Stephen King

MIZERI

Preveo
Vladan Stojanović

Naslov Originala:
Stephen King - MISERY

Knjiga je posvećena Stefani i Džimu Leonardu,
koji znaju zašto.
O, kako samo znaju.

boginja

Afrika

Želim da se najtoplije zahvalim na pomoći medicinskim radnicima koji su se pozabavili medicinskim aspektom knjige. To su:

Ras Dor, medicinski tehničar

Florens Dor, medicinska sestra

Dženel Ordvej, doktor medicine i psihijatrije.

Njihov doprinos kao i uvek tiče se stvari koje nećete primetiti. Svaka greška koju primetite ide meni na dušu.

Lek novril naravno ne postoji. Postoji nekoliko sličnih, zasnovanih na kodeinu. Osoblje bolničkih apoteka i doktori nažalost ponekad znaju biti neoprezni u čuvanju takvih lekova.

Sva mesta i likovi u ovoj knjizi u potpunosti su izmišljeni.

Prvi deo

ENI

Ako dovoljno dugo gledaš u ambis,
ambis počne da gleda u tebe.

– Fridrih Niče

1

eeećaš kaaaad

iii ećaš kaaaad

finoooo

Zvuci: čak i u izmaglici.

2

Zvuci su ponekad - kao i bol - slabili. Tada ne bi bilo ničeg izuzev izmaglice. Sećao se tame, čvrste tame pre izmaglice. Da li to znači da je napredovao? Neka bude svetlosti (čak i one maglovite), i svetlost beše dobra, i tako dalje i tako dalje? Da li su ti zvuci postojali u tami? Nije znao odgovore na bilo koje od ovih pitanja. Da li je imalo smisla postavljati ih? Nije znao odgovor ni na to pitanje.

Bol je bio negde ispod zvukova. Bol je bio istočno od sunca i južno od ušiju. To je bilo sve što je znao.

U jednom periodu, naizgled veoma dugom (takav je i bio, pošto su bol i olujna izmaglica bile jedine stvari koje su u njemu postojale), ti zvuci bili su jedina spoljašnja stvarnost. Nije imao pojma ko je ili gde je, niti je mario za to. Želeo je da bude mrtav, ali nije znao da to želi zbog bolom natopljene izmaglice koja mu je ispunjavala um kao letnji olujni oblak.

Vreme je prolazilo. Postao je svestan perioda odsustva bola i njihovog cikličnog karaktera. Po prvi put od izranjanja iz sveobuhvatne i sveprisutne tame koja je prethodila izmaglici javila mu se misao odeljena od sadašnjosti. Pomislio je na vremenom načeti šip koji je štrčao iz peska na Revir Biču. Otac i majka često su ga u detinjstvu tamo vodili. Uvek je tražio da prostru ćebe na mestu s kog se šip lepo video. Podsećao ga je na dugi očnjak zemljom pokrivenog čudovišta. Voleo je da sedi i da gleda kako se voda penje po njemu, sve dok ga u potpunosti ne pokrije. Vrh istrulelog šipa počeo bi da se pomalja satima kasnije, tik pre nego što bi majka rekla da je vreme da se spakuju i pođu kući, kad bi sendviči i krompir-salata bili pojedeni i poslednje kapi limunade isceđene iz očevog velkog termosa. Isprva bi samo delić načas provirio kroz talase, a zatim sve veći deo, sve duže. Šip bi gotovo u potpunosti izvirio iz vode, kad bi đubre završilo u velikom buretu s natpisom ODRŽAVAJTE PLAŽU ČISTOM i Polove igračke za plažu bile pokupljene

(zovem se Poli ja sam Poli i majka će mi večeras namazati opekotine od sunca uljem za bebe, pomislio je unutar oluje s grmljavinom u kojoj je obitavao)

i ćebe zamotano. Gledao bih njegove crne, lepljivom sluzi pokrivene stranice, okružene nemirnom sapunastom penom. Otac je pokušao da mu objasni da je to plima, ali on je oduvek znao da je stvar u šipu. Plima se dizala i spuštala; šip je ostajao na mestu. Samo se ponekad nije video. Bez šipa, ne bi bilo ni plime.

Ova uspomena kružila je izluđujuće njegovim umom, kao lenja muva zunzara. Trudio se da odgonetne njeno značenje, ali su mu zvuci smetali u tom poslu.

fiiiinoooo

pročitala svvvveeee

eeećaš kadddddda

Zvuci bi se ponekad zaustavili. Ponekad bi se i on zaustavio.

Prvo uistinu jasno sećanje o sada, o sada izvan olujne izmaglice, bilo je o zaustavljanju, o iznenadnoj svesti da ne može udahnuti vazduh i da je to u redu, da je to dobro, da je to u stvari sjajna stvar. Mogao je da izdrži određenu količinu bola, ali je ova prevršila svaku meru. Bilo mu je drago što izlazi iz igre.

Osetio je usta na svojim ustima, nesumnjivo ženska usta, uprkos tvrdim, suvim usnama. Dah je prodro iz njenih u njegova usta, a iz njih u grlo. Ispunio mu je pluća. Po prvi put je namirisao tamničarku kad su se usta povukla, namirisao je u ostatku daha koji mu je uduvala u usta. Unela ga je u njega onako kako bi muškarac uneo deo sebe u ženu nespremnu da ga primi. To je bio gnusni zadah, mešavina kolača od vanile, sladoleda od čokolade, pileće moče i putera od kikirikija.

Čuo je kako neko vrišti: „Udahni, dođavola! Udahni, Pole!”

Ponovo je osetio njene usne na svojim. Kužni dah ponovo se spustio niz njegovo grlo, kao nalet ustajalog vetra koji se vije za brzim vozom podzemne železnice, noseći stranice novina i nehajno odbačene omote slatkiša. Usne su se povukle. Pomislio je Bože dragi, ne dopusti da išta od tog vonja prodre u nos ali nije mogao da to spreči i, ah taj vonj, taj vonj, taj jebeni VONJ.

„Diši, prokletniče!”, neko je vrištao. Pomislio je Hoću, uradiću sve što tražiš, samo nemoj više, nemoj više da dišeš u mene. I pokušao je. Poklopila je njegove usne svojim, pre nego što je išta postigao. Bile su suve i mrtve kao kaiši slane kože. Još jednom ga je silovala svojim dahom.

Nije joj dopustio da izdahne kad je sklonila usne, već ju je odgurnuo i ispustio gigantski uzdah. Izgurao ga je iz sebe. Čekao je da se grudi, van njegovog vidokruga, same dignu i spuste, kao što su činile čitavog života, bez njegove pomoći. Ispustio je još jedan gigantski uzdah kad se to nije dogodilo. Prodisao je sopstvenim snagama. Disao je najvećom brzinom da bi isterao njen vonj i ukus iz sebe.

Obični vazduh nikad nije imao tako divan ukus.

Počeo je da tone u izmaglicu. „Auh! Bio si blizu!”, promrmljao je ženski glas pre nego što je sve tanušniji svet sasvim nestao.

Nisam bio dovoljno blizu, pomislio je i zaspao.

Sanjao je šip. Bio je tako stvaran da je pomislio da može pružiti ruku i kliznuti dlanom po zeleno-crnom ispucalom drvetu.

Pronašao je vezu između šipa i sadašnjosti kad se vratio u pređašnje stanje polusvesti. Rešenje mu je iznenada zalebdelo u umu. Bol nije bio nalik plimi. To je bilo naravoučenije sna koji je uistinu bio samo uspomena. Bol je samo naizgled dolazio i odlazio. Bol je bio kao šip, ponekad je bio pokriven, a ponekad otkriven, ali je uvek bio prisutan. Bio je tupo zahvalan kad ga bol nije razdirao u dubokom kamenom sivilu njegovog oblaka, ali je prestao da se zavarava. Znao je da je još uvek tamo i da čeka priliku za povratak. I nije imao posla s jednim, već s dva šipa. Šipovi su bili bol. Jedan deo njega znao je mnogo pre uma da izlomljeni šipovi predstavljaju njegove izlomljene noge.

Mnogo vremena trebalo mu je da se probije kroz sasušenu sluz i pljuvačku koje su mu zapečatile usne, da bi prostenjao: „Gde sam?”, ženi koja je sedela pored postelje s knjigom u rukama. Knjigu je napisao neki Pol Šeldon. Iznenadio se kad je prepoznao svoje ime.

„Vi ste u Sajdvinderu, Kolorado”, rekla je kad je konačno uspeo da pita. „Zovem se Eni Vilks. Ja sam…”

„Znam”, rekao je. „Vi ste moja najveća obožavateljka.”

„Da”, rekla je sa osmehom. „Upravo tako.”

3

Tama. Zatim bol i izmaglica. Potom svest da, iako je bol stalan, ponekad biva zatrpan nategnutim kompromisom u kome je prepoznavao odušak. Prvo stvarno sećanje na zaustavljanje, i vraćanje u život. Oživela ga je žena koja ga je silovala smrdljivim dahom.

Sledeće stvarno sećanje na njene prste koji mu guraju nešto u usta u pravilnim vremenskim razmacima, poveće tablete koje su, pošto nije bilo vode, ostajale u njegovim ustima. Topile su se ostavljajući neverovatno gorak ukus, sličan aspirinu. Hteo je da ih ispljune, da bi se otarasio neugodnog ukusa. Uzdržao se od toga, zato što je znao da mu on donosi visoku plimu koja prekriva šip

(ŠIPOVE, ŠIPOVE ima ih DVA ima ih dva, dobro je, ućuti sad samo ućuti pssst)

plimu pod kojom na izvesno vreme nestaju.

To se dešavalo u prilično dugim vremenskim razmacima. Bol je počeo ne samo da se povlači već da erodira (baš kao i onaj šip na Revir Biču, pomislio je, zato što ništa nije večno - iako bi se nekadašnji dečak namrštio na pomen takve jeresi), a stvarnost da se sve brže nameće, sve dok se objektivni svet s bagažem sećanja, iskustava i predrasuda nije manje-više ponovo oblikovao. On je Pol Šeldon. Piše dve vrste romana, one dobre i one koji se dobro prodaju. Dvaput se ženio i isto toliko puta razvodio. Previše je pušio (to jest pušio je pre svega ovoga, šta god „sve ovo” bilo). Desilo mu se nešto veoma loše. Preživeo je. Tamnosivi oblak sve brže se rasipao i sažimao. Proći će izvesno vreme pre nego što mu najveća obožavateljka donese stari bučni rojal sa iscerenim, razjapljenim ustima i glasom Paje Patka. Znatno pre toga shvatio je da je u đavolskoj nevolji.

4

Dalekovidi deo njegovog uma video je pre nego što je znao da je vidi. Sigurno je razumeo pre nego što je znao da je razume - zašto bi inače povezao tako nemilosrdne, zlokobne slike s njom? Pomislio bi na grozne statue koje poštuju prazoverna afrička plemena u romanima H. Rajdera Hagarda[ 1], na kamenje i usud, kad god bi ušla u sobu.

Slika Eni Vilks kao afričkog idola iz One ili Rudnika kralja Solomona bila je istovremeno smešno apsurdna i iščašeno odgovarajuća. Bila je krupna žena bez ženstvenih oblina, ako se izuzmu neprivlačne velike grudi ispod sivog džempera koji je uvek nosila. U kući je nosila vunene haljine, ispod kojih nije bilo oblih bokova, butina ili listova (povlačila se u svoju nikad viđenu spavaću sobu da bi obukla farmerke pre nego što bi izašla da obavi neki posao van kuće). Imala je krupno, ali neizazovno telo. Odavala je utisak zagušenja i uličnih prepreka, umesto gostoljubivih pukotina ili otvorenih, praznih prostora.

Iznad svega u njemu je budila uznemirujući utisak čvrstine, odsustva krvnih sudova ili unutrašnjih organa. Imao je utisak da je Eni Vilks sazdana iz jednog komada, od glave do pete i s jedne na drugu stranu. Bio je sve sigurniji da su njene oči, koje su se naizgled kretale, samo naslikane i da se ne miču, baš kao oči portreta koje vas tobož prate po sobi. Činilo mu se da bi, ako bi pokušao da zarije dva rastavljena prsta u njene nosnice, oni posle nekoliko milimetara naišli na čvrstu (iako blago rastegljivu) prepreku i da su i njeni džemperi, zajedno s vrećastim kućnim haljinama i izbledelim farmerkama za rad, samo deo tog čvrstog, vlaknastog, jednoobraznog tela. Stoga nije čudo što ga je podsećala na idola iz staromodnih romana. Širila je samo jedno osećanje oko sebe - nelagodnost - koja se neprestano produbljivala u pravcu užasa. Oduzimala je sva ostala, poput idola.

Ne, čekajte, to ne bi bilo sasvim pošteno. Nije samo uzimala. Davala je nešto. Davala je tablete, koje su nagonile plimu preko šipova.

Tablete behu plima. Eni Vilks predstavljala je lunarno prisustvo koje ih je guralo u njegova usta kao otpad nošen talasima. Donosila mu je po dve na svakih šest sati. Oglasila bi svoje prisustvo putem dva prsta koje mu je gurala u usta (brzo je naučio da željno sisa nametljive prste, uprkos gorkom ukusu). Kasnije se pojavljivala u debelom džemperu i jednoj od vrećastih haljina, obično s džepnim izdanjem njegovog romana ispod ruke. Uveče je dolazila u nekoj paperjastoj ružičastoj haljini, lica blistavog od pomade (bez napora je mogao imenovati njen glavni sastojak, iako nikad nije video pakovanje koje je koristila; miris lanolina bio je snažan i neporeciv). Probudila bi ga iz zbrkanog, dubokog sna s tabletama u ruci. Boginjavi mesec, vidljiv preko njenog čvrstog ramena, obasjavao ih je varljivom svetlošću.

Posle izvesnog vremena – kad je uznemirenost dostigla razmere koje se nisu mogle zanemariti – saznao je čime ga kljuka. Davala mu je sredstvo protiv bolova s mnogo kodeina zvano novril. Donosila mu je gusku u nepravilnim vremenskim razmacima, zato što je u organizam unosio isključivo tečnost ili želatinastu hranu (ranije, dok je bio u oblaku, hranila ga je samo intravenozno) i zato što je novril izazivao zatvor. Problemi s disanjem bili su drugi, mnogo ozbiljniji neželjeni efekat, kod osetljivijih pacijenata. Nije bio naročito osetljiv, iako je već osamnaest godina mnogo pušio, ali mu se disanje zaustavilo najmanje jednom (moglo je biti i drugih slučajeva, izgubljenih u izmaglici), kad mu je davala disanje usta na usta. To se moglo i slučajno desiti, ali je kasnije posumnjao da ga je zamalo ubila nehotičnim predoziranjem. Znala je o tome manje nego što je mislila da zna. To je bila samo jedna od njenih osobina koje su ga plašile.

Deset dana nakon izlaska iz crnog oblaka gotovo istovremeno otkrio je tri stvari. Prvo, da Eni Vilks raspolaže velikim količinama novrila (imala je mnogo raznovrsnih lekova). Drugo, da je navučen na novril. Treće, da je Eni Vilks luda, na veoma opasan način.

5

Tama je prethodila bolu i olujnom oblaku. Počeo je da se priseća onog što joj je prethodilo, kad mu je ispričala šta mu se desilo. To se pak desilo nedugo posle buđenja i postavljanja tradicionalnog pitanja u sličnim prilikama. Rekla mu je da je u gradiću Sajdvinder, u Koloradu, da je pročitala sve njegove romane najmanje dva puta, a da je najdraže, romane iz Mizerinog serijala, pročitala četiri, pet, a neke i svih šest puta. Želela je samo jedno, da ih brže piše. Rekla je da joj je bilo teško poverovati da je njen pacijent zaista onaj Pol Šeldon, čak i kad je videla dokumenta u njegovom novčaniku.

„Gde je moj novčanik, kad smo već kod toga?”, pitao je.

„Čuvam ga, na sigurnom je mestu”, rekla je. Njen osmeh iznenada se urušio. Zategnute usne svedočile su o opreznosti koja mu se nije dopadala. Stresao se, kao da je nasred divne cvetne livade otkrio duboku, živopisnim rastinjem skrivenu pukotinu. „Mislite li da sam nešto ukrala iz njega?”

„Ne, naravno da ne mislim. Samo…” samo što je ostatak mog života u njemu, pomislio je. U njemu je moj život van ove sobe. Van bola. Van vremena koje se rasteže kao duga ružičasta pantljika žvakaće gume koju klinac poteže iz usta kad mu je dosadno. Tako se osećam u poslednjih pola sata, pre dolaska tableta.

„Samo šta, gospodine?”, navaljivala je. Zabrinuto je posmatrao kako mrki oblak navučen preko njenog lica postaje sve tamniji. Pukotina se širila, kao da je zemljotres tutnjao ispod njenog čela. Slušao je uporno zavijanje vetra oko kuće. Zamislio je kako ga podiže i baca preko čvrstog ramena, kako visi na njemu kao džak preko kamenog zida i kako ga iznosi napolje i baca u najbliži smet. Smrzao bi se u njemu, vrišteći od bolova u smrskanim nogama.

„Tata mi je stalno govorio da pazim na novčanik”, rekao je, zapanjen lakoćom s kojom je izgovorio presnu laž. Njegov otac je sa zapanjujućom veštinom uspevao da ga ne opaža, izuzev kad je to bilo baš neophodno. Koliko se sećao, dao mu je samo jedan savet u životu. Na četrnaesti rođendan poklonio mu je kondom u plastičnoj kesici.

„Stavi ga u novčanik”, rekao je Rodžer Šeldon, „ako se ikad napališ dok se s nekim vaćariš u motelu, odvoji trenutak da ga navučeš na sebe. Na ovom svetu ima previše kopiladi. Ne želim da te u šesnaestoj ispratim u vojsku.”

Nastavio je: „Toliko puta mi je govorio da ne skidam pogled s novčanika, da mi je ta misao duboko usađena. Istinski mi je žao.”

Opustila se. Osmehnula. Pukotina se zatvorila. Letnje cveće ponovo se veselo lelujalo na povetarcu. Nešto mu je govorilo da bi se susreo s rastegljivom tamom, ako bi prošao rukom kroz taj osmeh. „Niste me uvredili. Na sigurnom je mestu. Čekajte! Imam nešto za vas.” Otišla je. Vratila se s činijom vrele supe s povrćem. Nije pojeo mnogo, ali je pojeo više nego što je isprva mislio da će moći. Izgledala je zadovoljno. Ispričala mu je šta se dogodilo, dok je kusao supu. Zapamtio je sve što mu je rekla. Pretpostavljao je da je dobro znati kako je završio smrskanih nogu, ali je do tog saznanja došao na onespokojavajući način. Činilo mu se da je lik u priči ili pozorišnom komadu čija priča se ne pripoveda kao isečak iz stvarnosti, već kao plod mašte.

Odvezla se u Sajdvinder u vozilu s pogonom na sva četiri točka, da bi kupila hranu za stoku i nešto kućnih potrepština… i da bi pogledala knjige u mekom povezu izložene na stalku u apoteci. To se desilo u pretprošlu sredu. Nova izdanja uvek su stizala utorkom.

„Znate, usput sam mislila na vas”, rekla je, dok mu je gurala kašiku sa supom u usta i brisala kapljice iz ugla usana salvetom. Hranila ga je kao profesionalac. „Zar ne mislite da je to čudesna podudarnost? Nadala sam se da će se Mizerino dete konačno pojaviti u mekim koricama, ali nisam bila te sreće.”

Oluja se približavala, ali su prognostičari oko podneva tvrdili da će skrenuti na jug, ka Nju Meksiku i Sangre de Kristosu.

„Da”, rekao je. Setio se te prognoze. „Rekli su da će skrenuti. Zbog toga sam i krenuo na put.” Pokušao je da pomeri noge i zastenjao od strašnog bola.

„Ne činite to”, rekla je. „Ako povučete noge za jezik, Pole, neće zatvarati usta… još dva sata ne mogu vam dati tablete. Ionako ih uzimate u preteranoj količini.”

Zašto nisam u bolnici? To pitanje se nametalo, ali nije bio siguran da iko od njih dvoje želi da ga postavi. Ne još, u svakom slučaju.

„Toni Roberts rekao mi je u poljoprivrednoj apoteci, da je bolje da požurim ako želim da se vratim kući pre oluje, a ja sam mu rekla…”

„Koliko smo daleko od grada?”, pitao je.

„Prilično”, neodređeno je odgovorila, pogleda uprtog u prozor. Zavladala je tišina. Uplašio se onog što je video na njenom licu. Na njemu nije bilo ničeg. Gledao je u crnu prazninu pukotine na alpskoj livadi, u crnilo na kom nije raslo cveće, ambis u koji bi dugo propadao. Jednom je obišao ludnicu. To je uradio pre dosta godina, dok je istraživao za Mizeri, prvu od četiri knjige koje su poslednjih osam godina bile njegov glavni izvor prihoda. Video je taj pogled… ili, preciznije, nepogled. Reč koja ga najbolje opisuje je katatonija, ali za neuhvatljivo poređenje koje ga je plašilo nije postojao odgovarajući izraz. Procenio je da su njene misli u tom trenutku bile slične njegovoj slici o njenoj fizičkoj pojavi: čvrste, vlaknaste, jednoobrazne, bez šupljina.

Lice joj se polako razbistrilo. Misli su lagano uticale na njega. Reč uticale bila je malčice pogrešna. Lice se punilo, kao jezero ili plimski bazen; zagrevalo se. Da… zagrevalo se, kao neka mala električna naprava, toster ili možda grejalica.

„Rekla sam Toniju: ’Ta oluje ide na jug.’” Isprva je govorila sporo, smeteno, ali su reči počele da zvuče normalnije, bliže normalnoj kadenci i da se ispunjavaju konverzacijskim sadržajima. Pažljivo je slušao. Sve što je govorila bilo je malčice čudno, iščašeno. Imao je utisak da sluša pesmu pevanu u pogrešnom ključu.

„On je rekao:’Izgleda da se predomišlja.’

’Opa bato!’, odvratila sam. ’Najbolje je da osedlam vranca i odjašem.’

’Ostao bih u gradu da sam na vašem mestu, gospojice Vilks’, rekao je. ’Na radiju kažu da će biti prava mećava, a niko nije spreman za nju.’

Morala sam da se vratim kući. Samo ja mogu da nahranim stoku. Rojdmanovi su najbliži susedi. I oni su kilometrima odavde. Sem toga, Rojdmanovi me ne mirišu.”

Oprezno ga je odmerila, kad je izrekla poslednju rečenicu. Odlučno je kucnula kašikom po rubu činije, suočena s njegovim ćutanjem.

„Da li je gotovo?”

„Jeste. Hvala vam, sit sam. Supa je izvrsna. Imate li mnogo stoke?”

Ako je imaš mnogo, hitro je razmišljao, moraš unajmiti pomoć. Najmanje jednog radnika. „Radnik” je bila obećavajuća reč. Zapazio je da ne nosi burmu.

„Nema je mnogo. Čuvam pet-šest koka nosilja. Dve krave. I Mizeri.”

Nije mogao da ne trepne.

Nasmejala se. „Znala sam da ćete pomisliti da nije lepo što sam nazvala krmaču po hrabroj i lepoj ženi koju ste izmislili, ali to je njeno ime. Nisam htela da pokažem nepoštovanje.” Dodala je, nakon kratkog razmišljanja: „Znate, mnogo je krotka i pitoma.” Nabrala je nos i na trenutak postala krmača. U tom su joj pomogle retke dlake na bradi. Skičala je kao svinja: „Grok! Grok! Grok! GROK!”

Posmatrao ju je razrogačenih očiju.

Nije to primetila. Ponovo je odlutala. Pogled joj je bio odsutan i zamišljen. U očima joj se samo odražavala svetlost lampe s noćnog stočića.

Konačno se blago trgnula i rekla: „Sneg je počeo da pada posle osmog kilometra. Od početka je bio veoma gust Tako vam je u ovim krajevima. Vozila sam polako, upaljenih farova. Videla sam vaš automobil pored puta. Bio je prevrnut.” Pogledala ga je prekorno. „Svetla su bila ugašena.”

„Sve se desilo iznenada”, rekao je. Sećanja su se polako vraćala, ali se još nije setio da je tog dana bio prilično pijan.

„Zaustavila sam se”, rekla je. „Možda ne bih, da se sve dešavalo na uzbrdici. Znam da ne zvučim kao hrišćanka, ali je na putu već bilo sedam-osam centimetara snega. Ko zna da li bih mogla da krenem uzbrdo da sam se zaustavila, čak i s vozilom s pogonom na sva četiri točka. U takvim situacijama lakše je reći sebi: ’Verovatno su izašli iz vozila. Neko ih je povezao’, i tako dalje i tako dalje. Vaša kola bila su na vrhu trećeg brda posle Rojdmanovih. Teren je tamo prilično ravan. Zaustavila sam se. Čula sam stenjanje, čim sam izašla iz auta. To ste bili vi, Pole.”

Počastila ga je neobičnim, materinskim osmehom.

U njegovom umu prvi put pojavila se misao: U nevolji sam. Ova žena nema tri čiste.

6

Sledećih dvadesetak minuta sedela je pored njega i pričala, u očigledno retko koriščenoj spavaćoj sobi. Telo mu je varilo supu. Bol se budio u nogama. S promenljivim uspehom nastojao je da se usredsredi na ono što je govorila. Misli su mu tekle u dva pravca. Hteo je da čuje kako ga je izvukla iz olupine kamara iz 1974. godine. Potmuli bol se pomaljao, kao dva šipa ispod plime u opadanju. Zamišljao je sebe u Hotelu Bulderado. Završavao je roman, u kom se Mizeri - hvala dragom bogu na sitnim uslugama - nije pojavljivala.

Imao je mnogo razloga da ne piše o Mizeri. Jedan je daleko nadjačavao sve ostale, oklopljen i nepotopiv. Mizeri je - hvala dragom bogu na sitnim uslugama - mrtva. Umrla je pet stranica pre kraja Mizerinog deteta. Nije bilo nijednog suvog oka u kući kad se to dogodilo. Ni Pol nije bio izuzetak - samo što je on zaplakao od histeričnog smeha. „Ijan i Džefri zajedno su napustili crkveno groblje u Liti Dantorpu. Podržavali su jedan drugog u žalosti, rešeni da iznova pronađu svoje živote.” Toliko se kikotao pišući ove redove da je imao muke da pogodi tipke na pisaćoj mašini. Pisao ih je nekoliko puta. Hvala bogu na dobrom starom korektoru. Otkucao je KRAJ ispod poslednjeg pasusa i počeo da trči po hoteskoj sobi sobi vrišteći: Konačno sam slobodan! Konačno sam slobodan! Veliki svemogući bože, ponovo sam slobodan! Glupa kučka konačno je otegla papke!

Novi roman zvao se Brza kola. Nije se smejao kad ga je dovršio. Neko vreme nepomično je sedeo ispred pisaće mašine razmišljajući: Možda si upravo dobio Američku nagradu za roman godine, prijatelju moj. Zatim je podigao…

„… malu modricu na desnoj slepoočnici, koja nije izgledala ozbiljno. Vaše noge… odmah sam videla, iako je svetlost slabila, da vaše noge nisu…”

… telefonsku slušalicu i pozvao sobnu poslugu, da bi naručio bocu dom perinjona. Sećao se kako je čekao da stigne, hodajući tamo-amo, u hotelskoj sobi u kojoj je dovršio sve svoje knjige od 1974. godine. Sećao se da je kelneru dao napojnicu od pedeset dolara i da ga je pitao za vremensku prognozu. Sećao se kako mu je zadovoljni, usplahireni, nasmejani kelner rekao da će oluja koja ide ka njima skrenuti s puta ka jugu i Nju Meksiku. Sećao se ledeno hladne boce, diskretnog pucnja pampura, suve božanstveno kiselkaste prve čaše i otvaranja putne torbe. Posmatrao je avionsku kartu do Njujorka. Najedanput se setio kako je u magnovenju odlučio…

„… da je najbolje da vas odmah odbacim kući! Jedva sam vas odnela do džipa, ali ja sam krupna žena - kao što ste primetili - imala sam gomilu ćebadi u zadnjem delu. Ubacila sam vas pozadi i zavila u njih. Čak i u sve oskudnijoj svetlosti činili ste mi se poznati! Mislila sam da ste možda…”

… da istera stari kamaro iz garaže i da se odveze umesto da se ukrca u avion. Šta ga, kog đavola, pa čeka u Njujorku? Prazna, sumorna, hladna i verovatno opljačkana kuća u gradu. Ko je jebe! Pomislio je i popio još šampanjca. Idi na zapad, mladi čoveče, idi na zapad! Ideja je bila dovoljno blesava da mu se učini smislenom. Poneće samo jedan komplet preobuke i…

„… pronašla sam torbu. I nju sam ponela. Ništa drugo nisam videla. Plašila sam se da ćete umreti, pa sam upalila Staru Besi i…”

… rukopis Brzih kola i krenuće ka Vegasu, Rinu ili čak i Gradu Anđela, Setio se da mu je ideja isprva delovala malčice budalasto. Takvo putovanje priličilo bi momčiću od dvadeset četiri godine, koji je upravo prodao prvi roman, a ne čoveku koji je pre dve godine proslavio četrdeseti rođendan. Ideja mu posle nekoliko čaša šampanjca više nije izgledala toliko glupo. Ma, izgledala mu je gotovo plemenito. Biće to neka vrsta velike odiseje, dobar način da se nanovo zbliži sa stvarnošću, posle dugog boravka u predelima iz mašte. Zbog toga je upao…

„… ugasili ste se kao sveća! Bila sam sigurna da ćete umreti… hoću da kažem, načisto sigurna! Zbog toga sam izvukla vaš novčanik iz zadnjeg džepa i pogledala vašu vozačku dozvolu. Pročitala sam ime, Pol Šeldon, i pomislila: ’Oh, sigurno je slučajnost’, ali i fotografija na dozvoli ličila je na vas. Tako sam se uplašila da sam morala sesti za kuhinjski sto. Isprva sam pomislila da ću se onesvestiti i da je fotografija samo još jedna u nisu slučajnosti. Fotografije na vozačkim dozvolama ionako liče jedna na drugu. Znala sam da ste to vikad sam našla članske karte Udruženja književnika i PEN-a…”

… u nevolju, kad je sneg počeo da pada. Mnogo pre toga zastao je kod hotelskog bara i gurnuo Džordžu dvadeset zelembaća da bi mu dao drugu bocu doma. Iskapio ju je na Auto-putu I-70 kroz Stenovite planine. Vozio se ispod neba sive, metalne boje. Negde istočno od Ajzenhaurovog tunela skrenuo je s auto-puta, zato što je kolovoz bio go i suv, a oluja klizila ka jugu. Prokleti tunel činio ga je nervoznim. Slušao je staru kasetu Boa Didlija na kasetašu ispod komandne table. Nije uključivao radio sve dok kamaro nije počeo ozbiljno da kliza u stranu i dok nije shvatio da ovo nije prolazna nepogoda već prava oluja. Po svoj prilici nije skrenula prema jugu, u skladu s predviđanjima meteorologa, već ide pravo na njega. To znači da je u nevoljama do guše

(baš kao što si i sada)

ali bio je dovoljno pijan da pomisli kako joj može izmaći. Zbog toga je nastavio da vozi, umesto da se zaustavi i potraži sklonište u Kani. Sećao se kako je po podne naglo posivelo i kako je počeo da se trezni od šampanjca. Sećao se da se nagnuo napred da dohvati cigarete s upravljačke table i da je auto tada poslednji put proklizao. Pokušao je da održi kontrolu, ali se situacija samo pogoršala. Sećao se muklog, tupog udarca, nakon kog se svet okrenuo naglavačke, gore i dole zamenili su mesta. On je…

„… vrisnuti! Znala sam da ćete preživeti, kad sam čula da vrištite. Ljudi na umoru retko vrište. Nemaju dovoljno snage za to. Jednostavno sam znala. Odlučila sam da vas nateram da živite. Posegla sam za lekovima za bol. Naterala sam vas da ih uzmete. Zatim ste zaspali. Dala sam vam još lekova, kad ste se probudili i ponovo počeli da vrištite. Neko vreme imali ste groznicu. Suzbila sam i nju. Dala sam vam antibiotik. Nekoliko puta bili ste na ivici, ali je sad s tim gotovo. Dajem vam reč da je tako.” Ustala je. „Vreme je da se odmorite, Pole. Morate povratiti snagu.”

„Noge me bole.”

„Tako je, sigurna sam da je tako. Za jedan sat dobićete lekove.”

„Dajte mi ih odmah, molim vas.” Bilo ga je sramota što moli, ali nije mogao da ćuti. Plima se povukla, ogolivši načete šipove. Bih su potresno stvarne činjenice koje se ne mogu zaobići, niti srediti.

„Dobićete ih za jedan sat.” Zvučala je odlučno. Pošla je ka vratima s kašikom i činijom supe u ruci.

„Čekajte!”

Okrenula se prema njemu, da bi ga strogo i brižno odmerila. Taj pogled nije mu se dopao. Ni najmanje.

„Dve nedelje je prošlo otkad ste me izvukli iz automobila?”

Ponovo je izgledala smeteno i nervozno. Tad još nije znao da njegova tamničarka nema preterano jasan pojam o vremenu. „Otprilike.”

„Bio sam bez svesti?”

„Gotovo sve vreme.”

„Šta sam jeo?”

Zamišljeno ga je posmatrala.

„IV”, odvratila je.

„IV?”, ponovio je. Pogrešno je protumačila njegov zaprepašćeni izraz kao odraz neznanja.

„Hranila sam vas intravenozno”, rekla je. „Kroz cevčice. Otuda ovi belezi na rukama.” Odmerila ga je brižnim pogledom. „Dugujete mi život, Pole. Nadam se da to nećete zaboraviti. Nadam se da to nećete smesti suma.”

Zatim je otišla.

7

Sat je nekako prošao. Konačno je prošao.

Ležao je u krevetu, znojeći se i drhteći. Iz druge sobe dopro je zvuk čuvenog poljupca iz serije Meš, a za njim i glas disk-džokeja s WKRP-a, šašave radio-stanice iz Sinsinatija. Nudio je set noževa, izdiktirao besplatni telefonski broj i obavestio gledaoce iz Kolorada zainteresovane za nabavku valjanih kuhinjskih pomagala da dobro obučeno osoblje kompanije čeka njihov poziv.

I Pol Šeldon je čekao.

Pojavila se nedugo pošto je časovnik u drugoj sobi označio osam sati. Donela je dve tablete i čašu vode.

Nestrpljivo se podigao na laktove, kad je sela na krevet.

„Pre dva dana konačno sam se dokopala vaše nove knjige”, rekla mu je. Led je kuckao u čaši. Taj zvuk ga je izluđivao. „Mislim na Mizerino dete. Svidela mi se… dobra je kao i sve ostale. Još bolja! Ma, najbolja je!”

„Hvala vam”, uspeo je da prozbori. Znoj mu je oblivao čelo. „Molim vas… moje noge… mnogo me bole…”

„Znala sam da će se udati za Ijana”, rekla je sa sanjalačkim osmehom, „i verujem da će se Džefri i Ijan jednog dana ponovo sprijateljiti. Hoće li?” Odmah je dodala: „Ne, nemojte mi reći! Hoću sama da saznam. Zadovoljstvo će tako biti veće. Čitava večnost prođe do pojave sledeće knjige.”

Bol je pulsirao u nogama. Stiskao ga je kao čelični prsten u međunožju. Opipao se tamo dole. Karlica mu je po svoj prilici bila netaknuta. Svejedno se u tim predelima osećao čudno i izvitopereno. Izgleda da mu ispod kolena ništa nije bilo netaknuto. Nije hteo da pogleda noge. Izgledale su iskrivljeno i naduto ispod posteljine. To mu je zasad bilo dovoljno.

„Molim vas? Gospođice Vilks? Bol…”

„Zovite me Eni. Svi moji prijatelji zovu me tako.”

Dala mu je hladnu i orošenu čašu vode. Zadržala je tablete. Ostale su u njenoj ruci. Bile šu plima. Bila je Mesec, donosilac plime koja će pokriti šipove. Prinela je tablete njegovim ustima. Odmah ih je otvorio… Povukla ih je, kad je to učinio.

„Dozvolila sam sebi da pogledam u vašu torbu. Ne zamerate mi zbog toga, zar ne?”

„Ne. Ne, naravno da vara ne zameram. Lek…”

Činilo mu se da mu se niz čelo kotrljaju naizmenično vrele i hladne kapljice znoja. Da li će vrisnuti? Moguće je.

„Pronašla sam rukopis u njoj”, rekla je. Stiskala je tablete u desnoj ruci. Polako ju je iskrenula. Pale su u levicu. Pogledom ih je pratio. „Zove se Brza kola. Znam da nije roman o Mizeri.” Ponovo ga je pogledala s blagim prekorom, pomešanim s ljubavlju. To je bio materinski pogled. „U devetnaestom veku nije bilo automobila, brzih ili sporih!” Zakikotala se posle ove šale. „Takođe sam uzela slobodu da ga pogledam… Ne zamerate mi zbog toga, zar ne?”

„Molim vas”, ječao je. „Ne zameram vam, ali molim vas..”

Nakrenula je levu ruku. Tablete su se zakotrljale, zastale i pale na desni dlan. Kucnule su se.

„Nećete mi zameriti ako ga pročitam, zar ne?”

„Neću…” Kosti su mu skrhane, a noge pune gnojnih rana od staklenih krhotina. „Neću…” Pokušao je da se osmehne. „Ne, naravno da ne.”

„Nikad ne bih učinila tako nešto bez vašeg odobrenja.” Zvučala je iskreno. „Previše vas poštujem. Ja vas volim, Pole.” Naglo je i onespokojavajuće pocrvenela. Jedna tableta pala joj je iz ruke na pokrivač. Pol je posegnuo za njom, ali je ona bila brža. Zaječao je, ali ona to nije primetila. Ponovo se odsutno zagledala kroz prozor. „Volim vaš um”, rekla je, „vašu kreativnost. To sam imala na umu.”

U očajanju je rekao: „Znam. Vi ste moja najveća obožavateljka.” Ništa drugo nije mogao da smisli.

Ovog puta nije se samo zagrejala - blesnula je. „Tako je! Tako je i nikako drugačije! Ne bi vam smetalo da pročitam rukopis u tom duhu, zar ne? U duhu… ljubavi koju kao velika obožavateljka osećam prema vama i vašem delu? Iako vaše druge knjige ne volim koliko one o Mizeri?”

