su mu roditelji i dvije sestre poginuli u požaru u zimu 1974., otišao je živjeti ujni i ujaku u Moundsvilleu u Zapadnoj Virginiji. Doolin je tad imao devet godina. Službeni uzrok njihove pogibije pripisao se neispravnim žaruljicama na božičnom drvcu, ali sam razgovarao s umirovljenim detektivom koji je radio na tom slučaju. Rekao je da je postojala sumnja da je dječak imao prste u tome. Nije bilo dokaza.“

Lisey nije vidjela razloga da pomno sasluša ostatak priče jer, kako god se zvao, njezin se progonitelj nikad neće vratiti s mjesta na koje ga je ona odvela. No čula je kad je Clutterbuck rekao da je Doolin proveo popriličan broj godina u jednoj psihijatrijskoj ustanovi u Tennesseeju, te je i dalje bila uvjerena da je tamo upoznao Gerda Allena Colea i zarazio se Coleovom opsesijom

(zvončarenja za frezije)

kao virozom. Scott je imao jednu čudnu uzrečicu koju Lisey nije baš razumjela do situacije s McCoolom/Dooleyem/Doolinom: Neke stvari moraju biti istinite, rekao je Scott, jer nemaju drugog izbora.

„U svakom slučaju držite otvorene oči,“ Clutterbuck reče dvjema ženama, „i učini li vam se da se on još vrzma u blizini–“

„Ili da je samo uzeo nekoliko slobodnih dana a onda se odlučio vratiti“, ubaci Boeckman.

Clutterbuck kimne glavom. „Aha, i to je moguće. Pojavi li se ponovno, mislim da bismo trebali održati sastanak s cijelom vašom obitelji, gospođo Landon, sve ih upoznati sa situacijom. Slažete li se?“

„Pojavi li se, svakako ćemo to učiniti“, reče Lisey, ozbiljno, gotovo svečano, ali putem do grada ona i Amanda dale su si oduška i slatko se nasmijale mogućnosti da bi se Jim Dooley mogao ponovno pojaviti.

3.

Sat-dva prije svanuća idućeg jutra, dok se vukla u kupaonicu, škiljeći na jedno oko, imajući na pameti samo kako se što prije popiškiti i vratiti u krevet, Lisey se učini da je u spavaćoj sobi iza sebe opazila nekakav pokret. To je naprečac rasani i ona se strelovito okrene. U sobi nije bilo ničeg. Uzme mali ručnik s držača pokraj umivaonika i prebaci ga preko zrcala ormarića za lijekove u kojem je spazila onaj pokret, oprezno zataknuvši ručnik da ne pada. Tada, i tek tada, ona obavi posao.

Bila je sigurna da bi Scott razumio.

4.

Ljeto neopazice prođe i jednog dana Lisey primijeti da su se u izlozima nekoliko trgovina u glavnoj ulici Castle Rocka pojavili natpisi SVE ZA ŠKOLU. Zašto i ne? Iznenada je bila druga polovica kolovoza. Scottova radna soba - osim trakavice i umrljanog bijelog tapisona na kojem je ona drijemala - čekala je sljedeći razvoj događaja. (Bude li toga; Lisey je počela razmišljati o mogućnosti da kuću proda.) Canty i Rich priredili su 14. kolovoza svoju tradicionalnu zabavu Sna ljetne noći. Lisey se odlučila svojski oblokati longajlandskim ledenim čajem Richa Lawlora, što nije učinila od Scottove smrti. Zamolila je Richa duplo piće za početak a onda ga netaknuto odložila na jedan od stolova. Učinilo joj se da je vidjela nekakav pokret ili na površini čaše poput odraza, ili u jantarnim dubinama kao da tamo pliva. To je bila kenjaža, naravno, ali ona shvati da ju je potpuno minula želja da se naljoska. Zapravo, nije bila sigurna da se usuđuje napiti (ili ušlagirati). Nije bila sigurna usudi li se na taj način deaktivirati svoje obrambene mehanizme. Jer ako je privukla dugonjinu pozornost, ako je on povremeno motri... ili samo razmišlja o njoj... onda...

Djelomice je znala da je to glupost. Djelomice je bila sigurna da nije.

Potkraj kolovoza a početkom vala najvećih vrućina tog ljeta u Novoj Engleskoj, koji je uništavao živce i elektroopskrbni sustav američkog sjeveroistoka, Lisey se počne događati nešto još traumatičnije... samo što, kao i za stvari za koje bi joj se katkad učinilo da ih možda vidi u nekim zrcalnim površinama, nije bila sasvim sigurna da joj se to uopće događa.

Katkad bi se ujutro bunovno trgnula iza sna sat ili možda dva ranije no inače, zadihana i znojna premda bi klima bila uključena, i tad bi se osjećala kao kad se kao dijete budila iz noćnih mora: kao da zapravo nije umakla iz šapa toga što je progoni, da je to još ispod kreveta i da će oviti svoju hladnu čvornatu ruku oko njezina gležnja ili probiti rukom jastuk i ščepati je za vrat. Nakon tih paničnih buđenja rukama bi prešla po posteljini pa sve do zaglavlja kreveta prije no što bi otvorila oči, želeći se uvjeriti, potpuno, da nije... negdje drugdje. Jer nakon što jednom istegnete te tetive, katkad bi pomislila, otvarajući oči i gledajući u svoju poznatu spavaću sobu sa silnim i neizrecivim olakšanjem, puno je lakše to ponovno učiniti. A ona je nategnula neke tetive, nije li? Da. Najprije Amandu, a onda Dooleva. Svojski ih je nategnula.

Pomislila je da bi ti strahovi trebali minuti nakon što se nekoliko puta tako probudila i shvatila da je tamo gdje treba biti, u spavaćoj sobi koja je nekoć bila njezina i Scottova a sad samo njezina, ali se nije tako dogodilo. Zapravo joj se stanje pogoršalo. Osjećala se poput rasklimanog zuba u upaljenim desnima. A onda, prvog dana vala vrućina - pandana valu hladnoće od prije deset godina; ta joj ironična ravnoteža, premda možda slučajna, nije promakla - ono čega se pribojavala naposljetku se dogodi.

5.

Prilegla je na kauč u dnevnom boravku tek toliko da nakratko odmori oči. Neupitno idiotski ali povremeno zabavni Jerry Sprin-ger ćeretao je na telki - Majka mi je preotela dečka, Dečko mi je preoteo majku, nešto takvo. Lisey je pružila ruku da uzme daljinski upravljač i isključi tu glupost, ili je možda to samo sanjala, jer kad je otvorila oči da vidi gdje je daljinski nije ležala na kauču nego na padini vučika u Ktonskoj Luni. Bio je bijeli dan i nije slutilo na opasnost - u svakom slučaju nije izgledalo da bi Scottov dugonja (jer tako ga je doživljavala i uvijek i hoće, premda je sad to bio njezin dugonja, Liseyn dugonja) bio negdje u blizini, ali se svejedno nasmrt prestrašila, bila na rubu da bespomoćno vrisne. Umjesto toga je zatvorila oči, zamislila svoj dnevni boravak i iznenada začula „goste“ Springerova šoua kako se deru jedni na druge i osjetila obli pravokutnik daljinskog upravljača u lijevoj ruci. Trenutak potom počela se pridizati s kauča, širom otvorenih očiju, naježena. Gotovo da je uspjela povjerovati da je sve to usnila (to je u svakom slučaju imalo smisla s obzirom na trenutačnu razinu tjeskobe glede svega toga), ali živopisnost viđenog u tih nekoliko sekundi proturječilo je toj utješnoj postavci. Kao i ljubičasta mrlja na nadlanici ruke koja je držala daljinski upravljač.

6.

Sutradan Lisey nazove Foglerovu knjižnicu i porazgovara s gospodinom Bertramom Partridgeom, voditeljem Specijalnih zbirki. Tog je finog gospodina obuzimalo sve jače uzbuđenje dok je Lisey opisivala knjige koje su ostale u Scottovoj sobi. Nazvao ih je „poveznicama“ i rekao da će ih Odjel specijalnih zbirki Foglerove knjižnice vrlo rado preuzeti „i s njom dogovoriti pitanje poreznih olakšica“. Lisey reče da bi to bilo lijepo kao da već godinama razmišlja o poreznim olakšicama. Gospodin Partridge reče da će već sutradan poslati „ekipu za selidbe“ da spakiraju knjige i prevezu ih sto osamdeset kilometara do Sveučilišta Maine u Oronou. Lisey ga podsjeti da meteorolozi prognoziraju velike vrućine a da u Scottovoj radnoj sobi, koja više nije klimatizirana, ponovno vladaju uvjeti kao u štaglju. Da gospodin Partridge, reče ona, pričeka s ekipom za selidbe do vala osvježenja?

„Nikako, gospođo Landon“, reče Partridge i pretjerano veselo zahihoće. Lisey je znala da on strahuje da bi se ona mogla predomisliti ako joj se da previše vremena da razmisli o svemu. „Znam dvoje mladih koji su kao stvoreni za taj posao. Vidjet ćete.“

7.

Nepunih sat vremena nakon razgovora s Bertramom Partridgeom Liseyn telefon zazvoni dok si je spravljala večeru: sendvič od tunjevine u raženom pecivu - mršav obrok, ali joj više i ne treba. Vani je žega polegla po zemlji poput pokrivača. Sva se boja isprala iz neba koje je nepomućeno treperavo bijelo s jednog kraja obzora na drugi. Dok je miješala malo nasjeckanog luka u tunjevinu i majonezu razmišljala je o tome kako je zatekla Amandu na jednoj od onih klupa zagledanu u jedrenjak Trandovilje, i to bješe čudno jer joj to sjećanje gotovo nikad nije padalo na um: sad joj se to činilo poput sna. Sjetila se kako ju je Amanda upitala hoće li morati piti

(bućkuriš)

taj usrani punč ako se vrati - njezin način pokušaja da dozna, pretpostavila je Lisey, hoće li morati ostati zatočenica Greenlawna - i Lisey joj je obećala da više neće biti punča-bućkuriša. Amanda se pristala vratiti, premda je bilo jasno da to ne želi, da bi bila sretna kad bi mogla ostati sjediti na klupici i gledati Trandovilje sve dok „vječnost napola mine“, rekla bi Majčica. Sjediti među onim zastrašujućim zakukuljenim stvorovima i nijemim gledačima, klupicu-dvije iznad žene u kaftanu. Čedomorke.

Lisey odloži sendvič na radnu ploču, skamenjena. Nije mogla znati da je ta žena ubila svoje dijete. Ni u ludilu nije to mogla znati.

Ali zna.

Budite tiho, rekla je čedomorka. Tiho dok razmišljam zašto sam to učinila.

A onda je Amanda rekla nešto potpuno neočekivano, zar ne? Nešto o Scottu.

Premda ništa što je Amanda tad rekla ne može biti važno sad, kad je Scott mrtav i kad je Jim Dooley mrtav (barem bi on želio da je mrtav), ali svejedno se Lisey željela točno sjetiti što je Amanda rekla.

„Rekla je da će se vratiti“, promrmlja Lisey. „Rekla je da će se vratiti ako će time spriječiti da mi Dooley nanese zlo.“

Da, i Amanda je održala obećanje, Bog je blagoslovio, ali se Lisey željela sjetiti nečega što je ona rekla nakon toga. Ne shvaćam kakve bi to veze moglo imati sa Scottom, rekla je Amanda tim svojim blago rastresenim glasom. On je odavna mrtav... premda...

mislim da mi je rekao nešto o–

Tad je zazvonio telefon i smrskao lomljivo staklo Liseyna prisjećanja. Kad je podigla slušalicu obuzme je suluda uvjerenost: to je Doolev. Halo, gospoja, reći će Crni princ inkunkanaca. Zovem iz zvjerinje utrobe. Kako smo danas?

„Halo?“ reče ona. Znala je da prečvrsto steže slušalicu ali si nije mogla pomoći.

„Ovdje Danny Boeckman, gospodo Landon“, reče glas na drugom kraju. Njegovo gospodo bilo je odveć slično gospoji ali je ovdje izgovorio na utješno sjevernjački način. Boeckman je zvučao netipično uzbuđeno, gotovo prštavo, stoga i dječački. „Pogodite zašto vas zovem!“

„Nemam pojma“, reče Lisey, a onda joj na um padne još jedna suluda pomisao: reći će joj da su u šerifovu uredu izvlačili slamke tko će je nazvati i pozvati na sudar i on je izvukao najkraću. Samo zašto bi zbog toga zvučao tako uzbuđeno?

„Našli smo poklopac unutarnjeg svjetla!“

Lisey nije imala pojma o čemu on to govori. „Kako molim?“

„Doolin - tip kojeg ste znali kao Zacka McCoola a potom i kao Jima Dooleya - ukrao je onaj PT Cruiser i njime se vozikao dok vas je uhodio, gospođo Landon. To smo ustanovili. Kad mu nije trebao skrivao ga je u onoj napuštenoj šljunčari, i to smo ustanovili samo što nismo mogli dokazati jer je–“

„Obrisao sve svoje otiske.“

„Aha, i uspjelo mu je. Ali svako malo ja i Tegla bi otišli tamo–“ „Tegla?“ „Oprostite - Joe. Pomoćnik Alston?“

Tegla, pomisli Lisey. Prvi put postane svjesna, postane joj kristalno jasno, da su to stvarni ljudi sa stvarnim životima. S nadimcima. Tegla, pomisli. Pomoćnik Joe Alston, zvani Tegla.

„Gospodo Landon? Čujete li me?“

„Da, Dan. Smijem li vas zvati Dan?“

„Naravno, samo izvolite. Dakle, svako malo bi otišli tamo pro-njuškati i vidjeti hoće li nam se posrećiti, jer je bilo puno indicija da je on boravio u toj šljunčari - omoti od slatkiša, dvije boce RC Cole, takve stvari.“

„RC Cola“, tiho će Lisey i pomisli: To je fant, Dan. To je fant, Tegla. Fant i kraj.