„Ne bi”, rekao je i zažmurio. Ne bi. Napravi kape od stranica rukopisa ako želiš, samo… molim te… umirem….

„Tako ste dobri”, nežno je dodala. „Znala sam da ćete biti takvi. Znala sam, čitajući vaše knjige. Čovek koji je uspeo da smisli Mizeri Častejn, da je zamisli i da joj udahne život, ne može biti drugačiji.”

Prsti su joj se najedanput našli u njegovim ustima, šokantno poznati i perverzno dobrodošli. Usisao je tablete između njih. Progutao ih je pre nego što je stigla da prinese čašu vode njegovim ustima.

„Ponašate se kao bebica”, rekla je. Nije mogao da je vidi, zato što je žmurio. Osećao je da će zaplakati. „Ali dobra bebica. Imam toliko pitanja za vas… toliko toga htela bih da znam.”

Opruge su zaškripale kad je ustala.

„Bićemo veoma srećni”, rekla je. Nije otvorio oči ni kad je munja iskonskog užasa sevnula u njegovom srcu.

8

Plutao je. Plima je naišla. Plutao je na njoj. Televizor je neko vreme radio u drugoj sobi, a zatim nije. Sat bi se ponekad oglasio. Pokušavao je da izbroji udarce, ali je stalno grešio u brojanju.

IV. Kroz cevčice. Otuda ovi belezi na rukama.

Podigao se na lakat i posegnuo za lampom. Uspeo je da je uključi. Pogledao je ruke. S unutrašnje strane laktova video je senke ljubičaste i oker boje. U središtu svake modrice bile su rupice pune crne krvi. Legao je na leđa. Zagledao se u tavanicu. Osluškivao je vetar. Usred zime bio je pri vrhu Velike razdelnice Stenovitih planina. Bio je sam sa ženom koja nije imala tri čiste, sa ženom koja ga je hranila intravenozno dok je bio bez svesti, sa ženom koja je očigledno imala neiscrpne zalihe droge, sa ženom koja nikom nije javila da je ovde.

Sve to bilo je važno, ali je počinjao da shvata da je nešto važnije: plima se ponovo povlačila. Pažljivo je osluškivao, nestrpljiv da čuje zvuk budilnika na spratu. Znao je da se još dugo neće oglasiti, ali je bilo vreme da počne čekati taj trenutak.

Luda je, ali mu je neophodna.

Auh, u velikoj sam nevolji, pomislio je. Tupo je zurio u tavanicu, dok su mu po čelu izbijale graške znoja.

9

Sledećeg jutra donela mu je još supe. Rekla mu je da je pročitala četrdeset stranica onog što je nazvala njegovom „rukopisnom knjigom”. Rekla mu je da ne misli da je na nivou prethodnih dela.

„Radnja se teško prati. Stalno skače napred-nazad.”

„Reč je o posebnoj tehnici pripovedanja”, rekao je. Nalazio se negde između bola i njegovog odsustva. To mu je omogućilo da malo bolje razmisli o onom što mu je saopštila. „To je samo nešto neobičniji pripovedački postupak. Objekat… objekat pripovedanja diktira formu.” Pretpostavljao je da bi taj zanatski trik mogao da je zanima, čak i da je očara. Bog sveti zna da su slični podaci opčinjavali polaznike spisateljskih radionica, kojima je predavao u mlađim danima. „Dečakov um je, vidite zbrkan, i zato…”

„Jeste! Veoma je zbrkan, što ga čini manje zanimljivim. Ne i nezanimljivim - sigurna sam da ne možete stvoriti nezanimljiv lik - ali manje zanimljivim. I kakva količina vulgarnosti! Svaka druga reč je ona koja počinje na j! U njoj nema…” Razmišljala je. Automatski ga je hranila supom i brisala usta ne gledajući u njega, kao što iskusne daktilografkinje retko gledaju u tastaturu dok kucaju. Na osnovu toga zaključio je da je bila medicinska sestra. Nije bila doktor, o, ne; oni ne bi očekivali balavljenje, niti bi mogli da s takvom lakoćom i preciznošću predvide putanju svakog potočića supe niz bradu.

Da je meteorolog zadužen za onu oluju bio upola tako dobar u svom poslu kao Eni Vilks u njenom, ne bih bio u ovom jebenom sosu, s gorčinom je razmišljao.

„U njoj nema. Plemenitosti!” Iznenada je povikala i skočila s kreveta. Umalo ga nije polila goveđom supom po prebledelom, preneraženom licu.

„U pravu ste”, strpljivo je rekao. „Razumem šta hoćete da kažete. Istina je da Toni Bonasaro nema plemenitosti u sebi. Vidite, on je dečko iz geta koji pokušava da se iščupa iz pogubne sredine. Što se tih reči tiče… svi ih koriste u…”

„Ne koriste ih!”, rekla je, ošinuvši ga gadljivim pogledom. „Šta mislite da ja radim kad sam u poljoprivrednoj apoteci? Šta mislite da govorim? ’Toni, daj mi džak jebene hrane za svinje i džak onog kurvinskog kukuruza i nešto boga mu poljubim sredstva protiv pijavica?’ I šta mislite da mi on kaže? ’Ma, primio sam jebenu porudžbinu, Eni. Odmah ću je jebeno doneti’?”

Ličila je na nebesku vešticu koja će svakog časa prosuti niz tornada. Uplašeno se povukao pred njom. Činija supe naginjala joj se u rukama. Jedna, a zatim i druga kapljica pala je na posteljinu.

„Mislite da uđem u banku i kažem gospođi Bolindžer: ’Evo velikog koplanskog čeka. Bolje mi daj pedeset jebenih dolara, jebeno najbrže što možeš’? Mislite li da su me zato izveli pred sud u Den…”

Potočić goveđe supe boje blata prosuo se po pokrivaču. Pogledala je u mrlju, pa u njega. Lice joj se izobličilo od gneva. „Eto! Pogledajte šta sam učinila zbog vas!”

„Izvinite.”

„I treba da se izvinjavate!”, vrisnula je i zavitlala činiju u ćošak. Razbila se. Supa se razlila po zidu. Zinuo je od čuda.

Isključila se. Tridesetak sekundi nepomično je sedela. Srce Pola Šeldona za to vreme nije se usuđivalo da kuca.

Malčice je podigla glavu. Zakikotala se.

„Imam preku narav”, rekla je.

„Žao mi je”, procedio je kroz suvo, stisnuto grlo.

„I treba da vam bude žao.” Lice joj je poprimilo normalne konture. Zagledala se u zid. Pomislio je da će se ponovo isključiti. Umesto toga uzdahnula je i podigla krupno telo s postelje.

„Nema potrebe da koristite takve reči u knjigama o Mizeri, zato što ih u ono doba ljudi nisu koristili. Nisu ni postojale. Pretpostavljam da životinjska vremena traže životinjske reči. Trebalo bi da se držite vaših romana o Mizeri. Kažem vam to najiskrenije, kao vaša najveća obožavateljica.”

Nadomak vrata se okrenula, da bi mu se obratila. „Vratiću knjigu rukopis u vašu torbu i završiti Mizerino dete. Možda ću je pročitati kasnije, kad završim.”

„Ne činite to, ako vas čitanje te knjige ljuti”, rekao je. Pokušao je da se osmehne. „Ne želim da vas ljutim. Znate, na izvestan način zavisim od vas.”

Nije mu uzvratila na osmeh! „Da”, rekla je. „Zavisite. Slažete li se sa mnom, Pole?”

Izašla je, ne sačekavši odgovor.

10

Plima se povukla. Šipovi su se vratili. Počeo je da čeka zvonjavu sata. Dva zvona. Čuo ih je. Podigao se na jastucima. Posmatrao je vrata. Ušla je u sobu. Vezala je kecelju preko džempera i haljine. Nosila je kantu.

„Pretpostavljam da želite vaš kukuričući lek”, rekla je.

„Da, molim vas.” Postideo se kad je pokušao da se umilno osmehne - osećao se groteskno, neprepoznatljivo.

„Donela sam ga, ali prvo moram da počistim ovaj džumbus u ćošku. Džumbus koji ste vi napravili. Moraćete da sačekate dok ne završim.”

Ležao je u krevetu s nogama sličnim slomljenim granama pod pokrivačem, dok mu je znoj curio niz lice u tanušnim potočićima. Ležao je i gledao kako prilazi ćošku, kako spušta kofu i kupi krhotine činije. Pokupila ih je i iznela. Vratila se i kleknula pored kofe. Zaronila je ruku u vodu i izvukla sapunjavu krpu. Iscedila je i počela da skida mrlju od supe sa zida. Posmatrao ju je drhteći. Drhtanje je pogoršalo bol, ali nije mogao da ga zaustavi. Okrenula se i videla da drhti i da natapa posteljinu znojem. Počastila ga je tako podmuklim osmehom da je poželeo da je ubije.

„Mrlja se osušila”, rekla je kad se okrenula prema zidu. „Bojim se da će čišćenje potrajati.”

Trljala je zid. Mrlja je sporo nestajala. Polagano je umakala krpu, cedila je, trljala i počinjala sve iz početka. Nije video njeno lice, ali je pretpostavljao - bio je siguran - da se isključila i da bi mogla satima ribati zid samo da bi ga još duže mučila.

Konačno je - malo pre nego što je sat označio pola tri - ustala i ispustila krpu u vodu. Bez reči je podigla kofu. Ležao je u krevetu i slušao škripanje podnih dasaka, muziku njenih teških koraka. Slušao je kako prosipa vodu iz kofe - i, neverovatno, kako pušta vodu iz česme, da bi je ponovo napunila. Zaplakao je u sebi. Plima se nikad nije ovoliko povukla. Nije video ništa izuzev blata koje se suši i napuklih šipova koji su bacali zauvek izvitoperene senke.

Vratila se i na trenutak zastala na vratima. Pogledala je njegovo vlažno lice s poznatom mešavinom strogosti i materinske ljubavi. Oči su joj odlutale do ćoška na kom nije bilo ni traga mrlje od supe.

„Moram da isperem”, rekla je, „da ne bi ostala senka na zidu. Sve mora biti u najboljem redu. Temeljitost je neophodni preduslov reda. Tačno je da sam sama, ali to ne srne biti opravdanje za nemar. Živim na osnovu majčinog pravila, Pole. Govorila je: ’Jednom zabataljeno, nikad čisto.’”

„Molim vas”, procedio je. „Molim vas. Bol. Umirem.”

„Ne. Ne umirete.”

„Vrištaću”, rekao je i snažnije zaplakao. Plač je pojačavao bol, u nogama i srcu. „Neću moći da se suzdržim.”

„Samo vi vrištite. Ali ne zaboravite da ste vi napravili ovaj nered. Vi, a ne ja. Sami ste krivi.”

Nekako je uspeo da se uzdrži od vrištanja. Gledao je kako zaranja krpu u vodu, kako je cedi i riba, zaranja, cedi i riba. Konačno je, baš kad je sat u onom što je zamišljao kao salon označio tri, ustala i podigla kofu.

Sada će izaći. Izaći će, pa ću čuti kako prosipa prljavu vodu u sudoperu. Možda se satima neće vraćati, zato što misli da me nije dovoljno kaznila.

Nije izašla, već je prišla krevetu i potražila nešto u džepu kecelje. Izvadila je ne dve, već tri tablete.

„Izvolite”, nežno mu se obratila.

Nagurao ih je usta. Podigao je pogled i video da diže žutu plastičnu kofu ka njemu. Ispunila je njegov vidokrug, kao polumesec. Sivkasta voda curkala je preko ruba kofe na posteljinu.

„Sperite ih niz grlo ovim”, rekla je jednako ljubaznim glasom.

Zurio je u nju, raširenih očiju.

„Učinite kako sam vam rekla. Znam da ih možete progutati bez vode. Verujte mi kad vam kažem da vas mogu naterati da ih ispovraćate. To je naposletku samo voda iz kofe. Neće vam nauditi.”

Nadvila se nad njega kao monolit. Blago je nagnula kofu. Video je kako se krpa lagano ljulja u tamnim dubinama kao leš davljenika. Video je i tanku skramu sapuna na vrhu. Jedan deo njega režao je od besa, ali nijedan deo nije oklevao. Brzo je pio. Sprao je tablete niz grlo. U ustima je imao isti ukus koji je osetio nekoliko puta u detinjstvu, kad ga je mama naterala da opere zube sapunom.

Stomak mu se zgrčio i bučno pobunio.

„Ne bih ih povratila da sam na vašem mestu. Do devet uveče nećete dobiti druge tablete.”

Na trenutak se zagledala u njega, praznim pogledom. Lice joj je zablistalo. Osmehnula se.

„Više me nećete ljutiti, zar ne?”

„Neću”, prošaputao je. Da naljutim Mesec koji donosi plimu? Kakva je to ideja?! Kako loša ideja!

„Volim vas”, rekla je, pre nego što ga je poljubila u obraz. Udaljila se, bez osvrtanja, noseći kofu kao što tvrdokorna seljanka nosi čabricu s mlekom, malo dalje od tela, da ne bi prosula nešto dragocene tečnosti.

Polegao je po jastucima, kušajući prljavštinu i malter u ustima i grlu. Kušajući sapun.

Neću povratiti… neću povratiti… neću povratiti!

Nagon za povraćanjem počeo je da bledi. Shvatio je da će zaspati. Izdržao je dovoljno dugo da lek počne da deluje. Pobedio je.

U ovoj bici.

11

Sanjao je da ga je pojela ptica. To je bio ružan san. Čuo je tresak i pomislio: Da, dobro je, tako je! Upucajte je! Upucajte prokletinju!

Probudio se sa saznanjem da je to samo Eni Vilks koja zatvara zadnja vrata. Izašla je da namiri stoku. Slušao je prigušen škriput njenih koraka po snegu. Prošla je pored njegovog prozora u zimskoj jakni, s namaknutom kapuljačom. Dahom je pravila oblačiće. Razbijala ih je licem. Nije gledala na njegovu stranu. Pretpostavljao je da razmišlja o obavezama u ambaru. Nahraniće stolni, očistiti obore, možda baciti nekoliko čarolija. Ovo poslednje slagalo bi se s njenom prirodom, Nebo je bilo tamnoljubičasto, zahvaljujući suncu na zalasku. Bilo je pola šest - šest.

Plima je još pokrivala šipove, mogao je da nastavi da spava - želeo je da nastavi da spava - ali nije mogao. Morao je da razmisli o bizarnoj situaciji u kojoj se našao, dok je sposoban za kakvo-takvo razmišljanje.

Najgore od svega bilo je to što nije hteo da razmišlja, ni kada je to mogao, iako je znao da bez razmišljanja neće moći da se izvuče iz ovog sosa. Njegov um neprestano je pokušavao da potisne čitavu priču u stranu, kao dete koje gura obrok od sebe, iako mu je rečeno da neće ustati sa stola dok ga ne pojede.

Nije želeo da razmišlja o onom što se zbilo, zato što je proživljavanje te situacije bilo dovoljno mučno iskustvo. Nije želeo da razmišlja o tome, zato što bi mu svaki put pred očima zaigrale iste, neprijatne slike - kako se isključila, kako ga je podsetila na kamene idole ikako se žuta plastična kofa nadnela nad njega kao mesec. Razmišljanje o tome neće promeniti njegovu situaciju. Štaviše, bilo je gore od nerazmišljanja. Misli na Eni Vilks i njegov tragični položaj u kući uvek bi potisnule sve druge. Srce bi prebrzo zakucalo, uglavnom od straha, ali i od stida. Video bi sebe kako prislanja usne uz rub žute kofe i prljavu vodu s tankim slojem sapuna i krpom u njoj. Video bi kako pije sve to, bez i najmanjeg oklevanja. Nikad nikome neće reći ni reč o tome, ako se ikad izvuče odavde. Pretpostavljao je da bi mogao probati da laže samog sebe, iako je sumnjao u uspeh tog poduhvata.

Hteo je da živi, ma koliko jadan i posramljen bio (a bio je, i te kako je bio).

Razmisli o tome, prokletstvo! Isuse Hriste, da li si tolika kukavica da ne smeš ni da pokušaš!

Nisam - ali sam zamalo pa tolika kukavica.

Naišla je neobična, gnevna misao: Ne dopada joj se nova knjiga zato što je previše glupa da bi shvatila o čemu se radi.

Pomisao nije bila samo neobična. Njegova osećanja prema Brzim kolima u ovim uslovima nisu bila bitna. Ali razmišljanje o onom što je rekla, ako ništa drugo, bilo je novi pravac. Bolje da se ljuti na nju, nego da je se plaši. Zbog toga se energično posvetio toj ideji.

Da li je previše glupa? Nije. Previše je kruta. Ne samo da je nevoljna da se menja već je neprijateljski raspoložena prema samoj ideji promene!

Da. Možda je luda, ali da li je išta drugačija od stotina hiljada ljudi po čitavoj zemlji, kad je procena njegovog rada u pitanju? Devedeset procenata njih jesu ženskog roda i jedva čekaju novu pet stotina strana dugačku epizodu iz turbulentnog života nahočeta koje se uzdiglo do supruge uglednog aristokrate. Ne, ni najmanje se nije razlikovala od njih. Htele su Mizeri, Mizeri, Mizeri. Kad god bi potrošio godinu-dve vremena na pisanje drugih romana - onog što je, sa sigurnošću, nadom i konačno određenom vrstom sumornog očajanja, smatrao „ozbiljnim” radom - dobijao bi more protestnih pisama od tih žena, od kojih se veliki broj potpisivao rečima „vaša najveća obožavateljka”. Ton ovih pisama se razlikovao. Bilo je zbunjenih (ona su nekako najviše bolela), prekornih i neobuzdano gnevnih, ali je poruka bila uvek ista: Ovo nije ono što sam očekivala, ono što sam htela. Molim vas, vratite se Mizeri. Želim da znam šta se dešava s Mizeri! Mogao je da napiše savremene Pod Vulkanom, Tesu od Ubervilovih, Buku i bes, to ne bi bilo važno. Verne čitateljke još uvek bi tražile Mizeri, Mizeri, Mizeri.

Radnja se teško prati… nije zanimljiv… a tek vulgarnosti!

Gnev se ponovo rasplamsao u njemu. Plamteo je zbog njene bolesne čvrstine, zbog činjenice da ga je otela, da ga je držala zarobljenog, da ga je naterala da bira između gutanja prljave vode iz kante ili trpljenja bola zbog izlomljenih nogu - da bi zatim, povrh svega, imala petlje da kritikuje najbolju stvar koju je ikada napisao.

„Prokleta da si i ti i reč na j za koju si se uhvatila”, rekao je. Osećao se bolje. Osećao se kao svoj, iako je znao da je ovo bila jadna, nikakva i besmislena pobuna - bila je u ambaru, u kom ga nije mogla čuti. Plima je bezbedno prekrivala načete šipove. Ipak…

Sećao se kako je ušla ovamo, kako mu je uskraćivala tablete da bi iznudila odobrenje da pročita rukopis Brzih kola. Vrela plima stida i poniženja zapljusnula mu je lice. Sad je tu bilo i pravog besa: razvio se iz iskre u majušni, drhtavi plamičak. Nikome nikada nije pokazao rukopis pre probnog čitanja i prekucavanja. Nikada. Čak ni agentu Brajsu. Nikada. Ma, nije ga ni…

Misli su mu se načas prekinule. Čuo je daleko mukanje krava.

Ma, nije ga ni kopirao, do izrade druge verzije.

Rukopis Brzih kola u posedu Eni Vilks bio je jedini postojeći primerak njegove nove knjige na vascelom svetu. Spalio je i beleške s materijalima.

Dve godine teškog rada nisu joj se dopale. Luda je.

Voli Mizeri. Voli nju, a ne sitnog obijača automobila sa ustima punim psovki iz Španskog Harlema.

Sećao se da je razmišljao: Napravi kape od stranica rukopisa ako želiš, samo… molim te…

Bes i poniženje ponovo su se uzdigli u njemu, budeći prvi zloslutni talasić bola u nogama. Da. Rad, ponos obavljenim poslom i njegovim kvalitetom… sve te stvari izbledele su kao senke magične lampe, što su i bile kad se bol pogoršao. Delovala je u potpunosti čudovišno zbog pomisli da će mu to učiniti - da mu može to učiniti, iako je proveo najveći deo života misleći da je reč pisac najvažnija odrednica njegove ličnosti. U tom svedu izgledala je potpuno monstruozno. Mora pobeći od nje. Zaista je bila idol. Ako ga ne ubije, ubiće sve što je u njemu.

Čuo je radosno skičanje svinje. Mislila je da će mu to zasmetati, ali je on mislio da je Mizeri divno ime za svinju. Sećao se kako je podražavala krmaču, kako je naborala gornju usnu i zategla obraze. Za trenutak je izgledala kao svinja: Grok! GROK!

Iz ambara je dopirao njen glas: „Gic-gic-gic!”

Opružio se, pokrio rukama oči i pokušao da se drži besa, zato što ga je bes činio hrabrim, a hrabar čovek može da razmišlja. Kukavica ne može.

Bio je siguran da je ova žena medicinska sestra. Da li je još radila? Nije, zato što nije išla na posao. Zašto više nije radila svoj posao? Odgovor na to pitanje bio je očigledan. Nije imala tri čiste. Bila je bolesna ispod skalpa. Ono što mu je bilo očigledno, uprkos bolu sred kog je živeo, moralo je biti očigledno i njenim koleginicama.

Imao je još podataka na osnovu kojih je mogao da proceni koliko dasaka joj fali u glavi, zar ne? Izvukla ga je iz olupine automobila. Smestila ga je u gostinsku sobu i intravenozno kljukala hranom i drogom, umesto da pozove policiju ili hitnu pomoć. Predozirala ga je, zbog čega je najmanje jedanput prestao da diše. Nikom nije rekla da je ovde i neće to učiniti, ako to do sada nije uradila.

Da li bi se ponela na isti način da je iz slupanog automobila izvadila bilo koga drugog? Utamničila ga je zato što je on Pol Šeldon i zato što je ona…

„Moja najveća obožavateljica” promrmljao je i pokrio oči rukom.

Strašno sećanje procvalo je u pomrčini: majka ga je odvela u Bostonski zoološki vrt. Posmatrao je veliku divnu pticu, s najprekrasnijim crvenim, ljubičastim i kraljevskoplavim perjem. Video je njene oči… pune najcrnje tuge. Pitao je majku odakle je. Kad je rekla iz Afrike, shvatio je da je osuđena da ugine u kavezu, daleko od mesta koje joj je dobri bog podario za život. Rasplakao se. Majka mu je kupila sladoled. Izvesno vreme nije plakao, ali mu je sećanje na ptičje oči ponovo nateralo suze na oči. Morala je da ga povede kući. U tramvaju mu je rekla da je kukumavko i sekapersa.

Njeno perje. Njene oči.

Bol u nogama je rastao.

Ne. Ne, ne.

Snažnije je pritisnuo oči unutrašnjom stranom lakta. Iz ambara je dopifalo neravnomerno trupkanje. Bilo mu je nemoguće da kaže o čemu se radi, naravno, ali je u mašti

(vaš UM vašu KREATIVNOST to sam imala na umu)

video kako gura bale slame s tavana petom čizama i kako padaju na pod ambara.

Afrika. Ta ptica je došla iz Afrike. Iz…

Presekla je njegove misli kao oštrim nožem, usplahirenim vrištećim glasom: Da li mislite da su me zato izveli pred sud u Den…

Pred sud. Kad su me izveli pred sud u Denveru.

Da li se kunete da ćete reći istinu i samo istinu, ništa izuzev istine, tako vam bog pomogao?

(„Neznam odakle mu to dolazi.”)

Kunem se.

(„UVEK zapisuje takve stvari.”)

Navedite vaše ime.

(„Niko u mojoj porodici nije tako maštovit. ”)

Eni Vtlks.

(„Tako je živopisna!”)

Zovem se Eni Vilks.

Želeo je da ona kaže još nešto. Nije to učinila.

„Hajde”, promrmljao je, s rukom preko očiju. Tako je najbolje razmišljao. Najbolje je maštao. Njegova mati volela je da priča gospođi Malvejni s druge strane ograde, da njen mali ima čudesno živopisnu maštu i da uvek piše divne pričice (izuzev kad ga nije zvala kukumavkom i sekapersom, naravno). „Hajde, hajde, hajde.”

Video je Eni Vilks u denverskoj sudnici. Nije nosila farmerke, već tamnoplavu haljinu i gnusobni šešir. Video je da je sudnica puna znatiželjnika, da je sudija ćelav i da nosi naočari. Sudija je imao sede brkove i mladež ispod njih. Sedi brkovi pokrivali su najveći deo, ali ne i čitav mladež.

Eni Vilks.

(„Sa samo tri godine počeo je da čita! Možete li da zamislite!”)

U duhu… ljubavi koju kao velika obožavateljica osećam prema vama i vašem delu…

(„Stalno nešto zapisuje, izmišlja.”)

Moram da isperem.

(„Afrika. Ta ptica je odatle došla”)

„Hajde”, šaptao je, ali nije mogla dalje. Sudski poslužitelj zamolio bi je da kaže svoje ime, stalno je ponavljala da je Eni Vilks, ali nije govorila ništa izuzev toga. Sedela je tamo, vlaknastog, čvrstog, krupnog tela, meškoljila se i unedogled ponavljala svoje ime, ali ništa više od toga.

Zaspao je, pokušavajući da zamisli zašto je bivša medicinska sestra koja ga je zarobila jednom stajala pred sudom u Denveru.

12

Bio je u bolnici. Preplavilo ga je silno olakšanje - tako veliko da je zamalo zaplakao. Nešto se desilo dok je spavao, neko je došao ili se Eni predomislila ili sažalila. To sad nije bilo važno. Zaspao je u kući čudovišne žene, da bi se probudio u bolnici.

Ali, sigurno ga ne bi smestili na ovako dugačkom odeljenju, veličine avionskog hangara?! Gigantsko odeljenje bilo je puno identičnih redova muškaraca (s identičnim) bocama hranljive tečnosti koje vise s identičnih stalaka pored njihovih postelja. Podigao se u sedeći položaj i video da su muškarci identični - da su svi isti kao on. Iz daljine se oglasio sat. Shvatio je da taj zvuk dopire iza zida sna. Ovo je san. Olakšanje je ustupilo pred tugom.

Vrata na drugom kraju velikog odeljenja otvorila su se i propustila Eni Vilks. Nosila je dugu haljinu s keceljom kao Mizeri Častejn u Mizerinoj ljubavi. Preko ruke je prebacila pletenu korpu, pokrivenu peškirom. Gledao je kako skida peškir. Posegnula je u korpu i izvadila punu šaku nečega. Bacila je to nešto u lice najbližem usnulom Polu Šeldonu. To je bio pesak - Eni Vilks pretvarala se da je Mizeri Častejn koja se pretvara da je peščani čovek, peščana žena.

Lice usnulog Pola Šeldona prebledelo je pred njegovim očima avetinjski, čim je pesak popao po njemu. Strah ga je probudio iz sna i vratio u spavaću sobu u kojoj je Eni Vilks stajala iznad njega. Držala je debelo džepno izdanje Mizerinog deteta. Obeleživač stranica svedočio je da je pročitala tri četvrtine romana.

„Stenjali ste”, rekla je.

„Loše sam sanjao.”

„Šta ste sanjali?”

Rekao je prvo što mu je palo na pamet, a nije bilo istina:

„Sanjao sam Afriku.”

13

Sutra ujutru je zakasnila. Lice joj je bilo boje pepela. Dremao je. Razbudio se čim ju je video. Uspravio se na laktove.

„Gospođice Vilks? Eni? Da li je s vama sve u r…”

„Nije.”

Hriste, doživljava srčani udar, pomislio je. Potresao se i odmah zatim silno obradovao. Nek je strefi i to veliki!Nek joj raznese čuku! Bio bi više nego srećan da otpuzi do telefona, ma koliko ga to bolelo. Otpuzaće do telefona i preko slomljenog stakla, ako bude neophodno.

Radilo se o srčanom udaru… ali ne od priželjkivane vrste.

Krenula je ka njemu. Nije se teturala, već se kotrljala, kao mornar koji je izašao na kopno posle višemesečnog boravka na brodu.

„Šta…” Pokušao je da uzmakne od nje, ali nije imao kud. Iza njega je bilo uzglavlje, a iza njega zid.

„Ne!” Stigla je do ivice kreveta i naletela na njega. Zaljuljala se. Na trenutak je izgledalo da će pasti na njega. Stajala je posmatrajući ga, bleda kao krpa. Žile na vratu su joj iskočile. Jedna vena pulsirala joj je nasred čela. Otvorila je šake, da bi ih skupila u kao kamen tvrde pesnice. Ponovo ih je otvorila.

„Ti… ti… ti prljava ptičice!”

„Šta… nije mi…” Puklo mu je pred očima. Srednji deo njegovog tela ispraznio se i u potpunosti nestao. Setio se gde joj je sinoć bio obeleživač stranica, na tri četvrtine knjige. U međuvremenu pročitala ju je do kraja. Saznala je sve što ima da se zna. Znala je da Mizeri nije bila jalova, već Ijan. Da li je sedela u još neviđenoj dnevnoj sobi razjapljenih usta i raširenih očiju kad je Mizeri konačno shvatila istinu i odlučila da krišom ode Džefriju? Da li su joj se oči napunile suzama kad je shvatila da Mizeri i Ðžeffi nisu započeli ljubavnu aferu iza leđa čoveka kog su voleli, već da su odlučili da mu daruju najveći dar koji su mogli - dete za koje će verovati da je njegovo? Mizeri je saopštila Ijanu da je trudna. On ju je snažno privio na grudi. Plakao je, mrmljajući: „Draga moja, o draga moja!” U tih nekoliko sekundi shvatio je da su se sve te stvari dogodile. Bila je ljuta kao ris, umesto da zaplače od uzbuđenja i tuge, kad je Mizeri preminula, dajući život dečačiću kog će Ijan i Džerfi zajedno odgajiti.

„Ne može biti mrtva!” pisnula je Eni Vilks. Otvarala je i stiskala šake u pesnice, znatno bržim ritmom. „Mizeri Častejn ne može biti mrtva!”

„Eni… Eni, molim te…”

Na stolu je bio stakleni bokal s vodom. Dohvatila ga je i prosula vodu po njemu. Hladna voda poprskala ga je po licu. Ledena kocka pala je pored levog uva i kliznula niz jastuk i u udubinu na ramenu. Okom uma je

(„Tako živopisna!”)

video kako ga udara bokalom po licu i kako umire od frakture lobanje i teškog krvarenja, dok mu se koža ježi od ledene vode koja mu se razliva po rukama.

Htela je to da učini. Nije sumnjao u to.

U poslednjem trenutku ustuknula je i zavitlala bokal ka vratima. Razbio se, kao onomad činija sa supom.

Pogledala ga je i sklonila kosu s lica - dve sićušne crvene mrlje cvetale su na beloj pozadini - zadnjim delom ruke.

„Prljava ptičice!”, stenjala je. „Pogana, prljava ptičice. Kako si mogao!”

Govorio je brzo, usplahireno i grozničavog pogleda, svestan da mu život zavisi od onog što će izreći u sledečih dvadesetak sekundi.

„Eni, godine 1871. žene su često umirale na porođaju. Mizeri je dala život za svog supruga, najboljeg prijatelja i svoje dete. Njen duh uvek će…”

„Ne želim njen duh!”, vrisriula je i savila prste u kandže. Uperila ih je na njega kao da će mu iskopati oči. „Želim nju! Ubio si je! Ti si ubica!” Ponovo je stisla šake u pesnice. Spustila ih je kao klipove pored njegove glave. Zabila ih je duboko u jastuk. Poskočio je kao krpena lutka. Kriknuo je, kad su mu se noge pomerile.

„Nisam je ja ubio!”, vrisnuo je.

Ukočila se. Zurila je u njega s mračnim izrazom - s onom pukotinom na licu.

„Naravno da nisi”, rekla je, s gorkim sarkazmom. „A ko je, ako ti nisi, Pole Šeldone?”

„Niko nije”, rekao je, znatno tišim glasom. „Umrla je, to je sve.”

Duboko u sebi znao je da govori istinu. Da je Mizeri Častejn bila stvarna osoba, najverovatnije bi bio pozvan „da pomogne policiji u istrazi”, kako se to eufemistički govori. Naposletku, imao je motiv - mrzeo ju je. Mrzeo ju je od treće knjige. Pre četiri godine za prvi april desetini prijatelja poslao je knjižicu odštampanu o svom trošku. Nazvao ju je Mizerin hobi. Opisivala je Mizerin veseli vikend na selu proveden u tucanju s Groulerom, Ijanovim irskim seterom.

Mogao je da je ubije… ali nije. Mizerinu smrt je na kraju, uprkos sve jačem preziru koji je osećao prema njoj, doživeo kao prilično iznenađenje. Do samog kraja njenih banalnih avantura ostao je dosledan stavu da umetnost podražava život - ma kako neubedljivo. Umrla je krajnje neočekivanom smrću. Njegova lascivna šala ni na koji način nije uticala na tu činjenicu.

„Lažeš”, prošaputala je Eni. „Mislila sam da si dobar, ali ti nisi dobar. Ti si jedna lažljiva, matora, prljava ptičica.”

„Otišla je, to je sve. To se ponekad dešava. To je kao u životu, kad neko samo…”

Prevrnula je sto pored kreveta. Plitka fioka ispala je iz ležišta. Iz nje se prosula sitnina i njegov ručni sat Nije ni znao da su tu. Uzmakao je od nje.

„Sigurno misliš da sam juče rođena”, rekla je. Iskezila je zube. „Na poslu sam gledala kako desetine ljudi umiru - stotine, kad malo bolje razmislim. Neki odu vrišteći, a neki u snu - samo odu, baš kao što si rekao.”

„Ali junaci iz priča NE odlaze tek tako! Bog nas uzima kad proceni da je kucnuo naš čas. Pisac je bog za likove iz priče. Izmislio ih je baš kao što je bog nas napravio. Jasno je da niko ne može navesti boga da objasni svoje postupke. Ali, što se Mizeri tiče, reći ću ti nešto, prljava ptičice, reći ću ti da bog ima par slomljenih nogu i da se zatekao u mojoj kući, da jede moju hranu… i…”

Isključila se. Ustala je. Ruke su joj mlitavo visile pored tela. Gledala je u zid sa starom uramljenom fotografijom Trijumfalne kapije. Stajala je tamo. Pol je ležao na krevetu s okruglim tragovima na jastuku, pored ušiju, i gledao u nju. Slušao je kako voda koja je bila u bokalu kaplje na pod. Palo mu je na pamet da bi mogao počiniti ubistvo. To pitanje povremeno je postavljao sebi, u strogo akademskom vidu, naravno. Samo što sad više nije bilo akademsko. Imao je i odgovor. Da nije razbila bokal, sam bi ga tresnuo o pod i pokušao da zarije krhotinu u njen vrat, dok je stajala tamo, nepokretna kao stalak za kišobrane.

Spustio je pogled na stvari poispadale iz fioke. Video je samo nešto sitnine, hemijsku olovku, češalj i sat. Nije bilo novčanika. Još važnije, nije bilo švajcarskog nožića.

Malčice se povratila. Bes je uminuo. Odmerila ga je tužnim pogledom.

„Mislim da bi bilo bolje da odem, da ne budem pored tebe. Mislim da to nije… pametno.”

„Ideš? Gde ideš?”

„To nije važno. Idem na meni poznato mesto. Uradiću nešto nepromišljeno, ako ostanem ovde. Moram da razmislim. Doviđenja, Pole.”

Pružila je korak preko sobe.

„Hoćeš li se vratiti da mi daš lekove?”, zabrinuto je pitao.

Uhvatila se za kvaku i zatvorila vrata, ne udostojivši ga odgovora. Prvi put čuo je okretanje ključa u bravi.

Čuo je njene korake u hodniku. Trgao se kad je gnevno kriknula - nije razumeo šta je rekla - i kad je još nešto palo i razbilo se. Vrata su se zalupila. Čuo je cviljenje guma po utabanom snegu. Zvuk motora se udaljavao. Sveo se na hrkanje, a Zatim na zujanje. Konačno je sasvim nestao.

Bio je sam.

Bio je sam u kući Eni Vilks, zaključan u sobi. Zaključan u krevetu. Razdaljina odavde do Denvera bila je kao… pa, kao razdaljina između Bostonskog zoološkog vrta i Afrike.

Ležao je u krevetu gledajući u tavanicu. Grlo mu je bilo suvo. Srce mu je divlje udaralo u grudima.

Sat u dnevnoj sobi posle izvesnog vremena oglasio je podne. Plima je počela da se povlači.

14

Pedeset jedan čas.

Znao je koliko je vremena prošlo zahvaljujući nalivperu koje je nosio u džepu u trenutku sudara. Uspeo je da se sagne i da ga dohvati. Kad god bi se časovnik oglasio, povukao bi crtu na ruci - četiri vertikalne i jednu dijagonalnu, da zaokruži kvintet. Na ruci je imao deset grupa od po pet i jednu usamljenu crtu. Grupice su isprva izgledale uredno. Bile su sve neravnije, zbog ruke koja je sve izraženije drhtala. Obeležio je svaki sat. Dremao je, ali nijedanput nije zaspao. Sat bi ga uvek probudio.

Posle izvesnog vremena počeo je da oseća glad i žeđ - uprkos bolu. Sve je počelo da liči na uvrnutu konjsku trku. Prvo je Kralj Bola daleko odmakao ostalim grlima. Ja Sam Gladan bio je dva i po kilometra iza njega. Prilično Žedan jedva se nazirao u prašini. Ja Sam Gladan počeo je da ugrožava Kralja Bola, kad je sunce izašlo, dan nakon njenog odlaska.

Proveo je veći deo noći dremajući i budeći se, obliven hladnim znojem. Bio je siguran da umire. Posle izvesnog vremena počeo je da se nada da će umreti. Nepojmljivo je patio. Šipovi su rasli i rasli. Video je školjke koje su se nahvatale na njima i bleda, beživotna stvorenja zaglavljena u pukotinama drveta. Imala su sreće. Više nisu patila. Oko tri je dobio napad jalovog vrištanja.

Do podneva drugog dana - dvadeset četvrtog sata - shvatio je da još nešto mimo strašnog bola u nogama i karlici izaziva patnju. To je bio nedostatak leka. Nazovimo tog konja Narkomanova Osveta. Osećao je potrebu za tabletama na više nivoa.

Razmišljao je o napuštanju kreveta. Pomisao na pad i prateći bol odvraćala ga je delotvorno od te namere. I te kako dobro je

(„Tako živopisna!”)

mogao da zamisli kako bi to izgledalo. Možda bi i pokušao, da nije zaključala vrata. Šta bi postigao, izuzev da dopuzi do njih kao reptil i ostane da leži pred njima?