„Tako je, čini se da je volio tu vrstu, ali nijedan otisak ni na jednoj odbačenoj boci nije odgovarao nekom njegovom. Jedini otisak koji smo našli pripadao je tipu koji je ukrao neki auto krajem sedamdesetih a sad radi u Quick-E-Martu u Oxfordu. Ostali otisci koje smo skinuli s boca, pretpostavljamo da i oni pripadaju trgovcima. Ali jučer, gospođo Landon...“

„Lisey.“

On se malo zamisli nad tim a potom nastavi. „Ali jučer, Lisey, na puteljku koji vodi iz te šljunčare našao sam glavni zgoditak - poklopac onog unutarnjeg svjetla. Skinuo gaje i bacio u grmlje.“ Boeckmanov glas se pobjedonosno pojača - nije to više bio glas šerifova pomoćnika već običnog čovjeka. „A to je bilo jedino što je dirao bez rukavica i zaboravio poslije obrisati! Veliki otisak palca sjedne strane, krupni debeli otisak kažiprsta s druge! Gdje ga je čvrsto uhvatio. Jutros su nam faksirali rezultate.“

„John Doolin?“

„Aha. Devet točaka za usporedbu. Devet!“ Posuti, a kad je ponovno progovorio, glas mu je bio malo manje pobjedonosan. „Još samo da nam je naći tu hulju.“

„Sigurna sam da će kad-tad dolijati“, reče Lisey i čežnjivo pogleda u svoj sendvič od tunjevine. Izgubila je nit tijeka svijesti o Amandi ali joj se želja za jelom vratila. Lisey se to činilo poštenom trampom, osobito po takvoj pasjoj vrućini. „Ako se i ne pojavi, barem me prestao gnjaviti.“

„Otišao je iz okruga Castle, ruku bih dao u vatru.“ U glasu policajca Dana Boeckmana osjetio se prizvuk neporecivog ponosa. „Pretpostavljam da mu je ovdje postalo malo prevruće, pa se riješio auta i otišao. I Tegla tako misli. Jim Dooley i Elvis su napustili dvoranu¹⁹.“

„Tegla, je li to kao lončanica?“

„Ne, gospodo, nema veze s tim. U srednjoj školi smo on i ja igrali u nogometnoj momčadi Castle Hill Knightsa koja je osvojila državno prvenstvo. Momčad Ramsa iz Bangora imala je tri pogotka prednosti, ali smo ih pregazili. Jedina momčad iz našeg dijela države koja je osvojila zlatnu loptu nakon pedesetih. A Joey je cijele te sezone bio nezaustavljiv. I kad bi se četvorica objesila na njega, on bi ih nastavio tegliti. I tako smo ga prozvali Tegla, i još ga tako zovem.“

„Kad bih ga ja tako nazvala mislite li da bi me poslao k vragu?“ Dan Boeckman se razdragano nasmije. „Ne! Bio bi polaskan!“ „Onda dobro. Ja sam Lisey, vi ste Dan, a on je Tegla.“

„Važi.“

„Zahvaljujem na pozivu. Izvrsni ste policajci.“

„Hvala na komplimentu, gospodo. Lisey.“ Lisey začuje ushićenje u njegovu glasu i bude joj drago. „Javite nam se bude li vam zatrebala naša pomoć. Ili ako vam se ponovno javi ta propalica.“

„Hoću.“

Lisey se sa smiješkom na licu ponovno posveti svom sendviču. Ostatak dana nije pomislila ni na Amandu, ni na lađu Trandovilje, ni na Ktonsku Lunu. No te ju je noći probudila grmljavina izdaleka i osjećaj da je nešto golemo - ne baš lovi (ne bi gubio snagu na to) nego da mozga o njoj. Od pomisli da je u nespoznatljivu umu takvog stvora dođe joj da zaplače i zavrišti. Istovremeno. A došlo joj je i da probdije ostatak noći gledajući filmove na TCM-u, pušeći i pijući jaku kavu. Ili pivo. Možda bolje pivo. Pivo bi je moglo ponovno uspavati. No umjesto da ustane, ona upali noćnu svjetiljku i ostane ležati. Ne želim ponovno zaspati, pomisli Lisey. Ostat ću ovako ležati dok se ne razdani na istoku. A onda mogu ustati i skuhati si kavu koju bih sad rado popila.

No nakon tri minute već je tonula u san, a deset minuta potom spavala dubokim snom. Još kasnije, nakon što je izašao mjesec a ona usnila kako na letećem ćilimu načinjenom od vreće NAJFINIJEG PILLSBURY BRAŠNA lebdi iznad stanovitog egzotičnog pješčanog žala, krevet joj je nekoliko trenutaka ostao zjapiti prazan a soba se ispunila mirisima crvenog i bijelog jasmina i kaktusa „kraljice noći“, mirisima koji su nekako istodobno bili i čežnjivi i užasni. Ali onda se vratila i ujutro Lisey jedva da se sjećala svog sna, sna da leti preko žala na obali studenca u Ktonskoj Luni.

8.

Liseyna vizija raspremanja i odvoženja knjižne trakavice razlikovala se od stvarnog događaja samo u dvije sitnice. Kao prvo, ispostavilo se da je polovica dvočlane ekipe gospodina Partridgea djevojka - kršna dvadesetineštogodišnjakinja s konjskim repom boje karamele provučenim kroz stražnji otvor bejzbolske kapice s logom Red Soxa. Kao drugo, Lisey nije pogodila kako će brzo taj posao biti obavljen. Usprkos užasnoj vrućini u radnoj sobi (ni tri ventilatora pri najvećoj brzini okretaja nisu mogli puno učiniti), sve su knjige za nepunih sat vremena bile spakirane i utovarene u tamnoplavi sveučilišni kombi. Kad je Lisey to dvoje knjižničara iz Odjela za specijalne zbirke (koji su sebe zvali - samo napola u šali, učini se Lisey - Partridgeovim poslušnicima) ponudila ledenim čajem, prihvatili su ponudu objeručke i strusili po dvije velike čaše. Djevojka se zvala Cory. Ona je rekla Lisey koliko joj se sviđaju Scottove knjige, osobito Relikti koje je, reče, pročitala triput. Mladić se zvao Mike, i on joj je izrazio sućut. Lisey im je oboma zahvalila na ljubaznosti, od srca.

„Sigurno vas rastužuje ovaj prizor prazne sobe“, reče Cory i pokaže čašom prema štali. Kockice leda u čaši pritom zakuckaju. Lisey je izbjegavala pogledati u čašu da u njoj ne bi ugledala još nešto osim leda.

„Malo jest tužno ali i malo slobodnije dišem“, reče Lisey. „Predugo sam odugovlačila s raspremanjem. Sestre su mi pomogle. Drago mi je da smo s tim završili. Cory, još čaja?“

„Ne hvala, ali smijem li u vaš WC prije nego što krenemo?“

„Naravno. Kroz dnevni boravak, prva vrata desno.“

Cory se ispriča. Rastreseno - gotovo rastreseno - Lisey gurne djevojčinu čašu iza smeđeg plastičnog vrča ledenog čaja. „Mike, još jednu čašu?“

„Ne, hvala“, reče on. „Pretpostavljam da ćete dizati i tapison?“

Ona se smeteno nasmije. „Da. Gadan je, zar ne? Od Scottova jedinog eksperimenta s bajcanjem drva. Katastrofa.“ Pomisli: Oprosti, dragi.

„Pomalo sliči osušenoj krvi“, reče Mike i popije čaj. Sunce, ma-gličasto i užareno, razlije se površinom njegove čaše i na trenutak iz nje kao da je u Lisey zaškiljilo oko. Kad je Mike odložio čašu, Lisey se morala othrvati želji da je zgrabi i sakrije iza plastičnog vrča zajedno s drugom čašom. „Svi to kažu“, potvrdi ona.

„Netko se gadno posjekao, brijući se“, reče Mike i nasmije se. Oboje se nasmiju. Lisey se učinilo da je njezin smijeh zazvučao gotovo prirodno poput njegova. Ne pogleda u njegovu čašu. Nije pomislila na dugonju koji je sad bio njezin dugonja. Zapravo nije mislila ni na što osim na dugonju.

„Sigurni ste da nećete još malo?“ upita ona.

„Bolje da ne, vozim“, reče Mike i oni se ponovno nasmiju.

Cory se vrati i Lisey je mislila da će i Mike zamoliti da ode u WC ali nije - muškarci imaju veće bubrege, veće mokraćne mjehure, veće nešto, barem je tako tvrdio Scott - i Lisey bude drago jer je to značilo da ju je samo djevojka čudno pogledala prije no što su se odvezli s rasloženom trakavicom u stražnjem dijelu kombija. O, nedvojbeno je Mikeu ispričala što je vidjela u dnevnom boravku i našla u kupaonici, ispričala mu to tijekom duge vožnje na sjever i do Sveučilišta Maine u Oronou, ali Lisey nije bila tamo da bi to čula. Zapravo, cura je nije jako čudno pogledala, jer Lisey tad nije znala na što se taj pogled odnosi, premda sije rukom prešla po glavi, pomislivši da joj kosa možda smiješno pada preko uha ili strši ili nešto takvo. Poslije (nakon što je u suđericu ubacila čaše iz kojih se pio ledeni čaj i ne pogledavši ih pritom), i ona je otišla u zahod i ugledala zrcalo pokriveno ručnikom. Sjećala se da je prebacila ručnik za ruke preko ormarića za lijekove u kupaonici na katu, jasno se sjećala da je to zrcalo oslijepila, ali kad je to učinila s ovim?

Lisey nije znala.

Vrati se u dnevni boravak: i tamo je plahta visjela na zidnoj girlandi nad zrcalom iznad kamina. Trebala je to primijetiti u prolazu, Cory je vjerojatno primijetila, bolo je u oči, no, istinu govoreći, mala Lisey Landon ovih dana nije puno vremena tratila na proučavanje vlastitog odraza u zrcalu.

Ona obiđe prizemlje: samo dva zrcala u prizemlju nisu bila pokrivena plahtom ili ručnikom, a u jednom slučaju zrcalo je bilo skinuto i okrenuto prema zidu; ona sad pokrije i ta dva zrcala, u duhu uzrečice kad je bal nek je bal. Dok ih je pokrivala, Lisey se upita što je točno o tome pomislila mlada knjižničarka u pomodnoj ružičastoj bejzbolskoj kapici Red Soxa. Da je udovica slavnog pisca Židovka ili da je preuzela židovski običaj žalovanja, i da njezino žalovanje još traje? Da je zaključila da Kurt Vonnegut ima pravo, da zrcala nisu reflektirajuće površine već osmotske membrane, okna u neku drugu dimenziju?²⁰ A ne misli li zapravo ona tako?

Ne okna nego prozori. A moram li razbijati glavu time što misli neka knjižničarka sa Sveučilišta Maine?

Vjerojatno i ne. Ali u životu je tako puno zrcalnih površina, zar ne? Ne samo zrcala, nego i čaša za sok koje treba izbjegavati pogledati čim ujutro otvoriš oči, te čaša za vino u koje nije uputno zavirivati u sumrak. Tako često sjediš za volanom svog auta a iz instrumenata na upravljačkoj ploči gleda te vlastito lice. Toliko je dugih noći kad se misli nečeg... drugog... mogu svrnuti na neku osobu ako ta osoba nije uspjela spriječiti da se njezine misli okrenu tom drugom. A kako to spriječiti? Kako ne misliti na nešto? Umje buntovnik u kiltu koji pleše kankan, da citiramo pokojnog Scotta Landona. Um se može sjetiti... k vragu sve, zašto to ne reći? Može se domisliti svakojake gnjilobe.

A ima u tome još nečega. Nečega još strasnijeg. I kad taj stvor ne dođe tebi, ti si nećeš moći pomoći i ne doći njemu. Jer nakon što istegneš te hebene tetive... nakon što ti življenje u stvarnom svijetu počne sličiti klimavom zubu u upaljenim desnima–

Silazit će u prizemlje, ulaziti u auto, odvrtati slavinu tuša, čitati knjigu ili otvoriti enigmatski časopis i tad će je obuzeti osjećaj smiješno sličan onome kad ti dolazi da kihneš ili

(mein gott, babyluv, mein gott, mala Lizi–)

da svršiš i ona će pomisliti: Hebiga, ne svršavam nego odlazim, prelazim. Svijet će zatreperiti i obuzet će je osjećaj da cijeli jedan svijet čeka da se rodi, svijet u kojem se nakon što padne noć slatki okus skiseli i prometne u otrov. Svijet u koji ćete dospjeti skrenete li samo korak, od kojeg vas dijeli tek pokret ruke, okret boka. Na trenutak će osjetiti kako Castle View iščezava oko nje i bit će ekvilibristica Lisey koja hoda po užetu, po oštrici noža. A onda će se ponovno vratiti, konkretna (premda sredovječna i malo premršava) žena u konkretnom svijetu, koja silazi niza stube, zatvara vrata automobila, podešava toplinu vode, okreće list u knjizi ili rješava osam vodoravno: Baglama, četiri slova, počinje s P završava s T.

9.

Dva dana nakon što je rasložena trakavica otišla na sjever, dana koji je portlandski ogranak Državnog hidrometeorološkog zavoda zabilježio kao najtopliji dan te godine u Maineu i New Hampshireu, Lisey se popne u praznu radnu sobu, noseći orijaški kazetofon i CD s najvećim hitovima Hanka Williamsa. Bez problema će slušati CD, baš kao što su i ventilatori bez problema radili onoga dana kad su ovdje bili Partridgeovi poslušnici; ispostavilo se da je Dooley samo otvorio kutiju s osiguračima u prizemlju i isključio tri osigurača od radnog prostora.

Lisey nije znala kolika je temperatura u radnoj sobi ali je bila sigurna da je iznad četrdeset. Osjećala je kako joj se bluza počinje lijepiti za tijelo a lice znojiti čim se našla na vrhu stuba. Negdje je pročitala da se žene ne znoje već ljeskaju - kakva je to bedastoća. Zadrži li se ovdje predugo vjerojatno će doživjeti toplinski udar, ali ne namjerava ovdje dugo ostati. Povremeno bi na radiju čula jednu country pjesmu koja se zvala „Neću dugo 'vako živit“. Nije znala tko je napisao tu pjesmu ili tko je pjeva (ne Ole Hank), ali je shvaćala poruku. Ne može provesti ostatak života u strahu od vlastitog odraza- ili onoga što bi mogla ugledati da zaviruje iza njega - a ne može ga ni proživjeti strahujući da bi svakog trenutka mogla izgubiti dodir sa stvarnošću i naći se u Ktonskoj Luni.

Ova kenjaža mora prestati.

Ona uključi kazetofon pa sjedne prekriženih nogu na pod ispred njega i ubaci CD. Znoj joj se slije u oko, zapeče je, i ona ga otare zglavcima prstiju. Scott je ovdje često slušao glazbu, navijenu do daske. Kad imaš stereo od dvanaest tisuća dolara i zvučnu izolaciju u niši gdje se nalazi većina zvučnika, možeš si dati oduška. Prvi put kad joj je pustio „Rockaway Beach“ pomislila je da bi im se krov nad glavom mogao odlijepiti i poletjeti. U usporedbi s time, ovo što će ona sad pustiti zazvučat će nečujno, ali će i to biti dovoljno.

Baglama, četiri slova, počinje s P završava s T.

Amanda sjedi na jednoj od onih klupa, zagledana u lučicu Južni vjetar, sjedi iznad čedomorke u kaftanu, i Amanda govori: „U vezi s nekom pričom. Tvojom pričom, Liseynom pričom. I pačvorkom. Samo što ga je on nazvao pačvarak. Je li rekao da je to pant?“

Ne, Manda, nije pant, premda je to doista četveroslovna riječ, počinje s P a završava s T, i znači baglama. Ali je Scott zapravo rekao–

Rekao je fant, naravno. Znoj se slijevao niz Liseyno lice poput suza. Ona ga ne obriše. „Kao u fant, kraj. A na kraju dobiješ nagradu. Ponekad čokoladicu. Katkad RC Colu iz Mulie'sa. Ponekad pusu. A ponekad... priču. Je li tako, mili?“

Nije joj se činilo neobičnim razgovarati s njim. Jer je on još bio tu. Premda više nije bilo računala, pokućstva i skupog švedskog sterea, ni ladičara krcatih rukopisima, kao ni hrpa špalti (njegovih kao i onih koje su mu poslali prijatelji i obožavatelji), a ni knjižne trakavice... premda nije bilo svega toga, još je osjećala Scotta. Naravno da jest. Jer on još nije rekao svoje. Mora ispričati još jednu priču.

Liseynu priču.

Činilo joj se da zna koju, jer samo jednu nije ispričao do kraja.

Lisey dotakne jednu od mrlja osušene krvi na tapisonu i sjeti se dokaza ne-ludila, onih koji su propadali uz tih mreškav zvuk. Sjeti se kako je bilo ispod njam-njam stabla: kao da su u nekom drugom, vlastitom, svijetu. Sjeti se Družbe od gnjilobe, Družbe od krvnog fanta. Sjeti se kako je Jim Dooley prestao vrištati kad je ugledao dugonju a ruke mu nemoćno klonule. Jer više u njima nije imao snage. To se događa kad gledaš u gnjilobu a ona gleda u tebe.

„Scott”, reče ona. „Dušo, slušam.”

Nije bilo odgovora... osim Liseyna odgovora samoj sebi. Gradić se zvao Anarene. Sam Lav bio je vlasnik biljarnice. I kina. I restorana, u čijem džuboksu sve pjesme kao da su bile one Hanka Williamsa.

Negdje nešto u praznoj radnoj sobi kao da uzdahne u znak potvrde.Vjerojatno joj se samo učinilo. U svakom slučaju, vrijeme je.Lisey još nije znala što točno traži ali joj se činilo da će znati kad to ugleda - svakako će znati kad to ugleda ako je Scott to ostavio za nju - a vrijeme je da krene u potragu. Jer neće dugo ‘vako živit.Ne može.

Pritisne tipku PLAY i umoran, zafrkantski glas Hanka Williamsa zapjeva.

„Goodbye Joe, me gotta go, Me-oh-my-oh,

Me gotta go pole the pirogue

Down the bayou...”

ZUKIP, babyluv, pomisli ona i sklopi oči. Trenutak je još čula glazbu, ali šuplju i jako daleku, poput glazbe koja dopire iz dna dugačkog hodnika ili dubokog spiljskog ždrijela. A onda joj iza vjeđa bukne crvena sunčeva svjetlost i temperatura u mahu padne za dvadesetak stupnjeva. Svježi povjetarac, miomirisan od cvijeća, milovao joj je znojnu kožu i otpuhivao ljepljivu kosu sa sljepoočnica.

Lisey otvori oči u Ktonskoj Luni.

10.

Još je sjedila prekriženih nogu, ali sad na rubu staze koja je vodila niz ljubičastu padinu na jednu stranu i prema smokvama na drugu.Već je bila ovdje. Upravo ju je tu doveo njezin muž prije no što joj je bio muž, rekavši da joj mora nešto pokazati.

Lisey ustane i makne svoju od znoja mokru kosu s lica, uživajući u lahoru. Zbog mješavine mirisa kojom ju je zapahnuo - naravno - ali još više zbog svježine. Vjerojatno je sredina popodneva, temperatura savršenih dvadeset četiri stupnja. Začuje pjev ptica, sudeći po zvuku potpuno uobičajenih - sjenice i crvendaći, to svakako, vjerojatno zebe a možda i ševa, da bude dobre vage - ali ne i one grozomorne grohotavce iz šume. Vjerojatno je još rano za njih, zaključi ona. A najbolje od svega jest to što ne osjeća ni dugonju.

Bila je okrenuta prema šumi pa polako načini polukružni okret. Nije tražila križ jer se križ zabo Dooleyu u nadlakticu pa ga je ovaj bacio. Tražila je ono stablo, ono koje je stajalo malo po strani drugih dvaju ulijevo od staze–

„Ne, pogrešno“, promrmlja ona. „S obje strane staze. Poput vojnika koji čuvaju ulaz u šumu.“

I baš ih takve ugleda. Treće je stajalo malo ispred lijevog stabla. To je treće stablo bilo najveće, debla obraslog mahovinom gustom poput krzna. Zemlja podno njega još je izgledala malo ulegnuta. Tamo je Scott pokopao svog brata kojeg je toliko pokušavao spasiti. A iz visoke trave na jednoj strani tog uleknuća ona ugleda kako nešto krupnih i šupljih duplji zuri u nju.

Na trenutak je pomislila da je riječ o Dooleyu ili Doolevevu lešu koji je nekako oživio i vratio se da je progoni, ali se onda sjeti kako je on, nakon što je odalamio Amandu, s glave zgulio beskorisne naočale za noćno gledanje, jer njihova stakla nisu uspjela prijeći u ovaj svijet, i bacio ih. Sad su ležale pokraj groba dobrog brata.

Još jedan lov na fant, pomisli ona, krenuvši prema njima. Od staze do stabla; od stabla do groba; od groba do naočala. Kamo sad? Kamo sad, babyluv?

Sljedeća postaja fanta bješe ona grobna oznaka čija se vodoravna letva naherila pa je križ sličio kazaljkama sata koje pokazuju sedam sati i pet minuta. Vrh okomite letve bio je osam centimetara obojen Doolevevom krvlju, sad sasušenom i smeđecrvenom, boje mrlja od navodnog laka za drvo s tapisona u Scottovoj radnoj sobi. Na vodoravnoj se letvi još raspoznavala riječ PAUL i ona je podigne (s poštovanjem) iz trave da je bolje pogleda, i tad ugleda još nešto: iskrzanu žutu nit vune nekoliko puta omotanu oko okomite letvice križa i čvrsto svezanu. Svezanu, Lisey nije uopće sumnjala u to, u čvor poput onoga kojim je zvonce Chuckieja G.-ja bilo svezano za ono stablo u šumi. Žuta nit vune - koju je Majčica nekoć ispletala svojim iglama dok je sjedila i gledala televiziju na njihovu imanju u Lisbonu - bila je omotana oko okomite letvice točno iznad mjesta gdje je drvo pocrnjelo od zemlje. Gledajući u tu nit, Lisey se sjeti da je vidjela kako se odmotala u tamu trenutak prije no što je Dooley iščupao križ iz svoje ruke i bacio ga.

To je pačvarak, onaj koji smo ostavili kod one velike stijene iznad studenca. Scott se poslije vratio, u nekom trenutku, uzeo ga i donio ovamo. Rasporio ga dijelom, svezao za križ, pa ga otporio još malo. Očekujući da ja nađem ostatak na kraju.

Srce joj je tuklo snažno ali polako. Lisey spusti križ i krene za žutom niti od staze i duž ruba Vilinje šume, provlačeći je kroz ruke dok se visoka trava šaptom češala o njezina bedra, skakavci skakali a vučika odisala svojim slatkastim mirisom. Negdje skakavac čegrtaš zapjeva svoju vruću ljetnu pjesmu a iz šume mu vrana - vrana? zazvučala je poput vrane, najobičnije vrane - dobaci svoj promukli pozdrav, ali ne bješe automobila, zrakoplova, ljudskih glasova, ni bliskih ni dalekih. Hodala je kroz travu za niti rasporenog pačvorka, onoga u koji se njezin prestrašeni muž, koji je patio od nesanice i polako kopnio, umatao mnoge hladne noći prije deset godina. Ispred nje jedna je smokva rasla malo dalje od svojih kolegica, šireći grane, tvoreći jezerce primamljivog hlada. Ispod nje Lisey ugleda visok metalni koš za otpatke i puno veće jezero žutila. Žuta je boja dosad već izblijedjela, pletivo se raščihalo i izgubilo oblik poput velike žute perike ostavljene na kiši ili možda trupla krupnog starog mačka, ali je Lisey znala što je to čim ga je ugledala i nešto je stegne oko srca. U glavi je čula kako Svingerski Johnsonovi sviraju „Prekasno za odustajanje“ i osjeti Scottovu ruku kako je vodi na plesni podij. Hodajući za žutom rasporenom niti, Lisey stigne podno smokve i klekne pokraj ostatka ostataka majčina vjenčanog poklona svojoj! najmlađoj kćeri i njezinu mužu. Podigne ga - i to što je ležalo u i njemu. Lisey prisloni lice na nj. Mirisao je na vlagu i plijesan, nešto staro, zaboravljeno, nešto što je sad više odisalo po sprovodima i nego po vjenčanjima. Neka. To je baš kako i treba biti. Osjeti miris svih tih godina koje je pačvork proveo ovdje, omotan oko oznake na Paulovu grobu, čekajući nju, nešto poput sidra.

11.

Malo kasnije, nakon što su joj suze presušile, ona spusti smotuljak (jer je to on nedvojbeno bio) gdje ga je našla i zagleda se u nj, dodirujući mjesto gdje se žuta vuna porila od usukanog pokrivača. Začudila se da se nit nije prekinula, ili kad je Dooley pao na križ, ili kad si ga je iščupao iz ruke, ili kad ga je bacio - kad ga je vrgnuo. Naravno, pomoglo je to što je Scott svezao vunu za dno križa, ali je svejedno to bilo pravo malo čudo, osobito kad pomislite koliko je dugo ta prokleta stvarca bila ovdje, na kiši i suncu. Osmo čudo, takoreći.

Ali naravno izgubljeni psi katkad nađu put do kuće; katkad stara vuna ne istrune nego te dovede do nagrade na kraju lova na fant. Lisey počne odmatati izblijedjele, raščihane ostatke pokrivača, no onda pogleda u onaj koš. Sjetno se nasmije kad ugleda što je u njemu. Bio je gotovo vrhom pun praznih boca. Jedna ili dvije izgledale su razmjerno nove, a bila je sigurna da ona na vrhu i jest nova jer prije deset godina nije bilo bezalkoholnog piva Mike's Hard Lemonade. No ostale su boce uglavnom bile stare. Ovdje je Scott dolazio piti 1996. godine, ali čak i trešten pijan previše je cijenio Ktonsku Lunu da bi je zasmetio praznim bocama. A bi li našla i druga odlagališta kad bi ih potražila? Možda. Vjerojatno. Ali je njoj jedino važno ovo odlagalište. Poručuje joj da je ovamo došao završiti svoje životno djelo.

Činilo joj se da sad zna sve odgovore osim onih važnih, onih zbog kojih je zapravo i došla: kako da se sazivi s dugonjom, kako da ne svraća ovdje gdje dugonja živi, osobito kad on razmišlja o njoj. Možda joj je Scott ostavio neke odgovore. I da nije, nešto joj jest ostavio... a tako je lijepo ispod ovog stabla.

Lisey ponovno uzme pokrivač i opipa ga kao što je nekoć, kao djevojčica opipavala božične poklone. U pokrivaču se nalazila kutija, ali čini se da to nije ona kutija od cedrovine jer je mekanija, gotovo kašasta, kao da se u nju zavukla vlaga premda je kutija zamotana u pokrivač i ostavljena podno stabla... i prvi se put upita o koliko se godina točno radi. Sudeći po boci Hard Lemonade, nije proteklo jako puno vremena. A na dodir činilo se da je riječ o–

„Kutiji s rukopisom“, promrmlja ona. „Jedna od njegovih tvrdih kartonskih kutija u kojima je držao rukopise.“ Da. Sigurna je u to. Samo što su je dvije godine provedene u podnožju ovog stabla... a možda i tri... ili četiri... pretvorile u mekanu kartonsku kutiju.