U očajanju po prvi put je svukao pokrivač sa sebe. Nadao se mimo svake nade da situacija nije tako loša, kao što su oblici pod pokrivačima nagoveštavali. Nije bila tako loša, bila je mnogo gora. S užasom je zurio u ono što je postao ispod kolena. U svom umu čuo je glas Ronalda Regana, koji je u filmu Kings Row vrištao: „Gde je ostatak mog tela?”

Ostatak njegovog tela bio je tu. Možda će se izvući iz ovoga. To je tehnički moguće, uprkos ništavnim izgledima… ali verovatno više neće prohodati - sigurno ne pre nego što mu noge ne budu ponovo slomljene na nekoliko mesta, ojačane čelikom i radikalno obnovljene. To će biti samo početak brojnih i zapanjujuće bolnih procedura.

Bilo mu je jasno da su mu noge smrskane. Osećao ih je kao ukočene i bolne oblike, ali dosad nije znao šta je Eni uradila s njima. Obavila mu je potkolenice tankim čeličnim šipkama, koje su ličile na delove aluminijumskih štaka. Oblepila ih je selotejpom, zbog čega je od kolena nadole ličio na tek otkopanu mumiju. Noge su neobično meandrirale do kolena. Štrčale su ka napolje ili ka unutra. Levo koleno - središte pulsirajućeg bola - više nije postojalo. Imao je list i butinu, ali je između njih bilo nešto što je podsećalo na slanu kupolu. Gornji deo noge bio je jako natečen. Činilo mu se da je blago savijen ka unutra. Butine, međunožje, čak i penis, bili su prekriveni sve bleđim modricama.

Mislio je da su mu donji delovi nogu smrskani. Ispostavilo se da to nije bio slučaj. Bili su smrvljeni.

Pokrio ih je jecajući i plačući. Izlazak iz kreveta bio je samo sanak pusti. Već dugo bio je svestan suvih usta i grla. Neprijatni osećaj se pojačao. Jezik mu se udebljao. Postao je preveliki. Gutanje je izazivalo bol. Počeo je da zamišlja bokal vode koji je zavitlala preko sobe.

Zadremao bi, probudio bi se i ponovo zadremao.

Dan je prolazio. Noć je pala.

Morao je da mokri. Prebacio je pokrivač preko penisa. Nadao se da će tako načiniti grubi platneni filter. Mokrio je kroz njega, u skupljene drhtave šake. Pokušao je da razmišlja o tome kao o recikliranju i popio prikupljenu tečnost. Zatim je olizao vlažne dlanove. Evo još jednog iskustva koje nikom neće ispričati, ako bude živeo dovoljno dugo da ga ikom saopšti.

Sve češće padalo mu je na pamet da je mrtva. Bila je krajnje neuravnotežena, a takvi ljudi često oduzimaju sebi život. Video je

(„Tako živopisna”)

kako se zaustavlja pored puta u Staroj Besi, vadi četrdesetčetvorku ispod sedišta, gura cev u usta i okončava stvar. „Ne želim da živim, otkad je Mizeri umrla. Zbogom, okrutni svete!” Isplakala je kišu suza i povukla obarač.

Zacerekao se, jeknuo, a zatim i vrisnuo. Vetar je vrištao s njim… nije činio ništa izuzev toga.

Da nije doživela udes? Da li je to moguće? Jašta, gospodine! Video je kako prebrzo vozi obuzeta tugom i kako se

(„Niko u mojoj porodici nije tako maštovit!”)

isključuje i skreće s puta. Padala je, padala i padala. Auto je tresnuo i eksplodirao u vatrenoj lopti. Umrla je, nesvesna onog što joj se događa.

Ako je mrtva, umreće ovde, kao pacov u zamci.

Mislio je da će mu nesvestjca doneti olakšanje. Nije se pojavljivala. Umesto nje naišao je Trideseti, a za njim i Četrdeseti Sat. Kralj Bola i Prilično Žedan spojili su se u jednog konja (Ja Sam Gladan odavno je gutao prašinu u dalekoj pozadini) i osećao se kao komad živog tkiva na plastici ispod mikroskopa ili kao crv na udici - nešto što se do u beskraj migolji, čekajući smrt.

15

Kad je ušla, mislio je da sanja. Stvarnost - ili okrutni nagon samoodržanja - brzo su se nametnuli. Počeo je da ječi, moli i kumi. Zvučao je slomljeno, kao neko ko govori iz dubokog zdenca nestvarnosti. Jasno je video da na sebi ima tamnoplavu haljinu i šešir s grančicama - ono što je zamišljao da nosi pred sudom u Denveru.

Zajapurila se. Životnost i energija varničili su joj iz očiju. Eni Vilks se u tom trenutku najviše približila pojmu lepog. Kad god bi kasnije pokušao da se priseti tog prizora, pred očima bi mu zaigrala slika njenih rumenih obraza i šešira s grančicama. Pomislio je s analitičkom jasnoćom, iz poslednjeg uporišta zdravog razuma: Izgleda kao udovica čija pica se najela kurca posle desetogodišnjeg posta.

Držala je čašu vode u ruci - visoku čašu vode.

„Uzmi ovo”, rekla je i spustila ruku hladnu od boravka na mrazu na zadnji deo njegovog vrata, da bi mu pomogla da se uspravi i popije vodu a da se ne zagrcne. Pore na suvoj ravnici jezika proširile su se i razgalamile posle tri kratka gutljaja. Nešto vode curnulo mu je niz bradu, na majicu koju je nosio. Izmakla je čašu van njegovog domašaja.

Krenuo je za njom, pružajući drhtave ruke.

„Ne”, rekla je. „Ne, Pole. Pićeš pomalo, da ne bi povratio.”

Prišla mu je i dozvolila da popije još dva gutljaja.

„Lek”, rekao je kašljući. Usisao je usne i prešao jezikom preko njih. Sisao je jezik. Nejasno se sećao ispijanja tople i slane mokraće. „Tablete… bol… molim te, Eni, molim te, za boga miloga, pomozi mi, bol je tako strašan…”

„Znam da jeste, ali moraš me slušati”, rekla je, odmeravajući ga strogim, materinskim pogledom. „Morala sam da se udaljim odavde da bih se posvetila razmišljanju. Nadam se da sam duboko i valjano razmislila. Ne mogu biti sasvim sigurna, pošto mi se misli ponekad zamagle. To mi je poznato. Prihvatila sam to. Zbog toga ne mogu da odgovorim kad me pitaju gde sam bila u određeno vreme. Molila sam se. Znaš, ima boga i on se odaziva na molitve. Uvek to čini. Stoga sam se molila. Ponavljala sam: ’Dragi bože, Pol Šeldon možda će biti mrtav kad se vratim.’ Bog je rekao: ’Neće biti. Poštedeo sam ga da bi ga mogla povesti putem kojim mora ići.’”

Pol je jedva čuo. Posmatrao je čašu vode. Dala mu je da popije još tri gutljaja. Halapljivo je pio i bučno podrignuo. Kriknuo je kad su ga potresli grčevi.

Brižno ga je posmatrala.

„Daću ti lekove i otkloniti bol”, rekla je, „ali pre toga moraš obaviti jedan posao. Vratiću se.”

Ustala je i krenula ka vratima.

„Nemoj!”, vrisnuo je.

Nije obraćala pažnju na njegov vrisak. Ležao je u krevetu, začauren u bolu. Pokušavao je da ne kuka. Ipak je zakukao.

16

Isprva je mislio da je potonuo u delirijum. Prizor je bio previše bizaran da bi bio stvaran. Eni se vratila gurajući roštilj na ćumur.

„Eni, trpim strahovite bolove.” Suze su mu tekle niz obraze.

„Znam, dragi moj.” Poljubila ga je u obraz. Nežni dodir njenih usana mogao se porediti s milovanjem pera. „Uskoro.”

Izašla je. Tupo je zurio u roštilj na ćumur, kome je mesto bilo napolju, u letnjim suncem okupanom dvorištu. Ovde u sobi prizivao je slike idola i prinošenja žrtava.

Bio je siguran da joj se ovo poslednje vrti po glavi. Vratila se s jedinim postojećim rukopisom Brzih kola, plodom dvogodišnjeg rada, u jednoj i kutijom šibica u drugoj ruci.

17

„Neću”, rekao je kroz plač i drhtavicu. Jedna misao ispunila mu je um, progorevala ga je kao kiselina: za manje od stotinu dolara mogao je da ga kopira u Bolderu. Mnogo ljudi - Brajs, obe bivše suruge, dođavola, čak i njegova majka - uvek mu je govorilo da napravi makar jednu kopiju rukopisa i da je skloni na sigurno mesto. U hotelu je naposletku mogao izbiti požar, baš kao i u kući u Njujorku. Mogla je izbiti poplava, tornado ili neka druga prirodna katastrofa. Uporno je odbijao da ih posluša, bez razumnog razloga. Nije to radio, zato što se plašio da će tako navaliti zlu sreću na vrat.

Pa, suočio se s baksuzlukom i prirodnom katastrofom u jednoj osobi. Naleteo je na uragan Eni. Očigledno je da u svojoj naivnosti nije ni pomislila da negde postoji još jedna kopija Brzih kola. Da ih je samo poslušao, da je uložio pišljivih stotinu dolara…

„Hoćeš”, prozborila je, kad mu je pružila šibice. Rukopis otkucan na besprekorno belom papiru s naslovnom stranicom na vrhu ležao joj je u krilu. Delovala je spokojno.

„Neću”, rekao je. Okrenuo je zajapureno lice od nje.

„Hoćeš. Knjiga je opscena. Takođe, ništa ne valja.”

„Ne bi prepoznala dobru književnost ni kad bi te ujela za nos!”, povikaoje.

Smireno se nasmejala. Njena eksplozivna narav otišla je na odmor. Dovoljno je poznavao Eni Vilks da zna da se mogla vratiti svakog časa, bez upozorenja. Nisam mogla da ostanem po strani! Kako si?

„Kao prvo”, rekla je, „dobro mi neće odgristi nos. Zlo bi moglo, ali ne i dobro. Kao drugo, znam da prepoznam dobro kad ga vidim - dobar si, Pole. Potrebna ti je mala pomoć Uzmi šibice.”

Kruto je odmahivao glavom. „Neću.”

„Hoćeš.”

„Neću!”

„Hoćeš.”

„Neću, dođavooooola!”

„Slobodno me zasipaj vulgarnostima. Svašta sam čula.”

„Neću to učiniti.” Zatvorio je oči.

Otvorio ih je i video da drži kvadratno parče kartona s reči NOVRIL, ispisanom jarkocrvenim slovima. Ispod nje je pisalo UZORAK. NE SMESE IZDAVATI BEZ LEKARSKOG RECEPTA. Ispod upozorenja bile su četiri tablete u plastičnom pakovanju. Posegnuo je ka njima. Izmakla je karton van njegovog domašaja.

„Tablete - sve četiri - dobićeš kad ga spališ. Bol će se povući. Smirićeš se, Promeniću ti posteljinu, kad dođeš sebi. Vidim da si je ovlažio, što ne može biti prijatno. Promeniću ti odeću. Sigurno si gladan. Daću ti nešto supe, možda i tosta. Žao mi je, Pole, ali ne mogu da učinim ništa za tebe, dok ne spališ rukopis.”

Jezik je hteo da kaže: Da! Da, pristajem! Morao je da ga ujede, da bi ga zauzdao. Odmakao se od nje - od očaravajućeg, izluđujućeg kartonskog kvadrata i belih tableta u plastičnom pakovanju. „Ti si đavo”, rekao je.

Umesto besa dobio je prezirni osmeh, s trunkom nadmoćne tuge.

„O, da! Da! Dete isto to misli kad mamica uđe u kuhinju i kad ga zatekne kako se igra s opasnim hemikalijama uskladištenim ispod sudopere. Samo što ono to kaže na drugi način, zato što nema tvoje obrazovanje. Ono samo kaže: ’Mamice, ti si zla!’”

Sklonila mu je kosu s vrelog čela. Prstima je prešla preko njegovog obraza, a zatim po vratu. Nakratko ga je saosećajno stisnula za rame.

„Majci nije lako kad joj dete kaže da je zla ili kad plače zbog onog što mu je oduzeto, kao ti sada. Ona obavlja svoju dužnost, zato što zna da je u pravu, baš kao ja.”

Tri puta je kucnula rukom po rukopisu - 190 000 reči i pet života o kojima je zdravi i bolovima neopterećeni Pol Šeldon najpredanije brinuo. Sto devedeset hiljada reči i pet života koji su mu se svakog trenutka činili sve beznačajnijim.

Tablete. Tablete. Morao je da dobije bogom proklete tablete. Životi su senke, tablete nisu. One su stvarne.

„Pole?”

„Neću!”, zajecao je.

Jedva čujno kuckanje tableta u pakovanju - tišina - a zatim kruto šuškanje šibica u kutiji.

„Pole?”

„Neću!”

„Čekam, Pole.”

Zašto, za ime božje, izvodiš ovaj mangupski „Horacije na mostu” šou i koga, za ime božje, pokušavaš da zadiviš? Da li misliš da je ovo film ili televizijska serija, i da će te publika prihvatiti zbog hrabrosti? Možeš učiniti ono što se od tebe traži, ili da odbiješ poslušnost. Umrećeš, ako učiniš ovo drugo. Ona će zatim spaliti rukopis. Šta ćeš u tom slučaju učiniti? Da li ćeš ležati ovde i stradati zbog knjige koja će se u najboljem slučaju prodavati dvostruko gore od najneuspešnijeg romana o Mizeri i na koju će se Piter Preskot posrati na najotmeniji i najprezirniji način, iz svog književnog proročišta u Njuzviku? Hajde, hajde, opameti se! Čak je i Galilej porekao svoje tvrdnje, kad je video da su inkvizitori namerni da idu do kraja!

„Pole? I dalje čekam. Čekaću čitav dan, iako sam prilično sigurna da ćeš ubrzo pasti u komu. Rekla bih da si u pretkomatoznom stanju, imam mnogo…”

Ućutala se.

Da! Daj mi šibice! Daj mi let-lampu! Daj mi Bebi Hjua[ 2] i gomilu napalma! Baciću taktičku nuklearnu bombu na njega, ako to želiš, jebena ružna babetino!

Jedan deo njega, onaj oportunistički, okrenut preživljavanju, tako je govorio. Drugi deo u opadanju, gotovo komatozan, zavapio je u tami: Sto devedeset hiljada reči! Pet života! Dve godine rada! I šta je bilo najvažnije: Istina! Šta ti znaš o JEBENOJ ISTINI!

Krevetske opruge su zaškripale kad je ustala.

„Pa! Moram reći da si stvarno tvrdoglav dečačić. Ne mogu da sedim pored tvog kreveta čitavu noć, iako bih to htela! Naposletku, vozila sam čitav sat da bih se vratila. Svratiću za neko vreme, da vidim da li si se pred…”

„ Ti ga spali, ako baš hoćeš!”, povikao je.

Zgranuto ga je odmerila. „Neću”, rekla je, „ne mogu to da uradim, iako bih htela, da bih te poštedela agonije koju osećaš.”

„Zašto ne možeš?”

„Zato”, kruto je odvratila, „što ti to moraš uraditi svojevoljno.”

Nasmejao se. Natuštila se, po prvi put od povratka. Izašla je iz sobe s rukopisom pod miškom.

18

Uzeo je kutiju šibica, kad se jedan sat kasnije vratila.

Spustila je naslovnu stranu na roštilj. Pokušao je da upali šibicu, ali nije mogao, zato što je promašivao traku ili zato što mu je ispadala iz ruku.

Uzela je kutiju i zapalila šibicu. Dala mu je upaljeno palidrvce. Prineo ga je ivici papira. Pustio je da Šibica padne i fascinirano posmatrao kako plamen kuša, a zatim guta papir. Ovog puta imala je spremnu viljušku za roštil j. Gurnula je stranicu kroz rešetke, kad je počela da se savija.

„Ovako će doveka trajati”, rekao je. „Ne mogu…”

„Ne, brzo ćemo završiti”, rekla je. „Moraš spaliti još nekoliko stranica, Pole - da bi mi dao do znanja da si shvatio.”

Spustila je prvu stranu Brzih kola na roštilj. Setio se reći napisanih pre četiri meseca, u njujorškoj kući: „’Nemam mašinu’, reče Toni Bonasaro, dok je prilazio devojci koja je silazila stepenicama, ’i sporo učim, ali brzo vozim.’”

Rečenica je potakla uspomene na taj dan, kao stara pesma na radiju. Sećao se kako je šetkao po stanu, iz sobe u sobu, opterećen knjigom, više nego opterećen, gravidan. Javili su se porođajni bolovi. Početkom dana pronašao je jednu od Džoaninih narukvica ispod dušeka na kauču. Otišla je pre tri meseca. Taj pronalazak naveo ga je da posumnja u kvalitet rada čistačica. Sećao se buke njujorškog saobraćaja i monotone zvonjave crkvenih zvona. Pozivala su vernike na molitvu.

Sećao se da je seo za sto.

Usledilo je, kao i uvek, blagosloveno olakšanje koje donosi novi početak. Moglo se porediti s padom u rupu ispunjenu jasnom svetlošću.

Usledilo je, kao i uvek, turobno saznanje da neće pisati onoliko dobro koliko bi hteo.

Usledila je, kao i uvek, užasna sumnja da neće moći dovršiti posao ili da će svom brzinom tresnuti o goli zid.

Usledilo je, kao i uvek, čudesno radosno, napeto osećanje da počinje putovanje.

Pogledao je Eni Vilks i rekao, jasno, ali ne i glasno: „Eni, ne teraj me da ovo radim, molim te.”

Držala je šibice pred njim. „Radi šta hoćeš.”

Spalio je knjigu.

19

Naterala ga je da spali prvu, poslednju i devet parova stranica iz različitih delova rukopisa. Rekla je da je devetka moćan broj, a da dvostruka devetka donosi sreću. Video je da je markerom zacrnila vulgarnosti u pročitanim delovima.

„Eto”, rekla je, kad je spalio devet parova stranica. „Bio si dobar i pristojan dečak. Znam da te ovo boli koliko i noge, stoga neću otezati.”

Sklonila je rešetku i spustila ostatak rukopisa u koritance. Krhki, crni ostaci spaljenih stranica polako su se mrvili. Soba se osećala na šibice i izgoreli papir. Smrdi kao đavolja radionica, pomislio je. Verovatno bi se ispovraćao, da mu smežurani, skvrčeni stomak nije bio potpuno prazan.

Upalila je još jednu šibicu. Tutnula mu je u šaku. Nekako je uspeo da se nagne i da je ispusti u koritance. Više nije bilo važno. Nije bilo važno.

Gurkala ga je.

Otvorio je oči.

„Ugasila se.” Upalila je novu šibicu. Stavila mu je u ruku.

Nekako je uspeo da se ponovo nagne i pokrene zarđale testere u nogama. Prineo je šibicu gomili papira. Plamen se ovog puta proširio, umesto da se sparuši i zgasne na štapiću.

Nagnuo se nazad, zatvorenih očiju. Slušao je pucketanje i osećao sve veću jaru.

„Blagi bože!”, sablaznuto je kriknula.

Otvorio je oči i video kako komadi papira zahvaćeni plamenom plove kroz vreli vazduh.

Odgegala se iz sobe. Čuo je kako pušta vodu na česmi i užurbane korake. Posmatrao je kako deo rukopisa lebdi po sobi i kako pada na providnu zavesu. Javila se varnica - imao je vremena da se zapita da li će izbiti požar - da bi se odmah ugasila, ostavljajući rupicu sličnu tragu plamena cigarete. Pepeo je pao na krevet. Nešto pepela palo mu je na ruku. Bilo mu je svejedno.

Vratila se. Zabrinuto je bludela pogledom po sobi, u potrazi za zapaljenim delovima rukopisa. Plamenovi su lizali iz koritanceta roštilja.

„Blagi bože!”, ponovila je. Nosila je kofu vode. Osvrtala se oko sebe. Pokušavala je da odluči gde da prospe vodu i da li je to neophodno. Drhtale su joj pljuvačkom ovlažene usne. Olizala ih je jezikom pred Polovim očima. „Blagi bože! Blagi bože!” Izgledalo je da više ništa ne može da kaže.

Pol je i u kleštima bola spoznao trenutak snažnog zadovoljstva - ovako Eni Vilks izgleda kad je uplašena. Mogao bi da zavoli taj izraz.

Još jedna stranica podigla se i zalebdela. Plavi plamičci lizali su po njoj. Odlučila se. S još jednim „Blagi bože!” pažljivo je prosula vodu iz kofe po roštilju. Para se podigla posle čudovišnog šištanja. Po sobi se proširio vlažni i neprijatni, nagoreli i nekako masni miris.

Uspeo je da se podigne na lakat, kad je napokon otišla. Pogledao je u koritance roštilja i video nešto što je ličilo na izgoreli panj koji plovi po ustajaloj bari.

Posle izvesnog vremena se vratila.

Pevušila je.

Podigla ga je. Ugurala mu je tablete u usta.

Progutao ih je i polegao po jastuku, misleći: Ubiću je.

20

„Jedi”, naložila mu je izdaleka. Osetio je oštar bol i otvorio oči. Sedela je pored njega - po prvi put bila je u istoj ravni s njim. Posmatrali su jedno drugo. S mutnim, tupim zaprepaščenjem shvatio je da prvi put nakon ko zna koliko vremena… i on sedi.

Koga boli uvo za to? Pomislio je i ponovo zatvorio oči. Šipovi se nisu videli. Plima je naišla. Sledeći put mogla bi se zauvek povući. Stoga će jahati na talasima, dokle god budu nailazili. Kasnije će razmišljati o sedenju…

„Jedi!”, ponovila je. Odmah zatim ponovo je osetio bol. Zvuk je dopirao s leve strane njegove glave. Zajecao je i pokušavao da se odmakne.

„Jedi, Pole! Moraš da se povratiš, da bi jeo, ili…”

Zzzzing! Ušna školjka. Štipala ga je.

„’Obro”, promrmljao je. „’Obro! Nemoj da ga otkineš, za boga miloga.”

Na silu je otvorio oči. Kapci su pali, kao da na njima vise betonski blokovi. Kašika mu je bila u ustima. Vruća supa curila mu je niz grlo. Progutao je, da se ne bi udavio.

Najedanput, niotkuda - najveličanstveniji povratak koji je ikad viđen, dame i gospodo! - Ja Sam Gladan pojavio se na vidiku, kao da je prva kašika supe probudila utrobu iz hipnotičkog transa. Pojeo je sve, brzinom koju je diktirala kašika u njegovim ustima. Činilo mu se da je posle svakog pohlepnog zalogaja još gladniji.

Mutno se sećao kako je izgurala zlokobni, zadimljeni roštilj iz sobe i kako je ugurala nešto što mu je u drogiranom i iscrpljenom stanju ličilo na kolica iz samoposluge. To ga nije iznenadilo, niti ga je začudilo. Naposletku, u gostima je kod Eni Vilks. Danas roštilj i kolica iz samoposluge, a sutra možda parking sat ili nuklearna bojeva glava. Smeh nikad ne prestaje, kad živiš u kući smeha na vašarištu.

Odlutao je. Povratio se i razabrao da su kolica iz samoposluge u stvari invalidska kolica. Sedeo je u njima. Smrskane noge kruto su štrčale. Karlični deo bio je neprijatno nadut i ne preterano zadovoljan novim položajem.

Premestila me je u kolica, dok sam bio onesvešćen, pomislio je. Podigla me je, mlitavog i teškog. Hriste, đavolski je jaka.

„Gotovo je!”, rekla je. „Lepo si podneo supu, Pole. Verujem da ćeš se oporaviti. Neću reći da ćeš biti kao nov… to, avaj, ne bi bilo tačno. Verujem da ćeš se lepo oporaviti, ako ne budemo imali sličnih… sličnih razmirica. Presvući ću tvoj štrokavi stari krevet. Zatim ću presvući štrokavog tebe. Poslužiću te tostom, ako posle toga ne budeš trpeo velike bolove i ako još budeš bio gladan.”

„Hvala ti, Eni”, krotko je prozborio i pomislio: Tvoje grlo. Kad bih samo mogao. Dao bih ti priliku da oližeš usne i kažeš: „Blagi bože!” Ali samo jednom, Eni.

Samo jednom.

21

Četiri sata kasnije bio je u krevetu. Spalio bi sve svoje knjige za jednu tabletu novrila. Sedenje mu ni najmanje nije smetalo, dok je bio u kolicima - dok je imao dovoljno sranja u krvotoku da uspava polovinu pruske vojske - ali mu se sad činilo da ga roj pčela ujeda po međunožju.

Vrištao je veoma glasno - hrana je očigledno delovala na njega. Od izlaska iz tamnog oblaka nije vrištao tako glasno.

Osećao je da je stajala u hodniku ispred vrata, nepokretna, isključena, odsutna i da je tupo zurila u kvaku ili u linije na svojim dlanovima, pre nego što je ušla.

„Izvoli.” Dala mu je lekove - ovog puta dve tablete.

Progutao ih je. Pridržavao je zglob, da čaša ne bi drhtala.

„Donela sam ti dva poklona”, rekla je kad je ustala.

„Da li si?”, zakrkljao je.

Pokazala je na invalidska kolica u ćošku, sa ispupčenim čeličnim osloncima za noge.

„Sutra ću ti pokazati drugi poklon. Naspavaj se, Pole.”

22

San mu dugo nije dolazio na oči. Lebdeo je na talasu droge i razmišljao o situaciji u kojoj se našao. Bilo mu je malo lakše. Bolje da razmišlja o tome, nego o knjizi koju je porodio i spalio.

Pojedinosti… izolovane pojedinosti slične komadićima platna koji se spajaju da bi načinili ćebe.

Bili su kilometrima daleko od suseda koji je, kako Eni kaže, ne mirišu. Kako se zovu? Bojtonovi. Ne, Rojdmanovi. Tako je. Rojdmanovi. I koliko su daleko od grada? Sigurno nisu predaleko. Bio je u krugu prečnika većeg od dvadeset tri i manjeg od sedamdeset kilometara. Kuća Eni Vilks mora biti u tom krugu, baš kao i dom Rojdmanovih i centar Sajdvindera, ma koliko mali on bio…

A moj automobil? I moj kamaro je negde u tom krugu. Da li ga je policija pronašla?

Pretpostavljao je da nije. Bio je poznata osoba. Da je pronađen automobil s tablicama koje upućuju na njegovo ime, prva provera pokazala bi da je bio u Bolderu i da je odonda nestao. Otkriće prazne olupine pokrenulo bi istragu, o kojoj bi izvestila i televizija…

Nikad ne gleda vesti na televiziji, niti sluša radio - izuzev ako ne koristi slušalice.

Sve je pomalo podsećalo na psa iz priče o Šerloku Holmsu - na onog koji nije lajao. Njegov auto nije pronađen zato što policajci nisu došli. Da je pronađen, proverili bi sve u hipotetičkom krugu, zar ne? Koliko ljudi živi u tom krugu, ovako visoko u planinama? Rojdmanovi, Eni Vilks i još desetak ili dvanaestak duša?

Dosad nije pronađen, ali to ne znači da neće biti.

Živopisna mašta (koju nije nasledio ni od koga s majčine strane) preuzela je kormilo. Policajac je bio visok i zgodan na hladan način. Imao je zulufe nešto duže od propisanih. Nosio je tamne naočari, u kojima je onaj kog je saslušavao mogao da se ogleda. Imao je srednjozapadni naglasak.

Pronašli smo prevrnuta kola na pola puta niz Hambagi planinu. Pripadaju čuvenom piscu Polu Šeldonu. Na sedištima i na upravljačkoj tabli ima nešto krvi, ali od njega nema ni traga ni glasa. Sigurno se ispuzao iz vozila, možda je i zalutao, onako ošamućen…

To je bila urnebesno smešna pretpostavka, s obzirom na stanje njegovih nogu, ali oni ne bi znali kakve ozlede je pretrpeo. Pretpostavili bi da je, pošto nije tu, imao dovoljno snage da se udalji s mesta nesreće. U takvim prilikama malo ko pomišlja na otmicu, bar ne isprva, a najčešće nikada.

Da li ste na dan oluje videti nekoga na putu? Visokog muškarca, starog četrdeset dve godine, kose boje peska? Verovatnoje nosio farmerke, kariranu flanelsku košulju i zimsku jaknu? Možda je delovao smeteno? Dođavola, možda nije znao ko je i šta je?

Eni će poslužiti pandura kafom u kuhinji. Postaraće se da sva vrata između njih i gostinske sobe budu zatvorena, za slučaj da zaječi.

Ne, pozorniče - nikog nisam videla. U stvari, otperjala sam iz grada najvećom mogućom brzinom, kad mi je Toni Roberts rekao da oluja ipak neće skrenuti na jug.

Pandur će spustiti šolju kafe i ustati. Nadam se da ćete nam se odmah javiti, ako vidite nekog ko odgovara opisu nestalog čoveka, gospojice. On je prilično poznata ličnost. Pojavio se u časopisu Pipl. I nekim drugim, takođe.

Odmah ću vam se javiti, pozorniče!

Zatim će krenuti.

Možda se tako nešto već dogodilo, mimo njegovog znanja. Možda su kolege izmaštanog pajkana već posetile Eni, dok je on bio nadrogiran. Bog sveti zna da je najčešće pod dejstvom lekova. Iako to nije bilo verovatno. Nije on neki slučajni prolaznik. Pojavio se u Piplu (posle prvog bestselera) i časopisu As (posle prvog razvoda). Pitanje o njemu postavljeno je u nacionalnom kvizu. Sigurno je bilo provera, možda telefonskih, verovatno i poseta policije. Kad slavna ličnost - čak i tobože slavna ličnost poput pisca - nestane, digne se velika prašina.

To su puka nagađanja, čoveče.

Možda nagađam, ili se koristim dedukcijom. I to je bolje od ležanja i nečinjenja.

Šta je s bankinama?

Pokušao je da ih se seti, ali nije mogao. Sećao se da je posegnuo za cigaretama, čudesnog načina na koji su tle i nebo zamenili mesta, a zatim tame. Ponovo će se osloniti na dedukciju (ili osnovano nagađanje, ako baš hoćete). Verovatno ih nije bilo. Smrskane i oštećene bankine privukle bi pažnju ekipama za održavanje puta.

Šta li se zapravo dogodilo?

Izgubio je kontrolu nad vozilom na mestu na kom nije bilo značajnijeg nagiba, bolje reći - bilo ga je dovoljno da se kola prevrnu. Da je nagib bio strmiji, bilo bi bankina, a Eni Vilks teško bi ili nikako stigla do njega, da i ne govorimo o dovlačenju do druma bez ičije pomoći.

Gde je njegov automobil? Zakopan je ispod snega, naravno.

Pokrio je oči rukama. Video je kamion za čišćenje snega. Prolazi putem s kog je samo dva sata ranije sleteo. Vozač je zamotan od glave do pete. Vide mu se samo oči. Na glavi mu je staromodna železnička kapa s plavo-belim štitnicima. Desno od njega, na dnu plitke padine, koja će nedaleko odatle postati tipična planinska klisura, leži kamaro Pola Šeldona. Najuočljivija stvar na njemu jeste bledoplava nalepnica HART ZA PREDSEDNIKA na zadnjem braniku. Vozač kamiona nije video automobil. Nalepnica je previše izbledela da bi mu privukla pažnju. Kašika snegočistača ionako blokira najveći deb pogleda sa strane. Smrkava se, čovekje umoran. Želi da izveze poslednju rundu i preda vozilo sledećem vozaču, pre nego što popije toplu kafiću.

Prolazi drumom i gura sneg levo i desno. Kamaro je već utonuo do prozora. Posle prolaska snegočistača zatrpan je do krova. Kasnije, u najdubljem olujnom sumraku, kad stvari koje su pravo ispred vas deluju nestvarno, drumom prolazi vozač koji je preuzeo smenu. Ide u suprotnom pravcu, i prekriva automobil snegom.

Otvorio je oči. Zagledao se u tavanicu. Video je finu mrežu kao vlas širokih pukotina. Učini mu se da prave trio isprepletanih slova W. Dobro ih je upoznao u beskrajnom nizu dana posle izlaska iz oblaka. Posmatrao ih je, tražeći reči koje počinju tim slovom.

Da.

Moglo je tako biti. Moglo je.

Da li je razmišljala o onom što bi se moglo dogoditi, kad njegov auto bude pronađen?

Možda je. Bila je luda, ali ne i glupa.

A opet, ni na trenutak nije pomislila da ima kopiju Brzih kola.

Jašta. I imala je pravo. Kučka je imala pravo. Nisam je imao.

Zaškrgutao je zubima suočen sa sećanjima na uništenje svoje kreacije - lebdećim pocrnelim stranicama, plamenovima, zvukovima, mirisima. Pokušao je da ih izgna iz uma. Živopisna mašta nije uvek blagotvorna.

Ne, nisi kopirao rukopis, ali bi devet od deset pisaca to učinilo - pogotovo oni koji zarađuju kao ti, i za knjige koje nisu iz serijala o Mizeri. Ni na trenutak nije pomislila na to.

Ona nije pisac.

Nije ni glupa, kao što smo se složili. Mislim da je puna sebe. Nema veliki, već grandiozni ego. Mislila je da je spaljivanje rukopisa ispravan postupak. Pomisao da je njena ideja o ispravnom postupanju mogla biti osujećena nečim tako banalnim kao što je mašina za foto-kopiranje i nešto gotovine… taj signal se nikad nije pojavio na njenom ekranu, prijatelju moj.

Drugi zaključci mogli su se porediti sa zidanicama na pesku, ali je ovaj sud o Eni Vilks bio čvrst kao Gibraltarska stena. U priličnoj meri razumeo se u neuroze i psihoze, zahvaljujući istraživanjima preduzetim pre pisanja prve knjige iz serijala o Mizeri. Znao je da psihotičar na ivici ambisa prolazi kroz naizmenične periode duboke depresije i gotovo agresivne veselosti i ushićenosti, i da njihov naduvani i oboleli ego prožima sve, da su sigurni da su sve oči uprte u njih dok igraju u velikoj drami, čiji ishod prate milioni, suspregnutog daha.

Takav ego jednostavno zabranjuje izvesne misaone pravce. Oni su predvidljivi zato što se pružaju u istom smeru: od neuravnoteženih osoba ka predmetima, situacijama ili osobama izvan njihovog polja kontrole (ili fantazije: neurotičari možda uviđaju neku razliku, ali je za psihotičare to jedno te isto).

Eni Vilks želela je da uništi Brza kola. Zbog toga je za nju postojala samo jedna kopija.

Možda sam mogao da spasim prokletinju da sam joj rekao da postoji više primeraka. Shvatila bi da je uništenje rukopisa uzaludan posao. Ona…

Dah mu se usporavao dok je klizio prema snu. Iznenada mu je zapeo u grlu. Oči su mu se raširile.

Da, shvatila bi da je posao uzaludan. Morala bi da prizna postojanje puta koji vodi na mesto van njene kontrole. Njen ego bio bi povređen. Zacvilela bi…

Imam preku narav!

Da li bi odlučila da uništi njenog stvaraoca, da joj je jasno stavio do znanja da ne može uništiti njegovu „prljavu knjigu”? Naposletku, nije bilo kopije Pola Šeldona.

Srce mu je brzo tuklo. Sat se oglasio u drugoj sobi. Trupkala je iznad njegove glave. Čuo je kako mokri i povlači vodu. Osluškivao je teško tapkanje njenih nogu, dok se vraćala u krevet i škripu opruga.

Više me nećeš ljutiti, zar ne?

Njegov um pokušao je da krene u galop, kao preveliki kasač koji hoće da naglo promeni ritam. Šta je, ako je išta, sva ta petparačka psihoanalitika značila u odnosu na njegova kola? Kada će biti pronađena? I šta to znači za njega?

„Čekaj”, prošaputao je u mraku. „Čekaj, čekaj, ne spuštaj slušalicu. Izduvaj se.”

Iznova je pokrio oči rukama. Pokušavao je da prizove sliku policajca s crnim naočarima i predugim zulufima. Pronašli smo prevrnuta kola na pola puta niz Hambagi planinu, rekao je policajac i bla-bla-bla.

Samo što ga Eni ovog puta neće pozvati na kafu. Ovog puta neće se osećati sigurnom dok ne izađe iz njene kuće i ne ode daleko od nje. Policajac bi mogao čuti jecaj, čak i u kuhinji, s dvama zaključanim vratima između njega i gostinske sobe, čak i sa do guše drogiranim gostom.

Da je auto pronađen, Eni Vilks znala bi da je u nevolji, zar ne?

„Znala bi”, prošaputao je. Noge su ga ponovo zabolele. Jedva da je to primetio, obuzet užasnim saznanjem.

Bila bi u nevolji ne zato što ga je odvela kući, pogotovo ako je njena kuća bila bliža od Sajdvindera (što je po svemu sudeći tačno); za to bi joj verovatno dali medalju i doživotno članstvo u Klubu obožavatelja Mizeri Častejn, koji je na njegovo beskrajno čuđenje postojao. Problem je bio što ga je odnela u svoju kuću, smestila u gostinsku sobu i nikog nije obavestila o tome. Nije pozvala hitnu pomoć: „Ovo je Eni s Hambagi planinskog puta. Imam nekog tipa kod kuće, koji izgleda kao da ga je King Kong koristio kao trambulinu.” Problem je bio što ga je kljukala drogom, koju ne bi smela da ima - ne ako je bio i dopola navučen kao što je mislio da jeste. Problem je bio što je drogu kombinovala sa iščašenim medicinskim tretmanom. Zabijala mu je igle u ritice i imobilisala noge komadima aluminijumskih štaka. Problem je bio što je Eni Vilks bila pred sudom u Denveru… i to ne kao sporedni svedok, pomislio je Pol. Kladio bih se u kuću i imanje u tako nešto.

Gledala je kako pandur ide niz put do besprekorno čistog patrolnog vozila (besprekorno čistog izuzev skorelog snega i soli na unutrašnjoj strani točkova i ispod branika) i kako se ponovo oseća sigurnom… ali ne sasvim sigurnom, zato što je sad bila napregnuta kao životinja. Krajnje napregnuta.

Panduri će tražiti, tražiti i tražiti, zato što on nije neki slučajni prolaznik, već Pol Šeldon, književni Zevs, iz čijeg čela je iznikla Mizeri Častejn, zvezda pokretnih štandova po knjižarama i samoposluga. Možda će prestati da ga traže, kad ga ne budu našli, ili će ga potražiti na nekom drugom mestu. Možda je neko od Rojdmanovih video te noći i opazio nešto čudno u zadnjem delu Stare Besi, nešto umotano u ćebe, nešto što je izdaleka ličilo na čoveka. Čak i ako ništa nisu videli, pretpostavila bi da će Rojdmanovi izmisliti priču da bi je uvalili u nevolju. Nisu je mirisali.

Pandur bi mogao da se vrati. Njen gost tada možda neće biti tako tih.

Sećao se kako je nemoćno i besciljno bludela pogledom kad je vatra u roštilju pretila da se izmakne kontroli. Video je kako oblizuje usne, kako hoda napred-nazad, stiskajući i šireći šake, vireći u gostinsku sobu u kojoj je ležao izgubljen u svom oblaku. S vremena na vreme izustila bi: „Blagi bože!”, praznoj sobi.

Ukrala je retku pticu s divnim perjem - retku pticu donetu iz Afrike.

I šta će učiniti, ako doznaju za to?

Ponovo će je izvesti pred sud, naravno. Ponovo će je izvesti pred sud u Denveru. Ovog puta neće izaći na slobodu.

Sklonio je ruku s očiju. Pogledao je isprepletana slova W. Pijano su posrtala na tavanici. Nije morao da prekiva oči laktom, da bi video ostatak priče. Još nekoliko dana ili nedelja držaće ga u zatočeništvu. Posle telefonskog poziva ili posete odlučiće da se otarasi retke ptice. Učiniće to kad-tad, baš kao što divlji psi zakopaju svoje žrtve kad počnu da ih gone.

Daće mu pet tableta umesto dve, ili će ga udaviti jastukom. Mogla bi da ga upuca. Bio je siguran da u kući ima pušku. Imaju je gotovo svi koji žive u planinskim krajevima. Mogla bi da reši problem puškom.

Ne - neće upotrebiti vatreno oružje.

Ostavlja preveliki nered.

I previše dokaza.

Ništa od toga nije se dogodilo, zato što niko nije pronašao automobil. Možda ga traže u Njujorku ili Los Anđelesu, ali ga niko ne traži u Sajdvinderu, Kolorado.

Ali, u proleće.

Slova W igrala su po tavanici.

Bol u nogama bivao je sve snažniji. Doći će posle sledećeg oglašavanja sata. U izvesnoj meri strahovao je da će mu pročitati misli na licu, gole premise priče previše grozne da bi bila napisana. Pogledao je levo. Na zidu je bio kalendar, na kom je bila slika dečaka koji se spušta sankama niz brdo. Bio je februar, ako je verovati kalendaru. Po njegovim procenama bio je početak marta. Eni Vilks zaboravila je da okrene stranicu kalendara.

Koliko vremena će proći dok se sneg ne otopi i ne otkrije kamaro s njujorškim tablicama i registracijom u odeljku za rukavice, na osnovu koje će se doznati da automobil pripada Polu Šelodnu? Koliko vremena će proći dok je policajac ne pozove ili dok ne pročita vest u novinama? Koliko vremena će proći do topljenja snega?

Šest nedelja? Pet?

Toliko mi je možda ostalo od života, pomislio je i zadrhtao. Noge su mu se u potpunosti probudile. Nije mogao da zaspi dok nije došla da mu da tablete.

23

Sledeće večeri donela mu je rojal, kancelarijsku pisaću mašinu iz epohe u kojoj su električne pisaće mašine, televizori u boji i telefoni s elektronskom tastaturom bili naučna fantastika. Bila je crna i dostojanstvena kao par visokih cipela na zakopčavanje. Staklene stranice omogućavale su uvid u poluge, opruge, zapore i osovine u njenoj unutrašnjosti Čelična rastavnica, zaglavljena od neupotrebe, štrcala je sa strane kao autostoperski palac. Valjak je bio prašnjav, a tvrda guma iskrzana i boginjava. Slova ROJAL bila su raspoređena u polukrugu na pročelju. Ispitala je mašinu pogledom, pre nego što ju je s uzdahom spustila na podnožje kreveta između njegovih nogu. Zurio je u nju.

Da li mu se ceri?

Isuse, izgleda kao da mu se ceri.

Nagoveštavala je nevolje. Traka je bila bleda, u dve boje, crvenoj i crnoj. Zaboravio je da su takve trake postojale. Pogled na ovu spravu nije prizivao prijatne uspomene.

„Pa?” Smeškala se. „Šta misliš?”

„Dobra je!”, smesta je rekao. „Prava starinska.”

Osmeh joj se pokolebao. „Nisam je kupila u starinarnici, već u prodavnici polovne robe, kvalitetne polovne robe.”

Odgovorio je s lakoćom i bez oklevanja. „Hej! Ne postoji starinska mašina za kucanje. Dobra mašina za kucanje prokleto je večna sprava. Stare kancelarijske mašine poput ove su tenkovi!”

Potapšao bi je, da je mogao da je dohvati.

Osmeh joj se vratio, a ritam njegovog srca blago usporio.

„Kupila sam je u ’Polovnim novotarijama’. Zar to nije glupo ime ža radnju? Šta ćeš, kad je Nensi Dartmonger, dama koja njome upravlja, glupa žena.” Eni se malčice smrkla. Odmah je video da se nije sneveselila zbog njega - instinkt samoodržanja možda je primitivni nagon, ali stvara zaista čudesne prečice do empatije. Bio je sve veštiji u prepoznavanju njenih raspoloženja i ciklusa. Slušao je njeno kuckanje kao da je sat za navijanje.

„Nije samo glupa već je i pokvarena. Koja faćkalica! Dva puta se razvodila. Sad živi s barmenom. Zato kad si rekao da je starinska…”

„Divno izgleda”, rekao je.

Progovorila je posle duže pauze, kao da se ispoveda: „Nema slovo n.”

„Stvarno?”

„Da-vidiš li?”

Podigla je pisaću mašinu da bi mogao da vidi polukrug dirki. Jedna je nedostajala kao izvađeni kutnjak u ustima punim istrošenih, ali čitavih zuba.

„Vidim.”

Spustila ju je na krevet, koji se malčice zaljuljao. Pretpostavio je da teži najmanje dvadeset pet kilograma. Napravljena je u epohi bez legura i plastike… i bez šestocifrenih predujama za knjige, romana napisanih po filmovima, tabloida, večernjih zabavnih emisija i slavnih ličnosti koje snimaju reklame za kreditne kartice ili votku.

Rojal mu se cerio. Obećavao je nevolje.

„Tražila je četrdeset pet dolara, ali mi je spustila na četrdeset. Zbog nedostajućeg n.” Počastila ga je prepredenim osmehom. Nisam ja veverica, poručivao je.

Uzvratio joj je osmehom. Plima je naišla. Olakšavala je ulagivanje i laganje. „Spustila ti je cenu tek tako. Hoćeš da kažeš da se nisi cenkala?”

Samozadovoljno je nastavila. „Rekla sam joj da mi je slovo n veoma važno.”

„Svaka čast! Prokletstvo!” Evo novog otkrića. Ulizivanje ide glatko, kad ovladaš osnovama.

„Rekla sam joj da je n jedno od slova u imenu mog najomiljenijeg pisca.”

„Pojavljuje se i u imenu moje najomiljenije medicinske sestre.”

Zablistala je od zadovoljstva. Rumenilo se iznenada razlilo po njenim čvrstim obrazima. Tako bi izgledala, pomislio je, da imaš peć u ustima kao jedan od idola U knjigama H. Rajdera Hagarda. Tako bi izgledala noću.

„Lukavče!” Smeškala se.

„Nisam lukavac! Ni u kom slučaju.”

Na trenutak je skrenula pogled. Nije izgledala odsutno, već zadovoljno i blago zajapureno. Pribirala je misli. I on bi bio zadovoljan pravcem u kom se situacija odvijala da nije bilo težine pisaće mašine, čvrste i pune poput ove žene, i oštećene. Smešila mu se s kreveta, krezubim osmehom, obećavajući nevolje.

„Invalidska kolica bila su mnogo skuplja”, rekla je. „Dobavljači hirurške opreme nestali su s vidika otkad sam…” Ućutala se, namrštila i pročistila grlo. Pogledala ga je sa osmehom. „Vreme je da počneš sedeti. Zbog toga nisam ni razmišljala o troškovima. Takođe, ne možeš kucati u ležećem položaju, Zar ne?”

„Ne…”

„Imam dasku… skratila sam je u skladu s tvojim potrebama… i papir… čekaj!”

Šmugnula je iz sobe, okretno kao devojčica. Ostavila je Pola i pisaću mašinu na krevetu. Osmeh je nestao s njegovog lica, čim mu je okrenula leđa. Rojalov osmeh ni za tren se nije pokolebao. Kasnije mu je padalo na pamet da je od početka znao o čemu se radi, baš kao što je pretpostavljao kako će pisaća mašina zvučati, kako će kliktati, smejući se kao Paja Patak.

Vratila se s paketom papira za kucanje i daskom širokom jedan i dugom metar i dvadeset centimetara.

„Pogledaj!” Spustila je dasku na naslone za ruke invalidskih kolica, koja su stajala pored kreveta kao smerni, koščati posetilac. Već je video utvarnbg sebe iza te daske, sputanog kao zatvorenik.

Spustila je pisaću mašinu na dasku, okrenutu njegovoj utvarnoj prilici. Stavila je paket papira pored nje - od vrste koju je mrzeo najviše na svetu, zato što su se slova razlivala kad bi naslagao papire jedne preko drugih. Očas posla napravila je radno mesto za bogalja.

„Pa, šta misliš?”

„Dobro izgleda”, rekao je. Izrekao je najveću laž svog života sa savršenom lakoćom. Odmah zatim postavio je pitanje na koje je znao odgovor. „Šta misliš, Šta ću na njoj pisati?”

„Ali, Pole!” ciknula je. Okrenula se ka njemu. Oči su joj žustro poigravale na zajapurenom licu. „Nemam šta da mislim. Znam šta ćeš pisati! Na ovoj pisaćoj mašini napisaćeš novi roman! Najbolji roman! Mizerin povratak!”

24

Mizerin povratak. Ništa nije osećao. Pretpostavljao je da se čovek kome je testera u pilani odsekla ruku suočava sa istim ništavilom, dok s tupim zaprepašćenjem posmatra krvavi patrljak.

„Da!” Lice joj je blistalo kao reflektor. Stisnula je moćne šake na grudima. „To će biti knjiga napisana samo za mene, Pole. Biće naknada za moj rad na tvom oporavku! Imaću jedinstveni primerak nove knjige o Mizeri! Imaću nešto što niko na svetu ne može imati! Razmisli o tome!”

„Eni, Mizeri je mrtva.” Već je, s nevericom, mislio, mogu da je vratim. Pomisao ga je ispunila malodušnim gađenjem, ali ga nije iznenadila. Naposletku, čovek sposoban da loče prljavu vodu iz kante može da napiše neki red po porudžbini.

„Ne, nije”, zaneseno reče Eni. „Čak i kad sam… znala sam da nije mrtva, čak i kad sam se ljutila na tebe. Znala sam da nisi mogao da je ubiješ. Zato što si dobar.”

„Jesam li?”, rekao je i pogledao pisaću mašinu. Cerila mu se. Saznaćemo koliko si dobar, stari prijatelju, šaputala mu je.

„Jesi!”

„Eni, ne znam mogu li sedeti u tim invalidskim kolicima. Poslednji put…”

„Poslednji put je bolelo, kladim se da jeste. Boleće te i sledeći put. Možda i malo više. Ali, doći će dan - koji nećeš dugo čekati, iako će ti se činiti daljim no što će uistinu biti - kad će te manje boleti. A zatim još manje. I još manje ”

„Eni, hoćeš li mi nešto reći?”

„Naravno, dragi moj!”

„Ako napišem ovu priču za tebe…”

„Roman! Lep, veliki roman poput ostalih - možda i veći!”

Na trenutak je sklopio oči. Malčice ih je otvorio. „Dobro… ako napišem roman za tebe, da li ćeš mi dozvoliti da odem, kad bude gotov?”

Nelagodni izraz prešao joj je preko lica. Brzo se pribrala. Pogledala ga je pažljivo, proračunato. „Govoriš kao da te držim zatočenog, Pole.”

Ćutke ju je posmatrao.

„Mislim da ćeš, kad budeš završio, biti u stanju da… biti u stanju da se viđaš s većim brojem ljudi. Dali si to hteo da čuješ?”

„To je ono što sam hteo da čujem.”

„Iskreno, znala sam da se od pisaca očekuje da imaju veliki ego, ali nisam pretpostavljala da on podrazumeva i nezahvalnost!”

Nastavio je da je posmatra. Skrenula je pogled, posle izvesnog vremena. Izgledala je nestrpljivo i pomalo smeteno.

Konačno je progovorio: „Trebaće mi sve knjige iz serijala o Mizeri, ako ih imaš, zato što nemam abecedni registar.”

„Imam ih!”, rekla je. A zatim: „Šta je abecedni registar?”

„To je fascikla sa svim što znam o Mizeri. Uglavnom se radi o likovima i mestima, ali se podaci mogu ukrštati na tri-četiri različita načina. Po vremenskim linijama. Istorijski…”

Video je da ga ne sluša s naročitom pažnjom. Po drugi put nije pokazala ni najmanje zanimanje za trikove zanata, koji bi očarali polaznike spisateljskih radionica. Znao je zašto se to događa. Eni Vilks bila je savršena publika, žena koja voli priče bez i najmanjeg zanimanja za proces njihovog nastanka. Bila je otelotvorenje viktorijanskog arhetipa, stalnog čitaoca. Nije htela da sluša o njegovom abecednom registru i indeksu, zato što su Mizeri i likovi iz njenog okruženja za nju bili savršeno stvarni. Indeksi joj nisu ništa značili. Možda bi pokazala neko zanimanje, da je rekao nešto o popisu stanovništva u Liti Dantorpu.

„Postaraću se da dobiješ knjige. Malo su pohabane, ali to je znak da su čitane i voljene, zar ne?”

„Da”, rekao je. Ovog puta nije morao da laže. „Tako je.”

„Naučiću nešto o knjigoveštvu”, zaneseno je prozborila. „Lično ću povezati Mizerin povratak. Biće jedina prava knjiga koju posedujem, izuzev majčine Biblije.”

„To je dobro”, rekao je, reda radi. Spopala ga je mučnina.

„Idem, da bi mogao navući kapu za razmišljanje. Imam li pravo kad kažem da je ovo veoma uzbudljivo?”

„Tako je, Eni. Delim to mišljenje.”

„Za pola sata doneću ti piletinu i grašak. Dobićeš i nešto pudinga, zato što si bio tako dobar dečak. Postaraću se da na vreme dobijaš lekove. Možda ću ti davati još jednu tabletu noću, ako ti bude potrebna. San ti je neophodan, zato što sutra počinješ da pišeš. Smem da se kladim da će rad na knjizi ubrzati tvoj oporavak!”

Krenula je ka vratima. Zaustavila se na pragu da bi mu poslala groteskni poljubac.

Zatvorila je vrata za sobom. Nije hteo da gleda pisaću mašinu. Neko vreme odupirao se tom nagonu. Na kraju je popustio i bespomoćno upro pogled u nju. Cerila mu se sa radnog stola. Imao je utisak da posmatra spravu za mučenje - špansku čizmu, točak, gvozdenu udovicu - koja stoji neiskorišćena, ali samo za izvesno vreme.

Mislim da ćeš, kad budeš završio, biti u stanju da… biti u stanju da se viđaš s većim brojem ljudi.

Ah, Eni, lagala si sebe i mene. Znam to, baš kao i ti. Video sam istinu u tvojim očima.

Pred njim se otvorila skučena i krajnje neprijatna perspektiva. Ostalo mu je šest nedelja života. Provešće ih mučeći se zbog slomljenih kostiju i nanovo se družeći s Mizeri Častejn, udatom Karmajkl. Sleduje mu brza sahrana u zadnjem dvorištu. Možda će poslužiti svinju Mizeri njegovim mesom. U takvoj sudbini bilo bi neke mračne i gadne pravde.

U tom slučaju nemoj da pišeš. Razljuti je. Ona je pokretna boca nitroglicerina. Protresi je malo. Nateraj je da eksplodira. I to je bolje od ležanja i mrcvarenja.

Pokušao je da gleda na isprepletana slova W na tavanici, ali je ubrzo usmeno pogled ka pisaćoj mašini. Stajala je na radnom stolu, nema, teška i puna reči koje nije hteo da napiše. Cerila se s nedostajućim zubom.

Mislim da ne veruješ u to, stari prijatelju. Mislim da želiš ostati živ, uprkos bolu. Ako bude neophodno vratiti Mizeri na bis, učinićeš to. Bolje reći, pokušaćeš - ali ćeš prvo morati da se pozabaviš mnome… mislim da mi se tvoje lice ne dopada.

„Kao ni meni tvoje”, procedio je.

Ovog puta pokušao je da pogleda kroz prozor, u sneg koji je padao. Ubrzo je ponovo zurio u pisaću mašinu, s požudnom, odvratnom fascinacijom, nesvestan trenutka u kom je skrenuo pogled prema njoj.

25

Premeštanje u kolica nije bolelo onoliko koliko je strahovao. To je bilo dobro, pošto mu je pređašnje iskustvo govorilo da će ga posle jako boleti.

Spustila je poslužavnik s hranom na radni sto i dokotrljala invalidska kolica do kreveta. Pomogla mu je da se uspravi u sedeći položaj. Osetio je tup, pulsirajući bol u karličnoj oblasti. Brzo je prestala. Nagnula se i pritisla vratom njegovo rame. Na trenutak je osetio njen puls. Lice mu se iskrivilo od gađenja. Obuhvatila ga je desnom rukom i zavukla levu ispod guzova.

„Pokušaj da se ne mrdaš od kolena nadole, dok te prebacujem”, rekla je. Nakon toga jednim pokretom premestila ga je u kolica. Učinila je to s lakoćom, kao da gura knjigu na prazno mesto na polici. Da, bila je snažna. Ishod borbe između njih bi bio neizvestan, čak i da je bio zdrav i prav. U ovom trenutku ona bi nalikovala na bok-smeč između teškaša i boksera pero-lake kategorije.

Spustila je dasku na naslone invalidskih kolica. „Vidi kako fino pasuje?” rekla je i prišla stolu da uzme hranu.

„Eni?”

„Da.”

„Da li bi mogla da okreneš pisaću mašinu prema zidu?”

Namrštila se. „Zašto bih, za ime sveta, to radila?”

Zato što ne bih hteo da mi se čitave noći ceri u lice.

„U pitanju je stara praznoverica. Oduvek sam okretao pisaću mašinu prema zidu pre nego što bih počeo da pišem.” Zastao je i dodao: „Radio sam to svake noći kad pišem, kad smo već kod toga.”

„Razumem, to je kao strah od broja trinaest”, rekla je. „I ja ga izbegavam.” Okrenula je mašinu, tako da se cerila golom zidu. „Da li je ovako bolje?”

„Mnogo je bolje.”

„Tako si luckast”, rekla je. Prišla mu je i počela da ga hrani.

26

Sanjao je da je Eni Vilks na dvoru basnoslovno bogatog arapskog kalifa, da priziva đavolčiće i duhove iz boca i da leti po dvoru na magičnom ćilimu. Kad je ćilim proleteo pored njega (kosa je lepršala za njom; oči su joj bile sjajne i iskričave kao u kapetana lađe koji se probija između ledenih santi), video je da je izatkan od niti zelene i bele boje. Ličio je na automobilsku tablicu Kolorada.

Nekada davno, govorila je Eni. To se dogodilo nekada davno. Dogodilo se kad je deda mog pradede bio dečak. Ovo je priča o siromašnom dečaku. Čula sam je od čoveka koji je. Nekada davno. Nekada davno.

27

Probudio se kad je Eni počela da ga drmusa. Sjajno jutarnje sunce prodiralo je kroz prozor - sneg je prestao da pada.

„Probudi se, spavalice!” Zvučala je gotovo radosno. „Imam jogurt i lepo kuvano jaje za tebe. Vreme je da počneš.”

Posmatrao je njeno oduševljeno lice. U njemu se javilo neobično, novo osećanje - nada. Sanjao je da je Eni Vilks Šeherezada, da je njeno čvrsto telo pokriveno tankom, providnom odećom, a krupna stopala nagurana u ružičaste papuče s krivim vrhovima. Letela je na magičnom ćilimu i recitovala napeve koji su otvarali vrata najboljih priča. Ali to nije bila Eni, već Šeherezada. To je bio on. I ako ono što bude napisao bude bilo dovoljno dobro, neće moći da ga ubije dok ne otkrije šta će se dogoditi, bez obzira na životinjski instinkt koji će joj poručivati da to učini, da to mora učiniti…

Možda ima šanse?

Pogledao je mimo nje i video da je okrenula pisaću mašinu, pre nego što ga je probudila. Blistavo se osmehivala mesinganim zubima. Poručivala mu je da je u redu nadati se i plemenito boriti se, ali da ga na kraju čeka neumoljivi usud.

28

Po prvi put u nekoliko nedelja okrenula ga je prema prozoru, tako da ga sunce obasja. Imao je utisak da mu se bolesnobleda koža, s nekoliko sitnih pečata od preteranog ležanja, tiho zahvaljuje. Mraz je išarao ivice prozorskih stakala. Kad bi pružio ruku prema prozoru, osećao je kupolasti mehur hladnoće oko njega. Taj osećaj bio je osvežavajući i nostalgičan, kao poruka starog prijatelja.

Po prvi put za nekoliko nedelja - činilo mu se da su prošle godine - bio je sposoban da vidi nešto drugačije od uvek iste spavaće sobe - plavih tapeta, fotografije Trijumfalne kapije, dugog meseca februara simbolizovanog dečakom koji se spuštao niz brdo na sankama (bio je siguran da će pomisliti na lice tog dečaka i dugu pletenu kapu kad god januar postane februar, čak i ako bude živeo da pedeset puta vidi tu smenu meseca). Posmatrao je novi svet iza prozorskih stakala sa istim zanimanjem kao prvi film - Bambi - u detinjstvu.

Horizont je bio blizu. Uvek je takav u Stenovitim planinama, gde duži pogledi na svet bivaju neizbežno skraćeni visokim stenovitim formacijama. Nebo je bilo savršene jutarnje plave boje, bez ijednog oblačka. Tepih zelene šume peo se padinama najbliže planine. Između kuće i ivice šume bila je čistina veličine trideset pet hektara, pokrivena savršeno i zaslepljujuće belim snegom. Nije se moglo reći da li je tie ispod njega njiva ili livada. Poljanu je krasila samo jedna zgrada: dobro održavani crveni ambar. Kad je govorila o stoci ili kad bi je video kako smrknuto i s nepopustljivim izrazom lica prolazi pored prozora, razvejavajući oblačiće stvorene vlastitim dahom, zamišljao je zapuštenu zgradu kakva se može videti u dečjim knjigama o duhovima - od višegodišnjih snegova ugnuti krov, prljave i prašnjave prozore, od kojih su neki polomljeni i zakrpljeni šperpločom i blago nagnuta i odškrinuta dvokrilna vrata, koja se ljuljaju na šarkama. Dobro održavana i čista građevina, omalana tamnocrvenom bojom i oivičena trakom krem boje, ličila je na veliku garažu bogatih poslovnih ljudi, maskiranu u ambar. Ispred nje je bio najviše pet godina star i izuzetno dobro održavan džip čeroki. Pored njega je bio fišer plug, u drvenom kućištu iz kućne radinosti. Plug se jednostavno pričvršćivao na džip. Prišla bi kućištu polako i oprezno, tako da se kuke na vozilu zakače za držalje pluga. Zatim bi spustila polugu na upravljačkoj tabli. Moćni džip bio je savršeno vozilo za ženu koja živi sama i nema susede na koje se može osloniti (izuzev onih prljavih ptičica Rojdmanovih, naravno; mogao se kladiti da ne bi prihvatila tanjir krmenadli od njih, i kad bi crkavala od gladi). Prilazni put bio je uredno očišćen, što je ukazivalo na redovnu upotrebu pluga, ali nije video glavni drum - kuća je ometala vidik

„Vidim da se diviš mom ambaru, Pole.”

Zapanjeno se okrenuo. Brzi i neproračunati pokret probudio je bol iz dremeža. Prigušeno je zarežao u ostacima njegovih cevanica i izgužvanoj kupi soli koja je zamenila njegovo levo koleno. Promeškoljio se u pećini kostiju u kojoj je bio zatočen, pre nego što je nanovo zaspao lakim snom.

Donela je hranu na poslužavniku. Meku hranu, hranu za invalide… ali je njegov stomak zakrčao kad ju je video. Nečujno mu se prišunjala u belim cipelama s gumenim donovima.

„Da”, rekao je. „Veoma je lep.”

Spustila je dasku na naslone za ruke invalidskih kolica. Postavila je poslužavnik preko nje. Privukla je stolicu pored njega. Sela je i gledala kako jede.

„Idi u peršun! Lepota je prolazna, stalno je govorila moja mama. Dobro ga održavam, zato što bi me susedi ogovarali ako to ne bih radila. Stalno traže način da me napadnu ili da me oblate. Zbog toga se trudim da sve na imanju bude lepo i krasno, Spoljašnji izgled je veoma, veoma važan. Što se ambara tiče, ne zahteva mnogo posla, ako ne dozvoliš da se obaveze nagomilaju. Najukakanjeniji zadatak je spašavanje krova od snega.”

Najukakanjeniji zadatak, pomislio je. Pohrani taj pojam u leksikon reči i izraza Eni Vilks - za slučaj da ti se pruži prilika da napišeš memoare. Praviće društvo prljavoj ptičici, idi u peršun i drugim odrednicama koje će se nesumnjivo pojaviti.

„Pre dve godine unajmila sam Bilija Haveršama da postavi toplotne trake na krov. Pale se na dugme. Zagreju se i rastope led. Ove zime neće još dugo raditi. Vidiš kako se led topi sam od sebe?”

Prinosio je viljušku s jajima ustima. Zastala je na pola puta, kad se zagledao u ambar. Ugledao je red ledenica na strehi. Voda je brzo kapala s njihovih vrhova. Svaka kapljica zaiskrila bi padajući na uski kanal leda pored temelja.

„Već je sedam stepeni, iako još nema devet sati!” raspoloženo će Eni, dok je Pol zamišljao kako se zadnji branik njegovog kamara pomalja iz snega koji se otapao na suncu. „Ovakvo vreme neće potrajati. Pred nama je još nekoliko hladnih perioda i još najmanje jedna velika oluja - ali proleće stiže. Moja majka je stalno govorila da je nadanje proleću isto što i nadanje raju.”

Spustio je viljušku na tanjir, s jajetom na njoj.

„Ne želiš poslednji zalogaj? Završio si s obrokom?”

„Završio sam”, složio se. U mislima je posmatrao Rojdmanove kako voze uzbrdo iz Sajdvindera. Video je kako sjajni sunčev zrak osvetljava lice gospođe Rojdman. Naterao je da se trgne i zaštiti lice rukom. Šta je ono tamo dole Harne? Ne pričaj mi da sam poblesavila, nešto je tamo dole! Odsjaj mi je zamalo oprljio oko! Vrati se, da još jednom pogledam!

„U tom slučaju odneću poslužavnik”, rekla je, „a ti možeš da počneš.” Počastila ga je umilnim pogledom. „Neopisivo sam uzbuđena, Pole.”

Izašla je. Ostavila ga je u invalidskim kolicima. Gledao je kako voda teče s ledenica koje su visile s ambarskih streha.

29

„Voleo bih da mi doneseš neki drugi papir”, rekao je, kad se vratila da posadi pisaću mašinu i papir na dasku.

„Drugačiji od ovog?” pitala je, kuckajući po paketu papira za kucanje u celofanskom pakovanju. „Ali ovaj je najskuplji od svih! Pitala sam u papirnici!”

„Zar ti majka nikad nije rekla da najskuplje ne znači i najbolje?”

Čelo joj se natuštilo. Prvobitna defanziva ustupila je mesto indignaciji. Pol je pretpostavio da je ljutnja sledeći korak.

„Ne, nije. Rekla mi je, gospodine Pametnjakoviću, da onaj ko kupuje jeftino, dobija ono što najmanje vredi.”

Njena unutrašnja klima se, kako je otkrio, mogla porediti s prolećem na Srednjem zapadu. Ova žena bila je puna tornada koji su vrebali priliku da se istutnje. Da je seljak i da vidi nebo koje izgleda kao Enino lice u ovom trenutku, žurno bi okupio porodicu da bi je poveo u sklonište. Čelo joj je bilo preterano bledo. Nozdrve su joj še Širile u pravilnim vremenskim razmacima, kao kod životinje koja je namirisala požar. Otvarala je i zatvarala šake. Grabila je i mrvila vazduh.

Potreba za njom i posvemašnja ranjivost u odnosu na nju vrištali su da odstupi, da je umiri dok još ima vremena - ako ga je bilo - kao što bi pleme u jednoj od priča Rajdera Hagarda pokušalo da smiri razljućenu boginju prinošenjem žrtava na njen oltar.

Postojao je i drugi deo njega, proračunatiji i manje uplašen. Podsećao ga je da neće moći da igra ulogu Šeherezade, ako bude plašljiv i pokoran, kad god se ona izbezumi. Ako to učini, sve više će besneti. Da nemaš nešto što žarko želi, rezonovao je taj deo, odmah bi te odvela u bolnicu ili bi te ubila, da bi se zaštitila od Rojdmanovih pošto misli da je svet pun suseda koji je ne mirišu. Što se nje tiče, takvi se šunjaju iza svakog žbuna. Ako odmah ne obuzdaš ovu kučku, dragi moj Poli, možda to nikad nećeš moći.

Disala je sve brže, kao da će hiperventilirati. Stiskala je i opuštala šake u sve kraćim razmacima. Znao je da bi svakog časa mogla eksplodirati.

Prikupio je ono malo hrabrosti što mu je ostalo. Očajnički je pokušavao da pronađe pravi ton oštrog i gotovo opuštenog protesta. Rekao je: „Kako bi bilo da prestaneš s tim? Ništa nećeš promeniti tom ljutnjom.”

Ukočila se, kao da ju je ošamario. Odmerila ga je povređenim pogledom.

„Eni”, strpljivo je rekao, „ovo nije bitno.”

„To je trik”, rekla je. „Ne želiš da napišeš moju knjigu, stoga izmišljaš trikove da ne bi počeo. Znala sam da ćeš tako postupiti, i te kako sam znala. Znaj da nećeš uspeti. To…”

„To je glupo”, rekao je. „Da li sam rekao da neću početi?”

„Ne… ne, ali…”

„Tako je. Nisam rekao, zato što ću početi. Ako dođeš ovamo i ako pogledaš, pokazaću ti u čemu je problem. Ponesi Vebsterov lonac sa sobom, molim te.”

„Šta da ponesem?”

„Čašu sa olovkama i bojicama”, objasnio je. „U novinama ih ponekad zovu Vebsterovim loncem. Nazvali su ih po Danijelu Vebsteru.” Ovu laž smislio je na licu mesta. Imala je željeno dejstvo. Izgledala je zbunjenije nego ikad i izgubljeno u svetu stručnih izraza o kojima ništa nije znala. Smetenost je razvejavala (i gasila) njen bes. Video je da više ne zna ima li pravo da bude besna.

Donela mu je činiju s olovkama i bojicama. S treskom ju je spustila na dasku. Pomislio je: Prokletstvo! Pobedio sam! Ne - to nije tačno. Mizeri je pobedila.

Ali ni to nije tačno. To je učinila Šeherezada. Šehereza da je pobedila.

„I šta sad?”, kiselo je prozborila.

„Gledaj!”

Otvorio je paket papira za kucanje i izvadio jedan. Uzeo je dobro naoštrenu olovku i povukao liniju po njemu. Hemijskbm olovkom nacrtao je još jednu, paralelnu s njom. Zatim je prešao palcem preko blago nabrane površine papira. Obe linije su se zamrljale u pravcu prolaska palca. Linija povučena običnom zamrljala se malo više od one povučene hemijskom olovkom.

„Vidiš li?”

„Pa šta?”

„I mastilo s trake će se zamrljati”, rekao je. „Ne toliko kao linija povučena običnom olovkom, ali će proći gore od linije povučene hemijskom.”

„Da li ćeš svaku stranicu trljati palcem?”

„Trenje papira o papir napraviće mnogo mrlja u nedeljama i danima koje slede”, rekao je. „Papiri se često pomeraju, kad se radi na rukopisu. Stalno prebiraš po otkucanom materijalu da bi našao neko ime ili datum. Bože, Eni, jedna od prvih stvari koje naučiš u ovom poslu jeste ta da urednici mrze rukopise otkucane na ovoj vrsti papira. Mrze ih gotovo isto koliko i rukom pisana dela.”

„Ne zovi ga tako. Mrzim kad ga zoveš tako.”

Bio je iskreno zbunjen. „Ne shvatam. Šta i kako zovem?”

„Mrzim kad unižavaš bogomdani spisateljski dar, nazivajući ga poslom. Muka mi je od toga.”

„Žao mi je.”

„Trebalo bi da ti bude žao”, odvratila je hladnim, nepokolebljivim tonom. „To je isto kao kad bi nazivao sebe kurvom.”

Ne, Eni, pomislio je, ispunjen gnevom. Nisam ja kurva. Brza kola su zbog toga napisana. Kad bolje razmislim o tome i bogom prokleta kučka Mizeri ubijena je iz istog razloga. Vozio sam se na zapadnu obalu da bih proslavio oslobođenje od prisilnog kurvarluka. Ti si me izvukla iz olupine, kad sam se slupao, samo da bi me ponovo bacila u glib. Za dva dolara na brzaka, za četiri ću te povesti na put oko sveta. Povremeno ti u očima blesne munja koja mi govori da jedan deo tebe to zna. Porota te je možda oslobodila zbog neuračunljivosti, ali ne i ja, Eni. Ne ovaj klinac.

„Dobro rečeno”, oglasio se. „Predlažem da se vratimo na temu papira…”

„Nabaviću ti tvoj kukuričući papir”, mrzovoljno je odvratila. „Nabaviću ga, samo mi reci koji.”

„Nadam se da shvataš da sam na tvojoj strani…”

„Ne zasmejavaj me. Od majčine smrti pre dvadeset godina, niko nije na mojoj strani.”

„Veruj u šta hoćeš”, rekao je. „Tvoj je problem, ako si toliko nesigurna da ne možeš verovati da sam ti zahvalan što si mi spasla život.”

Pažljivo ju je posmatrao. Ponovo je u njenim očima uočio drhtaj nesigurnosti, želju da poveruje. To je dobro. To je veoma dobro. Posmatrao ju je sa svom iskrenošću koju je mogao da prikupi. Ponovo je zamišljao kako joj zabija komad stakla u grlo, s namerom da jednom zauvek oslobodi krv koja jeopsluživala njen ludi mozak.

„U najmanju ruku mogao bih očekivati da veruješ kako sam na strani knjige. Govorila si o njenom povezivanju. Pretpostavljam da si nameravala da povežeš rukopis, otkucane stranice?”

„Naravno, to sam imala na umu.”

Da, mogao bih da se kladim. Zato što bi, ako odneseš rukopis štamparu, mogla da potakneš neželjenu radoznalost. Možda si neupućena u svet knjiga i izdavača, ali ne u toj meri. Pol Šeldon je nestao. Tvoj štampar mogao bi da shvati da je dobio rukopis veličine knjige o najčuvenijem liku Pola Šeldona, baš kad je pisac nestao, zar ne? Neizostavno bi zapamtio uputstva za štampanje - tako otkačena da bi ih svaki štampar zapamtio. Jedan odštampani primerak rukopisa veličine knjige.

Samo jedan.

„Kako je izgledala, pozorniče? Pa, bila je krupna žena. Ličila je na kamenog idola iz priče H. Rajdera Hagarda. Samo trenutak. Imam njeno ime i adresu u dokumentaciji… Dopustite mi da potražim kopiju računa…”

„To nije loša ideja”, rekao je. „Povezani rukopis može biti prokleto lep. Izgledaće kao dobro folio izdanje. Ali knjige se prave da traju. Ako je napišem na ovom papiru, za deset godina ostaće ti samo gomila praznih strana. Izuzev ako ga ne budeš držala na polici.”

Ali ona to neće hteti, zar ne? Hriste, nipošto neće. Listaće ga svakodnevno, možda i po nekoliko sati. Uzimaće ga u ruke i likovati.

Neobični kameni izraz osvanuo je na njenom licu. Nije ga voleo. Svedočio je o magarećoj tvrdoglavosti i gotovo razmetljivoj tvrdokornosti. Činio ga je nervoznim. Mogao je da proceni njen gnev, ali je u ovom izrazu bilo nečeg podjednako mračnog i detinjastog.

„Ne moraš da mi objašnjavaš”, rekla je, „već sam ti rekla da ću ti doneti drugi papir. Koju vrstu hoćeš?”

„U toj papirnici u koju ideš…”

„Pejper Peč.”

„Da, Pejper Peč. Reci im da želiš dva pakovanja. U pakovanju ima pet stotina stranica…”

„Znam to. Nisam glupa, Pole.”

„Znam da nisi”, rekao je. Bivao je sve nervozniji. Bol se budio u nogama. Bio je još glasniji u predelu karlice. Sedeo je gotovo čitav sat. Donji deo tela bunio se protiv toga.

Budi miran, za boga miloga - ne dozvoli da izgubiš sve što si dobio!

Ali, da li sam išta dobio? Da li je to samo razmišljanje u stilu šta je babi milo to joj se i snilo?

„Traži dva pakovanja belog papira. Hamermil bond je dobra marka, baš kao i trijad modern. Ta dva pakovanja koštaće manje od paketa ovog koji si kupila. To će biti dovoljno za čitav posao, za prvi i ispravljeni rukopis.”

„Odmah ću krenuti”, rekla je i naglo ustala.

Zabrinuto ju je posmatrao, svestan da namerava otići a da mu nije dala lekove. Ovog puta bio je u sedećem položaju. Sedenje je plaćao bolom, koji će dostići čudovišne razmere dok se ne vrati, čak i ako bude žurila.

„Ne moraš to da radiš”, hitro je progovorio. „Ovaj papir dobar je za početak. Ionako ću morati sve da prekucam.”

„Samo budala počinje dobar posao lošim alatom.” Uzela je pakovanje skupog papira. Zgužvala je papir s dve zamrljane linije u loptu. Bacila je sve u kantu za đubre. Okrenula se prema njemu. Kameni, tvrdokorni izraz pokrivao joj je lice kao maska. Oči su joj se blistale kao patinirani novčići.