Lisey počne odmatati pačvork. Dva su pokreta bila dovoljna za to jer je od pokrivača ostalo samo toliko. Doista je bila riječ o kutiji za rukopise čija je svijetlosiva boja od vlage potamnjela do boje škriljevca. Scott bi s prednje strane svojih kutija nalijepio naljepnicu i na nju napisao naslov. Naljepnica na ovoj se odlijepila s obje strane i sfrkala. Lisey je pritisne prstima i ugleda samo jednu riječ napisanu Scottovim krupnim, crnim velikim slovima: LISEY. Otvori kutiju. Listovi koji su se u njoj nalazili bili su istrgnuti iz bilježnice s crtama. Bilo ih je ukupno tridesetak, a bijahu ispisani brzim crnim potezima jednog od njegovih flomastera. Ne iznenadi se kad shvati da je Scott te stranice pisao u sadašnjem vremenu, da je tekst mjestimice ogrnut u djetinjastu prozu i da priča kao da počinje od sredine. Ovo posljednje moglo bi biti istina, zaključi ona, jedino ako niste znali kako su dva brata preživjela svog ludog oca i što se dogodilo jednom od njih i kako ga onaj drugi nije mogao spasiti. Moglo bi vam se učiniti da priča počinje od sredine jedino ako niste čuli za munjole i propalice i gnjilobu. Počinjala je od sredine jedino ako niste znali da

12.

U veljači me počinje čudno gledati, nekako ispod oka. Stalno očekujem da će se izderati na mene ili izvaditi svoj stari džepni nožić i porezati me. Već dugo nije učinio takvo što, ali mislim da bi mi gotovo laknulo. Ne bi time iz mene izašla gnjiloba jer je nema- vidio sam pravu gnjilobu dok je Paul bio svezan lancima u podrumu, a ne onu o kojoj tata fantazira - i takvog nečeg u meni nema. Ali u njemu ima nečeg lošeg, što se ne može ispustiti nožem. Ne ovaj put, iako se jako trudi. Znam. Vidio sam krvave majice i gaće u vešu. I u smeću. Kad bi njemu pomoglo da poreze mene, dao i bih mu, jer ga još volim. Još i više jer smo sad samo nas dvojica. Volim ga više no ikad nakon onoga što smo prošli s Paulom. Takva je ljubav nekako sudbinska, kao gnjiloba. „Gnjiloba je jaka“, rekao je. Ali neće me rezati.

Jednog se dana vraćam iz šupe gdje sam malo sjedio i razmišljao o Paulu - sjećao se svih dobrih dana koje smo proživjeli u ovoj staroj kući - kad me tata ščepa i prodrma. „Otišao si tamo!“ urla mi u lice. A ja vidim da je on još gore nego sam mislio. Nikad nije bio u tako lošoj fazi. „Zašto odlaziš tamo? Što tamo radiš? S kime razgovaraš? Što smjeraš?“

Ne prestaje me drmusati, pa svijet poskakuje. A onda glavom udarim o vrata, ugledam zvijezde i padnem na prag: toplina iz kuhinje grije me sprijeda a hladnoća dvorišta hladi me straga.

„Ne tata,“ kažem, „nisam nikamo otišao, samo sam–“ On se nagne nad mene, rukama se podboči o koljena, unese mi se u lice, lica blijedog osim dva kruga crvenila visoko na obrazima i vidim kako vršlja očima, i znam da on i zdrav razum više nisu na ti. I sjetim se kad mi je Paul rekao Scott da nikad nisi proturječio tati kad nije u pravu.

„Pa mi nisi govorio da nisi nikamo otišao, ti lažljivi posranac. PRETRAŽIO SAM CIJELU HEBENU KUĆU!“

Mislim da li da mu kažem da sam bio u šupi, ali znam da će to samo pogoršati situaciju. Mislim na to kako mije Paul rekao da mu ne smijem proturječiti kad nije u pravu, kad ga hvata ludilo, a budući da znam gdje on misli da sam bio, kažem da tata, otišao sam u Ktonsku Lunu, ali samo da odnesem cvijeće na Paulov grob. I to pomogne. Barem trenutno. On se opusti. Čak me uhvati za ruku i povuče na noge a onda me otare, kao da na meni vidi snijeg ili nešto. Nema ničeg, ali možda on nešto vidi. Tko zna.

On kaže: „Skote, je li tamo sve u redu? Grob mu je u redu? Ništa nije kopalo po grobu, ili po njemu?“

„Sve je u redu, tata“, kažem.

On kaže: „Skote, jesam ti rekao da nacisti burgijaju u mojoj firmi? Sigurno jesam.

Slave Hitlera u podrumu. Imaju keramički kipić tog govnara. Misle da ne znam.“

Imam samo deset godina ali svejedno znam da je Hitler mrtav od Drugog svjetskog rata. Također znam da nitko iz U.S. Lopovare ne slavi njegov kipić u podrumu. A znam i nešto treće, a to je da se ne smije proturječiti tati kad ga obuzme gnjiloba pa tako kažem: „Što ćeš poduzeti?“

On se duboko sagne i pomislim da će me ovaj put sto posto udariti ili me barem ponovno prodrmati. No umjesto toga on se upilji u mene (nikad nisam vidio da bi mu oči bile tako krupne ili crne), a onda se uhvati za uho. „Što je ovo, Skote? Na što ti to sliči, Skote?“

„Na tvoje uho, tata“, kažem.

On kimne glavom, još se držeći za uho i ne skidajući pogleda s mene. I nakon svih tih godina još kadikad u snovima vidim te oči. „Osluškivat ću“, kaže. „A kad kucne čas...“ On nekoliko puta okine prstom. „Do jednog, Skote. Svakog usranog nacista u firmi.“ Možda bi on to i učinio. Moj otac, zbogom diko, otišao na vječna lovišta ovjenčan sramotom. Možda bi objavili i neku od onih novinskih priča - SAMOTNJAK IZ PENNSYLVANIJE U UBILAČKOM POHODU UBIO DEVET KOLEGA I SEBE, MOTIV NEPOZNAT - ali prije no što se mogao toga latiti, gnjiloba ga skrene u drugom smjeru.

Veljača je bila vedra i hladna, ali dolaskom ožujka vrijeme se promijeni a tata zajedno s njim. S porastom temperature i naoblake i početkom sezone igličastih kiša njega sve više obuzima čamotinja. Prestane se brijati, a onda i tuširati, pa kuhati za nas. A onda svane dan, možda nakon desetak dana tog mjeseca, kad shvatih da su se tri slobodna dana koja ponekad dobije zbog rada u smjenama protegnula na četiri... pa pet... a onda i šest. Konačno ga upitam kad se vraća na posao. Bojim ga se pitati jer sad dane uglavnom provodi ili gore u svojoj sobi ili se izležava dolje na trosjedu i sluša country glazbu na WWVA, radiopostaji iz Wheelinga u zapadnoj Virginiji. Sa mnom jedva da progovori koju riječ bez obzira na to leži li gore ili u prizemlju i vidim kako povazdan vršlja očima u potrazi za njima. Družbom od gnjilobe, Družbom od krvnih fantova. I tako -, ne želim ga pitati ali moram, jer ako se ne vrati na posao što će biti s nama? S deset godina si dovoljno star da znaš da će se bez priljeva novca svijet promijeniti.

„Želiš znati kad ću se vratiti na posao“, kaže on zamišljenim tonom. Leži na trosjedu neobrijan, u starom ribarskom puloveru i radničkim hlačama iz kojih mu vire bose noge. Leži a Red Sovine na radiju pjeva „Giddyup-Go“.

„Da, tata.“

On se podigne na lakat i pogleda u mene, i ja tad vidim da je on skrenuo. Još i gore, da nešto čuči njemu, raste, jača, čeka svoje vrijeme. „Želiš znati kad se vraćam na posao.“

„To je tvoja stvar“, kažem. „Zapravo sam samo došao pitati da li da skuham kavu.“

On me zgrabi za ruku, i te večeri imam masnice tamo gdje su mu prsti utonuli u moje meso. Četiri tamnoplave masnice u obliku njegovih prstiju. „Želiš znati. Kad. Idem. Tamo.“ Pusti me i sjedne. Oči su mu još krupnije i ne miruju. Poigravaju mu u dupljama. „Scott, nikad više ne idem tamo. To mjesto je zatvoreno. To mjesto je otišlo u materinu. Zar nemaš pojma o ničemu, blentavi šmokljane?“ Pogleda u prljavi sag u dnevnom boravku. Na radiju Red Sovinea zamijeni Ferlin Husky. A onda tata ponovno pogleda u mene, i ponovno je tata, i kaže nešto od čega mi skoro prepukne srce. „Skote, možda si glup, ali si hrabar. Moj hrabri mali. Neću dopustiti da ti taj stvor naudi.“

A onda ponovno legne na trosjed, okrene glavu i kaže mi da ga više ne gnjavim, želi malo odspavati.

Te me noći probudi kuckanje igličaste kiše po prozoru a on sjedi na mojoj strani kreveta i smiješi mi se. Samo što se ne smiješi on. U pogledu mu nema ničeg osim gnjilobe. „Tata?“ kažem ja, a on ne odgovara. Mislim: Ubit će me. Uhvatiti me rukama za vrat i zadaviti me, i sve što smo preživjeli, sve ono s Paulom otići će u vjetar.

Umjesto toga on kaže nekako ganutim glasom: „Spavaj dalje“, ustane s kreveta i izađe, nekako se trzajući u hodu, izbočene brade i gegave guzice, kao da je stegovni narednik u nekakvom svečanom mimohodu ili nešto takvo. Nekoliko trenutaka potom začujem užasan tresak ljudskog tijela i znam da je pao niza stube, ili se možda bacio, i ostanem ležati neko vrijeme, ne mogu ustati iz kreveta, nadam se da je mrtav, nadam se i da nije, pitam se što ću ako jest, tko će se brinuti za mene, ne hajem za to, ne znajući čemu se više nadam. Dio mene se čak i nada da će on završiti posao, vratiti se i dokrajčiti me, dokončati užas života u toj kući. Napokon zazovem: „Tata? Jesi dobro?“

Dugo nema odgovora. Ležim i slušam lupkanje ledene kiše, mislim Mrtav je. Jest, moj tata je mrtav, ovdje sam sasvim sam, a onda on zaurla iz tame prizemlja: „Da, dobro sam! Kuš budi, govance jedno! Da si kuš ako ne želiš da te taj stvor u zidu čuje, izađe i pojede nas žive! II hoćeš da uđe u tebe ko što je ušao u Paula?“

Ja na to ne kažem ništa, samo ležim i drhtim. „Odgovori mi!“ drekne on. „Odgovori, budaletino, nemoj da ti dođem gore!“

Ali ja ne mogu odgovoriti, previše se bojim,jezik mije komadićak goveđe šunke u dnu usta. A i ne plačem. U prevelikom sam strahu i za to. Samo ležim i čekam da se on popne gore i učini mi neko zlo. Ili me naprosto ubije.

A onda, dugo nakon toga, najmanje sat vremena, iako nije moglo biti duže od minutu-dvije - čujem ka koje promrmljao nešto kao curi mi, jebote, krv iz glave ili curi, jebote, ova kiša baš gnjavi. Što god da je rekao, zvuk njegova glasa se udaljava od stuba prema dnevnom boravku, i znam da će se svaliti na trosjed i tamo zaspati. Ujutro će se probuditi ili neće, ali, ovako ili onako, sa mnom je za večeras završio. Ali ja se još bojim. Bojim se jer postoji neki stvor. Ne mislim da je u zidu, ali postoji. Sredio je Paula, i vjerojatno će srediti mog tatu a onda ostajem ja. Puno sam o tome razmišljao, Lisey

13.

S mjesta gdje sjedi ispod stabla - zapravo sjedi naslonjena na deblo - Lisey podigne pogled, lecnuvši se gotovo kao daju je oslovio Scottov duh. Na neki se način to i dogodilo, i zašto se zapravo snebiva? Naravno da se obraća njoj, njoj i nikome drugome. Ovo je njezina priča, Liseyna priča, pa premda sporo čita, već je pročitala trećinu rukom pisanih listova. Pročitat će ih do kraja puno prije mraka, što je dobro, jer je Ktonska Luna ugodno mjesto ali samo danju.

Ona ponovno spusti pogled na Scottov posljednji rukopis i iznova je zaprepasti činjenica da je preživio djetinjstvo. Primijetila je da je Scott uporabio prošlo vrijeme samo kad se obratio njoj, ovdje u njezinoj sadašnjosti. Ona se na to nasmiješi i nastavi čitati. Kad bi joj se mogla ostvariti jedna želja, poželjela bi da može odletjeti tom osamljenom dječaku na svojem letećem ćilimu od vreće brašna i utješiti ga, makar samo da mu šapne u uho da će ta noćna mora završiti. Barem djelomice.

14.

Lisey, puno sam o tome razmišljao, i zaključio dvije stvari. Prvo, to što je spopalo Paula bilo je stvarno, nekakva pošast koja je mogla imati neku sasvim trivijalnu pozadinu, možda čak i virusnu ili bakteriološku. Drugo, to nije bio dugonja. Jer taj stvor nije sličan ničemu što možemo pojmiti. On je kategorija za sebe, i najbolje o njemu uopće ne razmišljati. Nikad.

U svakom slučaju naš junak, mali Scott Landon, najzad zaspi, i u toj seoskoj kući u ruralnom području Pennsylvanije život se nastavi po starom još nekoliko dana: tata se ucrvao na trosjedu poput zrelog i smrdljivog sira, Scott je kuhao i prao posude (samo što on kaže „prasuđe“), ledena kiša kuckala po oknima a country zvuci radiopostaje WWVA ispunjavali kuću - Donna Fargo, Waylon Jennings, Johnny Cash, Conway Twitty, „Country“ Charlie Pride i, naravno, Ole Hank. A onda jednog dana oko tri sata smeđi Chevrolet kojemu sa strane piše U.S. GIPSARA doplovi niz dugački kolni prilaz, prskajući lepeze bljuzgavice na obje strane. Andrew Landon uglavnom dane provodi na trosjedu u dnevnom boravku, na njemu spava noću i leži na njemu cijeli bogovetni dan, i Scott ne bi nikad pomislio da se njegov stari može kretati tako brzo kao što je učinio začuvši taj auto, koji očigledno nije ni poštarov stari Fordov kamionet ni inkasatorski kombi. Tata u sekundi skoči na noge i nađe se pokraj prozora kroz koji se vidi lijeva strana prednjeg trijema. Zgurio se i malo odmaknuo prljavu bijelu zavjesu. Kosa na zatiljku strši mu u zrak i Scott, koji stoji na kuhinjskim vratima s tanjurom u jednoj ruci, kuhinjske krpe prebačene preko ramena, vidi ljubičastu modricu na tatinu obrazu gdje se natukao kad je onomad pao po stubama, i vidi kako je jedna nogavica tatinih radničkih hlača zadignuta gotovo do koljena. Čuje kako na radiju Dick Curless pjeva „Tombstone Every Mile“ i vidi tatin ubojiti pogled i kako su mu se usne zategnule tako da mu se vide donji zubi. Tata se strelovito okrene od prozora, nogavica hlača spuzne dolje, a on krupnim koracima poput poludjelih škara zagrabi prema ugrađenom ormaru i otvori ga baš kad je motor Chevroleta ušutio i Scott začuo kako se vani otvaraju vrata automobila, kako netko i ne znajući prilazi vratima iza kojih ga čeka smrt, nema blagog pojma, i tata izvadi pušku iz ormara, onu kojom je Paulu oduzeo život. Ili stvoru u Paulu. Cipele zatopću na stubama trijema. Ima tri stube i srednja zaškripi kao što čini otkad je svijeta i vijeka, amen.

„Tata, nemoj“, kažem tihim, preklinjućim glasom kad je Andrew „Frcko“ Landon krenuo prema zatvorenim vratima svojim novim i neobično elegantnim škarastim korakom, visoko podignute puške. Ja još držim onaj tanjur ali su mi prsti sad odrvenjeli i mislim Past će mi iz ruke. To će mi sranje pasti iz ruke na pod i razbiti se, i taj čovjek vani, posljednje što će u životu čuti bit će razbijanje tanjura i Dicka Curlessa koji na radiju pjeva o Hainesville Woodsu u ovoj smrdljivoj zaboravljenoj seoskoj kući. „Tata, nemoj“, ponovim ja, preklinjući ga iz sveg srca i pokušavajući ga i preklinjući gledati.

Frcko Landon oklijeva, pa se priljubi uza zid tako da će ga vrata ako se otvore (kad se otvore), sakriti. Uto se na vratima začuje kucanje. Bez problema pročitam riječi koje se nijemo oblikuju na očevim usnama uokvirenim solufima: Onda ga se riješi, Skote.

Priđem vratima. Prebacim tanjur koji sam namjeravao obrisati iz desne ruke u lijevu i otvorim vrata. S užasnom jasnoćom vidim čovjeka koji stoji ispred njih. Pjelatnik U.S. Gipsare nije jako visok - sa svojih metar sedamdeset nije puno viši od mene - ali izgleda kao utjelovljenje vlasti u svojoj crnoj službenoj kapi, kaki hlačama oštrih bugova i kaki košulji koja se vidi ispod njegova teškog i samo napola zakopčanog crnog kratkog kaputa. Ima crnu kravatu i nekakav kovčežić, ne baš aktovku (proći će još nekoliko godina prije no što ću naučiti riječ fascikl). Debeo je i glatko obrijan, ružičastih i sjajnih obraza. Na nogama ima kaljače, one s cifom umjesto kopči. Sve to obuhvatim pogledom i pomislim ako je ikad postojao čovjek koji je izgledao kao rođena meta da ga se izrešeta na trijemu seoske kuće onda je to ovaj. Čak ijedna kovrčava dlaka u njegovoj nosnici objavljuje da je doista upravo on taj, poslan da popuši metak iz puške škarastog čovjeka. Čak mu je i ime, pomislim, tipično za članke u novinama ispod naslova koji vrište UBIJEN.

„Pozdrav, sinko,“ kaže on, „ti si sigurno jedan od Frckovih sinova. Ja sam Frank Halsev, iz tvornice, šef kadrovske službe.“ I on pruži ruku.

Mislim da neću uspjeti prihvatiti njegovu ruku, ali uspijem. Čini mi se i da neću moći progovoriti, ali mogu i to. Glas mi zvuči normalno. Ja sam sve što stoji između tog čovjeka i metka u njegovu srcu ili glavi, pa tako mora i biti. „Da, gospodine, jesam. Ja sam Scott.“

„Drago mi je, Scott“, kaže on i pogleda pokraj mene u dnevni boravak i ja pokušavam vidjeti što on vidi. Dan prije pokušao sam dovesti kuću u red, ali Bog zna s koliko uspjeha; ta ja sam ipak samo klinac. „Fali nam tvoj otac.“

Gospodine Halsey, pomislim, malo vam fali da i vi falite kolegama s posla, ženi, djeci, ako ih imate.

„Nije vas nazvao iz Filadelfije?“ pitam. Nemam pojma odakle mi to, ili čemu to vodi, ali se ne bojim. Ne ovog dijela. Mogu izmišljati cijeli dan. Ono čega se bojim jest da će tata šiznuti i početi prašiti iz puške kroz vrata. Pogoditi Halseya, možda; pogoditi nas obojicu, vjerojatno.

„Nije, sinko.“ Ledena kiša uporno tupka po nadstrešnici trijema, ali Halsey ne kišne pa ga ne moram pozvati da uđe u kuću, ali što ako se on sam pozove? Kako da ga spriječim? Ja sam samo dijete, stojim na pragu u papučama s tanjurom u ruci i kuhinjskom krpom prebačenom preko ramena.

„Jako se zabrinuo zbog svoje sestre“, kažem, misleći na biografiju jednog bejzbolaša koju upravo čitam a koja je sad na mom krevetu na katu. Također mislim na tatin auto parkiran iza kuće, ispod nadstrešnice. Kad bi gospodin Halsey otišao do ruba trijema vidio bi ga. „Ima bolest koja je ubila onog slavnog bejzbolaša Yankeesa.“

„Frckova sestra boluje od Lou Gehrigove bolesti? O, sranje - hoću reći, kvragu.

Nisam ni znao da jma sestru.“

Nisam ni ja, mislim.

„Sinko - Scott - baš šteta. Tko pazi na vas dvojicu dok njega nema?“

„Gospođa Cole, susjeda.“ Jackson Cole je ime tipa koji je napisao spomenutu biografiju, Iron Man of the Yankees. „Dođe svaki dan. Osim toga, Paul zna četiri različita recepta za mesnu štrucu.“

Gospodin Halsey se nasmije. „Četiri recepta, je li? Kad se Frcko vraća?“

„Pa, ona više ne može hodati, a diše ovako.“ I ja hripavo duboko udahnem. To je lako, jer mi srce odjednom kuca kao ludo. Usporiloje kad sam bio prilično siguran da će tata ubiti gospodina Halseya, ali sad kad shvaćam da postoji šansa da ćemo se izvući iz ovoga, kuca sve u šesnaest.

„O, milo dijete“, kaže gospodin Halsey koji sad misli da mu je sve jasno. „E pa, to je nešto najgore što sam ikad čuo.“ Zavlači ruku pod kaput i izvlači lisnicu. Otvara je i vadi novčanicu od jednog dolara. A onda se sjeti da bih trebao imati brata pa izvadijošjednu. Odjedanput se, Lisey, događa nešto jako čudno. Odjednom želim da ga moj otac ubije.

„Izvoli sinko“, kaže on i postaje mi također jasno, kao da mu čitam misli, da je zaboravio kako se zovem, pa ga mrzim još više. „Uzmi. Jedan za tebe ijedan za tvog brata. Počastite se u onoj trgovinici u dnu ceste.“

Ne želim njegov hebeni dolar (a Paulu više ne koristi), ali ih uzmem i kažem hvala, gospodine, a on kaže nema na čemu, sinko, i promrsi mi kosu, i pritom ja pogledam ulijevo i vidim kakojedno očevo oko viri kroz pukotinu na vratima. Vidim i cijev njegove puške. Tad gospodin Halsey najzad siđe niza stube. Ja zatvorim vrata i otac ija gledamo kako on ulazi u tvornički kombi i kreće natraške niz dugački kolni prilaz. Pomislim, upadne li u kakvu rupčagu ponovno će pokucati na vrata, zamoliti da se posluži telefonom i ipak ostati bez glave, ali on ne upadne pa će ipak večeras poljubiti svoju ženu za laku noć i reći joj kako je dvojici sirotana dao dva dolara da si nešto kupe. Spustim pogled. Još držim one dvije novčanice pa ih dam tati. On ih tutne u džep hlača, i ne udostojivši ih pogleda.

„Doći će opet“, kaže tata. „On ili netko drugi. Scott, dobro si se držao, ali poklopac ne može vječno zadržavati paru.“

Dobro ga pogledam: on jest moj tata. Dok sam razgovarao s gospodinom Halseyem moj se tata vratio. To je posljednji put da ću ga vidjeti.

On primijeti da ga gledam pa lagano kimne glavom. Onda pogleda svoju pušku. „Riješit ću je se“, kaže on. „Crno mi se piše, tu nema–“

„Ne, tata–“

„–pomoći, ali nek me vrag odnese ako ću sa sobom povuć bulumentu ljudi ko što je Halsey, pa da me stave u dnevnik da munjole sline. A i tebe i Paula bi stavili na vijesti. Naravno da bi. Živi ili mrtvi, bili bi sinovi onog luđaka.“

„Tata, bit će ti dobro“, kažem mu i pokušavam ga zagrliti. „Sad ti je dobro!“

On me odgurne i nasmije se - takoreći. „Aha, a nekad oboljeli od malarije recitiraju Shakespearea“, kaže on. „Ostani ovdje, Scotty, moram nešto obaviti. Neću dugo.“ Ode niz hodnik, pokraj klupe s koje sam prije puno godina naposljetku uspio skočiti, pa u kuhinju, pognute glave, noseći lovačku pušku u jednoj ruci. Nakon što je izašao kroz kuhinjska vrata pratim ga pogledom i gledam kroz prozor iznad sudopera kako on prelazi preko stražnjeg dvorišta, bez kaputa na ledenoj kiši, još pognute glave, još s puškom u ruci. Odloži je na smrznutu zemlju, tek toliko da gurne poklopac septičke jame. Za to su mu potrebne obje ruke jer je ledena kiša zalijepila poklopac za ciglu. A onda ponovno uzme pušku, zagleda se trenutak u nju - gotovo kao da se oprašta - i ubaci je u otvor koji je načinio. Nakon toga krene natrag u kuću i dalje pognute glave. Od ledenih kapi potamnjela su mu ramena košulje. Tek tad primijetim da je bosonog. Mislim da on toga nije svjestan.

Kao da ga ne iznenađuje što me vidi u kuhinji. Izvadi one dvije dolarske novčanice koje mi je dao Halsey, pogleda u njih, pa u mene. „Siguran si da ih nećeš?“ pita.

Odmahnem glavom. „Ni da su posljednja dva dolara na svijetu.“

Vidim da mu se sviđa taj odgovor. „Dobro“, kaže. „Ali nešto ću ti sad reći. Znaš Nonin porculanski servis u vitrini u blagovaonici?“ „Naravno.“

„Zaviriš li u plavi vrč na gornjoj polici naći ćeš bunt novca. Mog novca, ne Halseveva - shvaćaš razliku?“ „Da“, kažem.

„Kladim se da je tako. Imaš svojih mana, ali glup nisi. Scotty, da sam na tvome mjestu uzeo bih taj bunt - ima u njemu oko sedamsto dolara - i stavio put pod noge. Gurnuo si pet u džep a ostatak u čizmu. S deset je godina prerano za skitnju, makar nakratko, i mislim da je vjerojatnost da će te netko opljačkati prije no što prijeđeš preko mosta u Pittsburgh devedeset pet posto, ali ostaneš li ovdje dogodit će ti se zlo. Znaš li o čemu govorim?“

„Da, ali ne mogu otići“, kažem.

„Ljudi misle da ne mogu učiniti puno toga a onda otkriju da ipak mogu kad im voda dođe do grla“, kaže tata. Gleda u svoja stopala, crvena i ozebla. „Uspiješ li stići do F3urga, uvjeren sam da je dječak dovoljno pametan da se otarasi gospodina Halseva pričom o Lou Gehrigovoj bolesti i sestri koju nemam dovoljno pametan i da u telefonskom imeniku pod D potraži Dom za nezbrinutu djecu. Ili bi se mogao pokušati snaći sam i naći si bolji smještaj ako te ne rastave s tim svežnjem. Sedam stotki koje se troše po pet ili deset dolara mogu klincu dostajati neko vrijeme ako je dovoljno pametan da ga ne pokupi policija i dovoljno sretan da mu ukradu samo ono što mu se nađe u džepu.“

Ponovim mu: „Ne mogu otići.“ „Zašto ne?“

Ali ne mogu objasniti. Djelomice zato što sam gotovo cijeli život proživio u toj kući, u kojoj su mi gotovo jedino društvo bili tata i Paul. Ono što znam o drugim mjestima popabirčio sam uglavnom iz tri izvora: televizija, radio i moja mašta. Da, bio sam u kinu, i bio sam nekoliko puta i u Burgu, ali uvijek s ocem i starijim bratom. Pomisao na izlazak u tu nadmoćnu čudnovatost plaši me nasmrt. Osim toga, ja ga volim. Ne na taj jednostavni i priprosti način na koji sam volio Paula (barem do posljednjih nekoliko tjedana) ali da, volim ga. Rezao me, udarao, nazivao mamlazom, klipanom i šmokljanom, terorizirao me po danu a mnoge večeri slao u krevet s osjećajem manje vrijednosti, da sam gnjida i beskorisni crv, ali su ti grozomorni dani urodili i nekim slatkim plodovima, pretvorili svaku pusu u zlatni grumen, svaki njegov kompliment, i onaj najovlašniji, u pravi mali dragulj. I s deset godina - možda jer sam mu sin, njegova krv? - shvaćam da su njegovi poljupci i komplimenti uvijek od srca, uvijek iskreni. On je monstrum, ali je taj monstrum kadar voljeti. I to je bilo ono najužasnije kod moga oca, mala Lisey: on je volio svoje sinove.