„Idem u grad”, rekla je. „Znam da želiš što pre započeti posao, pošto si na mojoj strani.” Poslednje reči izgovorila je sa snažnim, usijanim sarkazmom (i s više samomržnje nego što će ikada znati). „Zbog tog se neću ni potruditi da te vratim u krevet.”

Osmehnula se. Groteskno razvlačenje usana ličilo je na pokret lutke. Prišunjala se do njega, u nečujnim belim sandalama medicinske sestre. Trgao se, kad mu je dodirnula kosu. Pokušao je da ostane miran, ali nije mogao. Mrtvački osmeh proširio se na Eninom živom licu.

„Po svoj prilici odložićemo početak rada na Mizerinom povratku za dan… ili dva… možda i tri. Da, proći će tri dana pre nego što budeš u stanju da ponovo sediš. Zbog bola. Šteta. Šampanjac se hladi u frižideru. Moraću da ga vratim u ostavu.”

„Eni, zaista, mogu da počnem ako ti…”

„Ne, Pole.” Odšetala je do vrata. Okrenula se. Posmatrala ga je s tim kamenim izrazom. Samo su njene oči, patinirani novčići, bile u potpunosti žive ispod kamene ploče čela. „Želim da te ostavim s jednom mišlju. Možda smatraš da me možeš prevariti ili obmanuti. Znam da izgledam glupo i sporo, ali nisam glupa, Pole, niti sam spora.”

Lice joj se raspalo na komadiće. Kamena tvrdokornost rasula se otkrivajući fizionomiju ludački gnevnog deteta. Na trenutak je umislio da će umreti od nezamislivo snažnog straha. Da li je pomislio da je pobedio? Da li je? Da li je moguće izigravati Šeherezadu u zatočeništvu lude osobe?

Potrčala je preko sobe ka njemu. Zdepaste noge su treskale, kolena su se savijala, a laktovi leteli napred-nazad po ustajalom vazduhu bolesničke sobe kao klipovi motora. Kosa joj je poskakivala oko lica, oslobođena šnala. Njen hod nije bio tih. Nalikovao je Golijatovom trku po Dolini kostiju. Fotografija Trijumfalne kapije uplašeno je lupkala po zidu.

„Aaaa-jjj!”, vrisnula je i udarila pesnicom po zgužvanoj kupoli soli koja je nekad bila levo koleno Pola Šeldona.

Zabacio je glavu i urliknuo. Vene su mu iskočile na vratu i čelu. Bol je eksplodirao u kolenu, kao bela svetlost u središtu nove.

Podigla je pisaću mašinu s daske. Tresnula ju je o kamenu ploču iznad kamina. Podigla je tešku metalnu spravu kao da je prazna kartonska kutija.

„Sedi tu”, rekla je, usana ukočenih u iscerenom grču, „i razmišljaj ko je ovde glavni i o svemu što mogu da učinim da bih te povredila, ako se budeš loše ponašao ili pokušao da me prevariš. Sedi tu i vrišti koliko hoćeš, zato što te niko neće čuti. Niko ne dolazi ovde, zato što svi znaju da je Eni Vilks luda. Svi znaju šta je učinila, iako su me proglasili nevinom.”

Pošla je prema vratima. Ponovo je vrisnuo kad je to učinila, zato što je očekivao još jedan ludački juriš. Još šire se osmehnula.

„Reći ću ti još nešto”, nastavila je tihim glasom. „Misle da sam se izvukla, i imaju pravo. Razmisli o tome, Pole, dok budem kupovala tvoj kukuričući papir.”

Otišla je. Zalupila je vratima tako jako da se čitava kuća zatresla. Čuo je škljocanje brave.

Zabacio je glavu u invalidskim kolicima. Drhtao je čitavim telom. Pokušavao je da se smiri, zato što je drhtanje pojačavalo bol, ali nije mogao. Suze su mu tekle niz lice. Ponovo i ponovo video je kako trči prema njemu, ponovo i ponovo video je kako udara ostatke njegovog kolena pesnicom, kao besni pijanac koji treska po hrastovom šanku, ponovo i ponovo je eksplodirao u toj strašnoj plavo-beloj zvezdi bola.

„Molim ti se, bože, molim ti se”, jecao je dok je džip gnevno brundao u dvorištu. „Molim ti se, bože, molim ti se… izbavi me odavde ili me ubij… izbavi me odavde ili me ubij.”

Zvuk motora je slabio, dok je vozilo odmicalo drumom. Bog nije učinio ništa. Ostao je sam sa suzama i bolom, koji mu je, potpuno probuđen, razdirao telo.

30

Kasnije mu je palo na pamet da bi ovaj krajnje perverzni svet mogao ovenčati gotovo herojskim oreolom ono što je učinio nakon njenog odlaska. Verovatno se ne bi opirao tome - iako je sve to bila samo jedna epizoda njegove nespretne borbe za opstanak.

Činilo mu se da u bolu izazvanom bunilu čuje pomahnitalog sportskog komentatora - Hauarda Kosela ili Vornera Volfa, ili ludaka bez konkurencije, Džonija Mosta - koji opisuje njegov napor da pronađe Eninu zalihu lekova pre nego što ga bol ubije, kao neko otkačeno sportsko nadmetanje, zamenu za Pregled fudbalske lige ponedeljkom uveče. Kako bi se takav sport zvao? Trčanje za drogom?

„Ne mogu da verujem kakvu petlju danas pokazuje ovaj klinac Šeldon!”,klitkao je komentator u Polovoj glavi. „Ne mogu da verujem da je iko na Stadionu Eni Vilks - ili pred televizijskim ekranima, kad smo već kod toga - mogao pomisliti da ima makar i najmanju šansu da pokrene ta invalidska kolica, nakon pretrpljenog udarca, ali verujem… da, to je to! Kreću se! Pogledajmo usporeni snimak!”

Znoj mu je liptao po čelu, ujedajući ga za oči. Polizao je mešavinu soli i suza sa usana. Drhtavica nije prestajala. Bol je bio nalik kraju sveta. Pomislio je: U izvesnim trenucima i sama priča o bolu postaje bespredmetna. Niko na svetu ne zna da postoji ovakav bol. Niko. Kao da sam posednut demonima.

Uspeo je da se pokrene samo zahvaljujući pomisli na tablete, na novril koji je morao biti negde u kući. Zaključana vrata spavaće sobe…. mogućnost da droga nije u kupatilu u prizemlju, kao što je pretpostavljao, već da je skrivena negde drugde… mogućnost da se vrati i da ga uhvati na delu… ništa od toga nije bilo važno. Svi ti strahovi behu samo seni iza nepojmljivog bola. Rešavaće probleme onim redom kojim budu nailazili, ili će umreti. To je sve.

Vatrene lopte ispod struka i u nogama potonule su dublje, kad je počeo da se kreće. Stisnule su mu noge kao kaiševi načičkani vrelim, ka unutra okrenutim šiljcima. Ali, kolica su se pokrenula. Pokrenula su se veoma polako.

Uspeo je da odmakne metar i po, pre nego što je shvatio da će po cenu tolikih muka samo proći pored vrata i stići do suprotnog ćoška, ako ne uspe da ih obrne.

Drhtavom rukom uhvatio se za desni točak.

(misli na tablete, misli na olakšanje koje donose)

Potegao ga je svom snagom. Guma je zaškripala po drvenom podu. Cvilela je kao priklešteni miš. Gurao je točak nadole. Nekada snažni, a danas mlitavi mišići drhtali su kao pihtije. Usne su mu se povukle sa stisnutih zuba. Invalidska kolica polako su se okretala u mestu.

Ščepao je oba točka i zakotrljao kolica. Ovog puta napredovao je metar i po. Stao je da bi se ispravio. Obeznanio se posle tog napora.

Vratio se u stvarnost pet minuta kasnije. Čuo je daleki, poletni glas sportskog komentatora uglavi: „Ponovo pokušava da se pokrene! Ne mogu da veeerujem kakvu petlju ima ovaj klinac Šeldon!”

Prednji deo uma znao je samo za bol. Zadnji deo upravljao je očima. Opazio ju je pored vrata i dokotrljao se do nje. Posegnuo je za njom, ali su vrhovi prstiju sezali dobrih sedam centimetara iznad poda. Pokušavao je da uhvati jednu od dve šnale koju su joj ispale dok je jurišala na njega. Ujeo se za usnu, nesvestan znoja koji mu je curio niz lice i vrat, kvaseći mu gornji deo pidžame.

„Ne verujem da će dohvatiti tu šnalu, narode - uložio je fantastičan trud! Bojim se da je ovo kraj.”

Pa, možda i nije.

Otklizao je do desne ivice invalidskih kolica. Isprva je pokušavao da potisne bol na desnoj strani, bol koji je osećao kao sve veći mehur pritiska, nešto slično sabijanju zuba. Konačno se predao i vrisnuo. Sama je rekla da ga niko ne može čuti.

Od poda su ga delila samo dva-tri centimetra. Prsti su mu se ljuljali nadomak šnale. Mislio je da će mu desna butina eksplodirati i da će se mešavina kostiju i pihtija rasuti po kolicima.

O bože, molim te, molim te pomozi mi…

Nagnuo se još niže, uprkos bolu. Vrhovima prstiju očešao se o šnalu, ali nije uspeo da je uhvati. Odgurnuo ju je koji milimetar dalje. Nagnuo se u kolicima. Još uvek je bio presamićen na desnu stranu. Ponovo je vrištao od bola ispod kolena. Izbečio je oči, otvorio usta i isplazio jezik. Kapljice pljuvačke kapale su s njega na pod.

Stisnuo je šnalu prstima… podigao ju je… i umalo ispustio… završila je u njegovoj stisnutoj pesnici.

Uspravljanje je donelo novu navalu bola. Po obavljenom poslu, nije mogao da uradi ništa više do da sedi i stenje. Zabacio je glavu koliko god mu je čvrsti zadnji naslon to dozvoljavao. Šnala je ležala na dasci položenoj na naslone za ruke invalidskih kolica. Bio je prilično siguran da će povratiti, ali ga je taj nagon prošao.

Šta to radiš? Umorno ga je prekorio jedan deo uma. Da li čekaš da bol prođe? Neće proći. Stalno citira majku, ali je i tvoja majka znala nekoliko poslovica, zar ne?

Da, znala je.

Sedeo je u invalidskim kolicima, zabačene glave, lica blistavog od znoja, s kosom zalepljenom za čelo. Glasno je izgovorio jednu od majčinih poštapalica, kao da je bajalica. „Možda ima vila, i vilenjaka, ali bog pomaže samo onima koji pomažu sebi.”

Jašta. Stoga prestani da kukaš, Poli - jedini vilenjak koji će se ovde pojaviti jeste šampion sveta u superteškoj kategoriji, Eni Vilks.

Ponovo se pokrenuo. Polako se kotrljao pored vrata. Zaključala ih je, ali je verovao da ih može otključati. Toni Bonasaro, koji se sveo na pocmele komadiće pepela, bio je kradljivac automobila. Proučavao je tehniku obijanja vozila, dok se pripremao za pisanje Brzih kola. U tom poslu pomagao mu je bivši policajac po imenu Tom Tvajford. Pokazao mu je kako da pokrene motor žicama, kako da otključa brave tankom i savitljivom metalnom trakom koju su obijači automobila zvali Slim Džim, i kako da isključi auto-alarm.

Ili, Tom mu je rekao jednog prolećnog dana u Njujorku, pre dve i po godine, recimo da ne želiš da ukradeš kola. Imaš automobil, ali ti je ponestalo goriva. Imaš crevo, ali auto na koji si se nameračio za besplatnu donaciju ima zaključani poklopac rezervoara. Da li je to problem? Nije, ako znaš šta radiš, zato što je većina brava na poklopcima rezervoara prosta kô pasulj. Šnala je sav alat neophodan za njihovo obijanje.

Posle pet beskrajnih minuta povlačenja i pomeranja invalidskih kolica uspeo je da se postavi na pravo mesto, tako da levi točak gotovo dodiruje vrata.

Brava je bila starinska. Podsetila ga je na ilustracije Džona Tenijela[ 3] za Alisu uzemlji čuda. Bila je nasred patinirane kvake. Spustio se malo u kolicima - uz samo jedan prigušeni jecaj - i pogledao kroz nju. Video je kratki hodnik ka dnevnoj sobi, prljavocrveni tepih, staromodni divan presvučen sličnim materijalom i lampu s resicama na abažuru.

Levo, na pola puta niz hodnik, behu odškrinuta vrata. Puls mu se ubrzao. To je gotovo sigurno kupatilo u prizemlju. Čuo je kako pušta vodu u njemu (uključujući i onu kojom je napunila kofu iz koje je tako poletno pio). Zar nije uvek išla u njega pre nego što bi mu dala lekove?

Mislio je da jeste.

Uhvatio je šnalu. Kliznula mu je između prstiju, na dasku. Zakotrljala se ka ivici.

„Ne!”, promuklo je kriknuo kad ju je pokrio rukom, trenutak pre nego što je pala. Stisnuo ju je. Odmah zatim ponovo se obeznanio.

Nije mogao biti siguran, ali je ovog puta nešto duže ostao bez svesti. Bol - izuzev nepodnošljive agonije u levom kolenu - malčice se smanjio. Šnala je bila na dasci položenoj na naslon za ruke invalidskih kolica. Ovog puta nekoliko puta skupio je i ispružio prste, pre nego što ju je podigao.

Sada, pomislio je kad je otkočio desnicu i uhvatio šnalu, prestaćeš da drhtiš. Prestaćeš da drhtiš. Ustraj u toj misli, PRESTAĆEŠ DA DRHTIŠ.

Ugurao je šnalu u ključaonicu. Slušao je sportskog komentatora u svom umu

(tako živopisna!)

opisivao je njegove podvige.

Znoj mu se slivao niz lice, kao ulje. Slušao je… ali još više, osećao je.

Osigurač u jeftinoj bravi nije ništa do obična stolica za ljuljanje, rekao mu je Tom Tvajford. Ukrstio je ruke da bi mu pokazao o čemu se radi. Hoćeš da prevrneš stolicu zd ljuljanje? To je najlakša stvar na svetu, zar ne? Samo je uhvatiš za ljuljajući deo i prevrneš naopako… laganica. To je sve što bi trebalo da uradiš sa ovakvom bravom. Podigneš osigurač i brzo otvoriš poklopac rezervoara, pre nego što se vrati u prvobitni položaj.

Dva puta je napipao osigurač, ali je šnala oba puta kliznula, a osigurač se vratio pre nego što se brava otključala. Šnala je počela da se savija. Procenio je da će se polomiti posle dva ili tri pokušaja.

„Molim ti se, bože”, rekao je kad je ponovo gurnuo šnalu u ključaonicu. „Molim ti se, bože. Pomozi mi samo malo, to je sve što tražim.”

(„Narode, Šeldon se danas herojski borio. Ovo mu je posleđnji pokušaj. Gledaoci su zanemeli…”)

Zažmurio je. Komentatorov glas je bledeo, dok je s najvećom pažnjom osluškivao zvuke koje je proizvodila šnala u bravi. Sada! Naišao je na otpor! Osigurač! Video je kako leži u bravi, kao svijeno podnožje stolice za ljuljanje. Pritiskao je jezičak brave. Zadržavao se na istom mestu. Zadržavao je njega u sobi.

Prosto je kô pasulj, Pole. Samo budi miran.

Teško je biti miran, kad trpiš ovolike bolove.

Stisnuo je kvaku levom rukom. Provukao ju je ispod desne, da bi to učinio. Počeo je nežno da pritiska šnalu. Još malo… još malo…

U svom umu video je kako stolica za ljuljanje počinje da se pomera u prašnjavom alkovu. Jezičak brave počeo je da se povlači. Nije morao da se povuče sasvim, blagi bože, ne - ne mora da prevrne stolicu za ljuljanje, upotrebio je metaforu Toma Tvajforda. Još malo pa će se povući van okvira vrata… gurnuće je još malo…

Osećao je da se šnala istovremeno savija i klizi. U očajanju cimnuo ju je nagore koliko god je mogao, okrenuo je kvaku i gurnuo vrata. Čuo je krc, kad se šnala slomila na dva dela. Deo u bravi upao je u mehanizam. Tugovao je zbog neuspeha, dok nije video da su vrata malčice otvorena. Jezičak brave štrčao je iz njih kao čelični prst.

„Isuse”, prošaptao je. „Isuse, hvala ti.”

Pogledajmo usporeni snimak! Oduševljeno je vrisnuo Vorner Vulf, dok su hiljade gledalaca na Stadionu Eni Vilks - da i ne pominjemo nebrojene milione pred televizijskim ekranima - gromoglasno pozdravljale njegov uspeh.

„Ne sad, Vornere”, zakrkljao je i započeo dugi, iscrpljujući posao manevrisanja invalidskim kolicima, da bi mogao proći kroz vrata.

31

Doživeo je težak - ne, ne samo težak; strašan, užasan - trenutak u kom je izgledalo da invalidska kolica neće moći da prođu kroz vrata. Bila su jedan-dva neprelazna centimetra preširoka. Sigurno su bila sklopljena kad ih je unela, zbog toga si isprva mislio da su kolica iz samoposluge, obavestio ga je njegov um.

Na kraju je uspeo da se provuče - na jedvite jade - tako što se postavio pravo ispred vrata, nagnuo napred i uhvatio za dovratak. Kapice na osovinama su škripnule, češući se o drvo, ali je uspeo da prođe.

Nakon toga još jednom je izgubio svest.

32

Njen glas prizivao ga je iz bunila. Otvorio je oči i video kako ga nišani sačmaricom. Oči su joj blistale od gneva, a sjajna pljuvačka cedila joj se sa iscerenih zuba.

„Ako baš toliko želiš slobodu, Pole”, rekla je, „rado ću ti je darovati.”

Povukla je oroz.

33

Trgnuo se, očekujući pucanj iz sačmarice. Ali ona nije bila tu. Njegov um već je shvatio da je sanjao.

Nije to bio san - već upozorenje. Mogla bi se vratiti svakog trenutka, svakog časa.

Promenio se kvalitet svetlosti koja je dopirala kroz poluotvoreni prozor kupatila. Bilo je sjajnije. Ličilo je na podnevno svetio. Poželeo je da se sat oglasi, da bi znao koliko je njegova procena tačna. On je tvrdoglavo ćutao.

Prošli put odsustvovala je pedeset sati.

Jeste. Ovog puta mogla bi odsustvovati čitavih osamdeset. A opet, možda ćeš za pet sekundi čuti motor čerokija. Meteorološki zavod, za slučaj da nisi znao, prijatelju moj, može objaviti upozorenje na nailazak tornada, ali jebeno nema pojma kada i gde će on tačno udariti.

„Uistinu”, rekao je i zakotrljao invalidska kolica ka kupatilu. Zavirio je u asketsku prostoriju s belim, šestougaonim podnim pločicama. Kada sa zarđalim slavinama počivala je na kandžastim nožicama. Pored nje je bio ormarić. S druge strane kade bio je umivaonik. Iznad njega je bio ormarić za lekove.

Plastična kanta bila je u kadi - video je njen vrh.

Hodnik je bio dovoljno širok da okrene invalidska kolica prema vratima, ali su mu ruke drhtale od iscrpljenosti. Bio je punačko dete. Trudio se da vodi računa o sebi u odraslom dobu, ali su njegovi mišići sad bili invalidski. Punačko dete se vratilo, kao da su trčanje i vežbanje na kućnim spravama bili običan san.

Vrata su bila šira od sobnih - ne mnogo, ali dovoljno da lakše prođe kroz njih. Prešao je preko praga, nakon čega su se gumeni točkovi zakotrljali po pločicama. Namirisao je nešto kiselo, što ga je podsetilo na bolnice - možda lizol. Ovde nije bilo toaletne šolje. To ga nije iznenadilo. Povlačenje vode dopiralo je samo sa sprata. Setio se da je slušao taj zvuk posle svakog mokrenja u gusku. Ovde je bila samo kada, umivaonik i otvoreni platneni ormarić.

Bacio je pogled na uredno poslagane plave peškire i krpe. Poznavao ih je s kupanja sunđerom. Upravio je pažnju na ormarić za lekove iznad umivaonika.

Bio je van njegovog domašaja.

Ostajao je na dvadesetak centimetara iznad njegovih prstiju, koliko god da se upinjao. Ipak je posezao za njim. Nije mogao shvatiti da sudbina, bog ili ko god da postoji može biti tako okrutan. Ličio je na hvatača na spoljnom rubu igrališta za bejzbol koji nemoćno posmatra lopticu koja leti prema gledalištu.

Uzdahnuo je bolno i prigušeno. Spustio je glavu, Zadihao se od napora. Sivi oblak se spuštao. Odagnao ga je od sebe snagom volje. Osvrnuo se po kupatilu u potrazi za alatkom za otvaranje medicinskog ormarića. Video je džoger, oslonjen na zid u ćošku, s dugom plavom drškom.

Da li ćeš ga upotrebiti? Zaista? Pa, pretpostavljam da možeš. Pokušaćeš da otvoriš ormarić za lekove i da oboriš nešto od njegovog sadržaja uumivaonik. Ali, bočice će se slomiti. Čak i ako ih nema, iako je velika verovatnoća da ih na takvom mestu ima, nećeš moći da vratiš ono što si oborio. Šta ćeš da radiš kad dođe i vidi taj nered?

„Reći ću joj da je to bila Mizeri, zakrkljao je. „Rećiću joj da ih je oborila tražeći lekariju za dizanje iz mrtvih.”

Briznuo je u plač.„ i kroz suze je pregledao prostoriju. Tražio je nešto, bilo šta, nadahnuće, odušak, neki jebeni od…

Ponovo je pogledao u ormarića peškirima i krpama. Ubrzano disanje naglo se zaustavilo, a oči raširile.

Prvi put brzo je prešao pogledom preko polica s naslaganom posteljinom, jastučnicama, krpama i peškirima. Sad je pogledao na pod i opazio nekoliko četvrtastih kartonskih kutija s imenima farmaceutskih kompanija.

Brzo je okrenuo invalidska kolica. Nije se obazirao na bol.

Molim ti se, bože, ne daj da pronađem zalihe šampona, tampone, fotografije njene drage stare majke svetiteljke ili…

Posegnuo je za jednom kutijom. Podigao ju je i otvorio. U njoj nije bilo šampona, ni kozmetičkih uzoraka. Daleko od toga. U kutiji su bili raznovrsni lekovi u kartonskim kutijicama. Većina s natpisom UZORCI. Na dnu je bilo nekoliko raznobojnih kapsula i tableta. Prepoznao je lekove za visoki pritisak koje je otac pio u poslednje tri godine života. Za većinu nikad nije čuo.

„Novril”, mrmljao je, dok je nestrpljivo preturao po kutiji. Znoj mu se šlivao niz lice, a noge pulsirale od bola. „Novril, gde je jebeni novril?”

Nije ga bilo. Zatvorio je kutiju. Vratio ju je u platneni ormarić. Reda radi stavio ju je na isto mesto. To i nije bilo bitno. Kutije su bile naslagane bez ikakvog reda.

Nagnuo se sasvim ulevo i uspeo da uhvati drugi karton. Otvorio ga je i nije mogao da poveruje svojim očima.

Darvon, darvocet, darvon mešavina. Morfoz i mofroz kompleks. Librijum. Valijum. I novril. Deseci, deseci i deseci svetlih kutijica. Otvorio je jednu i ugledao tablete koje mu je davala svakih šest sati, u celofanskom pakovanju.

NE SMEJU SE IZDAVATI BEZ LEKARSKOG RECEPTA, pisalo je na kutijici.

„Slatki bože, doktor je bio veoma vredan!”, zajecao je. Iscepao je celofan zubima i progutao tri tablete, jedva svestan oštrog, gorkog ukusa. Zastao je i pogledao pet preostalih tableta u celofanskom pakovanju. Progutao je i četvrtu.

Brzo se osvrnuo oko sebe. Spustio je bradu i uplašeni pogled na grudi. Znao je da je bilo prerano da oseti bilo kakav odušak, ali ga je osećao. Imati tablete po svoj prilici bilo je važnije od njihovog uzimanja. Kao da je ovim činom stekao kontrolu nad Mesecom i plimama - ili da je posegnuo za njim i da ga je skinuo s neba. To je bila ogromna, čudesna… i zastrašujuća misao, s primesama krivice i bogohuljenja.

Ako se sad vrati…

„U redu - dobro je. Primio sam poruku.”

Zagledao se u kutiju. Pokušavao je da proceni koliko kutijica s uzorcima može uzeti, a da ona ne primeti da je mišić po imenu Pol Šeldon grickao zalihe.

Zacerekao se. To je bio prodoran zvuk, pun olakšanja. Shvatio je da lekovi ne utiču samo na noge. Dobio je svoj fiks, ako želite da budete savršeno vulgarni povodom ovoga.

Mrdaj se, idiote. Nemaš vremena za uživanje u narkoticima.

Uzeo je pet kutijica - ukupno trideset tableta. Morao je da se obuzdava. Hteo je da uzme više. Razbacao je preostale kutijice i bočice, nadajući se daće sadržaj kutije biti haotičan, kakav je i zatekao. Zatvorio je i gurnuo kutiju u platneni ormarić.

Automobil se približavao.

Uspravio se, razrogačenih očiju. Ruke su mu pale na naslone invalidskih kolica. Panično ih je stisnuo. Najebao je, ako je to Eni. To će biti kraj. Neće uspeti da se na vreme vrati u spavaću sobu u ovim teškim, nezgrapnim kolicima. Možda će uspeti da je jednom opauči drškom džogera pre nego što mu zavrne šiju kao piletu.

Sedeo je u invalidskim kolicima s kutijicama novrila u krilu. Slomljene noge ukočeno su mu štrčale, dok je čekao da automobil prođe pored kuće ili skrene na prilazni put.

Zvuk motora bivao je sve snažniji… da bi u jednom trenutku počeo da slabi.

Dobro je. Da li ti je potrebno direktnije upozorenje, bebice?

Nije bilo. Poslednji put pogledao je kutije. Izgledale su kao kad ih je prvi put video - iako nije mogao biti siguran u to, zato što ih je gledao kroz izmaglicu bola. A opet, kutije možda i nisu bile nasumično poslagane. Teški neurotičan imaju izoštrenu moć opažanja. Možda je zapamtila položaj svake od njih. Možda će na neki tajanstven način shvatiti šta se dogodilo, čim baci pogled na njih. Ovo saznanje nije porodilo strah, već rezignaciju. Lek mu je bio neophodan. Nekako je uspeo da pobegne iz sobe i da ga dobavi. Ako bude posledica, kazni, suočiće se s njima znajući da nije mogao drugačije. Rezignacija je, posle svega što mu je uradila, bila znak najgoreg - preobražaja u bolom rastočenu zverku bez ikakvih moralnih obzira.

Polako je krenuo unazad ka ulazu u kupatilo. Povremeno se okretao da bi video da li je skrenuo s puta. Ranije bi vrisnuo posle takvog pokreta. Bol se rasipao ispod blagoslovene staklaste otupelosti.

Iskotrljao se u hodnik i zastao, ošinut strašnom mišlju. Ako je pod kupatila bio makar malo vlažan, ili prljav…

Zagledao se u pod. Na trenutak ideja da je ostavio tragove po čistim belim pločicama bila je tako ubedljiva da ih je uistinu video. Zatresao je glavom i ponovo pogledao. Nije bilo tragova, ali su vrata kupatila bila preširoko otvorena. Zakotrljao se napred i blago skrenuo udesno, da bi se nagnuo i uhvatio za kvaku. Zatvorio je vrata dopola. Pogledao ih je i privukao još bliže dovratku. Tako. U tom položaju ih je zatekao.

Posegnuo je za točkovima. Hteo je da okrene kolica da bi se vratio u sobu, kad je shvatio da su uperena ka dnevnoj sobi i da je ona mesto gde ljudi drže telefon i…

Svetlost mu je ispunila um kao munja izmaglicom obavijenu livadu.

„Halo, Sajdvinderska policijska stanica, pozornik Hambagi. ”

„Slušajte me, pozorniče Hambagi. Pažljivo me slušajte i ne prekidajte me, zato što ne znam koliko vremena mi je preostalo. Zovem se Pol Šeldon, Zovem vas iz kuće Eni Vilks. Zatočen sam u njoj najmanje dve nedelje, možda i čitav mesec. Ja…”

„Eni Vtlks!”

„Dolazite ovamo. Pošaljite hitriu pomoć. I, za boga miloga, dođite pre nego što se vrati…”

„Pre nego što se vrati”, zajaukao je. „O, da. Daleko je to.”

Otkud ti pomisao da ima telefon? Da li si čuo da je iko zove? Ko bi je zvao? Njeni dobri prijatelji Rojdmanovi?

Možda nema s kim da ćeretapo čitav dan, ali to ne znači da ne shvata da može doći do nesreće, da može pasti niz stepenice i slomiti ruku ili nogu. Ambar može da se zapali…

Koliko puta je pretpostavljeni telefon zazvonio?

Znači, sad postoji uslov? Telefon mora da pozvoni najmanje jednom dnevno ili će kompanija da ga isključi? Sem toga, najveći deo vremena nisam bio pri svesti.

Izazivaš sreću. Dobro znaš da izazivaš sreću.

Da. Znao je to, ali pomisao na telefon, na dodir hladne crne plastike pod prstima, na kliktanje okruglog brojčanika i jedinstven zvuk 0… Bio je u prevelikom iskušenju. Nije mu odoleo.

Malo je pomerio invalidska kolica i nanišanio dnevnu sobu. Zakotrljao se ka njoj.

Neprovetrena prostorija odavala je učmao, umoran utisak. Izgledala je mračno, iako su zavese na prozorima bile samo dopola navučene, omogućujući divan pogled na planine. Boje su previše zagasite, pomislio je. Dnevna soba je zbog preovlađujuće tamnocrvene izgledala kao da je posuta venskom krvlju.

Iznad kamina je bila fotografija neprivlačne žene sitnih očiju, duboko usađenih na mesnatom licu. Fotografija je bila u kitnjastom zlatnom ramu, veličine predsedničkih fotografija u predvorjima pošta u većim gradovima. Nije mu trebao pismeni dokaz da fotografija predstavlja Eninu majku svetiteljku.

Zakotrljao se dublje u sobu. Leva strana invalidskih kolica udarila je u stočić pokriven keramičkim drangulijama. Zazveckale su. Jedna od njih - keramički pingvin na keramičkoj santi leda - pao je u stranu.

Pružio je ruku i dohvatio pingvina, bez razmišljanja. Pokret je bio gotovo automatski… dok nije shvatio šta se dogodilo. Čvrsto ga je stiskao u šaci. Pokušavao je da smiri drhtavicu. Uhvatio si ga. Polako. Sem toga, na podu je tepih. Verovatno se ne bi razbio…

Ali, da JESTE? Vrištao je njegov um. Da JESTE? Molim te, vrati se u sobu, pre nego što nešto ostaviš… neki trag…

Ne. Ne još. Ne još, bez obzira koliko se boji. Ovo ga je previše koštalo. Pronaći će nagradu, ako je ima.

Posmatrao je sobu punu teškog, nezgrapnog naiheštaja. Prostorijom nisu dominirali panoramski prozori s prekrasnim pogledom na Stenovite planine, već fotografija mesnate žene, zatočena u neukusnom pozlaćenom ramu.

Na stolu, na drugom kraju kauča, na kom je sedela i gledala televizor, bio je telefon s okruglim brojčanikom.

Jedva se usuđivao da diše, dok je spuštao keramičkog pingvina (MOJA PRIČA JE ISPRIČANA! pisalo je na santi leda) nazad na stočić. Zakotrljao se preko sobe ka telefonu.

Ispred sofe je bio okrugli stočić. Obišao je oko njega. Na njemu je bio buket suvih cvetova u ružnoj zelenoj vazi. čitav aranžman izgledao je nesigurno, kao da će se prevrnuti, ako se makar i očeše o sto.

Nije bilo automobila - čuo je samo vetar.

Uhvatio je telefonsku slušalicu. Polako ju je podigao.

Mozak mu se ispunio nastranim predosećanjem neuspeha, i pre nego što je prineo slušalicu uvu. Ništa nije čuo. Polako je spustio slušalicu. Setio se stiha iz stare pesme Rodžera Milera. Imala je izvesnog besmislenog smisla: Nema telefona, nema bazena, nema kućnih ljubimaca… Nema ni cigareta…

Pogledom je pratio telefonski kabl, od aparata do utičnice. Bio je priključen. Sve je izgledalo savršeno dobro, kao ambar, s trakama za zagrevanje na krovu.

Spoljašnji izgled je veoma, veoma važan.

Zatvorio je oči i video kako Eni skida utikač i istiskuje lepak u rupu na utičnici. Video je kako gura utikač u beli lepak, koji će se stvrdnuti i zauvek očvrsnuti. Telefonska kompanija neće znati da nešto nije u redu, izuzev ako neko ne pokuša da je pozove i prijavi da linija ne radi. Ali nju niko ne zove, zar ne? Dobijala je mesečne račune, koje je redovno plaćala pre roka. Telefon je bio samo scenski rekvizit, deo neprestane bitke da spolja gledano sve bude kako treba, kao sveže omalani crveni ambar s trakama za topljenje zimskog leda. Da li je kastrirala telefon za slučaj da se on odvaži na ovakvu ekspediciju? Da li je predvidela da će izaći iz sobe? Sumnjao je u to. Telefon, ispravan telefon - išao bi joj na živce, mnogo pre njegovog dolaska. Bdela bi noću, posmatrajući tavanicu u spavaćoj sobi, slušala jecaje vetra i zamišljala ljude koji o njoj razmišljaju s odbojnošću ili neskrivenom netrpeljivošću - sve Rojdmane ovog sveta. I svako od njih mogao je svakog trenutka da je pozove telefonom i vrisne: Ti si to učinila, Eni! Odveli su te u Denver, a mi znamo da si to uradila! Ne bi te vodili čak u Denver, da si nevina! Tražila je i dobila neregistrovani broj. Svako kome je suđeno za ozbiljan zločin (a bio je ozbiljan, ako je išla u Denver) i bio oslobođen, to bi učinio. Ali čak ni takav broj ne bi primirio teške neurotičare kao što je Eni Vilks. Bila je ubeđena da su se svi udružili protiv nje. Nabaviće broj, ako budu hteli. Advokati koji su bili protiv nje verovatno će rado proslediti njen broj svakom ko ga bude tražio, a biće onih koji će ga tražiti. Za nju je svet bio mračno mesto puno uzdrhtale ljudske mase, slične moru, zla vaseljena koja opkoljava malecnu scenu na kojoj jedan nezamislivo snažan reflektor osvetljava… samo nju. Najbolje je rešiti se telefona. Ućutkala ga je, baš kao što bi ućutkala i njega, kad bi znala da je dovde dospeo.

Panika je zavrištala u njegovom umu. Poručivala mu je da mora otići odavde, vratiti se u sobu i negde sakriti tablete. Na kraju će se otkotrljati na svoje mesto pored prozora, da bi, kad se vrati, videla da nema razlike, da nema nikakve razlike. Ovog puta složio se s glasom. Složio se svim srcem. Polako je pošao unazad. Udaljavao se od telefona. Stigao je do jedine čistine u sobi. Tu je započeo mukotrpan posao okretanja kolica. Naročito je pazio da ne zakači okrugli stočić.

Gotovo da je završio okret kad je čuo sve jači zvuk automobilskog motora. Znao je, jednostavno je znao da je ona. Vraćala se iz grada.

34

Zamalo što se nije onesvestio, u zagrljaju najvećeg užasa koji je spoznao, užasa ispunjenog dubokim i nemuževnim osećanjem krivice. Setio se jedinog incidenta u životu koji se po očajničko snažnim emocijama makar izdaleka mogao meriti s ovim. Tog letnjeg raspusta imao je dvanaest godina. Otac je radio, a majka otišla na jedan dan u Boston s gospođom Kazbrak, od preko puta. Video je paklicu njenih cigareta i zapalio jednu. Pušio je s poletom. Osećao se lepo, iako mu je bila muka. Provalnici su se verovatno tako osećali dok pljačkaju banke. Soba se, posle pola cigarete, ispunila dimom. Čuo je otvaranje ulaznih vrata. „Poli? Ja saaam - zaboravila sam novčanik!” Ludački je mahao rukama da bi rasterao dim, iako je znao da se uzalud trudi, da je uhvaćen na delu i da će dobiti batine.

Ovog puta neće proći samo s batinama.

Sećao se sna koji je usnio kad je ostao bez svesti: Eni je povukla oroze na sačmari govoreći: Ako baš toliko želiš slobodu, Pole, rado ću ti je darovati.

Zvuk motora bivao je sve slabiji. Usporavao je. To je bila ona.

Spustio je gotovo sasvim obamrle ruke na točkove. Zakotrljao je kolica ka hodniku i bacio pogled na keramičkog pingvina na santi leda. Da li ga je vratio na isto mesto? Nije mogao da proceni. Ostalo mu je da se nada.

Zakotrljao se niz hodnik prema vratima spavaće sobe. Išao je sve brže. Nadao se da će proći kroz vrata iz prve, ali nije najbolje naciljao. Promašaj je bio neznatan… ali je prostora bilo tako malo da je i to bilo dovoljno. Invalidska kolica udarila su u desnu stranu vrata. Malo su se odbila nazad.

Da li si ogulio boju? Vrištao je mozak. Isuse Hriste, da li si ogulio boju, da li si ostavio trag?

Boja nije bila oguljena. Načinio je malo udubljenje, ali nije ogulio boju. Hvala bogu. Pošao je unazad. Mahnito je okretao točkove. Pokušavao je da savlada tesni dovratak.

Zvuk automobilskog motora još se približavao. Auto je išao sve sporije. Čuo je škripanje guma za sneg.

Polako… pazi šta radiš…

Zakotrljao se napred. Kapice osovina zaglavile su se na vratima spavaće sobe. Gurao je jače, iako je znao da mu to neće pomoći. Zaglavio se u vratima kao čep u boci za vino. Nije mogao ni napred ni nazad…

Načinio je poslednji pokušaj. Mišići u rukama drhtali su mu kao prezategnute violinske žice. Invalidska kolica prošla su kroz vrata, s poznatim tihim cviljenjem.

Čeroki je skrenuo na prilazni put.