„Ne mogu i gotovo“, kažem.

Tata razmisli o ovome - vjerojatno da li da dodatno navaljuje - a onda ponovno kimne glavom. „U redu. Ali poslušaj me. To što sam učinio tvom bratu učinio sam da tebi spasim život. Znaš li to?“

„Da, tata.“

„Ali kad bih učinio nešto tebi, to bi bilo drukčije. To bi bilo tako užasno da bih mogao zbog toga završiti u paklu, iako bi me nešto u meni natjeralo na to.“ U tom trenutku ponovno pogleda u stranu, i znam da ih ponovno vidi, njih. i da prilično uskoro moj sugovornik više neće biti on. A onda ponovno pogleda u mene i posljednji put ga vidim jasno. „Nećeš dopustiti da odem u pakao, je li?“ pita me. „Ne bi dopustio da tvoj tata ode u pakao, ispašta u vječnom ognju, iako sam nekad bio zločest prema tebi?“

„Ne, tata“, jedva propentam.

„Kuneš se? Bratovim imenom?“

„Paulovim imenom.“

On ponovno pogleda u kut. „Sad ću prileći“, kaže. „Skuhaj si nešto za jelo ako hoćeš, ali da nisi ostavio ovu hebenu kuhinju kao svinjac.“

Te se noći probudim - ili me nešto probudilo - i čujem kako ledena kiša pada još jače. Čujem prasak iza kuće i znam da se neko stablo prevalilo od težine leda. Možda me probudio pad nekog drugog stabla, ali mislim da nije. Mislim da sam čuo njega na stubama, iako pokušava biti tih. Vremena je tek toliko da spuznem s kreveta i sakrijem se ispod njega pa to i činim, iako znam da je to beznadno, klinci se uvijeksakriju ispod kreveta, tamo će on najprije pogledati.

Vidim kako njegova stopala ulaze u sobu. Još je bosonog. Ne kaže ni riječi, samo priđe krevetu i stane pokraj njega. Mislim, stajat će pokraj njega kao onomad, onda možda sjesti na njega, ali ništa od toga. Umjesto toga čujem ga kako je jeknuo, kao što učini kad digne nešto teško, nekakvu kutiju; podigne se na prste i začuje se fijuk a onda i jeziv zvuk BRROOOING; madrac i okvir s oprugama uleknu se u sredini, prašina prhne po podu a vrh pijuka iz šupe probije dno mog kreveta. Zaustavi mi se ispred lica, ni dva centimetra od usta. Čini mi se da vidim svaku mrlju hrđe na krampu i oguljeno mjesto gdje je ogrebao jednu od opruga. Trenutak-dva miruje, a onda se ponovno začuje ono roktanje i užasno skvičanje: pokušava ga izvući. Upinje se iz petnih žila, ali je pijuk zapeo. Njegov mi vrh migolji ispred lica, a onda se tata ostavi krampa. Tad ugledam njegove prste ispod ruba kreveta, i znam da je dlanove položio na koljena. Saginje se, želi pogledati ispod kreveta i uvjeriti se da sam tamo prije no što iščupa pijuk.

Ne gubim vrijeme. Zatvorim oči i odem. To je prvi put nakon što sam zakopao Paula i prvi put iz svoje sobe na katu. Imam samo sekundu da pomislim past ću ali ne marim, sve je bolje nego se skrivati ispod kreveta i gledati kako neznanac s tatinim licem zaviruje ispod njega i vidi me kako mu uzvraćam pogled, stjeran u kut; sve je bolje nego vidjeti gnjilobnog neznanca u čijoj je on sad vlasti.

I doista i padnem, ali samo pola metra, i samo zato, mislim, jer sam bio uvjeren da ću pasti. Toliko toga u vezi s Ktonskom Lunom je stvar vjere; tamo vidjeti doista znači povjerovati, barem donekle... dok ne zađeš preduboko u šumu i ne zalutaš. Lisey, tamo bješe noć, i toga se dobro sjećam jer je to bilo jedini put da sam tamo otišao namjerno noću.

15.

„O, Scott“, reče Lisey, brišući obraze. Svaki put kad bi prešao iz sadašnjeg vremena i obratio joj se izravno to bi je uzdrmalo, ali na ugodan način. „O, kako mi je žao.“ Ona pogleda koliko još stranica ima - nema ih puno. Osam? Ne, deset. Ponovno se prigne nad njih. Kako bi koju pročitala, okrenula bi je i stavila na rastuću hrpu u svojem krilu.

16.

Ostavljam hladnu sobu u kojoj me stvor u koži mog oca pokušava ubiti i sjedim pokraj bratova groba u ljetnoj noći mekanijoj od baršuna. Mjesec plovi po nebu poput potamnjelog srebrnog dolara, a smijači imaju dernek duboko u Vilinjoj šumi. Svako malo nešto drugo - nešto dublje u šumi, mislim - rukne. Tad smijači malo zašute, ali pretpostavljam da je to zbog čega se valjaju od smijeha presmiješno da bi mogli dugo šutjeti, jer se uvijek iznova počnu keleberiti - najprije jedan, pa dva, pa nekoliko, a onda cijeli prokleti Institut grohota. Nešto preveliko da bi bilo sokol ili sova bezglasno plovi ispred mjeseca, nekakva noćna grabežljivica koja, pretpostavljam, postoji samo ovdje, u Ktonskoj Luni. Osjećam sve miomirise koje smo Paul i ja toliko voljeli, ali sad mirišu nekako kiselkasto i usireno i po upisanom krevetu kao da bi, udahneš li ih preduboko, mogli pustiti kandže u tvom nosu i tamo se ukotviti. Podno Ljubičastog brda vidim lebdeće klobuke svjetlosti. Ne znam što su, ali mi se ne sviđaju. Očešu li se o mene, čini mi se da bi se mogli zalijepiti za mene, ili prsnuti i ostaviti svrbljivu pjegu koja bi se mogla proširiti poput otrovnog bršljana ako je se dira.

Kod Paulova groba je jezivo. Ne želim ga se bojati, i ne bojim ga se, ne jako, ali ne mogu ne misliti na stvora u Paulu i ne pitati seje li možda još u njemu. Jer ako se ovdje ono što je danju korisno noću pretvara u otrov, možda i neki snivajući zlotvor, premda sad hibernira duboko u mrtvom i raspadnutom tijelu, može oživjeti, što ako taj stvor gurne Faulove ruke iz zemlje? Što ako posegne Paulovim prljavim mrtvim rukama za mnom? Što ako se njegovo iscereno lice podigne do mog i ja ugledam kako mu iz kutova očiju curi zemlja poput suza?

Ne želim plakati, s deset godina prestar si za suze (osobito ako si preturio preko glave to što sam ja preturio), ali počinjem cmoljiti, ne mogu si pomoći. A onda ugledam jedno stablo smokve malko izdvojeno od ostalih, grana raširenih u obliku niskog oblaka.

Lisey, to mi se stablo učinilo... dobrostivo. Tad nisam znao zašto, ali mislim da sad, nakon svih tih godina, znam. Ovo me pisanje podsjetilo. One noćne krijesnice, jezivi hladni baloni koji lebde nisko iznad tla, izbjegavali su to stablo. A kad sam mu prišao, shvatih da to stablo, jedino ono, miriše jednako slatko - ili gotovo jednako - noću kao i danju. Ako čitaš ovu posljednju priču, mala Lisey, znači da sjediš ispod tog stabla. A ja sam jako umoran. Mislim da ova priča neće biti dorađena kao moje druge priče, premda znam da se moram potruditi. Ta to mije ipak posljednja prilika da govorim s tobom.

Recimo da neki dječak sjedi u zaklonu tog stabla... tko bi ga znao točno koliko. Ne tu cijelu dugu noć, ali svakako do zalaska mjeseca (koji ovdje uvijek kao da je pun, jesi li primijetila?). Dječak je usnio nekoliko čudnih a katkad i lijepih snova, od kojih će najmanje jedan poslije biti utkan u roman. Dječak se zadržao tamo dovoljno dugo da taj predivni zaklon nazove Stablom od priče.

I dovoljno dugo da zna da je nešto užasno - nešto puno gore od tričavog zla koje je obuzelo njegova oca - svrnulo svoj ovlašni pogled na njega... i označilo ga za poslije (vjerojatno)... a onda ponovno odvratilo svoje ogavne i nespoznatljive misli. Lisey, tad sam prvi put naslutio stvora koji je vrebao u pozadini glavnine mog života, stvora koji je bio tama tamo gdje si ti bila svjetlo, i koji također osjeća - kao što znam da si ti uvijek osjećala - da je sve to svejednako. To je predivna spoznaja, ali ima svoju tamnu stranu. Pitam se znaš li ti to? Pitam se hoćeš li ikad znati?

17.

„Znam“, kaže Lisey. „Sad znam. Tako mi Boga, znam.“

Ona ponovno pogleda u listove iz bilježnice. Još ih je šest. Samo šest, i to je dobro. Popodneva u Ktonskoj Luni su duga ali joj se učinilo da ovo naposljetku počinje tamnjeti. Krajnje je vrijeme za povratak. Povratak svojoj kući. Svojim sestrama. Svom životu.

Počela je shvaćati kako bi to mogla ostvariti.

18.

U nekom trenutku čujem kako se smijači približavaju rubu vllinje šume i mislim da je njihova veselost poprimila podrugljiv, čak i urotnički ton. Virnem iza debla svog zaklona i vidim tamna obličja kako se prikradaju iz tamnije mase drveća uz rub šume. To je možda samo plod moje razbuktale mašte, ali mislim da nije. Mislim da je moja mašta, premda grozničava, iscrpljena mnogim šokovima ovoga dugog dana i još duže noći, te da sam spao na to da vidim baš ono što jest. Kao u znak potvrde začuje se slinav cerek iz visoke trave ni dvadeset metara od mjesta gdje čučim. Ponovno ne razmišljam dugo: samo zatvorim oči i osjetim kako se hladnoća moje sobe ponovno ornata oko mene. Trenutak potom kišem od uskovitlane prašine ispod svog kreveta. Propnem se, lica iskrivljena od gotovo jezivog pokušaja da kihnem što tiše, i čelom bubnem u potrganu oprugu. Da je kramp još virio iz madraca mogao sam se gadno rasjeći ili si čak iskopati oko, ali pijuka nema.

Odguravajući se laktovima i koljenima izvučem se ispod kreveta, svjestan da bolećiva ranojutarnja svjetlost natapa sobu. Sudeći po zvuku, ledena kiša pada još jače, ali jedva da to primjećujem. Ležeći na podu, okrećem glavu kao na opruzi i glupo škiljim u krš koji je nekoć bio moja soba. Vrata ugrađenog ormara odvaljena su s gornjeg panta i naginju se pijano u sobu držeći se na donjem. Moja odjeća razbacana, a mnogi komadi odjeće - većina, čini se - razderani, kao da se stvor u tati iživio na njima kad se nije mogao na dječaku koji je trebao biti u njoj. Još i gore, stvor je na sitne komadiće poderao mojih nekoliko obožavanih džepnih izdanja - mahom sportske biografije i znanstvenofantastične romane. Komadi njihovih izlizanih korica leže posvuda. Moj je pisaći stol prevrnut, ladice pobacane u kutove. Rupakojuje pijuk načinio u mom krevetu izgleda velika poput Mjesečeva kratera i ja pomislim: Tamo bi mi bio trbuh da sam ležao u krevetu. A osjeća se i blag kiselkasti miris. Podsjeća me na noćni miris Ktonske Lune, samo mije poznatiji. Pokušavam ga identificirati, ali ne uspijevam. Mogu se sjetiti samo ciknutog voća, pa premda taj opis nije baš precizan, ispostavit će se da nisam bio ni daleko od istine.

Ne želim otići iz sobe ali znam da ne mogu ovdje ostati jer će se on naposljetku vratiti. Nađem čitave traperice i navučem ih. Tenisica mi nema, ne znam gdje su, ali možda su mi čizme još u ostavi. I kaput. Navući ću ih i istrčati na kišu, pa niz kolni prilaz, napola smrznutim bljuzgavim tragom guma Halseyeva automobila do ceste. A onda niz cestu do Muliejeva marketa. Trčat ću koliko me noge nose, u neku budućnost koju ne mogu ni zamisliti. Naravno, ako me on prije toga ne uhvati i ne ubije.

Da bih izašao u hodnik moram se popeti preko stola koji se ispriječio na vratima. U hodniku vidim da je stvor pobacao sve slike na pod i u zidovima načinio rupe, i znam da gledam posljedice dodatnog izljeva njegova bijesa jer me nije uspio ščepati.