Imaće pakete, brbljao je njegov um, papir za kucanje, možda još neke stvari. Polako će hodati ka kući zbog leda. U sobi si. Najgore je prošlo, ima vremena, još ga ima…

Zakotrljao se dublje u sobu. Opisao je trapavi polukrug. Čuo je kako se motor čerokija gasi, kad je okrenuo kolica tako da budu paralelna s vratima.

Nagnuo se, dohvatio kvaku i pokušao da zatvori vrata. Jezičak brave još je štrčao kao ukočeni čelični prst. Udario je u dovratak. Gurnuo ga je palcem. Počeo je da se miče… i stao. Načisto je stao, sprečavajući da se vrata zatvore.

Zurio je u njega, razmišljajući o staroj mornarskoj poslovici: sve što MOŽE poći naopako, POĆI će naopako.

Molim te, bože, nemoj više, zar nije dosta što je onesposobila telefon?

Pustio je jezičak. Ponovo je iskočio napolje. Opet ga je gurnuo, da bi se susreo sa istim problemom. Čuo je neobično zveckanje u dubini brave. Shvatio je šta se događa. To je bio slomljeni deo šnale. Sprečavao je da se jezičak brave vrati u prvobitni položaj.

Čuo je otvaranje vrata džipa i njen uzdah kad je izašla. Čuo je šuštanje papirnih kesa, dok ih je podizala sa sedišta.

„Hajde”, šaputao je. Oprezno je pomerao jezičak napred-nazad. Svaki put bi se pomerio nekoliko milimetara i stao. Čuo je kako prokleta šnala zvecka u bravi. „Hajde… hajde… hajde…”

Ponovo je zaplakao, a da nije bio svestan toga. Suze su se mešale sa znojem na obrazima. Bio je neodređeno svestan snažnog bola, uprkos progutanim tabletama. Znao je da će platiti visoku cenu zbog napora kojima se izložio.

Neće biti tako visoka kao ona koju će ti ona naplatiti ako ne uspeš da zatvoriš ta bogom prokleta vrata, Poli.

Čuo je njene škripave, oprezne korake po snegu i ledu. Pela se prema kući. Do njegovih ušiju doprlo je šuškanje kesa… i zveckanje ključeva koje je vadila iz novčanika.

„Hajde… hajde… hajde…”

Gurnuo je jezičak i čuo metalni zvuk. Komad metala kliznuo je dublje u vrata. Nedovoljno da prođe pored dovratka… ali zamalo.

„Molim te… hajde…”

Brže je pomerao jezičak. Trzao ga je, slušajući kako Eni otvara kuhinjska vrata. Veselo mu se obratila. Njene reći bile su grozni podsetnik na dan kad ga je majka uhvatila da puši: „Pole? Ja sam! Donela sam ti papir!”

Da li sam uhvaćen! Uhvaćen sam! Molim ti se, bože, nemoj, bože, ne dopusti joj da me povredi, bože…

Grčevito je pritisnuo jezičak brave palcem. Šnala se polomila uz prigušeno pucketanje. Jezičak je kliznuo do kraja u vrata. Iz kuhinje se čulo otkopčavanje jakne.

Zatvorio je vrata spavaće sobe. Zaključavanje brave

(da li je to čula? sigurno je, sigurno je to čula!)

bilo je glasno kao pucanj pištolja na startu atletske trke.

Kotrljao se unazad, u pravcu prozora. Okretao je točkove, osluškujući njene korake u hodniku.

„Donela sam ti papir, Pole! Da li si budan?”

Nikada… nikada neću stići na vreme… Čuće me…

Okrenuo je točkove poslednji put i dovezao invalidska kolica do mesta pored prozora, baš kad je ključ začegrtao u bravi.

Neće upaliti… šnala… biće sumnjičava…

Odlomljeni komad metala sigurno je pao na dno brave, zato što je njen ključ savršeno radio. Sedeo je u kolicima, poluzatvorenih očiju. Mahnito se nadao da se dokotrljao do mesta na kom je bio (ili dovoljno blizu njega da ona nište ne primeti). Nadao se da će znojem natopljeno lice i drhtavo telo protumačiti kao reakcije na nedostatak lekova. Nadao se da nije ostavio nikakav trag…

Tek kad su se vrata otvorila, spustio je pogled i video da je, zauzet paničnim razmišljanjima o mogućim tragovima po kući, zanemario nešto mnogo pogibeljnije: kutijice novrila u krilu.

35

Donela je dva pakovanja papira za kucanje. Držala ih je u tuci, smešeći se. „Dobio si ono što si tražio, zar ne? Još dva pakovanja su u kuhinji, za svaki slučaj. Vidiš…”

Naglo je ućutala. Smrknuto ga je posmatrala.

„Obilno se znojiš… boja ti je veoma nezdrava.” Ućutala se. „Šta si radio?”

To je aktiviralo uspaničeni glasić u njemu, koji je ponovo zacvileo kako je uhvaćen i da je vreme da se preda, da ispovedi sve svoje grehe i zamoli za milost. Uspeo je da susretne njen sumnjičavi pogled., i da odgovori ironičnim, umornim glasom.

„Mislim da znaš šte sam radio”, rekao je. „Patio sam.”

Izvadila je papirnu maramicu iz džepa na suknji. Obrisala mu je čelo. Maramica se odmah ovlažila. Počastila ga je nepodnošljivo lažnim materinskim osmehom.

„Da li si mnogo patio?”

„Jesam. Jesam, mnogo sam patio. Mogu li da…”

„Govorila sam ti da ne bi trebalo da me ljutiš. Čovek se uči dok je živ, zar ne? Pa, pretpostavljam da si posle ovoga nešto naučio.”

„Mogu li da dobijem tablete?”

„Dobićeš ih veoma brzo”, rekla je. Nije skidala pogled s njegovog znojavog lica i voštane kože istačkane crvenim pečatima. „Prvo se moram uveriti da nema ničeg drugog što ti je potrebno. Ničeg što je glupa stara Eni Vilks zaboravila, zato što ne zna kako gospodin Pametnjaković piše knjige. Hoću da budem sigurna da mi nećeš reći da želiš da idem u grad da bih ti donela kasetofon, možda specijalne papuče za pisanje ili nešto slično. Svaka tvoja želja biće zapovest za mene. Neću čekati da ti dam tablete. Utrčaću u Staru Besi i otići da donesem ono što ti je neophodno za rad. Pa, šta kažeš, gospodine Pametnjakoviću? Da li si spreman?”

„Spreman sam”, rekao je. „Eni, molim te…”

„Nećeš me više ljutiti?”

„Neću. Više te neću ljutiti.”

„Zato što nisam sasvim svoja kad se naljutim.” Spustila je pogled na njegove šake skupljene preko kutijica novrila. Dugo ga je posmatrala.

„Pole?”, tiho ga je pitala. „Pole, zašto su ti ruke u tom položaju?”

Rasplakao se. Plakao je zbog nametnutog osećanja krivice. Mrzeo ga je najviše na svetu, čudovišna žena je, pored svega što mu je učinila, našla način da u njemu zapati osećaj krivice. Plakao je zbog toga… ali i zbog obične malaksalosti.

Podigao je pogled prema njoj. Suze su mu lile niz obraze. Odigrao je poslednju kartu.

„Hoću moje tablete”, rekao je, „i hoću gusku. Suzdržavao sam se otkad si otišla, Eni. Više ne mogu. Ne želim da se ponovo uneredim.”

Široko i toplo se osmehnula. Sklonila mu je kosu sa čela. „Siroti Pole. Eni ti je svašta priredila, zar ne? Previše toga! Pokvarena stara Eni! Odmah ću ih doneti.”

36

Nije se usuđivao da gurne tablete pod tepih, čak i da je mislio da ima vremena da to uradi pre nego što se vrati - paketi su bili mali, ali bi joj ispupčenja nesumnjivo privukla pažnju. Čuo je kako ulazi u kupatilo u prizemlju. Uzeo je kutijice. Po cenu velikog bola nagurao ih je pozadi, u gaće. Oštre ivice kartonskih kutijica greble su ga po guznom razdeljku.

Vratila se s guskom, drevnom spravom koja je apsurdno ličila na fen. U drugoj ruci nosila je dve tablete novrila i čašu vode.

Dve tablete povrh četiri koje si progutao pre pola sata mogle bi da te bace u komu i ubiju, pomislio je. Drugi glas smesta mu je odvratio: Ne bih imao ništa protiv.

Uzeo je ponuđene tablete. Progutao ih je s vodom.

Dala mu je gusku. „Da li ti je potrebna pomoć?”

„Mogu sam”, rekao je.

Obzirno se okrenula kad je gurnuo penis u hladnu cev. Posmatrao ju je dok se olakšavao. Znao je da se smeši.

„Da li je sve gotovo?”, pitala je nešto kasnije.

„Jeste.” Osećao je snažnu potrebu za mokrenjem - samo što zbog silnih uzbuđenja nije stigao da pomisli na to.

Pažljivo je spustila gusku na pod. „Hajdemo u krevet”, rekla je. „Sigurno si iscrpljen… noge pevaju iz sveg glasa.”

Klimnuo je, iako nije ništa osećao. Nove tablete, u sadejstvu sa onima odranije, gurale su ga zabrinjavajućom brzinom ka gubitku svesti. Posmatrao je sobu kroz providni sivi veo. Držao se jedne misli - podići će ga u krevet. Moraće da bude šlepa da ne vidi kako mu je zadnji deo gaća nabubrio od kutijica.

Dokotrljala ga je do kreveta.

„Još samo malo, pa ćeš se odmoriti.”

„Eni, možeš li da pričekaš pet minuta?”, procedio je.

Posmatrala ga je, blago nakrivljene glave.

„Mislio sam da trpiš velike bolove, momče.”

„Nisi se prevarila. Boli… previše. Najviše koleno. Na mestu… uh, na mestu na kom si izgubila kontrolu. Nisam spreman za podizanje. Mogu li dobiti pet minuta da… da…”

Znao je šta želi da kaže, ali mu je misao izmicala. Gubila se u sivilu. Bespomoćno ju je posmatrao. Znao je da će biti uhvaćen.

„Da bi lekovi počeli da deluju?”, dodala je, a on je zahvalno klimnuo glavom.

„Naravno. Idem da nešto oposlim u kuhinji Brzo ću se vratiti.”

Zavukao je ruke u gaće, čim je izašla. Izvadio je kutijice. Gurnuo ih je ispod madraca, jednu po jednu. Providni pokrov bivao je sve gušći. Menjao je boje od sive ka crnoj.

Gurni ih što dublje možeš, poručivao je sebi. Pobrini se da ih ne izvuče s posteljinom, kad bude nameštala krevet. Gurni ih što dublje… dublje…

Gurnuo je i poslednju kutijicu ispod madraca. Zatim je zabacio glavu. Zagledao se u tavanicu, na kojoj su slova W pijano plesala.

Afrika, pomislio je.

Moram da isperem, pomislio je.

Uh, u grdnim sam nevoljama, pomislio je.

Tragovi. Da li sam ostavio tragove? Da li sam…

Pol Šeldon izgubio je svest. Kad se probudio posle četrnaestočasovnog sna, padao je sneg.

Drugi deo

Mizeri

Pisanje ne prouzrokuje bedu, rađa se iz nje.

- Montenj

1

MIZERIN POVRATAK
Pol Šeldon

za Eni Vilks

PRVA GLAVA

Iako se Ijan Karmajkl ne bi iselio iz Litl Dantorpa ni zbog svih dragulja iz kraljičine riznice, morao je da prizna da kiša u Kornvolu pada jače nego bilo gde u Engleskoj.

Stari peškir visio je a kuke na ulazu. Okačio je vlažni kaput, izuo čizme i obrisao tamnoplavu kosu peškirom.

Iz daleke dnevne sobe dopirali su razigrani tonovi Šopena. Zastao je s peškirom u levoj ruci, osluškujući.

Obraze mu više nije kvasila kiša, već suze.

Setio se da mu je Džefri rekao Ne plači pred njom, čoveče — to nikad ne smeš raditi!

Džefri je, naravno, imao pravo. Dobri stari Dšefri retko je grešio. Svest o Mizerinom bekstvu u poslednji čas pred Koscem Smrti, podmuklo mu se prikradala u trenucima samoće, uprkos prijateljevim savetima. Tada je jedva zadržavao suze. Toliko ju je voleo da bi umro bez nje. Bez Mizeri ne bi bilo života za njega, ili u njemu.

Dugo i teško se porađala, ali ne duže i teže od velikog broja mladih žena koje je videla, rekla je babica. Zabrinula se, tek posle ponoći, jedan sat nakon što je Džefri izjahao po oluji, da bi pozvao doktora. Tada je počelo krvarenje.

„Dragi moj Džefri!” Izgovorio je to glasno, kad je ušao u veliku i omamljujuće toplu kuhinju Vest Kantrija.

„Da li ste nešto reki, mladi gospodine?”, pitala je gospođa Remidž, ekscentrična ali mila kućepaziteljka Karmajklovih, kad je izašla iz ostave. Kapica joj je kao i obično malčioe nakrivo stajala. Osećala se na burmut. I posle svih ovih godina smatrala ga je tajnim porokom.

„Nisam rekao ništa bitno, gospođioe Remidž.”

„Zamalo što se niste udavili na putu između šupe i kuće, ako je suditi po vodi koja kaplje s vašeg kaputa u predsoblju!”

„Jašta, zamalo što nisam”, reče Ijan i pomisli: Verujem da bi umro, da se Džefri vratio s doktorom samo deset minuta kasnije. Uporno je potiskivao ovu Jalovu i odvratnu misao. Pomisao na život bez Mizeri bila je tako strašna. Uvek bi ga prenerazila kad bi mu se neopazice prikrala.

Zdravi dečji plač prenuo ga je iz tužnih misli. Mališa se probudio. Bio je više nego raspoložen za popodnevni obrok. Čuo je Eni Vilks, Tomasovu sposobnu dadilju. Tepala mu je, dok je menjala pelenu.

„Deran je danas raspoložen za dreku”, napomenula je gospođa Remidž. Ijan se po ko zna koji put susreo sa zapanjujućim saznanjem da je postao otac. Njegova supruga oglasila se s dovratka.

„Zdravo, dušo.”

Podigao je pogled i ugledao svoju dragu Mizeri naslonjenu na dovratak. Po ramenima joj je padala, bogata, kestenjasta kosa protkana pramenovima boje užarenog ugljevlja. Ten joj je bio preterano bled, ali su se na obrazima zapažali prvi znaci rumenila. Oči su joj bile tamne i duboke. Svetlost kuhinjskih lampi odražavala se u njima, poput sitnih i dragocenih dijamanata, na najtamnijem juvelirskom platnu.

„Najdraža moja!”, povikao je i potrčao ka njoj, kao onog dana u Liverpulu, kad je bio siguran da su je pirati oteli, nakon što se Ludi Džek Vikeršam zakleo da će to učiniti.

Gospođa Remidž setila se da ima nedovršenog posla u dnevnoj sobi. Ostavila ih je same. Udaljila se sa osmehom na licu. I ona je ponekad pomišljala šta bi bilo da je Dšefri stigao samo jedan čas kasnije a doktorom one mračne olujne noći od pre dva meseca ili da eksperimentalna transfuzija krvi, u kojoj je mladi gospodar tako hrabro izlio svoju krv u Mizerine ispražnjene vene, nije uspela.

„Curo”, govorila je samoj sebi dok je žurila hodnikom. „O nekim stvarima najbolje je ne razmišljati.” To je bio dobar savet. I Ijan ga je davao samom sebi, iako je, baš kao i kućepaziteljka znao da je mnogo lakše davati nego primati savete.

Čvrsto je zagrlio Mizeri u kuhinji. Privio ju je uza se. Osećao je kako mu duša živi, umire i kako se ponovo rađa u slatkom mirisu njene tople kože.

Dodirnuo je njene nabrekle grudi i osetio snažni i ujednačeni ritam njenog srca.

„Da si umrla, umro bih s tobom”, prošaptao je.

Zagrlila ga je oko vrata, što mu je omogućilo da još snažnije oseti punoću njene dojke u šaci. „Ćuti, dušice”, prošaputala je, „i ne budali. Ovde sam… pored tebe. Poljubi me! Ako umrem, bojim se da ću ispustiti dušu od želje za tobom.”

Spustio je usne na njene i zaronio dublje u veličanstvenu kestenjastu kosu. Neko vreme na svetu nije bilo ničega izuzev njih dvoje.

2

Eni je spustila tri otkucane strane na noćni stočić kraj kreveta. Čekao je da čuje njeno mišljenje. Bio je radoznao, ali ne i nervozan. Iznenadila ga je lakoća s kojom je kliznuo u Mizerin svet. Bio je otrcan i melodramatičan, ali to nije moglo promeniti činjenicu da povratak u njega nije izazvao očekivano gađenje. Osećaj je, ako ćemo pošteno, bio prilično ugodan, kao obuvanje starih papuča. Stoga je zinuo od čuda, ma bio je potpuno zaprepašćen kad mu je rekla:

„Ne ide.”

„Ne… ne sviđa ti se?” Nije mogao da veruje rođenim ušima. Kako je mogla da voli sve romane o Mizeri, a da joj se ovo ne dopadne? Štivo je bilo tako mizereskno da je bilo gotovo karikaturalno. Ponosio se materinskim likom, starom gospođom Remidž koja krišom ušmrkuje burmut u ostavi, Ijanom i Mizeri koji se vaćare kao par napaljenih klinaca posle školskog plesa petkom uveče, i…

Sad je ona izgledala zbunjeno.

„Da li mi se sviđa? Naravno da mi se sviđa. To je divno štivo. Zaplakala sam, kad ju je Ijan zagrlio. Nisam mogla da zaustavim suze.” Oči su joj bile malčice crvene. „Nazvao si dadilju bebice Tomasa po meni… to je tako slatko.”

Pomislio je: I pametno - bar se nadam. Kad smo već kod toga, dragi moji, bebino ime je, ako vas baš zanima, u početku bilo Šon. Promenio sam ga zbog previše jebenih n za dopisivanje.

„Ako je tako, bojim se da ne razumem…”

„Ne, ne razumeš. Nisam rekla da mi se ono što si napisao ne sviđa, već da ne ide, da liči na prevaru!. Moraš promeniti priču.”

Da li je ikad razmišljao o njoj kao o savršenoj čitateljki? O, bože. Moram da ti odam priznanje, Pole - kad grešiš, praviš velike greške. Stalni Čitalac upravo je postao Nemilosrdni Urednik.

Nije ni znao da mu se fizionomija promenila. Izgledao je kranje usredsređeno. To je bilo njegovo lice za slušanje urednika. Nazivao ga je „mogu li vam pomoći, gospođo” izrazom. To mu je palo na um zato što je većina urednika podsećala na žene koje se dovezu u servis i kažu mehaničaru da popravi ono što kucka ispod haube ili zavijaispod upravljačke table. I da se to uradi juče, naravno. Izraz krajnje usredsređenosti bio je preporučljiv zato što im je laskao. Polaskani urednici ponekad odustanu od nekih luđačkih ideja.

„Zašto misliš da liči na prevaru?”

„Pa, Džefri je odjahao da dovede doktora. To je u redu. To se dešava u trideset osmom poglavlju Mizerinog deteta. Ali doktor, kao što ti je dobro poznato, nije došao, zato što je Džefrijev konj zapeo o zadnju prečagu na truloj kapiji gospodina Krantorpa, kad je pokušao da je preskoči. Nadam se da će ta prljava ptičica dobiti svoje u Mizerinom povratku, Pole. Stvarno se nadam. Džefri je slomio rame i nekoliko rebara. Ležao je na kiši gotovo do jutra, sve dok ga mali pastir nije pronašao. Znači, doktor nikad nije došao. Shvataš li šta hoću da kažem?”

„Shvatam.” Nije mogao da skrene pogled s njenog lica.

Mislio je da navlači urednički šešir - da možda pokušava da namakne saradničku kapu, da se sprema da mu kaže šta i kako da piše. Prevario se. Uzmimo gospodina Krantorpa za primer. Nadala se da će on dobiti svoje, ali nije to tražila. Smatrala je da tok priče ne zavisi od nje, uprkos činjenici da ga je u potpunosti kontrolisala. Ali neke stvari jednostavno su neizvodljive. Stvaralački poriv ili njegovo odsustvo njih se ne dotiču. Pokušati tako nešto bilo bi jednako glupo kao proglašavanje zakona koji ukida delovanje gravitacije ili igranje stonog tenisa ciglom. Bila je Stalni Čitalac, ali Stakli Čitalac nije isto što i Stalna Budala.

Neće mu dozvoliti da ubije Mizeri… ali ni da je prevarom oživi.

Pobogu, UBIO sam je, umorno je pomislio. Šta ću sad?

„Kad sam bila mala, u bioskopima su puštali filmove u nastavcima. Davali su po jednu epizodu nedeljno. Sećam se Maskiranog Osvetnika i Flaša Gordona. Bio je jedan serijal o Frenku Baku, čoveku koji je otišao u Afriku da lovi divlje životinje. Taj je mogao da snagom pogleda natera lava ili tigra na uzmak. Sećaš li se tih filmova u nastavcima?”

„Sećam ih se, ali ti ne možeš biti tako stara, Eni - sigurno si ih videla na televiziji, ili si imala starijeg brata i sestru koji su ti o njima pričali.”

Rupice su joj se načas pojavile i munjevito iščezle u uglovima usana. „Prestani s tim, lukavče! Imala sam starijeg brata. Svake subote išli smo u bioskop. To je bilo u Bejkersfildu, u Kaliforniji, gde sam odrasla. Uživala sam u filmskim novostima, crtaćima u boji i filmovima, ali sam s najvećom znatiželjom očekivala novu epizodu filma u nastavcima. Čitave nedelje u najneobičnijim trenucima razmišljala sam o njoj. Pala bi mi na pamet, ako bi čas bio dosadan, ili ako sam morala da čuvam četiri derišta gospođe Krenmic s donjeg sprata. Mrzela sam ta derišta.”

Ućutala se, zagledana u ćošak. Isključila se, po prvi put u nekoliko dana. S nelagodom se pitao da li to znači da klizi ka nižem delu ciklusa. Ako je tako, trebalo bi da se pripremi za najgore.

Konačno se povratila. Iznenađeno ga je pogledala, kao da nije očekivala da će biti tu.

„Rokit Men bio mi je najdraži junak. Na kraju epizode broj šest, Smrt u vazduhu, bio je onesvešćen u avionu koji ponire ka tlu. Na kraju epizode devet, Vatrena propast, bio je privezan za stolicu u zapaljenom skladištu. Ponekad se radilo o kolima bez kočnica, otrovnom gasu ili elektricitetu.”

Govorila je o davnašnjim uspomenama s bizarnim i nepatvorenim oduševljenjem.

„To su takozvani napeti krajevi”, napomenuo je.

Smrknuto ga je odmerila. „To mi je poznato, gospodine Pametnjakoviću. Ponekad pomislim da veruješ kako sam strahovito glupa!”

„Nije tako, Eni. Stvarno nije.”

Nestrpljivo je odmahnula rukom, Procenio je da bi bilo bolje da je danas ne prekida. „Pokušavala sam da odgonetnem kako će se izvući iz škripca. To je bilo zabavno. Ponekad bih pogodila, a ponekad omanula. Nije me bilo briga, dokle god su filmadžije igrale pošteno. Mislim na one koji izmišljaju priče.”

Oštro ga je pogledala, kako bi se uverila da je razumeo poruku. Pol je pomislio da nije mogla biti jasnija.

„Na primer, kad je bio bez svesti u avionu. Probudio se i pronašao padobran ispod sedišta. Navukao ga je na leđa i iskočio iz letelice. To je bilo prilično pošteno.”

Hiljade profesora engleskog ne bi se složilo s tobom, draga moja, pomislio je Pol. Ono o čemu govoriš zove se deus ex machina, bog iz mašine. Korišćeno je u antičkom požarištu. Kad bi pisac komada uvalio heroja u nemoguću situaciju, s nebesa bi se spustila cvećem pokrivena stolica. Heroj bi seo na nju i bio spasen. Čak i najgluplji gledalac shvatio bi simboliku - heroja je spasao bog. Ali deus ex machina - ponekad nazivan i „starim trikom s padobranom pod avionskim sedištem” početkom osamnaestog veka konačno je izašao iz mode. Izuzev po skrajnutim zabranima poput filmova u nastavcima o Rokit Menu i u knjigama o Nensi Dru. Mislim da si mnogo toga propustila, Eni.

Pol je, u jednom gadnom, nezaboravnom trenutku, pomislio da će dobiti napad smeha. Takav incident bi se, s obzirom na njeno jutrošnje raspoloženje, sigurno završio nekom neprijatnom i bolnom kaznom. Brzo je stavio ruku na usta, da bi prikrio osmeh koji se rađao na njima. Pretvarao se da ima napad kašlja.

Počela je da ga udara po leđima, dovoljno snažno da ga zabole.

„Da li ti je bolje?”

„Jeste, hvala ti.”

„Mogu li da nastavim, ili planiraš napad kijavice? Da li da donesem kofu? Hoćeš li da koji put povratiš?”

„Neću, Eni Molim te, nastavi Tvoja priča je očaravajuća.”

Malo jesmekšala - ne mnogo, ali dovoljno. „Pronalazak padobrana ispod sedišta bio je pošten potez. Možda nije bio realističan, ali je bio pošten.”

Razmišljao je o onom što je rekla. Neprestano ga je iznenađivala oštroumnim zapažanjima. Zaključio je da i ovog puta ima pravo. Pošteno i realistično mogli bi biti sinonimi, u najboljem mogućem svetu. Ovo nije taj svet, ako je to tačno.

„Ti si počeo drugu epizodu”, rekla je, „i upravo to ne valja u tvom jučerašnjem pisanju, zato me dobro slušaj.”

„Pretvorio sam se u uši.”

Oštro ga je odmerila, da bi videla da li se šali. Njegovo lice bilo je bledo i ozbiljno. Veoma je podsećalo na lice savesnog učenika. Potreba za smehom nestala je kad je shvatio da Eni zna sve o pojmu deus ex machina, sve izuzev imena.

„Dobro”, rekla je. „Objasniću ti šta mislim pomoću epizode ’bez kočnica’. Loši momci smestili su Rokit Mena - Rokit Mena bez herojskog kostima - u automobil bez kočnica. Zavarili su sva vrata i zakotrljali automobil nizbrdo po krivudavom, pogibeljnom, planinskom putu. Mogu ti reći da sam to gledala s ivice bioskopskog sedišta.”

Sedela je na ivici kreveta. Pol je sedeo na drugoj strani sobe u invalidskim kolicima. Prošlo je pet dana od ekspedicije u kupatilo i dnevnu sobu. Oporavio se od tog iskustva brže nego što je očekivao. Lek ne biti uhvaćen po svoj prilici imao je čudesno dejstvo.

Uprla je pogled u kalendar, na kom je nasmešeni dečak vozio sanke po beskrajnom februaru.

„Siroti stari Rokit Men bio je zaglavljen u tom automobilu bez ranca s raketom ili specijalnog šlema s jednosmernim očima. Pokušavao je da istovremeno upravlja vozilom, da ga zaustavi i da otvori vrata. Mogu ti reći da je bio zaposleniji od jednorukog tapetara.”

Da, Pol je jasno video taj prizor - na instinktivnom nivou shvatao je kako takva apsurdno melodramatična scena može biti izvor napetosti. Planinski pejzaž, snimljen pod nagnutim i uzbudljivim uglom, prolazi pored vas vrtoglavom brzinom. Kamera snima pedalu kočnice, koja bez otpora tone do patosa kad junakovo stopalo (jasno je video stopalo u avijatičarskoj obući iz četrdeset i neke) nagazi na nju. Oko kamere diže se do ramena, koje udara po vratima. Premešta se izvan automobila da bi pokazalo kako su vrata grubo, ali čvrsto zavarena. Taj pokret kamere je glup, naravno - nije logičan - ali je koristan za stvaranje atmosfere. Garantovano ubrzava puls gledalaca. Ovo nije čivas regal, već fiktivni ekvivalent šećeruše za pijance.

„Tad su pokazali da se put završava liticom”, rekla je, „i svi u bioskopu znali su da je Rokit Men kuvan i pečen, ako se ne iskobelja iz starog hadsona pre nego što stigne do litice. Auh! I evo automobila s Rokit Menom, koji još pokušava da ukoči ili otvori vrata. Trenutak kasnije… pada u ambis! Po inerciji leti kroz vazduh, a zatim počinje da pada. Udara o liticu negde oko polovine i eksplodira u plamenovima. Završava u okeanu. Na kraju epizode na ekranu se pojavljuje sledeća poruka: SLEDEĆE NEDELJE EPIZODA 11, ZMAJEV LET.”

Sedela je na ivici kreveta isprepletanih prstiju. Krupne grudi brzo su joj se podizale i spuštale.

„Pa!”, rekla je ne gledajući u njega, već u zid. „Nakon toga jedva da sam gledala film. Te nedelje neprestano sam razmišljala o Rokit Menu. Kako se izvukao iz tih kola? Ništa mi nije padalo na pamet.”

Sledeće subote stajala sam u podne ispred bioskopa, iako se blagajna nije otvarala pre jedan i petnaest, a film nije počinjao pre dva. I… šta se dogodilo… pa, nikad nećeš pogoditi!”

Ćutao je, ali je mogao da pogodi. Shvatio ja kako je moglo da joj se svidi ono što je napisao, iako je znala da to nije u redu. To mu je i saopštila, ne s ponekad nepouzdanom književnom sofisticiranošću urednika već s neupitnom sigurnošću Stalnog Čitaoca. Shvatio je. Začudio se kad je pojmio da se stidi samog sebe. Imala je pravo, napisao je nešto što liči na prevaru.

„Nova epizoda uvek je počinjala krajem prethodne. Pokazali su kako auto juri nizbrdo, pokazali su liticu, pokazali su kako Rokit Men lupa po vratima automobila, pokušavajući da ih otvori. Vrata su se, trenutak pre nego što je auto prešao preko ivice, otvorila. Izleteo je iz vozila. Zakotrljao se po drumu! Sva deca u bioskopu klicala su zato što je Rokit Men izašao iz auta koji je pao u ambis. Ja nisam klicala, Pole. Naljutila sam se! Počela sam da vičem: ’Prošle nedelje nije tako bilo! To se nije dogodilo prošle nedelje!’”

Skočila je s kreveta. Hodala je po sobi oborene glave. Kosa joj je pala preko lica kao kovrdžava kapuljača. Treskala je pesnicom po dlanu. Vatra joj je izbijala iz očiju.

„Brat je pokušao da me smiri. Pokrio mi je usta rukom, kad nisam htela da ućutim. Ujela sam ga i nastavila da vičem. ’To se nije dogodilo prošle nedelje! Da li ste svi tako glupi da se ne sećate? Da li ste oboleli od amnezije?’ Brat je rekao: ’Ti si luda, Eni’, ali znala sam da nisam. Došao je upravnik bioskopa. Rekao je daću morati da odem, ako ne umuknem. Rekla sam mu: ’Idem iz ovih stopa, zato što je to bila prljava prevara. To se nije desilo prošle nedelje!’”

Pogledala ga je. U njenim očima videla se želja za ubistvom.

„Nije izašao iz kukuričućeg autobomobila! Bio je u njemu, kad je pao preko litice! Razumeš li to?”

„Da”, reče Pol.

„RAZUMEŠ LI TO?”

Iznenada je skočila na njega, s gipkom žestinom. Nije ni mrdnuo, iako je bio siguran da želi da ga povredi, pošto nije mogla da se dočepa prljave ptičice od scenariste koji je na prevaru izvadio Rokit Mena iz automobila, pre nego što je pao preko litice. Na upravo otvorenom prozoru u prošlost opazio je zametke sadašnje neuravnoteženosti.

Osećao je izvesno strahopoštovanje. Njena pobuna protiv nepravde možda je bila detinjasta, ali je razlog za nju i te kako postojao.

Nije ga udarila. Uhvatila ga je za odeću i povukla prema sebi, dok im se lica nisu gotovo dodirnula.

„RAZUMEŠ LI?”

„Da, Eni, da.”

Zurila je u njega gnevnim, mračnim pogledom. Istina mu se očitavala na licu, pošto ga je prezirno gurnula nazad u kolica.

Lice mu se izobličilo, od snažnog, prodornog bola, koji je posle izvesnog vremena počeo da se povlači.

„Onda znaš šta ne valja”, rekla je.

„Pretpostavljam da znam.” Nek sam proklet ako znam kako ću to izvesti.

Onaj drugi glas smesta je progovorio: Ne znam da li te je bog prokleo ili spasao, Poli, ali jedno znam: ubiće te, ako ne pronađeš način da vratiš Mizeri u život - na za nju uverljiv način.

„Onda učini to”, brecnula se i napustila sobu.

3

Pogledao je pisaću mašinu. Bila je tu. Prokleta slova n! Nije ni znao da ih toliko ima u prosečnom redu otkucanog teksta.

Mislila sam da si dobar, rekla je pisaća mašina - njegov um opremio je podsmešljivim, ali nezrelim glasom tinejdžera revolveraša iz holivudskog vesterna, klinca namernog da brzo stekne ugled u Dedvudu. Nisi tako dobar. Dođavola, ne možeš da zadovoljiš jednu ludu, debelu, medicinsku sestru u ostavci. Možda si slomio kost za pisanje u toj nesreći… onu koja ne zarasta.

Nagnuo se nazad, koliko god su mu kolica dozvoljavala, i zažmurio. Lakše bi podneo njeno odbijanje napisanog materijala da je mogao da ga pripiše bolu, koji je konačno počeo da jenjava.

Ukradene tablete bile su bezbedno ušuškane između madraca i krevetskih opruga. Nije uzeo nijednu. Zadovoljavao se saznanjem da su tu, kao neka vrsta osiguranja protiv tamničarke. Pronaći će ih, ako joj šušne da okrene madrac. To je bio prihvatljiv rizik.

Od eksplozije oko papira za kucanje nije bilo problema među njima. Redovno je dobijao lekove. Pitao se da li zna da je navučen na njih.

Hej, ne preteruj, Pole, malo dramatizuješ, zar ne?

Ne, nije preterivao. Pre tri noći, kad je bio siguran da je na spratu, izvadio je jednu kutijicu i pročitao sve što je pisalo na njoj. Najvažniji podatak bio je da je glavni sastojak novrila K-O-D-E-I-N.

Činjenica je da se oporavljaš, Pole. Tvoje noge ispod kolena možda izgledaju kao štapićasti crteži četvorogodišnjaka, ali se oporavljaš. Aspirin ili empririn u ovom trenutku bili bi ti dovoljni. Novril ti više nije potreban. Samo hraniš zlu naviku.

Moraće manje da ih uzima, da sakrije tablete. Dok to ne bude uradio, držaće ga na lancu i u invalidskim kolicima - na lancu od tableta novrila.

U redu, skloniću jednu od dve tablete koje mi daje, svaki drugi put. Jednu ću sakriti pod jezik, drugu ću progutati. Gurnuću je pod madrac, sa ostalima, kad odnese čašu s vodom. Neću početi danas. Još nisam spreman za to. Počeću sutra.

Crvena kraljica popovala je Alisi u njegovoj glavi: Ovde dole sve smo sredili juče, i planiramo da počnemo sređivanje sutra, ali nikad ne sređujemo danas.

Ho-ho, Poli, ti si pravi veseljak, reče pisaća mašina, grubim revolvešraškim glasom koji je izmislio za nju.

„Mi prljave ptičice nikad nismo mnogo zabavne, ali nikad ne prestajemo da se trudimo - to moraš da nam priznaš”, promrmljao je.

Pa, bolje ti je da počneš razmišljati o gomili opijata kojima se kljukaš, Pole. Bolje ti je da veoma ozbiljno počneš da razmišljaš o tome.

Odlučio je da počne s izbegavanjem lekova, čim napiše prvo poglavlje koje će se dopasti Eni - poglavlje koje neće smatrati prevarom.

Deo njega - onaj koji je zlovoljno slušao čak i najbolje, najpoštenije uredničke predloge - negodovao je, tvrdeći da je žena luda, da ne može predvideti šta će prihvatiti, da će svi njegovi pokušaji biti samo kockanje sa sudbinom.

Ali drugi deo, znatno osetljiviji, nije se slagao s prvim. Znaće da prepozna pravu stvar, kad je pronađe. Prava stvar izgledaće u poređenju sa sranjem koje je sinoć dao Eni da čita, sa sranjem koje je pisao tri dana, kao srebrni dolar pored psećeg govanceta. Da li je znao da ništa ne valja? Nikad se nije toliko mučio, niti je ikada napunio pola kante za đubre žvrljotinama ili tekstovima od pola stranice koji su se završavali redovima poput „Mizeri se okrenula prema njemu, blistavih očiju i usana s kojih su se čule magične reči. O, glupane glupi, OVO UOPŠTE NE FUNKCIONIŠE!!!” Pripisao je to bolu i činjenici da ovog puta ne piše samo da bi zaradio za hleb nasušni, već da bi ostao u životu. Te ideje bile su samo naizgled uverljive laži. Istina je da posao nije valjao, zato što je varao. Znao je da je tako.

Pa, prozrela te je, glupavko, reče pisaća mašina svojim gnusnim, drskim glasom. Prozrela te je potpuno, zar ne? Išta ćeš sad?

Nije znao, ali je pretpostavio da mora uraditi nešto i to što pre. Tog jutra nije obraćao pažnju na njeno raspoloženje. Pretpostavljao je da je imao sreće što mu nije ponovo izlomila noge bejzbol palicom, obradila prste akumulatorskom kiselinom ili uradila nešto slično, da. bi iskazala nezadovoljstvo početkom njene knjige. Slične kritičke reakcije uvek su moguće, s obzirom na njen jedinstveni pogled na svet. Pomislio je da bi, ako izvuče živu glavu odavde, mogao da Kristoferu Hejlu, književnom kritičaru Njujork tajmsa, pošalje sledeću poruku: „Kolena bi mi zaklecala, kad god bi me urednik pozvao da bi mi rekao kako planiraš da pišeš prikaz jedne od mojih knjiga u Tajmsu. Neki su bili dobri, stari druže Krise. Najčešće si me torpedovao. Šta je bilo, bilo je, samo sam hteo da ti kažem da sledeći put navališ punom snagom i daš najgore od sebe. Otkrio sam potpuno novi nivo kritičarskog angažmana, druže moj. Mogli bismo ga nazvati škola roštiljanja u Koloradu i škola kante za brisanje poda. U poređenju s njom stvari koje ti i tvoje kolege radite strašne su koliko i vožnja ringišpilom u Central parku.

Sve to veoma je zabavno, Pole. Smišljanje ciničnih komentara na račun književnih kritičara sjajna je razbibriga, ali moraš pronaći neophodne sastojke za priču i početi da je kuvaš što pre. Imam li pravo?

Da. Da, naravno.

Pisaća mašina podmuklo se cerekala.

„Mrzim te”, smrknuto reče Pol, pa se zagleda kroz prozor.

4

Snežna oluja koja ga je dočekala kad se probudio dan posle ekspedicije do kupatila trajala je dva dana. Napadalo je najmanje pola metra snega, s novim smetovima. Enin džip bio je samo slabo razaznadjiva humka na prilaznom putu, kad se sunce konačno promolilo između oblaka.

Sunce se ponovo pojavilo na blistavom nebu. Nije donosilo samo svetlost, već i toplotu - osećao je na licu i rukama dok je sedeo u kolicima. Voda je ponovo kapala s ledenica na ambaru. Na trenutak je pomislio na svoj automobil u snegu. Uzeo je parče papira. Uvukao ga je u rojal. Otkucao je reči MIZERIN POVRATAK u gornjem levom uglu i broj 1 u gornjem desnom uglu. Četiri ili pet puta ošamario je polugu rastavnice, nacentrirao je valjak i otkucao GLAVA 1. Udarao je po dirkama snažnije nego što je bilo neophodno, da bi bio siguran da će Eni čuti da nešto kuca.

Posmatrao je široki beli prostor ispod GLAVE 1. Ličio je na smet u koji je mogao upasti i umreti, obavijen mrazem.

Afrika.

Sve dok igraju pošteno.

Ptica je došla čak iz Afrike.

Našao je padobran ispod sedišta.

Afrika.

Moram da isperem.

Sanjario je, iako je znao da ne bi trebalo. Naljutiće se, ako uđe ovamo i ako ga zatekne kako drema umesto da piše. Dopustio je sebi da mu misli odlutaju. Nije samo dremuckao, razmišljao je, na veoma nesvakidašnji način. Tražio je. Istraživao.

Pronalazak padobrana ispod sedišta bio je pošten potez. Možda nije bio realističan, ali je bio pošten.

Majka ga je leti slala u dnevni kamp u Mejden komjuniti centru. Igrali su tu igru… seli bi ukrug. Igra je podsećala na Enine filmove u nastavcima. Gotovo uvek je pobeđivao… Kako se ono zvala?

Video je petnaest ili dvadeset dečaka i devojčica. Sedeli su u polukrugu u senovitom ćošku igrališta. Svi su nosili majice Mejden komjuniti centra i pažljivo slušali kako savetnik objašnjava pravila igre. Možeš li? Igra se zvala Možeš li? i zaista je ličila na filmove u nastavcima s napetim krajem. Igra koju si tada igrao zvala se Možeš li? Poli, tako se zove i ova koju sad igraš.

Da, pretpostavljao je da je tako.

Savetnik bi započeo igru pričicom o tipu po imenu Lakomisleni Korigan. Lakomisleni se izgubio u bespuću južnoameričke džungle. Iznenada se obazreo i video lavove iza… lavove levo i desno… i, bogami, lavove ispred sebe. Bio je okružen lavovima… koji mu se približavaju. Bilo je tek pet po podne, ali to nije bio problem za te mačkice. Večera u osam priča je za budale, što se južnoameričkih lavova tiče.

Savetnik je imao štopericu. Dremljivi um Pola Šeldona video je s neverovatnom jasnoćom, iako je poslednji put držao teški srebrni predmet pre više od trideset godina. Video je fine bakarne brojeve, manju kazaljku na dnu, koja je merila stotinke sekundi i marku sata odštampanu sićušnim slovima: ANEKS.

Savetnik bi pogledao decu u krugu i odabrao jedno. „Danijele”, rekao bi. „Možeš li?” Uključio bi štopericu, čim bi prevalio reč Možeš li? preko usana.

Danijel bi imao tačno deset sekundi da nastavi priču. Napuštao bi krug, ako ne bi odgovorio u tom roku. Ako bi dečak spasao Lakomislenog od lavova, savetnik bi se ponovo osvrnuo na krug i postavio pitanje koje je podsetilo Pola na situaciju u kojoj se nalazio. To pitanje bilo je Da li je mogao?

Ovaj deo igre odvijao se po Eninim pravilima. Realizam nije bio neophodan uslov, ali poštenje jeste. Danijel je, na primer, mogao reći: „Lakomisleni je na svu sreću imao vinčesterku s mnogo municije. Ubio je tri lava, ostali su pobegli.” U takvim slučajevima deca bi ocenila da je Danijel mogao. Uzeo bi štopericu i nastavio priču. Na kraju njegovog dela priče Lakomisleni bi se zaglavio do pojasa u živom pesku ili bi zapao u neku drugu nevolju. Pitao bi nekog drugog da li on ili ona mogu i uključio štopericu.

Deset sekundi malo je vremena. Mozak lako zariba u vremenskoj oskudici… lako se pribegne varanju. Sledeće dete moglo bi reći nešto kao: „Baš tad je doletela velika ptica - lešinar s Anda, rekao bih. Lakomisleni ju je zgrabio za gušu i naterao da ga izvuče iz živog peska.”

Kad je savetnik pitao Da li je mogao? - podigli biste ruku, ako ste mislili da jeste, ili ne biste, ako ste mislili da rešenje ne pije vodu. U slučaju lešinara s Anda, klinac bi gotovo sigurno napustio krug.

Možeš li, Pole?

Jašta.Tako sam preživeo. Zato mogu da izdržavam kuće u Njujorku i Los Anđelesu, i zato imam više automobila nego što ih možete naći na parkiralištu prodavnice polovnih vozila. Može mi se zato što mogu i ne mislim da moram da se ikom izvinjavam zbog toga. Poznato mi je da mnogo tipova piše bolju prozu od mene i raspolaže dubljim razumevanjem ljudske duše i onog što bi čovečanstvo trebalo da predstavlja. Ali, kad savetnik pita Da li je mogao?, ponekad samo nekoliko ljudi digne ruku za te tipove. Ali dižu ruke za mene… ili za Mizeri… pretpostavljam da su jedno te isto. Mogu li? Da. Nego šta nego mogu. Ima milion stvari na ovom svetu koje ne mogu da radim. U srednjoj nisam znao da bacim felširanu loptu. Nisam mogao da odsviram F-akord na gitari a da ne zvuči kao veliko sranje. Dva puta sam pokušao da budem u braku, i nijedanput nisam uspeo, Ali, ako želite da vas izmestim iz stvarnosti, da vas uplašim ili zainteresujem, da vas rasplačem ili nasmejem, to mogu. Mogu da vas obradujem sve dok ne zavapite upomoć. Sposoban sam. MOGU.

Pisaća mašina obraćala mi se drskim, revolveraškim šapatom u sve dubljem snu.

Prijatelji, ovde imamo mnogo krupne priče i belog prostora.

Možeš li?

Mogu. Mogu!

Da li je mogao?

Nije. Varao je. Doktor u Mizerinom detetu nikad nije došao. Možda su ostali zaboravili šta se desilo prošle nedelje, ali kameni idol nikad ne zaboravlja. Pol mora napustiti krug. Izvini, molim te. Moram da isperem. Moram da…

5

„… isperem”, promrmljao je i kliznuo nadesno. Malčice je iskrivio levu nogu. Sevanje bola u smrvljenom kolenu bilo je dovoljno da ga probudi. Prošlo je manje od pet minuta. Slušao je kako Eni pere suđe u kuhinji. Obično je pevala dok je radila kućne poslove. Danas nije čuo pesmu, već zveckanje tanjira i neprestano šištanje prljave vode. To je bio još jedan loš znak. Evo specijalnog meteorološkog biltena za stanovnike Šeldon Kauntija - proglašena je opasnost od tornada. Biće na snazi do pet ujutru. Ponavljam, proglašena je opasnost od tornada…

Vreme je da prestane s igrom i da se baci na posao. Htela je da se Mizeri vrati iz mrtvih i da to bude pošteno. Ne mora biti realistično, samo pošteno. Ako je oživi ovog jutra, možda će preduprediti depresiju koja se primicala, pre nego što uzme maha.

Zagledao se kroz prozor, s bradom naslonjenom na dlan. Bio je sasvim budan. Razmišljao je brzo i duboko, nesvestan misaonog procesa. Prva dva ili tri sloja svesnog uma, koja su se bavila pitanjima poslednjeg pranja kose ili da li će Eni doći na vreme s novim sledovanjem lekova, povukli su se u potpunosti sa scene. Taj deo tiho se iskrao napolje da bi nabavio sendvič s mariniranom govedinom u raženom hlebu. Čula su slala signale, ali on nije činio ništa s njima - nije video ono što je video, niti je čuo ono što je čuo.

Drugi deo njega mahnitom brzinom isprobavao je ideje. Odbacivao ih je, pokušavao da ih kombinuje i odbacivao kombinacije. Osećao je da se to dešava, ali nije imao, niti je želeo da ima neposrednog kontakta s tim. Znao je da je dole u radionicama prljavo i ružno.

Znao je šta radi POKUŠAVAO JE DA DOBIJE IDEJU. POKUŠAVATI DA DOBIJEŠ IDEJU nije isto što i DOBITI IDEJU. DOBITI IDEJU jeste nešto skromniji način da se kaže nadahnut sam, ili Eureka! Moja muza je progovorila!

Ideju za Brza kola dobio je jednog dana u Njujorku. Izašao je s namerom da kupi video-rekorder za gradsko utvrđenje u 83. ulici. Prolazio je pored parkirališta i opazio kako čuvar pokušava da obije automobil. To je bilo sve. Nije znao da li je to bio zakonit ili nezakonit postupak. Posle dva ili tri bloka nije ga bilo briga. Radnik je postao Toni Bonasaro. Znao je sve o Toniju, izuzev njegovog imena, koje je kasnije izvukao iz telefonskog imenika. Polovina priče već je postojala, potpuno razvijena u njegovom umu, ostali elementi brzo su nalazili mesta u njoj. Osećao se razigrano, srećno, gotovo pijano. Muza je stigla. Bila je dobrodošla, kao neočekivani ček u pošti. Izašao je da kupi video-rekorder i našao nešto mnogo bolje. DOBIO JE IDEJU.

Ovaj drugi proces - POKUŠAVANJE DA SE DOBIJE IDEJA - nije bio ni približno tako uzbudljiv ili radostan, ali je bio jednako tajanstven… i neophodan. Kad pišeš roman, gotovo uvek moraš se zaglaviti na nekom mestu. U tom slučaju nije imalo smisla nastavljati dalje pre nego što DOBIJEŠ IDEJU.

Navlačenje kaputa i izlazak u šetnju bili su uobičajena procedura za DOBIJANJE IDEJE. Ako DOBIJANJE IDEJE nije bilo potrebno, poneo bi knjigu u šetnju, koja je tada bila samo zdrava ali dosadna fizička vežba. Bez knjige se nije moglo, ako niste imali nekog s kim biste razgovarali. Ali, ako je DOBIJANJE IDEJE bilo neophodno, dosada je za zaglavljeni roman bila isto što i hemoterapija za bolesnika od raka.

Toni je, negde na polovini Brzih kola, ubio poručnika Greja, kad je pokušao da mu stavi lisice u bioskopu na Tajms skveru. Pol je hteo da Tomi ne odgovara zbog ubistva - ne još - pošto s njim u buvari ne bi bilo trećeg čina. Toni nije mogao da ostavi Greja u bioskopu, s nožem koji viri iz levog pazuha, zato što je najmanje troje ljudi znalo da je poručnik otišao na sastanak s njim.

Oslobađanje od tela bio je problem. Pol nije znao kako da ga reši. Roman se zaglavio na tom mestu. Zaigrao je igru Možeš li? Lakomisleni je upravo ubio tipa u bioskopu na Tajms skveru, sad mora da prebaci leš do svog automobila, a da niko ne kaže: „Hej, gospodine, da li je taj tip mrtav kao što izgleda ili je dobio neki napad?” Ako dopremi Grejov leš do automobila, može se odvesti do Kvinsa i baciti ga na napušteno gradilište. Poli, možeš li?

Nije bilo roka od deset sekundi, naravno - nije imao ugovor za knjigu. Pisao je na osnovu iskrenog nadahnuća i nije bilo datuma za isporuku o kom bi trebalo da razmišlja. A opet, uvek postoji neki rok, vreme posle kog moraš napustiti krug. Većina pisaca to zna. Ako knjiga dugo ostane zaglavljena pred preprekom, počne da propada, da se raspada. Svi sitni trikovi i obmane počinju da bodu oči.

Izašao je u šetnju, ne razmišljajući ni o čemu u gornjem sloju uma, baš kao sada. Prepešačio je pet kilometara pre nego što je neko odozdo iz radionica dobacio: Kako bi bilo da podmetne požar u bioskopu?

Možda bi moglo da upali. Nije bilo golicave radosti, niti istinskog nadahnuća. Osećao se kao drvodelja koji posmatra korisni komad drveta.

Mogao je da podmetne požar, pomoću postave na susednom sedištu, šta kažeš na to? Prokleta sedišta u tim bioskopima uvek su pocepana. A biće i dima. Mnogo dima. Mogao bi da pričeka koliko god to bude moguće i da ponese Greja sa sobom, koji će u tom slučaju moći da prođe kao žrtva gušenja. Šta misliš?

Mislio je da nije loše, ali da nije sjajno. Moraće da poradi na mnoštvu detalja, ali je izgledalo dobro. DOBIO JE IDEJU. Može nastaviti posao.

Nikad ranije nije mu bila POTREBNA IDEJA da započne knjigu, ali je instinktivno osećao da je i to moguće.

Ćutke je sedeo u invalidskim kolicima s bradom na dlanu. Gledao je u ambar. Da može da hoda, bio bi tamo, napolju. Ćutke je sedeo, na ivici dremeža, i čekao da se nešto desi. Nije razmišljao ni o čemu, svestan da se nešto dešava tamo dole. Čitave kao bajagi građevine podizane su, procenjivane i rušene u treptaju oka kao neodgovarajuće. Prošlo je deset minuta. Petnaest. Usisavala je u dnevnoj sobi (ali još nije pevala). Čuo je huk usisivača, ali ništa nije radio s tim podatkom; to je bio pozadinski zvuk koji je ulazio i izlazio iz njegove glave kao voda koja teče kroz odvodni kanal.

Tipovi odozdo konačno su uspeli, kao što uvek čine. Sirotani iz donjih predela nikad ne prestaju da se otkidaju od rada. Nimalo im nijezaviđeo.

Ćutke je sedeo. Počinjao je da DOBIJA IDEJU. Svesni um se vratio - DOKTOR JE STIGAO - i podigao ideju kao pismo gurnuto kroz prorez za poštu na ulaznim vratima. Počeo je da je proučava. Zamalo što je nije odbacio (da li je čuo slabašni uzdah odozdo iz radionica?). Nanovo je procenio i odlučio da polovina može biti spasena.

Usledilo je novo pražnjenje, blistavije od prvog.

Počeo je da kucka prstima po prozoru.

Oko jedanaest počeo je da kuca na mašini. Ispočetka je napredovao veoma polako. Pojedinačne udarce smenjivali su periodi tišine, od kojih su neki trajali petnaestak sekundi. To je bio slušni ekvivalent arhipelaga viđenog iz vazduha - lanca niskih ispupčenja usred širokog plavetnila.

Periodi tišine bivali su sve kraći. Povremeno bi se čule provale kucanja. Na električnoj pisaćoj mašini lepo bi zvučale. Raštimovani rojal proizvodio je neskladne i neprijatne zvukove.

Pol nije zapažao piskavi glas pisaće mašine. Hvatao je zalet pri dnu prve strane. Do dna druge stigao je u punoj brzini.

Eni je posle izvesnog vremena isključila usisivač. Posmatrala ga je s dovratka. Nije ni znao da je tamo. Ma, nije znao gde je. Konačno je pobegao. Bio je u Liti Dantorpu, tačnije na crkvenom groblju. Udisao je vlažni noćni vazduh koji je mirisao na mahovinu, zemlju i izmaglicu. Sat na zvoniku prezbiterijanske crkve oglasio se dva puta. Ubacio je taj zvuk u priču bez trunke oklevanja. Kad bi sve bilo kako treba, video je kroz papir. Tako je bilo u ovom trenutku.

Eni ga je dugo gledala. Na ozbiljnom licu nije bilo osmeha, niti pokreta., ali je uprkos tome izgledala zadovoljno. Udaljila se posle nekog vremena. Pol nije čuo njene teške korake.

Radio je do tri po podne. U osam uveče zatražio je da mu pomogne da se prebaci u kolica. Pisao je još tri sata, iako je bol postao prilično pogan već oko deset. Došla je u jedanaest. Tražio je još petnaest minuta.

„Ne, Pole. Dosta je bilo. Beo si kao kreč.”

Prebacila ga je u krevet. Zaspao je za tri minuta. Spavao je čitavu noć, po prvi put od izlaska iz sivog oblaka. Po prvi put spavao je snom bez snova.

Sanjao je na javi.

6

MIZERIN POVRATAK

Pol Šeldon

Za Eni Vilks

GLAVA I

Džefri Aliberton na trenutak nije znao ko je starao na vratima, i to ne samo zbog zvona koje ga je probudilo iz dubokog dremeža. Jedna od nezgodnih stvari u vezi sa životom na selu jeste ta da u pastoralnom okruženju jednostavno nema dovoljno ljudi da bi ikoga smatrali potpunim strancem. Bilo ih je taman toliko da čovek isprva ne može da se seti s kim ima posla. Oslanjanje na porodičnu sličnost ponekad je pomagalo. Takva orijentacija izlagala vas je riziku od retke, ali ne i nemoguće pojave — kopilanstva. Pokušaji da vodite pristojan razgovor sa osobom čijeg imena ne možete da se setite, iako se to od vas očekuje, izlagali su vas riziku da sagovornik pomisli da ste izlapeli. Situacija bi se uzdigla na višu kosmičku ravan bruke i sramote kad bi dva neodređeno poznata lica naišla u isto vreme, zato što su društvene norme od vas zahtevale da ih predstavite.

„Nadam se da vas nisam uznemirijo, gospoine”, reče posetilac. Nervozno je gužvao platneni kačket na pragu. Lampa u Džefrijevim rukama osvetljavala je njegovo lice. Izgledao je izborano, žućkasto i užasno zabrinuto — čak uplašeno. „Stvar je u tome što nisam ‘teo da idem do doktora Bukingsa, niti da uznemiravam njegovo gospodstvo. Nisam ‘teo, pre nego što porazgovaram s vama, ako svatate šta ‘oću da kažem, go spoine.”

Džefri nije shvatao, ali mu je nešto postalo jasno. Znao je ko je ovaj kasni, nenajavljeni posetilac. Pomoglo mu je pominjanje doktora Bukingsa, lokalnog sveštenika. On je pre tri dana održao parastos Mizeri na crkvenom groblju iza parohijskog doma. I ovaj tip bio je tamo. Muvao se u pozadini, kao da ne želi da bude viđen.

Zvao se Kolter. Bio je jedan od crkvenjaka. Ako ćemo pravo, bio je kopač grobova.

„Koltere”, rekao je. „Šta mogu da učinim za tebe?”

Starao je oklevajući progovorio: „U pitanju su zvuci, gospoine. Buka na crkvenom groblju. Njeno gospodstvo ne počiva u miru, gospoine, nikako, bojim se. Ja…”

Džefri se trgao kao posle udarca u dijafragmu. Jeknuo je, kad je osetio bol u slomljenim rebrima. Doktor Šinboun pregledao ga je i previo. Tom prilikom izneo je sumorno predviđanje da će Džefri posle dugog ležanja u jarku, na ledenoj kiši, gotovo sigurno dobiti zapaljenje pluća. Znao je da se doktor prevario, posle tri dana bez groznice ili kašlja. Bog nije tako lako oslobađao krivce. Verovao je da mu je Svemogući dopustio da živi, da bi ga sećanje na sirotu izgubljenu draganu još dugo, dugo mučilo.

„Kako ste, gospoine?”, pitao je Kolter. „Čuo sam da ste grdno nastradali pre neku noć.” Nastavio je posle kraće pauze. „U noći kad je umrla.”

„Dobro mi je”, polako odgovori Džefri. „Koltere, ti zvuci koje navodno čuješ… jasno ti je da samo umišljaš, zar ne?”

Starac ga je preneraženo posmatrao.

„Umišljam ih? Gospoine! Sad ćete mi reći da ne verujete u Isusa i u život večni! Zar Dankan Fromsli nije video matorog Patersona, dva dana posle njegove sahrane, belog kao močvarna vatra (što je verovatno i bio, pomislio je Džefri, močvarna vatra zajedno s onim što je ispuzalo iz Fromslijeve poslednje boce)? I zar pola prokletog grada nije videlo onog papističkog kaluđera kako hodi bedemima poseda Ridžhit? Poslali su i dve dame iz prokletog londonskog vidovnjačkog udruženja, da ga ispitaju!”

Džefri je znao na koje dame Kolter misli, dve histerične lujke koje verovatno pate od smene monsuna i mirnih perioda, karakterističnih za srednje životno doba. Obe su bile luckaste kao dečje bojanke.

„Duhovi su stvarni koliko i nas dvojica, gospoine”, ubeđeno će Kolter. „Ne smeta mi ideja o njima — ali je ta buka opasno jeziva. Ne smem da kročim na groblje — a moram sutra da iskopam grob za bebicu Rojdranovih, nego šta.”

Džerfi se molio u sebi za strpljenje. Obuzela ga je gotovo nesavladiva želja da se izdere na starog crkvenjaka. Mirno je spavao ispred kamina, s knjigom na krilu, kad je Kolter naišao, kad ga je probudio… iz časa u čas bivao je sve budniji. Tuga izazvana saznanjem da je njegova draga umrla svake sekunde sve teže ga je pritiskala. Tri dana prebivala je u grobu. Uskoro će proći nedelja… mesec… godina… deset godina. Tuga je, pomislio je, nalik kamenu na morskoj obali. Spavanje se moglo porediti s nailaskom plime. Donosilo je izvesno olakšanje. San je bio poput plime koja pokriva kamen tuge. Kad bi se probudio, plima bi počela da se povlači. Kamen bi se ubrzo pojavio. Školjkama načičkana, neporecivo stvarna gromada poručivala je da će tu ostati doveka, ili dok bog ne odluči da je odvuče u more.

A ova budala usuđuje se da zakuoa na njegova vrata i brblja koještarije o duhovima.

Suzdržavao se da ne plane, samo zbog napaćenog izgleda starog orkvenjaka.

„Gospođa Mizeri — njeno gospodstvo — bila je veoma voljena”, tiho će Džefri.

„Jašta, gospoine, nego kako je bila”, žurno se složio Kolter. Prebacio je platneni kačket u nervoznu leviou. Desnioom je izvadio divovsku crvenu maramicu iz džepa. Dunuo je u nju iz sve snage. Oči su mu se ovlažile.

„Svima je žao zbog njene smrti.” Džefri je položio ruke na grudi i nervozno protrljao muslinske zavoje ispod košulje.

„Jašta je, i mi smo je voleli, go spoine, i mi.” Kolterove reči gubile su se u velikoj maramici. Džefri je video njegove oči. Čovek je iskreno ridao. Poslednji ostaci sebičnog besa rasvejali su se i ustuknuli pred sažaljenjem. „Bila je dobra dama, gospoine! Jakako, bila je velika dama. Strašno je i pomisliti kako je njegovo gospodstvo to primilo…”

„Da, bila je divna osoba”, brižno dodade Džefri. Na sopstveno čuđenje shvatio je da suze prete da grunu iz njegovih očiju, kao kiša iz olujnih oblaka u letnje popodne. „Ponekad se teško mirimo sa smrću dobre, svima drage osobe. Neki od nas čak uobraze da nije otišla. Pratiš li me, Koltere?”

„Jašta, gospoine!”, poletno će starac. „Ali ti zvuci, gospoine, da ste ih čuli!”

Džefri će strpljivo: „O kakvim zvucim a govoriš?”

Pretpostavljao je da će Kolter pomenuti zvuke koji bi mogli biti šapat vetra u krošnjama, pojačan njegovom uobraziljom — ili možda brundanje jazavca u šetnji pored potoka, koji teče iza groblja. Nije bio spreman da čuje onošto mu je crkvenjak uplašenim glasom šapnuo na uvo: „Čujem grebanje, gospoine! Zvuči kao da je još živa tamo dole i da pokušava da se vrati u zemlju živih, eto šta čujem!”

GLAVA 2

Džerfi je petnaest minuta kasnije bio ponovo sam. Približavao se trpezariji. Povodio se u hodu, kao čovek koji korača palubom broda u oluji. Osećao se kao čovek u oluji. Poverovao bi da ga je groznica koju je doktor Šinboun gotovo veselo predviđao konačno stigla i udarila svom snagom. Ali nije ona bila zaslužna za divlje crvene ruže na njegovim obrazima i voštano čelo, niti su mu zbog nje ruke drhtale tako strašno da je zamalo ispustio kristalnu bocu brendija, izvađenu iz ormana.

Ne sme da gubi vreme, ako postoje izgledi — i najmanji izgledi — da je čudovišna ideja koju mu je Kolter posadio u umu istinita. Bio je u trpezariji, zato što je strahovao da će se onesvestiti ako nešto ne popije.

Džefri Aliberton učinio je nešto što nije uradio ni pre ni posle toga. Podigao je kristalnu bocu i nategao brendi pravo iz nje.

Ustuknuo je za korak i prošaputao: „Videćemo. Videćemo, tako mi nebesa. Ako se pozabavim ovim bezumnim poslom i ako se na kraju pokaže da iza svega stoji samo neobuzdana mašta starog grobara, obesiću ušne školjke bogom prokletog Koltera o lanac džepnog sata, bez obzira na njegovu ljubav prema Mizeri.”

GLAVA 3

Terao je čeze. Vozio je pod jezivim, ne sasvim tamnim nebom, s mesecom u trećoj četvrtini, koji se čas krio, a čas izvirivao iza brojnih oblaka. Uzeo je prvu stvar koja mu se našla pod rukom iz ormana u prizemlju. Ispostavilo se da je to bio tamnoameđi sako. Peševi sakoa lelujali su za njim dok je šibao Meri. Staroj kobili žurba je teško padala, a Džefri nije mogao da suzbije… sve jači bol u ramenima i slabinama.

Čujem grebanje, gospoine! Zvuči kao da je još živa tamo dole i da pokušava da se vrati u zemlju živih. Eto šta čujem!

Starčeve reči same po sebi ne bi izazvale stanje slično užasu u kom se nalazio. Setio se posete posedu Kaltorp, dan posle Mizerine smrti. Izmenjao je poglede s Ijanom, koji je pokušao da se osmehne, iako su mu se oči caklile od neprosutih suza.

„Bilo bi mi nekako lakše”, požalio se Ijan, „da je samo izgledala… izgledala više mrtva. Znam kako to zvuči…”

„Koješta”, reče Džerfri. Pokušao je da se osmehne. „Pogrebnik je nesumnjivo dao sve od sebe i…”

„Pogrebnik!”, Ijan je gotovo vrištao. Džefri je prvi put shvatio da se njegov prijatelj tetura na ivici ludila. „Pogrebnik! Taj zloduh! Nisam zvao pogrebnika i nikakav pogrebnik neće dirati moju draganu, niti će je mackati kao lutku!”

„Ijane! Dragi prijatelju! Zbilja, ne smeš…” Hteo je da ga potapše po ramenu. To se nekako izmetnulo u zagrljaj. Dva muškarca plakala su grleći jedan drugog, kao umorni dečaci, dok se u nekoj drugoj sobi Mizerino dete, dečačić star gotovo čitav dan i još neimenovan, probudio i zaplakao. Gospođa Remidž, kućepaziteljka mekog srca skrhanog tragedijom, ridajući mu je pevala uspavanku.

Tada se, zbog duboke zabrinutosti za Ijanovo duševno zdravlje, više zanimao za način na koji je govorio, nego sa smisao njegovih reči. Setio ih se tek sada, dok je, ne obazirući se na bol, šibao Meri da bi što pre stigao do Litl Dantorpa. Proganjale su ga, obdarene novim značenjem u svetlosti Kolterove priče: Da je izgledala više mrtva. Da je izgledala više mrtva, stari druže.

To nije bilo sve. Šinboun je došao krajem popodneva, kad su prvi seljani počeli da se penju vijugavim putem uz Kaltrop Hil, da bi izjavili saučešće ucveljenom gospodaru. Izgledao je umorno i ne naročito dobro, što nije bilo čudo za čoveka koji tvrdi da se rukovao s Velingtonom (s Gvozdenim Vojvodom lično) u detinjstvu (Šinbounovom, ne Velingtonovom). Džefri je mislio da je priča o Velingtonu verovatno preterivanje, ali ga je stari Šini, kako su ga Ijan i on zvali kao dečaci, lečio od dečjih bolesti. Još onda smatrao ga je starim čovekom. Deca su, doduše, sve koji imaju više od dvadeset pet godina smatrala starim. Bilo kako bilo, dobri doktor nije mogao imati manje od sedamdeset četiri godine.

Bio je star… poslednja dvadeset četiri časa bila su naporna i stravična… da li je stari, umorni doktor mogao da pogreši?

Da li je mogao da napravi strašnu, nezamislivu grešku?

Ova misao više od bilo koje druge nagnala ga je da izađe iz kuće ove hladne i vetrovite noći, pod mesecom koji je snebivljivo mucao iza oblaka.

Da li je mogao da napravi takvu grešku? Strašljivi delovi njegove ličnosti koji bi radije rizikovali da zauvek izgube Mizeri, nego da se pozabave neizbežnim posledicama takve greške, to su poricali. Ali, kad je tog popodneva Šini ušao…

Džefri je sedeo pored Ijana, koji se na nesuvisao, teško razumljiv način prisećao kako su spasli Mizeri iz tamnice u palati ludog francuskog vikonta Lerua, kako su pobegli na taljigama punim sena i kako je Mizeri odvratila pažnju vikontovog stražara tako što je u odsudnom trenutku izbacila divnu, golu nogu iz slame i delikatno mahnula njome. Džefri je upotpunjavao priču sećanjima na vlastite avanture, iako se i sam koprcao u kandžama tuge. Kleo je tu tugu, dok je šibao konja, zato što je zbog nje tog popodneva jedva opažao Šinija (baš kao i Ijan).

Zar doktor nije izgledao neobično odsutno i preokupirano? Da li je bio samo umoran, ili je bilo još nečeg… neke sumnje?

Ne, sigurno nije, ljutito je protestovao njegov um. Čeze su jurile uz Kaltorp Hil. Gospodarska kuća bila je mračna, ali — ah, dobro je! — svetlost je još gorela u kućici gospođe Remidž.

„Ðiha, Meri!”, povikao je i oštro pucnuo bičem. Trgao se od bola. „Još malo pa smo stigli, devojko. Uskoro ćeš se malo odmoriti!”

Sigurno, sigurno nije ono što misliš!!

Doktor je naizgled površno pregledao Džefrijeve slomljene kosti i iščašeno rame. Jedva da je uputio koju reč Ijanu, uprkos njegovom dubokom bolu i čestim, grčevitim krikovima. Ne, Šini je nakon posete koja se sada činila ne dužom od onog što su zahtevela najslobodnije shvaćena pravila ponašanja, tiho upitao: „Da li je…”

„Da, u dnevnoj sobi je”, procedio je Ijan. „Moja sirota dragana leži u dnevnoj sobi. Poljubi je za mene, Šini, i reci joj da ću joj se uskoro pridružiti!”

Ijan se zatim ponovo rasplakao, Šini je otišao u dnevnu sobu, nakon nekoliko neubedljlvih reči saučešća. Džefriju se sad činilo da je stari sekač kostiju ostao prilično dugo… ili ga pamćenje vara. Bio je siguran da je izgledao gotovo veselo kad je izašao. Izraz starog doktora previše je odudarao od prostorije pune tuge i suza, u kojoj je gospođa Remidž već namestila i navukla crne, pogrebne zavese.

Džefri je krenuo za starim doktorom. Oklevajući mu se obratio u kuhinji. Rekao mu je kako se nadao da će prepisati prašak za spavanje Ijanu, koji je delovao prilično bolesno.

Šini je izgledao potpuno odsutno. Prozborio je: „Nimalo ne liči na slučaj gospođice Evelin Hajd”, rekao je. „Lično sam se uverio u to.”

Popeo se u svoju laku kočiju ne odgovorivši na Džefrijevo pitanje. On se vratio u kuću. Odmah je zaboravio doktorovu neobičnu primedbu. Pripisao je starčevo neobično ponašanje poodmaklom životnom dobu, umoru i posebnoj vrsti tuge. Ponovo je pomislio na Ijana. Rešio je da ga, u nedostatku praška za spavanje, naliva viskijem, sve dok se sirotan ne obeznani.

Zaboravljao je… zanemarivao je.

Sve do sada.

Nimalo ne liči na slučaj gospođice Evelin Hajd. Lično sam se uverio u to.

Kakav slučaj?

Nije znao, ali je nameravao da sazna, ma koliko razuma ga to saznanje koštalo. Slutio je da cena može biti veoma visoka.

GLAVA 4

Gospođa Remidž bila je budna kad je Džefri snažno zakucao na vrata njene kućice, iako je prošlo dva sata od uobičajenog vremena za odlazak u postelju. Posle Mizerine smrti sve kasnije odlazila je na počinak. Možda nije mogla da okonča beskrajno okretanje i obrtanje, ali je mogla da odloži čas njegovog početka.

Iznenadna lupa na vratima Izmamila joj je kratki vrisak sa usana, iako je bila krajnje pribrana i praktična žena. Opekla se toplim mlekom koje je presipala iz lončeta u šolju. U poslednje vreme bila je stalno napeta, na rubu vriska. Nije bila takva od tuge, iako ju je ona neprestano teško pritiskala. Nije mogla da imenuje to snažno i neobično osećanje. Činilo joj se da se oko nje šunjaju misli za koje je bolje da ostanu neprepoznate. Šunjale su se van dosega njenog umornog uma, prožetog čemernom tugom.

„Ko kuca u deset uveče?”, povikala je u pravcu vrata. „Ko god da si, čestitam ti na opekotini koju si izazvao!”

„Džefri je, gospođo Remidž! Džefri Aliberton! Otvorite vrata, za boga miloga!”

Zinula je od čuda. Na pola puta do vrata setila se da je u spavaćici i noćnoj kapici. Džefri nikad nije ovako zvučao. Ni u snu ne bi pomislila da može biti takav. Ako je u čitavoj Engleskoj postojao čovek smelijeg srca od njenog voljenog gospodara, to je bio Džefri. Glas mu je, uprkos tome, drhtao kao u žene na rubu histerije.

„Samo trenutak, gospodine Džefri! Polugola sam!”

„Ðavo da ga nosi!”, povikao je. „Baš me briga da li ste načisto ili polugoli, gospođo Remidž! Otvarajte vrata! Otvarajte ih u ime Isusovo!”

Krenula je ka vratima, posle kraćeg oklevanja. Žurno je skinula rezu. Otvorila ih je. Zaprepastio ju je svojim izgledom. Ponovo je čula prigušenu tutnjavu crnih misli u zadnjem delu uma.

Džerfi je stajao na pragu kućepaziteljkine kućice, u stavu nosača kome je dugogodišnje nošenje teških džakova iskrivilo kičmu. Desnicom je pritiskao slomljena rebra. Kosa mu je bila neuredna. Tamnosmeđe oči gorele su na mrtvački bledom licu. Nije ličio na čoveka poznatog po najpažljivijem, gotovo kicoškom odevanju. Nosio je stari sako, raskopčanu belu košulju i par grubih pantalona od serža koje bi više pristajale vrtlaru nego najbogatijem čoveku u Liti Dantorpu. Na nogama je imao pohabane papuče.

Ni gospođa Remidž nije bila spremna za bal, u dugoj spavaćici i noćnoj kapici smeđe boje. Neposlušne kovrdže visile su joj oko lica kao resice na abažuru. Zabrinuto je posmatrala Džefrija. Bilo joj je jasno da je ponovo pozledio slomljena rebra koje mu je doktor zbrinuo pre tri dana. Oči na njegovom prebledelom licu nisu plamtele samo od bola. Bile su pune suspregnutog užasa.

„Gospodine Džefri! Šta…”

„Bez pitanja!”, prekinuo ju je promuklim glasom. „Ne jož… ne dok ne dobijem odgovore na moja pitanja.”

„Kakva pitanja?” Strašno se uplašila. Stisnula je levicu u pesnicu, iznad povećih grudi.

„Šta znate o gospođici Evelin Hajd?”

Tog trenutka spoznala je izvor zloslutnih osećanja koja su je opsedala od subote uveče. Jedan deo njenog uma porodio je i potisnuo te gnusne misli, zato što više nije bilo potrebe za objašnjavanjem. Ispustila je otegnuti, zaglušujući vrisak na pomen nesrećne gospođice Šarlote Evelin Hajd, pokojnice iz Storpinga na Ferkilu, sela zapadno od Litl Dantorpa.

„Tako mi svih svetaca! Slatki moj Isuse! Da li je živa zakopana? Da li je živa zakopana? Da li je moja draga Mizeri živa zakopana?”

Na žilavu staru gospođu Remidž došao je red da uradi nešto što nikad pre i posle toga neće učiniti. Izgubila je svest pred zanemelim Džefrijem.

GLAVA 5

Džefri nije imao vremena da traži mirišljavu so. Sumnjao je da žilava i tvrdokorna gospođa Remidž čuva takvu supstancu u kući. Ispod sudopere je pronašao krpu koja se blago osećala na amonijak. Nije je prineo kućepaziteljkinom nosu, već ju je stavio na donji deo njenog lica. Mogućnost koju je Kolter pomenuo, ma kako malo verovatna, bila je previše grozna da bi nastupao s mnogo obzira.

Trgnula se, kriknula i otvorila oči. Zbunjeno ga je posmatrala, kao da ne zna zašto je tu. Brzo se pribrala i podigla u sedeći položaj.

„Ne”, rekla je. „Ne, gospodine Džefri, recite da niste to mislili, recite da to ne može biti istina…”

„Ne znam da li je istina. Ali moramo zadovoljiti našu radoznalost i to odmah. Odmah, gospođo Remidž. Ne mogu da kopam sam, ako budem morao da kopam…” Užasnuto je zurila u njega. Stiskala je usta tako jako da su joj nokti pobeleli. „Možete li mi pomoći, ako mi pomoć bude neophodna? Nemam na koga da se oslonim.”