U hodniku se osjeća isti onaj kiselkasti voćni miris, ali je tu dovoljno jak da ga identificiram. Prošli je Božić u U.S. Lopovari priređen božični domjenak. Tata je otišao jer je rekao da bi „izgledalo čudno“ kad ne bi. Kolega koji je izvukao njegovo ime poklonio mu je demižon domaćeg vina od kupina. Andrew Landon ima puno problema (što bi on vjerojatno prvi priznao kad bi ga se uhvatilo u trenutku iskrenosti), ali alkohol nije jedan od njih. Jednog sije dana prije večere natočio čašu tog vina - bilo je to negdje između Božića i Nove godine, Paul je još bio privezan lancima u podrumu - otpio gutljaj, iskrivio lice, počeo izlijevati vino u sudoper, no uto je primijetio da ga gledam pa mije pružio čašu.

Skote, hoćeš probat? upitao je. Pa vidiš čemu tolka strka? Hej, ako ti se svidi, možeš popit cijeli usrani demižon.

Gorim od znatiželje, kao svako dijete kad je riječ o cugi, ali mi miriše na ciknuto voće. Možda te to može učiniti veselim kao što sam vidio na televiziji, ali nikad ne bih mogao podnijeti taj miris gnjilog voća. Odmahnem glavom.

Pametna si ti glavica, Skote, reče on pa izlije vino iz čaše u sudoper. No jamačno je ipak sačuvao ostatak (ili zaboravio na nj) jer sad osjećam taj miris, ruku dam u vatru, i to jak. Kad sam sišao niza stube miris je jak poput zadaha, i sad čujem još nešto osim postojanog čegrtanja ledene kiše po fasadnim daskama i kuckanja kiše po prozorskim oknima:Georgea Jonesa. Iz tatina se radija po običaju čuje program WWVA, vrlo tiho. A čujem i hrkanje. Olakšanje je tako silno da su mi se suze slile niz obraze. Najviše sam se bojao toga da je budan i da čeka da se pokažem.No začuvši to otegnuto roštavo hrkanje, znam da nije tako.

Svejedno sam oprezan. Krenem zaobilaznim putem kroz blagovaonicu tako da u dnevni boravak uđem iza trosjeda. I u blagovaonici je džumbus. Nonina vitrina je prevrnuta i čini mi se da se svojski pomučio da je pretvori u iverje za potpalu. Sav porculan iz njeje razbijen. I onaj plavi vrč, a novac iz njega rascjepkan. Zeleni papirići razletjeli su se na sve strane. Neki čak vise i sa stropnog svjetla poput novogodišnjih konfeta. Očigledno stvoru u tati više ne treba novac kao ni knjige.

Usprkos hrkanju i premda sam iza trosjeda, zavirim u dnevni boravak poput vojnika koji proviruje iznad ruba zemunice nakon topničke paljbe. Moj je oprez nepotreban. Glava mu visi s kauča a kosa, koja nije vidjela škare još prije no što je Paul prolupao, tako je duga da gotovo dodiruje otirač. Mogao sam promarširati kroz sobu udarajući u činele a on se ne bi pomaknuo. Ne samo da tata spava usred krša dnevnog boravka - on se obeznanio.

Uđem korak u sobu i vidim da mu je obraz rasječen, a sklopljene mu oči izgledaju podliveno, izmučeno. Usne su mu spuznule sa zuba pa sliči starom psu koji je zaspao pokušavajući zarežati. Trosjed pokriva starom dekom kao obranu od mrlja od masti i hrane, i sad je djelomice umotan u nju. Jamačno se umorio od razbijanja kad je stigao ovdje jer je televizoru iskopao oko i razbio staklo na studijskoj fotografiji njegove pokojne žene a onda objavio fajront. Radioje na uobičajenom mjestu na stoliću pokraj trosjeda a onaj demižon je pokraj njega na podu. Pogledam u demižon i ne mogu vjerovati svojim očima: u njemu je ostalo tek prst vina. Gotovo ne mogu povjerovati da je toliko popio - on koji uopće nije naviknut na piće - ali oblak alkoholnih para, gust da ga malne vidim, uvjerljivo bazdi.

Onaj je pijuk naslonjen na uzglavlje trosjeda a na njegov vrh koji je probio moj krevet nataknut je papir. Znam da je to njegova poruka za mene, i ne želim je pročitati, ali moram. Napisao je tri retka ali samo devet riječi. Premalo da bi ih se ikad zaboravilo.

UBIJ ME

ONDA ME STAVI KRAJ PAULA

MOLIM TE

19.

Lisey, koja sad rida, okrenula je ovu stranicu i stavila je na ostale u svojem krilu. Sad su ostale samo dvije. Slova su postala razvučenija, pomalo bludeća, ne prianjaju za crte, očito su umorna. Znala je što slijedi - Sprašio sam mu kramp u glavu dok je ćorio, rekao joj je ispod njam-njam stabla - a mora li pročitati pojedinosti? Obvezuje li te bračni zavjet da moraš saslušati priznanje ocoubojstva svoga pokojnog muža?

No te su je stranice zazivale, vapile poput izgubljenog stvora koji je izgubio sve osim glasa. Ona spusti pogled na zadnje stranice. Ako ih već mora pročitati, zaključi ona, učinit će to što brže može.

20.

Ne želim, ali ipak podignem pijuk i stojim tako, držeći ga u rukama, gledajući u njega, gospodara mog života, mog satrapa. Često sam ga mrzio a on mi nikad nije dao razloga da ga dovoljno volim, to sad znam, ali ipak dovoljno da ga malo volim, osobito tijekom onih košmarnih tjedana nakon što je Paul prolupao. I u tom dnevnom boravku u koji se u pet sati ujutro uvlači prva siva dnevna svjetlost, dok ledena kiša kucka poput ure a ispod mene dopire zvuk njegova pištavog hrkanja, dok se s radija čuje reklama za nekakav diskontni salon namještaja u Wheelingu u zapadnoj Virginiji koji nikad neću posjetiti, znam da se sve svodi na crnobijeli izbor između toga dvoga, ljubavi i mržnje. Sad ću doznati što je od toga dvoga ovladalo mojim dječjim srcem. Mogu ga pustiti da živi i otrčati niz cestu do Muliejeva marketa, utrčati u neki nepoznati novi život, i tako ga osuditi na pakao kojeg se boji i koji zbog mnogo čega zaslužuje. Obilato zaslužuje. Najprije pakao na zemlji, pakao sobička u nekoj ludnici, a onda možda vječni pakao, čega se doista boji. Ili ga mogu ubiti i izbaviti. Izbor je na meni, i nikakav mi bog ne može pomoći u toj odluci, jer ne vjerujem ni ujednog.

Umjesto toga, pomolim se svom bratu koji me volio dok mu gnjiloba nije ovladala srcem i glavom. Upitam ga da mi kaže što da radim, ako je tamo. I dobijem odgovor - premda pretpostavljam da nikad neću znati je li doista Paulov ili moje mašte koja se pretvara da je Paul. Zapravo, ne vidim u čemu je razlika; potreban mije odgovor i dobio sam ga. U moje uho, jasno kao da je živ, Paul kaže: „Tatina nagrada je pusa.“

Tad dohvatim pijuk. Ona reklama na radiju je završila i zapjeva Hank Williams: „Why don't you love me like you used to do, How come you treat me like a worn-out shoe?“²¹

21.

Na tom su mjestu tri retka ostavljena prazna i riječi se počinju ponovno nizati u sadašnjem vremenu i obraćajući joj se izravno. Ostatak teksta je sitno pisan i gotovo ne vodi računa o plavim crtama; Lisey je sigurna da je zadnji ulomak napisao u jednom dahu. Ona ga pročita također u jednom dahu. Okrene zadnji list i nastavi čitati, neprestance brišući suze kako bi mogla vidjeti dovoljno jasno i shvatiti smisao njegovih riječi. Otkrije da si bez problema može predočiti taj prizor. Dječak, bosonog, možda samo u jedinim čitavim trapericama, podiže pijuk iznad svog usnulog oca na sivoj svjetlosti svanuća dok radio svira; na trenutak pijuk lebdi u zraku koji zaudara na vino od kupina i sve je isto. Svejednako. A onda

22.

Udarim ga pijukom. Lisey, udario sam ga s ljubavlju - kunem se - i ubijem si oca. Mislio sam da ću ga možda morati ponovno udariti ali je taj jedan udarac bio dovoljan i cijeli moj život to mije na pameti, cijeli moj život to bješe misao unutar svake moje misli, ustajem misleći Ubio sam si oca i liježem u krevet s tom mišlju. Ona je poput duha u pozadini svakog retka koji sam napisao u svakom romanu, svakoj priči:Ubio sam si oca. Rekao sam ti to onog dana ispod njam-njam stabla i mislim da mi je to donekle skinulo teret sa srca, tek toliko da potpuno ne prolupam za pet ili deset ili petnaest godina. Ali reći nije isto što i ispričati.

Lisey, ako ovo čitaš, znači da me nema. Mislim da neću dugo poživjeti, ali to malo što sam poživio (a bilo je jako dobro) mogu zahvaliti tebi. Toliko si mi puno pružila. Pruži mi još samo malo - tvoje oko na ovih posljednjih nekoliko riječi, najtežima koje sam ikad napisao.

Nikakva priča ne može dočarati koliko je takva smrt užasna, premda trenutna.

Hvala Bogu da ga nisam samo okrznuo pa da sam ga morao ponovno udariti; hvala Bogu da nije bilo cviljenja ili puzanja. Potrefio sam ga posred čela, točno tamo kamo sam naciljao, ali čak je i milost ružna u živom sjećanju; tu sam lekciju dobro naučio sa samo deset godina. Lubanja mu se smrskala. Kosa, krv i mozak prsnuli su na sve strane, poprskali deku koju je prebacio preko naslona trosjeda. Šmrkalj mu je izletio iz nosa a jezik mu se objesio. Glava mu se zaklatila preko ruba trosjeda i začuh tiho pućkanje kako su krv i mozak curili iz njegove glave. Dio toga, još toplo, zalije me po nogama. Hank Williams je još pjevao na radiju. Jedna tatina ruka stisnula se u šaku, pa se ponovno opustila. Osjetim miris govna i shvatim da se napravio u gaće. I znao sam da je to posljednje što je učinio.

Pijuk mu je još stršio iz glave.

Odvučem se u kut sobe, skutrim se i rasplačem. Ko kišna godina. Možda sam malo i zadrijemao, ne znam, al je u nekom trenutku bilo svjetlije, sunce je skoro izašlo, i mislim da je moglo biti oko podne. Ako je tako, prošlo je 7 sati, sat više-manje. Tad sam prvi put probao prenjet tatu u Ktonsku Lunu al mi ne uspije. Pomislih, pojedem li nešto, pa sam i pojeo, al nisam uspio. Onda pomislih, ako se okupam i sperem krv sa sebe, njegvu krv, počistim malo oko njega, al svejedno nisam uspio. Probavao sam. Uporno. Dva dana, rekao bi. Nekad bi pogledao u njega umotanog u deku i zamišljao si da on kaže Skote, stara rago, samo hrabro , uspjet ćeš, ko u nekoj priči. Probavao bi, pa čistio, probavao i čistio, nešto gricnuo pa probavao još. Očistio cijelu kuću! Od krova do podruma! Jednom sam otišao u Ktonsku samo da dokažem da možem i uspio sam al nisam mogao prenjet tatu. A tako sam jako probavao Lisey.

23.

Nekoliko praznih redaka. U dnu zadnje stranice napisao je: Neke su stvari poput SIDRA, Lisey, sjećaš se?

„Sjećam“, promrmlja ona. „Sjećam se. A tvoj je otac bio jedna od njih, zar ne?“ Pitala se koliko dana i noći. Koliko dana i noći je ostao sam s truplom Andrewa „Frcka“ Landona prije no što je Scott naposljetku prestao tegliti taj uteg od sidra i pustio vanjski svijet u kuću. Pitala se kako se snašao u njemu a da nije sasvim skrenuo s uma.

Još je nešto pisalo na drugoj strani lista. Ona ga okrene i shvati da je Scott odgovorio na jedno njezino pitanje.

Probavao sam pet dana. Onda sam odustao i zamotao ga u deku i bacio u septičku jamu. Kad je ledena kiša prestala otišao sam k Mulieju i rekao: „Tata je uzeo mog starijeg brata i mislim da su pokupili krpice a mene ostavili.“ Odveli su me u ured okružnog šerifa, debelog starkelje po imenu Gosling, a on me odveo socijalnoj radnici i tako sam pao na „državne jasle“, kako se kaže. Kolko znam Gosling je jedini murjak koji je otišao u našu kuću, velika stvar. Moj je tata jednom rekao da „šerif Gosling ne može nać vlastito dupe kad se posere.“

Ispod ovoga ponovno tri prazna retka, a kad se tekst nastavio - zadnja četiri retka komuniciranja s njezinim mužem - vidjela je koliko mu je bilo teško srediti misli i osjećaje, naći svoje odraslo ja. Pomučio se zbog nje, pomisli Lisey. Zapravo, zna da jest.

Babyluv: zatreba li tebi kakvo sidro da te ukotvi u tvojem mjestu u svijetu - ne u Ktonskoj Luni nego u ovome koji smo dijelili, upotrijebi pačvarak. Znaš kako ćeš ga vratiti.

Pusa - najmanje tisuću,

Scott

P.S. Svejednako. Volim te.

24.

Lisey je mogla ostati dugo sjediti s njegovim pismom, no popodne je brzo protjecalo. Sunce je još bilo žuto ali je odmicalo prema obzoru i uskoro će početi poprimati onaj uraganski narančasti preljev koji je tako dobro pamtila. Nije se nikako željela naći na onoj stazi u predvečerje, što je značilo da mora odmah krenuti. Odluči ostaviti Scottov posljednji rukopis ovdje, ali ne ispod Stabla od priče. Ostavit će ga na uzglavlju plitke udubine koja je označavala posljednje počivalište Paula Landona.

Vrati se do smokve čije je deblo bilo obraslo mahovinom, one koja je čudnovato sličila palmi, noseći ostatke žutog pokrivača i vlažne i raskvašene kartonske kutije. Spusti ih na zemlju pa podigne križ na čijoj je vodoravnoj letvici pisalo PAUL. Bio je raskoljen, krvav i nakrivljen ali ne i slomljen. Lisey uspije izravnati vodoravnu letvicu i utaknuti križ na njegovo prvotno mjesto. Pritom spazi nešto u blizini, gotovo skriveno u visokoj travi. Znala je što je to i prije no što je to podigla: nikad upotrijebljena injekcija, još zahrđanija, ali još poklopljena plastičnom kapicom.

Skote, igraš se vatrom, je li? rekao je njegov otac kad je Scott predložio da bi možda mogli drogirati Paula... i njegov je otac imao pravo.

Vrag neka me odnese ako nisam pomislio da sam se upiknuo na nju! Scott je rekao Lisey kad ju je prenio u Ktonsku Lunu iz njihove sobe u Antlersu. E, to bi bila životna ironija - nakon toliko godina! - ali još je poklopljena!

I sad je bila poklopljena. A u njoj se još nalazi ona paji-paji tekućina, kao da nisu prošle sve te godine.

Lisey poljubi mutno staklo valjka injekcije - nije znala i stavi je u kutiju sa Scottovom posljednjom pričom. A onda, držeći u naručju smotuljak ritastih ostataka pokrivača koji joj je Majčica poklonila za vjenčanje, Lisey krene prema stazi. Nakratko pogleda u dasku koja je ležala u visokoj travi pokraj nje. Riječi na dasci bile su još ispranije i sablasnije no svejedno raspoznatljive, i još se moglo pročitati K STUDENCU. Aonda Lisey prođe ispod drveća. Isprva se šuljala a ne hodala, nespretno koračala zbog straha da bi stanovito nešto moglo vrebati u blizini, da će je njegov čudni i užasni um osjetiti. A onda se malo-pomalo opusti. Dugonja je negdje drugdje. Padne joj na um da možda uopće i nije u Ktonskoj Luni. A ako jest, zašao je duboko u šumu. Lisey Landon ionako je tek trica u njegovu postojanju, i ako joj uspije to što se sprema učiniti, postat će još nevažnija jer su njezina nedavna zadiranja u ovaj egzotični ali zastrašujući svijet bila nehotična i uskoro će sasvim prestati. Budući da se riješila Dooleya, nije vidjela razloga zašto bi se ovamo trebala vratiti svojevoljno.

Neke su stvari poput sidra, Lisey, sjećaš se?

Lisey produži korak, a kad je stigla do mjesta gdje je srebrna lopata ležala na stazi, još pocrnjela od Dooleyeve krvi, prekorači je, i je okrznuvši pogledom.

Tad je već gotovo trčala.

25.

Kad se vratila u praznu radnu sobu, u tom je bivšem štaglju bilo još toplije ali Lisey nije bilo prevruće jer se već drugi put vratila mokra od znoja. Ovaj put omotana oko struka kao nekakvim čudnim širokim pojasom, ostacima onog žutog pokrivača, također mokrog da ga se moglo žmikati.

Upotrijebi pačvarak, napisao je Scott i rekao joj da ona zna kako će ga vratiti - ne u Ktonsku Lunu nego u ovaj svijet. Naravno da je znala. Zagazila je u studenac omotana njime, pa izašla. A onda, stojeći na utabanom bijelom pijesku žala gotovo sigurno posljednji put, okrenuta ne prema žalobnim i nijemim gledateljima na klupama nego od njih, zagledana u vodu iznad koje će zaploviti vječno puni mjesec, ona je zatvorila oči i jednostavno - što? Poželjela se vratiti? Ne, učinila je nešto puno aktivnije, manje sjetno... ali svejedno, ne sasvim lišeno tuge.

„Urlanjem sam se dozvala kući“, reče ona dugačkoj i praznoj prostoriji - u kojoj više nije bilo njegovih radnih stolova i računala, njegovih knjiga i njegove glazbe, njegova života. „Zar ne, Scott?“

Ali nije bilo odgovora. Kao da je naposljetku rekao sve što je imao. A možda je to bilo i dobro. Možda je tako bilo najbolje.

Sada, dok je pačvarak još mokar od vode iz studenca, mogla bi se omotana njime vratiti u Ktonsku Lunu kad bi to željela; umotana u takvu vlažnu magiju mogla bi otići i dalje, u druge svjetove onkraj Ktonske Lune... jer nije uopće sumnjala da takvi svjetovi postoje i da ljudima koji sjednu da počinu na onim kamenim klupama naposljetku dojadi sjediti pa ustanu i nadu neke od tih svjetova. Umotana u vodom natopljeni pačvarak mogla bi čak i poletjeti, kao što je činila u snovima. Ali neće. Scott je sanjao na javi, katkad blistavo - ali to je bio njegov talent i njegov poziv. Za Lisey Landon jedan je svijet i više nego dovoljan, iako je pretpostavljala da će u jednom samotnom pretincu njezina srca uvijek biti mjesta za taj drugi svijet, gdje je vidjela kako sunce zapada u svoju orkansku plamenu palaču a mjesec izlazi iz svoje palače srebrnaste tišine. Ali, hej, pa što? Ima gdje objesiti šešir i vozi dobar auto, nije gola ni bosa. A ima i četiri sestre, i jednoj od njih će trebati puno pomoći i razumijevanja da bi preživjela godine koje dolaze. Bilo bi najbolje staviti pačvarak da se osuši, da njegova predivna, smrtonosna težina snova i čarolije ispari, da ponovno postane sidro. Jednog će ga dana škarama rasjeći na komade i uvijek jedan nositi sa sobom, kao nešto antimagijski, nešto da je drži čvrsto nogama na zemlji, da ne odluta.

Dotad želi osušiti kosu i skinuti sa sebe tu mokru odjeću.

Lisey krene prema stubama. S nje su kapale tamne kapi na neka mjesta na kojima je onomad krvarila. Njezin pačvarski ogrtač sklizne joj na bokove u obliku suknje, egzotične i pomalo seksi. Okrene se i pogleda u dugačku praznu prostoriju koja kao da je snivala na prašnjavim zrakama kasnog kolovoskog sunca. I nju je ta svjetlost pozlatila i izgledala je pomlađeno, premda to nije znala.

„Mislim da sam ovdje gore gotova“, reče ona, iznenada nesigurna. „Idem sad. Bok.“ Pričeka. Nije znala što. Ne bješe ničeg. Samo slutnja nečeg.

Podigne ruku kao da će mahnuti, pa je ponovno spusti kao da joj je neugodno. Blijedo se nasmiješi i jedna joj suza kane niz obraz, neprimijećena. „Volim te, mili. Svejednako.“

Lisey siđe niza stube. Jedan trenutak njezina sjena zastane tamo, a onda i nje nestane.

Soba uzdahne. A potom utihne.

Center Lovell, Maine 4. kolovoza 2005.

KRAJ

AUTOROVA OBJAVA

Doista postoji studenac iz kojeg mi - a u ovom slučaju mi se odnosi na golemu družbu čitatelja i pisaca - pijemo i u koji bacamo mreže. Liseyna priča sadrži reference na doslovce desetke romana, stihova i pjesama čime sam pokušao potkrijepiti tu postavku. Ne kažem to zato da bih ikoga pokušao impresionirati svojom pameću - velik dio tih referenci je iz srca ne iz mozga - već zato što želim odati priznanje nekima od tih prelijepih ribica, a ne se kititi tuđim perjem.

Tako mi je vruće, molim te leda: Trunk Music Michaela Connellyja.

Vakuumska pećnica: Cold Dog Soup Stephena Dobynsa.

Pafko kod zida: Podzemlje Dona DeLilloa.

Čeka nas i gore: Naslov zbirke kratkih priča Manleya Wadea Wellmana.

Nitko ne voli klauna u ponoć: Lon Chaney

Meo je, dripci jedni: Posljednja kinopredstava, Larry McMurtry.

Ispražnjeni zlodusi: Oluja Williama Shakespearea („Pakao je prazan, i svi su zlodusi ovdje.“)

Neću dugo 'vako živit napisao je Rodney Crowell. Osim u Crowellovoj verziji, ovu su pjesmu snimili Emmylou Harris, Jerry Jeff Walker, Webb Wilder i Ole Waylon.

I naravno, sve od Ole Hanka. Ako ove stranice salijeće kakav duh, onda je u podjednakoj mjeri njegov koliko i Scotta Landona.

Želim vam oduzeti trenutak vremena da bih zahvalio i svojoj ženi. Ona nije Lisey Landon, kao što ni njezine sestre nisu Liseyne sestre, ali sam proteklih trideset godina uživao u „sestrinstvu“ Tabithe, Margaret, Anne, Catherine, Stephanie i Marcelle.

Sestrinstvo prolazi kroz svakodnevne mijene ali je uvijek zanimljivo. Za sve što sam dobro shvatio, zahvaljujem njima. Za ono što nisam, imajte malo milosti, u redu? Imam divnog starijeg brata, ali je istina da sam bio uskraćen za sestru.

Nan Graham uredila je ovu knjigu. Kritičari koji pišu osvrte na romane - osobito romane pisaca koji najčešće prodaju puno knjiga - rado napisu „Tom i tom dobro bi došle uredničke škare.“ Svima onima koji dođu u napast da to kažu o Liseynoj priči rado ću poslati nekoliko karakterističnih stranica iz rukopisa moje prve verzije, zajedno s Naninim komentarima. Vraćali su mi sastave iz francuskog na prvoj godini fakulteta s manje intervencija. Nan je izvrsno odradila svoj posao i zahvaljujem joj što me poslala u javnost košulje uredno zataknute u hlače i počešljanog. Što se tiče onih nekoliko slučajeva u kojima je autor nije poslušao... mogu samo reći „stvarnost je Ralph“.

Hvala L. i R.D., koji su čitali ove stranice u prvoj verziji.

I naposljetku, velika hvala Burtonu Hatlenu sa Sveučilišta Maine. Burt je bio najbolji profesor engleske književnosti kojeg sam imao. On mi je prvi pokazao put do onog studenca koji je on zvao „studenac jezika, studenac mitova, iz kojeg svi pijemo“. To bješe 1968. Otad sam često kročio stazom koja tamo vodi i ne znam bolje mjesto gdje bi čovjek mogao provoditi dane; voda je još slatka, a ribe još plivaju.

S. K.

Notes

1 – Dash na engleskom znači juriti, trčati.

2 – Nadimak znamenitog američkog fotografa poljskog podrijetla Arthura (Ushera) Felliga (1899-1968).

3 – Brigham Young (1801-1877), jedna od najvažnijih figura u povijesti Crkve Isusa Krista Svetaca posljednjih dana, popularno zvane Mormonska crkva.

4 – Alfred Bester (1913-1987), poznati američki pisac znanstvene fantastike. Jedna od legendarnih rečenica iz kultnog serijala Star Trek (nikad izrečena baš tim riječima!). Montgomerv "Scotty" Scott, bio je u tom serijalu glavni inženjer stroja na USS Enterprise, zadužen za teleportiranje.

5 – Muda (španj.).

6 – Referenca na lik Randlea McMurphyja iz romana Kena Keseva "Let iznad kukavičjeg gnijezda".

7 – Edgar Allan Poe je umro u Baltimoreu (gdje je stanovito vrijeme i živio) 1849. godine. Uzrok njegove smrti nikad nije pouzdano utvrđen.

8 – U ovom slučaju misli se na gradove Auburn i Lewiston u Maineu.

9 – Referenca na Audenovu pjesmu “You are never forgotten”

10 – Cijeli dan u lice s pustoši/A da svježe vode okusio nisam.

11 – Vurt je naslov romana Jeffa Noona (r. 1957.), a označava alternativnu stvarnost u koju se dospije sisanjem raznobojnih pera, pojam koji simbolično predstavlja naše najveće strahove.

12 – Lotofag, grč. onaj koji se hrani lotosom, pripadnik naroda na koji je Odisej naišao na svojim putovanjima, a koji žive u stanju blaženog zaborava izazvanog jedenjem lotosa.

13 – Naslov pjesme Roberta Burnsa iz 1793. ali i naslov horor priče M. R. Jamesa iz 1904.

14 – Referenca na poznatu pjesmu Ain 't nobody here but us chickens (Nema nikog, osim nas, peradi).

15 – Država Maine izdaje registarske oznake s motivom gnjurca, a dio prihoda od prodaje tih oznaka odlazi Upravi za parkove prirode i zaštitu ugroženih životinjskih vrsta u toj državi.

16 – Dennis Rader (1945.), serijski ubojica (ubio najmanje deset osoba u razdoblju između 1974. i 1991., kad je uhićen).

17 – Referenca na humorističnu seriju „I Love Lucy“ (1951-1957) i glavni lik Lucy Ricardo (komičarka Lucille Bali).

18 – Naslov novele Dona DeLilloa (kasnije dodane kao prolog DeLillovu romanu Podzemlje), o možda najpoznatijem bejzbolskom udarcu, kad je Bobby Thomson, igrač New York Giantsa, u doigravanju s bostonskim Dodgerima 1951. godine postigao pobjedonosni bod. Andy Pafko, lijevi branič Dodgera, stajao je ispred ograde igrališta i gledao kako lopta odlazi neuhvatljivo izvan terena.

19 – Referenca na rečenicu kojom bi se publici nakon koncerata Elvisa Presleya (od prosinca 1956.) objavilo da je Elvis odsvirao sve dodatke i da mogu ići kući.

20 – Referenca na teoriju Kilgorea Trouta, jednog od dvojice glavnih likova iz Vonne-gutova (1922-2007) romana Doručak šampiona (1973.).

21 – Zašto me ne voliš kao nekoć, kako to da se prema meni odnosiš kao prema iznošenoj cipeli?