„Moj gospodar”, hitro je dodala. „Moj gospodar, gospodin Ijan…”

„…ne sme da zna ništa o ovome, dok ne saznamo nešto više! Ako je bog dobar, nikad ništa neće saznati.” Nije hteo da joj otkrije nadu koja je tinjala u zadnjem delu njegovog uma, nadu ništa manje čudovišnu od strahova koji su ga opsedali. Ako je bog veoma dobar, Ijan će saznati za njegov noćašnji poduhvat… kad mu supruga i jedina ljubav bude vraćena iz mrtvih nakon uskrsnuća, čudesnog poput Lazarevog.

„Uh, ovo je strašno… strašno!”, rekla je kućepaziteljka slabim, drhtavim glasom. Uspela je da se osovi na noge, držeći se za sto. Ljuljala se. Čuperci kose mešali su se s resicama na kapici.

„Da li ste došli sebi?”, pitao ju je ljubaznijim tonom. „Ako niste, snaći ću se sam kako znam i umem.”

Duboko je udahnula i iskidano izdahnula. Prestala je da se ljulja. Okrenula se i pošla ka ostavi. „Imam dva ašova u šupi”, rekla je. „Mislim da imam i pijuk. Ubacite alat u čeze. Imam pola boce džina u ostavi. Stoji tamo otkad se Bili upokojio pre pet godina. Popiću gutljaj, pa ću vam se pridružiti, gospodine Džefri.”

„Vi ste hrabra žena, gospođo Remidž. Požurite.”

„Svakako, ne plašite se za mene”, rekla je i zgrabila bocu džina drhtavom rukom. Na njoj nije bilo prašine — ni ostava nije bila pošteđena njene neumorne krpe — ali je etiketa požutela. „Požurite s alatom.”

Oduvek je mrzela žestoka pića. Njen stomak hteo je da se oslobodi džina, zbog gnusnog mirisa kleke i uljastog ukusa. Sačuvala ga je u sebi. Noćas će joj biti potreban.

GLAVA 6

Čeze su odmicale pod oblacima koji su žurili sa istoka na zapad, crnim oblicima na crnom nebu i meseoom koji se spuštao ka horizontu. Gospođa Remidž stiskala je dizgine. Pucala je bičem iznad zbunjene Meri, koja bi im, da konji mogu da govore, rekla da je ovo potpuno pogrešno i da bi u ovo doba noći trebalo da drema u toploj štali. Alat je zveckao pozadi. Kućepaziteljka je pomislila da će se svako ko ih bude video propisno uplašiti. Sigurno su ličili na par dikensovskih ljudi uskrsnuća… ili na jednog čoveka uskrsnuća koji sedi u čezama koje vozi duh. Bila je od glava do pete u belom — nije stigla da navuče haljinu. Spavaćica je lepršala oko krupnih, venama izbrazdanih članaka. Resice na noćnoj kapici vijorile su se za njom.

Eno crkve. Poterala je Meri putem koji je prolazio pored nje. Drhtala je zbog jezivog zavijanja vetra ispod streha. Za trenutak se zapitala zašto sveto mesto izgleda tako zastrašujuće kad padne mrak. Shvatila je da se ne oseća tako zbog crkve… već zbog posla koji su došli da obave.

Prvo što je pomislila nakon što se osvestila bilo je da im gospodar mora pomoći — zar nije bio uvek s njima, u dobru i zlu, bez i najmanjeg kolebanja? Trenutak kasnije shvatila je svu pogubnost te ideje. Ovde nije bila reč o gospodarevoj hrabrosti, već o njegovom zdravom razumu.

Gospodin Džefri nije morao da joj išta objašnjava. Shvatila je o čemu se radi čim je pomenuo gospođu Evelin Hajd.

Setila se da ni gospodin Džefri ni gospodar nisu bili u Litl Dantorpu kad se to dogodilo. Gotovo pola godine prošlo je od prolećne tragedije. Mizeri je zakoračila u najlepši deo trudnoće. Jutarnje mučnine su minule, a stomak još nije počeo da raste. Veselo je ispratila dvojicu muškaraca na vikend u Ouk Hol u Donkasteru, posvećen lovu na guske, igranju karata, fudbalu i ko zna kakvim muškim budalaštinama. Gospodar se nećkao. Mizeri ga je nagovarala da krene. Govorila mu je da će sve biti u redu. Na jedvite jade isterala ga je iz kuće.

Gospođa Remidž nije sumnjala da će Mizeri biti dobro. Kad god su gospodin Džefri i gospodar polazili za Donkaster, pitala se da li će se jedan od njih — ili obojica — vratiti s puta u zadnjem delu kočije, obeznanjen od pića.

Ouk Hol po pravu nasleđa pripao je Džefrijevom i Ijanovom školskom drugu Albertu Fosingtonu. Gospođa Remidž čvrsto je verovala da je Berti Fosington šašav. Pre tri godine pojeo je svog najdražeg ponija za polo. Sirota životinja morala je biti ubijena, kad je slomila dve noge. Objasnio je da je to bio gest naklonosti. „Naučio sam to od crnčuga u Kejptaunu, od Grikva. Sjajni tipovi. Guraju štapove i kojekakve stvari u svoje usne. Držim da bi neki od njih mogli da nose svih dvanaest tomova kraljevskih navigacionih mapa na donjoj usni, ha-ha! Naučili su me da svaki čovek treba da pojede ono što voli. Prilično jeziv, ali poetičan gest, rekao bih?”

Gospodin Džefri i gospodar bili su veoma naklonjeni Bertiju, uprkos njegovom bizarnom ponašanju. (Da li to znači da će morati da ga pojedu kad umre? Zapitala se gospođa Remidž kad je Berti pokušao da igra kriket sa sirotom mačkom, razlupavši joj glavicu.) Proveli su desetak dana u Ouk Holu prošlog proleća.

Gospođica Šarlot Evelin Hajd iz Storpinga na Ferkilu je, dan-dva posle njihovog odlaska, pronađena mrtva na travnjaku iza svoje kuće. Stiskala je buket sveže ubranog cveća u ruci. Seoski doktor, čovek po imenu Bilford, po opštem mišljenju dobro je radio svoj posao. Ipak je osetio potrebu da se posavetuje sa starim doktorom Šinbounom. Bilford je devojčinu smrt pripisao srčanom napadu. Seoski doktor bio je zbunjen zato što je devojka bila veoma mlada i zdrava kao dren.

Nešto nije bilo u redu. Stari Šini nije krio zbunjenost. Na kraju se složio s Bilfordovom dijagnozom, baš kao i većina seljana. Devojčino srce nije valjalo, to je bilo sve. Takve pojave bile su retke, ali svako je znao za bar jedan takav slučaj. Sveopša saglasnost po svoj prilici spasla je Bilfordovu praksu — ako ne i glavu — posle grozomornog raspleta. Svi su se složili da je devojčina smrt zagonetna, ali nikom nije palo na pamet da se zapita da li je mrtva.

Starija žena, gospođa Soums — gospođa Remidž poznavala ju je iz viđenja — četiri dana nakon ukopa primetila je nešto belo na tlu seoskog groblja pored crkve, kad je došla da položi cveće na grob supruga, koji se upokojio prošle zime. Bela stvar bila je prevelika za cvet. Krenula je prema njoj, misleći da je u pitanju neka mrtva ptica. Ubrzo je zapazila da tajanstveni predmet ne leži na tlu, već da štrči iz njega. Posle dva ili tri oklevajuća koraka ugledala je šaku koja je virila iz zemlje na svežoj humci, prstiju zamrznutih u stravično molećivom gestu. Krvave kosti štrčale su s krajeva svih prstiju, izuzev palca.

Gospođa Soums vrišteći je pobegla s groblja. Trčala je sve do glavne ulice u Storpingu - što znači da je pretrčala dobra dva kilometra — i izvestila bricu, koji je ujedno bio i lokalni policajac. Odmah zatim izgubila je svest. Istog popodneva dokopala se postelje iz koje nije izlazila gotovo meseo dana. Niko od meštana nije joj zamerio zbog toga.

Leš nesrećne gospođioe Evelin Hajd detaljno je ispitan. Kad je Džefri Aliberton zaustavio Meri ispred kapije crkvenog groblja u Litl Dantorpu, gospođa Remidž duboko je zažalila zbog slušanja priča s ekshumacije. Bile su užasne.

Do krajnosti potreseni doktor Bilford ustanovio je da je u pitanju bila katalepsija. Sirota žena očigledno je pala u neku vrstu transa sličnog smrti, koji veoma podseća na stanje koje indijski fakiri svesno izazivaju, pre nego što ih zakopaju žive ili im zabiju igle u telo. Ostala je u tom transu najmanje četrdeset osam, možda i svih šezdeset časova, dovoljno dugo da se ne probudi na travnjaku iza kuće gde je brala oveće, već živa sahranjena u kovčegu.

Gospođa Remidž pratila je Džefrija koji je prošao ispod grobljanske kapije. Koračala je po retkoj izmaglici koja je preobražavala nagnute nadgrobne spomenike u ostrvca, obuzeta mišlju o devojčinoj ljutoj borbi za život. Srce joj se ledilo od pomisli na tu plemenitu ali uzaludnu borbu.

Devojka je bila verena. Na levoj ruci — ne u onoj koja je bila ukočena iznad tla, kao ruka davljenioe — imala je dijamantski verenički prsten. Njime je presekla satensku postavu kovčega. Posle ko zna koliko časova uspela je da prokrči put kroz drveni poklopac. Na kraju je ostala bez vazduha. Očigledno je levicom prosecala put, koristeći prsten, a desnicom kopala. Nije uspela da se izbavi iz groba. Koža joj je bila tamnoljubičasta. Izbečene, zakrvavljene oči nemo su svedočlle o doživljenom užasu.

Sat na crkvenom zvoniku se oglasio. Označavao je dvanaest časova — kada se, kako joj je govorila mati, vrata između sveta živih i mrtvih malčioe otvaraju, pa mrtvi mogu preći na ovu ili na onu stranu. Gospođa Remidž jedva se uzdržala da ne krikne i ne pobegne u panici, koja je sa svakim korakom jačala, umesto da se smanjuje. Znala je da će, ako to učini, trčati sve dok se obeznanjena ne sruči na tle.

Glupa, plačljiva ženo! Ukorila je samu sebe i dodala i Glupa, plačljiva, sebična ženo! Trebalo bi da misliš na svog gospodara, a ne na svoje strahove! Na gospodara… i ako postoji makar i najmanja šansa da gospodarica…

Ali ne - i sama pomisao na tako nešto graničila se s ludilom. Prošlo je previše, previše, previše vremena.

Džefri ju je doveo do Mizerinog nadgrobnog spomenika. Stali su ispred njega kao hipnotisani. Na njemu je pisalo LEDI KALTORP. Ispod toga je bio datum rođenja i smrti, i natpis VOLJENA OD MNOGIH.

Pogledala je Džefrija i rekla, kao da se prenula iz dubokog sna: „Niste poneli alat.”

„Nisam… nisam još”, odvratio je. Opružio se koliko je dug po humci i prislonio uvo na zemlju, iz koje su se pomaljale prve nežne vlati trave.

Posmatrala je Džefrijevo lice osvetljeno lampom u njenoj ruci. Isprva je na njemu bila samo duboka strava s kakvom je te noći zakucao na vrata njene kućice. Počela je da uzmiče pred luđačkim užasom, pomešanim s gotovo dementnom nadom.

Obratio joj se, izbuljenih očiju. „Verujem da je živa”, prošaputao je bez imalo energije. „O, gospođo Remidž…”

Prevrnuo se na stomak i vrisnuo u zemlju, što bi u drugačijim okolnostima izgledalo smešno. „Mizeri! MIZERI! OVDE SMO! ZNAMO! DRŽI SE! DRŽI SE, DRAGA MOJA!”

Trenutak kasnije je ustao. Potrčao je do čeza, u kojima je bio alat za kopanje” Gomilice zemlje letele su ispod njegovih papuča.

Kolena gospođe Remidž su se otkočila. Zateturala se napred. Pomislila je da će joj se ponovo zamutiti u glavi. Glava joj se, kao vođena sopstvenom voljom, nagnula i priljubila uz tle. Vldela je kako deca u sličnom položaju pored železničkih šina osluškuju vozove.

Čula je — tiho, bolno grebanje iz dubine. To nisu bili zvuci životinje u jazbini, već prstiju koji su bespomoćno grebali po drvetu.

Udahnula je grčevito i kriknula: „DOLAZIMO, GOSPODARICE! HVALA BOGU I SLATKOM ISUSU DA SMO STIGLI NA VREME - DOLAZIMO!”

Počela je da razgrće grumenje drhtavim prstima, iskopavši rupu duboku dvadesetak centimetara, pre nego što je Džefri dotrčao sa alatom.

7

Već je bio napisao devet strana sedmog poglavlja - Džefri i gospođa Remidž uspeli su da iskopaju Mizeri iz groba u poslednji čas, samo da bi uvideli da sirotica ne zna ko su oni, ili ko je Ona - kad je Eni ušla u sobu. Ovog puta ju je čuo. Prestao je da kuca. Bilo mu je žao što je prenut iz sna.

Prvi, neuspeli pokušaj pročitala je za manje od dvadeset minuta. Prošao je čitav sat otkad je odnela dvadeset jednu stranicu, s prvih šest poglavlja drugog pokušaja. Držala ih je u ruci, ispruženoj pored haljine. Pažljivo ju je posmatrao. Nije mu promaklo da je Eni Vilks malčice ubledela.

„Pa?”, pitao je. „Da li je pošteno?”

„Jeste”, odvratila je odsutnim glasom, kao da je to neizbežan zaključak - i on je mislio da jeste. „Pošteno je. I dobro je. Uzbudljivo. Ali je i gnusno! Ne liči ni na jednu od dosadašnjih knjiga o Mizeri. Kad samo pomislim na siroticu koja je izgrebala meso s vrhova prstiju…” Odmahnula je glavom i ponovila: „Ne liči ni na jednu od prethodnih knjiga o Mizeri.”

Čovek koji je napisao te stranice bio je u prilično gnusnom raspoloženju, draga moja, pomislio je.

„Da li da nastavim?” pitao je.

„Ubila bih te ako bi prestao da pišeš!” odvratila je, s blagim osmehom. Pol nije uzvratio osmehom. Nekada bi mislio da je ova napomena u istoj ravni s banalnostima tipa Izgledaš tako dobro da bih mogao da te smažem, ali mu više nije delovala banalno.

Način na koji je stajala na vratima fascinirao ga je na izvestan način. Izgledalo je da malčice zazire od njega - kao da strahuje da bi je nešto u njemu moglo opeći. To nije bila posledica preuranjene sahrane. Bio je dovoljno mudar da to zna. Ne - bila je takva zbog razlika između prvog i upravo otkucanog pokušaja. U prvom je bilo života koliko i u pismenom zadatku prosečnog školarca na temu „Kako sam proveo letnji raspust”. Drugi je bio drugačiji. Pećnica se upalila. Nije napisan naročito dobro - priča je bila vrela, a likovi stereotipni i predvidljivi kao i pre — ali je ovog puta uspeo da prikupi nešto snage, ovog puta vrelina je izbijala između redova.

Sa zadovoljstvom je pomislio: Osetila je vrelinu, mislim da se boji da stane pored mene, da je ne bih opekao.

„Pa”, progovorio je brižnim tonom, „nećeš morati da me ubiješ, Eni. Želim da nastavim. Zašto onda ne bih prionuo na pisanje?”

„U redu”, rekla je. Položila je otkucane stranice na dasku i hitro uzmakla.

„Da li bi volela da svakog dana pročitaš ono što napišem?”

Osmehnula se. „Da! To bi ličililo na gledanje filmova u nastavcima, koje sam pratila u detinjstvu!”

„Dobro, ali ne mogu da obećam da će se svako poglavlje završiti napetim krajem. Romani su jednostavno drugačiji.”

„Meni će tako izgledati”, odvratila je grozničavim glasom. „Želeću da znam šta će se desiti u osamnaestom poglavlju, čak i ako se sedamnaesto završi s Mizeri, Ijanom i Džefrijem koji sede u stolicama na tremu, čitajući novine. Jedva čekam da saznam šta će se desiti - nemoj ništa da mi pričaš uhapred!” usplahireno je dodala, kao da je Pol rekao da će to učiniti.

„Pa, obično nikom ne predstavljam roman dok ga ne završim”, nastavio je, sa osmehom. „Rado ću ti dozvoliti da čitaš rukopis poglavlje po poglavlje, pošto je ovo specijalna situacija.” I tako počinje hiljadu i jedna noć Pola Šeldona, pomislio je. „Pitam se da li bi bila raspoložena da nešto uradiš za mene?”

„Šta?”

„Da li bi htela da dopišeš ova đavolska slova n?”, rekao je.

Široko se osmehnula. „Biće mi čast. Idem. Pustiću te da radiš.”

Prišla je vratima i zastala na pragu. Okrenula se prema njemu, da bi s dubokom i gotovo potresnom stidljivošću ponudila jedini urednički predlog koji će ikad od nje čuti. „Možda je reč o pčeli.”

Već je spustio pogled na papir u pisaćoj mašini. Tragao je za rupom. Hteo je da vrati Mizeri u kućicu gospođe Remidž, pre nego što zaspi. Obratio joj se s vešto skrivenim nestrpljenjem. „Šta si rekla?”

„Pomenula sam pčelu”, rekla je. Rumenilo pred njegovim očima pelo se uz njen vrat i nadiralo u obraze. Uskoro će joj se uši zajapuriti. „Jedna od deset osoba alergična je na pčelinji otrov. Videla sam mnogo takvih slučajeva pre… pre penzionisanja. Alergija se manifestuje u različitim oblicima. Ponekad ubod pčele izaziva komatozno stanje koje je… slično onom što ljudi zovu… hm… katalepsija.”

Toliko jepocrvenela da je naginjala ka ljubičastoj.

Razmišljao je o njenoj ideji. Završila je na smetlištu. Pčela je mogla biti uzrok nesreće koja je usred proleća u vrtu snašla gospođicu Evelin Hajd. To je imalo smisla. Dva neobična incidenta morala su biti na neki način povezana, da bi bila uverljiva. Mizeri je nesreća snašla u spavaćoj sobi. Činjenica da kasna jesen nije sezona pčela nije bila najveći problem, već retkost kataleptičke reakcije. Stalni čitalac neće progutati priču da su dve ničim nepovezane žene iz susednih mesta žive zakopane u razmaku od šest meseci zbog uboda pčele.

Nije mogao reći Eni prave razloge za odbijanje njene ideje. Nije mogao da da bude iskren, zato što bi je to potreslo i uzbudilo. Nije mogao da je povredi na taj način, uprkos svim patnjama koje mu je nanela. Znao je o kakvom se bolu radi.

Poslužio se eufemizmom: „Pčela obećava, da. Ubaciću je u kutiju. Ali, već imam neke ideje. Možda se neće uklopiti.”

„Uh. To mi je poznato - ti si pisac, a ne ja. Zaboravi da sam išta rekla. Žao mi je što sam ti smetala.”

„Nemoj da ti bude ž…”

Izašla je. Slušao je bat njenih teških koraka u hodniku. Gotovo da je trčala ka dnevnoj sobi. Gledao je u pravcu vrata. Spustio je pogled. Oči su mu se naglo raširile.

S obe strane dovratka, dvadesetak centimetra od poda bile su crne mrlje. Zaključio je da su ih ostavili točkovi invalidskih kolica, dok se upinjao da se provuče kroz vrata. Dosad ih nije uočio. Prošlo je nedelju dana od njegovog poduhvata. Pravo je čudo kako ih nije opazila. Uskoro - sutra ili ovog popodneva - videće ih, možda kad bude ušla da usisa sobu.

Hoće.

Malo toga napisao je tog dana.

Rupa na papiru je nestala.

8

Pol je sledećeg jutra sedeo u krevetu, poduprt gomilom jastuka. Pio je kafu iz šolje i posmatrao mrlje na vratima kao ubica koji je video krvavi komad odeće koji je nekim čudom zaboravio da ukloni. Eni je utrčala u sobu, izbuljenih i raširenih očiju. Nosila je krpu u jednoj i par lisica u drugoj ruci.

„Šta…”

Više ništa nije stigao da kaže. Uhvatila ga je i paničnom snagom uspravila. Bol - najgori u poslednjih nekoliko dana - urlao mu je u nogama. Vrisnuo je. Šolja s kafom ispala mu je iz ruke. Razbila se posle udarca o pod. Ovde se stalno nešto lomi, pomislio je, a zatim: Videla je mrlje. Naravno. Odavno zna za njih. To je bilo jedino objašnjenje bizarnog ponašanja - opazila je tragove. Ovo je samo početak novog i spektakularnog kažnjavanja.

„Umukni, glupane”, prosiktala je. Povukla mu je ruke iza leđa. Istovremeno je čuo škljocanje lisica i zvuk automobila koji je skretao na prilazni put.

Otvorio je usta da bi progovorio ili ponovo vrisnuo. Zapušila ih je krpom, pre nego što je stigao da učini jedno ili drugo. Imala je odvratni, mrtvi ukus. Verovatno se osećala na neko sredstvo za čiščenje nameštaja.

„Da nisi pisnuo”, rekla je i rukama pritisla jastuk levo i desno od njegove glave. Vlasi njene kose golicali su ga po obrazima i čelu. „Upozoravam te, Pole. Ako nenajavljeni posetilac bude nešto čuo - ili ako ja budem nešto čula ili samo pomislila da sam nešto čula - ubiću njega, ili njih, tebe i na kraju sebe.”

Uspravila se i izbečila oči. Opazio je znoj na njenom licu i sasušeno žumance na usnama.

„Ne zaboravi, Pole.”

Istrčala je iz sobe, pa nije videla kako klima glavom.

Stari, ali dobro očuvani ševi bel er zaustavio se iza Eninog čerokija. Pol je čuo otvaranje i bučno zatvaranje vrata negde u dnevnoj sobi. Čuo je i škripu na osnovu koje je zaključio da je otvorila orman u kome su stvari za izlazak iz kuće.

Iz starog i dobro očuvanog automobila izašao je isti takav muškarac. Nalikovao je arhetipskom čoveku iz Kolorada, koji izgleda kao da ima šezdeset pet, iako krčka osamdesetu, starijem partneru u advokatskoj firmi ili penzionisanom osnivaču građevinske kompanije. Najverovatnije je bio rančer ili trgovac nekretninama, republikanac od vrste koja ne obuva italijanske šimi-cipele i ne lepi nalepnice na branik Takođe je bio i neka vrsta gradskog zvaničnika. Došao je poslom, zato što bi ovakav muškarac posetio usamljenu ženu kao što je Eni Vilks samo zvaničnim povodom.

Pol je gledao kako Eni žuri niza stazu ka prilaznom putu, namerna ne samo da se sretne s njim već da ga presretne. Prizor je ličio na ostvarenje nekih od njegovih ranih fantazija. Nije policajac, već neko iz VLASTI. VLAST joj je zakucala na vrata. Njegov dolazak mogao je samo da mu skrati život.

Zašto ga ne pozoveš u kuću, Eni? - pomislio je, dok je pokušavao da se ne udavi prašnjavom krpom. Zašto ga ne pozoveš u kuću, da bi mu pokazala afričku pticu?

O, ne. Neće pozvati gospodina Biznismena sa Stenovitih planina, baš kao što neće odbaciti Pola do Stejplton intemejšenela s kartom za prvu klasu do Njujorka u ruci.

Počela je da govori, pre nego što je stigla do njega. Vazduh joj je izlazio iz usta u obliku stripovskih oblačića, ali bez reči u njima. Pružio joj je ruku, u elegantnoj, crnoj, kožnoj rukavici. Prezirno ju je ođmerila, pre nego što je počela da maše prstom u pravcu njegovog lica. Još belih, praznih oblačića izašlo joj je iz usta. Konačno je obukla jaknu. Prestala je da maše prstom, da bi zatvorila rajsferšlus.

Posegnuo je u džep kaputa i izvadio komad papira. Snebivljivo ga je pružio Eni. Pol nije mogao da zna njegov sadržaj, ali je bio siguran da Eni ima odgovarajući pridev za njega. Možda kukuričući.

Povela ga je duž prilaznog puta, pričajući. Nestali su s vidika. Video je njihove senke, prostrte po snegu kao cevi na gradilištu. To je bilo sve. Shvatio je da je to namerno učinila. Ako je Pol mogao da ih vidi, postojala je šansa da gospodin Rančo Grande pogleda kroz prozor gostinske sobe i vidi njega.

Senke su se još pet minuta pružale po snegu koji se topio na prilaznom putu. Pol je u jednom trenutku čuo Enin gnevni, zastrašujući uzvik. Tih pet minuta dugo su trajali. Ramena su ga bolela. Nije mogao da se pomeri da bi umanjio bol. Stavila mu je lisice na ruke, a zatim ih je pričvrstila za krevet.

Prašnjava krpa u ustima zadavala mu je najviše muka. Glava ga je bolela od smrada sredstva za čišćenje nameštaja. Glavobolja je poticala sve snažniju mučninu. Trudio se da je suzbije. Nije hteo da se uguši, kad mu povraćka zapuši dušnik. Eni se raspravljala s postarijim gradskim zvaničnikom, koji je jednom nedeljno kratio kosu u gradskoj berbemici i verovatno čitave zime nosio kaljače preko crnih cipela.

Hladni, bolesni znoj oblio mu je čelo, kad su se ponovo pojavili. Eni je stiskala papir. Sledila je gospodina Rančo Granda u stopu, mašući prstom uperenim u njegova leđa. Iz usta su joj izlazili prazni, stripovski oblačići. Gospodin Rančo Grande koračao je bez osvrtanja, s nejasnim izrazom lica. Samo su čvrsto stisnute usne svedočile o njegovom raspoloženju. Gnevu? Možda. Gađenju? Svakako.

Misliš da je luda. Ti i tvoji drugari s pokeraškog stola verovatno kontrolišete ovaj zabačeni, dosadni gradić. Verovatno ste odigrali jednu ruku da biste utvrdili ko će obaviti ovaj usrani zadatak. Niko ne voli da donosi loše vesti ludacima. Ali, gospodine Rančo Grande, mislim da joj ne biste okretali leđa, kad biste znali koliko je luda!

Ušao je u bel er i zatvorio vrata. Stajala je pored automobila i mahala prstom ka zatvorenom prozora Pol je nejasno razabirao njen glas:…misliš da si tako… tako… tako pameeetan!”

Bel er je polako krenuo unazad po prilaznom putu. Gospodin Rančo Grande trudio se da ne gleda u Eni, koja je iskezila zube.

Vikala je još glasnije: „Misliš da si veeeelika mustra!”

Šutnula je prednji branik gospodina Rančo Granda. Šutnula ga je dovoljno jako da strese skoreli sneg s njega. Sedokosi starac gledao je preko levog ramena, dok je vozio unazad po prilaznom putu. Okrenuo se prema njoj i na časak odustao od izraza oprezne neutralnosti koju je održavao tokom čitave posete.

„Pa, nešto ću ti reći, prljava ptičice! NE BOJIM SE JA VELIKIH MUSTRI POPUT TEBE! Šta kažeš na to? Ha?”

Šta god gospodin Rančo Grande mislio o tome, nije hteo da dopusti Eni da to vidi - neutralni izraz ponovo je popao po njegovom licu kao vizir šlema. Brzo je nestao s Polovog vidika.

Stajala je tamo neko vreme, s pesnicama na kukovima. Zatim je krenula ka kući. Čuo je otvaranje i eksplozivno zatvaranje kuhinjskih vrata.

Pa, otišao je, pomislio je Pol. Gospodin Rančo Grande je otišao, ali ja sam ostao. O da, ostao sam.

9

Ovog puta nije iskalila svoj bes na njemu.

Ušla je u njegovu sobu. Nije skinula jaknu, ali ju je otkopčala. Ushodala se. Nije ni pogledala na njega. Još je stiskala papir u ruci. Povremeno bi ga protresla pred nosom, kao da prekoreva samu sebe.

„Povećanje poreza od deset procenata, kaže on! Kaže da kasnim u plaćanju poreza! Pominje neku zabranu! Advokate! Pominje tromesečne rate! Kašnjenje! Kukuričući nitkov! Kaka!Kaka-kuku-ričući!”

Stenjao je u krpu. Nije se osvrtala na njega kao da je sama u sobi. Još brže je koračala napred-nazad. Sekla je vazduh čvrstim telom. Činilo se da želi iscepati papir u komadiće, ali da se ne usuđuje učiniti tako nešto.

„Pet stotina šest dolara!”, povikala je. Ovog puta mahala je papirom njemu ispred nosa. Nehajno mu je iz usta iščupala krpu koja ga je davila. Bacila ju je na pod. Stomak mu se okretao. Imao je osećaj da mu se ruke polako odvajaju od tela. „Pet stotina šest dolara i sedamnaest centi! Znaju da ne želim da mi iko dolazi ovamo! Rekla sam im da ne dolaze, zar ne? I vidi! Vidi ovo!”

Stomak mu se ponovo zgrčio, uz očajničko podrigivanje.

„Ako se ispovraćaš, verovatno ćeš morati da ležiš u nečisti Sad imam druga posla. Pomenuo je nekakvu zabranu na moju kuću. O čemu se radi?”

„Lisice…”, zakrkljao je.

„Znam, znam”, nestrpljivo je rekla. „Ponekad si takva beba.” Izvukla je ključ iz džepa na suknji. Gurnula ga je još više nalevo. Pritisnula mu je nos o posteljinu. Nije obraćala pažnju na njegov bolni vrisak. Čuo je škljocaj i zveckanje. Oslobodila mu je ruke. Uspravio se u sedeći položaj, zevajući. Polako je kliznuo dole, na jastuke. Pazio je da gurne noge ispred sebe. Opazio je blede brazde na mršavim zglobovima. Bledilo se punilo crvenilom pred njegovim očima.

Nemarno je gurnula lisice u džep suknje, kao da se policijska oprema čuva u svakoj pristojnoj kući, pored papirnih ubrusa i vešalica.

„Šta je zabrana?”, ponovo je pitala. „Da li to znači da poseduju moju kuću? Da li je to u pitanju?”

„Nije”, rekao je. „To znači da ti…” Pročistio je grlo. Suočio se s ukusom prljave, prašnjave krpe. Grudi su mu zadrhtale, kao da će povratiti. Nije obraćala pažnju na to. Zurila je u njega, nestrpljivo čekajući odgovor. Posle izvesnog vremena progovorio je: „Ne poseduju tvoju kuću. Samo ne možeš da je prodaš.”

„Samo? Samo to? Imaš čudnu ideju o samo, gospodine Pole Šeldone. Pretpostavljam da problemi sirote udovice kao što sam ja ne dodiruju buržujčića poput gospodina Pametnjakovića.”

„Naprotiv. Tvoje nevolje smatram mojim nevoljama, Eni. Hteo sam da kažem da zabrana ne može da se poredi s onim što bi mogli učiniti ako se nađeš u ozbiljnoj docnji. Da li si?”

„U docnji? To znači u čabru, zar ne?”

„U čabru, u škripcu, u docnji. Da.”

„Nisam ja siromašni irski džabalebaroš!” Zubi su joj slabašno zablistali, kad je podigla gornju usnu. „Plaćam račune. Samo sam… ovog puta sam samo…”

Zaboravila si, zar ne? Zaboravila si, baš kao što si zaboravila da iscepaš stranicu s februarom s prokletog kalendara. Zaboravljanje tromesečne rate poreza na nekretnine prokleto je ozbiljnija stvar od zaboravljanja cepanja stranice na kalendaru. Uznemirena si zato što si prvi put zaboravila nešto ovako značajno. Činjenica je da ti je sve gore, Eni? Malčice ti je gore svakog dana. Psihotičari mogu da se donekle snađu u svetu i ponekad, kao što dobro znate, uspevaju da prođu nekažnjeno posle velikih sranja. Ali, postoji granica između zemlje podnošljive i nepodnošljive psihoze. Približavaš joj se svakog dana… i jedan deo tebe to zna.

„Jednostavno nisam stigla da se pozabavim time”, smrknuto procedi Eni. „Previše se trudim oko tebe. Imam više posla nego jednoruki tapetar.”

Dobio je ideju - retko dobru. Doneće mu neviđen broj poena za umetnički utisak. „Dobro znam”, rekao je skrušenim glasom, „da ti dugujem život i da sam ti veliki teret od mog dolaska ovamo. Imam oko četiri stotine dolara u novčaniku. Želeo bih da platiš ratu poreza tim novcem.”

„Ali, Pole…” Posmatrala ga je zbunjeno i zadovoljno. „Ne mogu da uzmem tvoj novac…”

„Nije moj”, rekao je. Nacerio se, svojim broj jedan Ko te voli,bebice? osmehom. Želeo bih da dobiješ jedan od napada zaboravljanja, kad se nađem pored nekog noža. Siguran sam da se dovoljno dobro krećem da ga upotrebim. Pržićeš se u paklu deset sekundi pre nego što budeš znala da si mrtva. „Tvoj je. Nazovi to predujmom, ako želiš.” Zastao je, pre nego što je preuzeo proračunati rizik: „Luda si ako misliš da ne znam da bih bio mrtav bez tvoje pomoći.”

„Pole… ne znam..”

„Ozbiljan sam.” Uspeo je da preobrazi osmeh u izraz cmizdrave (nadao se da je tako - molim ti se, bože, da bude cmizdrava) iskrenosti. „Nisi mi spasla samo život. Spašla si dva života - zato što bi Mizeri bez tebe još ležala u grobu!”

Zaneseno ga je posmatrala. Zaboravila je na papir u ruci.

„Ukazala si mi na greške i vratila na pravi put. Samo za te usluge dugujem ti mnogo više od četiri stotine zelembaća. Biće mi veoma krivo, ako ne budeš uzela taj novac.”

„Pa, ja… u redu. Ja… hvala ti.”

„Ja tebi dugujem zahvalnost. Mogu li da vidim taj papir?”

Predala mu ga je bez roptanja. To je bila opomena za neplaćanje poreza. Zabrana je bila tek nešto više od proceduralne formalnosti. Brzo ju je pročitao i vratio.

„Imaš li novca u banci?”

Skrenula je pogled. „Imam malu ušteđevinu, ali ne u banci. Ne verujem bankama.”

„Ovde piše da ne mogu sprovesti zabranu ako račun bude plaćen do dvadeset šestog marta. Koji je danas datum?”

Namrštila se kad je pogledala kalendar. „Blagi bože! Ovo je pogrešan mesec.”

Prišla mu je. Dečak sa sankama začas je nestao, na Polovu apsurdnu žalost. Mart je bio ilustrovan snažnom, zapenjenom vodenom strujom koja je tekla između snegom pokrivenih obala.

Zurila je u brojke na kalendaru, pre nego što je rekla: „Danas je dvadeset peti mart.”

Hriste, toliko vremena je prošlo, toliko vremena je prošlo, pomislio je.

„Naravno - zato je došao.” Nije došao da ti kaže da su gradske vlasti stavile zabranu na tvoju kuću, Eni - već da će morati da je stave ako ne istreseš pare do zatvaranja kancelarije. Tip je zapravo pokušao da ti napravi uslugu. „Ali, ako platiš tih pet stotina šest dolara pre…”

„I sedamnaest centi”, žustro je dodala. „Ne zaboravi kukuričućih sedamnaest centi.”

„Dobro, i sedamnaest centi. Neće biti zabrane, ako platiš danas, pre zatvaranja gradske kancelarije. Ako građani stvarno osećaju ono što ti kažeš da osećaju prema tebi, Eni,..”

„Mrze me! Svi su protiv mene, Pole!”

„… onda je porez jedan od načina da te oteraju iz svoje sredine. Zabrana se ne pokreće posle neplaćanja samo jedne tromesečne rate poreza na nekretnine. To stvarno nije u redu. Ne bi me iznenadilo da pokušaju da ti oduzmu kuću, ako propustiš da platiš nekoliko rata poreza. Prodaće je na aukciji. To je luckasta ideja, ali mislim da bi tehnički bili u okviru svojih prava i ovlašćenja.”

Nasmejala se. To je bio grub, neprijatan zvuk. „Nek samo probaju! Rasporiću nekolicinu! Samo da znaš. Da, gospodine! Da, gospodine Bobe!”

„Na kraju će oni rasporiti tebe”, tiho je dodao, „ali nije u tome stvar.”

„U čemuje stvar?”

„Eni, u Sajdvinderu sigurno ima ljudi koji s plaćanjem poreza kasne dve ili tri godine. Niko im ne oduzima kuće niti im prodaje nameštaj na aukcijama u gradskoj, većnici. Najgore što takvim ljudima može da se desi jeste da im preseku dotok vode. Seti se Rojdmanovih.” Pogledao ju je u oči. „Misliš da oni plaćaju porez na vreme?”

„To belo đubre?”, zamalo što nije vrisnula. „Ha!”

„Mislim da su te uzeli na zub, Eni.” Verovao je u to.

„Nikad neću otići! Ostaću ovde njima u inat! Ostaću ovde gore. Pljunuću im u oči kad ih vidim!”

„Imaš li sto šest dolara da dodaš na četiri stotine u mom novčaniku?”

„Imam.” Nazreo je tragove opreznog olakšanja na njenom licu.

„Dobro je”, rekao je. „U tom slučaju predlažem ti da još danas platiš taj usrani poreski račun.” Videću šta mogu učiniti s onim prokletim mrljama na vratima, kad odeš. Učiniću sve što mogu da zbrišem odavde kad ih uklonim. Malo sam se umorio od tvog gostoprimstva.

Uspeo je da se osmehne.

„Mislim da ćeš u noćnom stočiću naći najmanje sedamnaest centi” rekao je.

10

Eni Vilks se, na svoj način, kruto držala sopstvenih pravila. Terala ga je da pije vodu iz prljave kante, uskraćivala mu je lekove, dok nije pao u agoniju, naterala ga je da spali jedini primerak najnovijeg romana, vezala ga je lisicama i nabila mu u usta krpu koja je zaudarala na sredstvo za čišćenje nameštaja, ali nije htela da uzme novac iz njegovog novčanika. Donela mu je stari, iskrzani kožni novčanik, kojim se služio još od koledža. Tutnula mu ga je u šake.

Sva dokumenta su nestala. Od toga nije zazirala. Nije pitao za njih. Procenio je da je tako pametnije.

Dokumenta su nestala, ali je novac još bio tu, šušketave nove novčanice - uglavnom pedesetice. S iznenađujućom i nekako zlokobnom jasnoćom video je sebe kako parkira kamaro kraj automobilskog šaltera Bolder banke, dan pre nego što je završio Brza kola, i kako spušta ček na četiri stotine pedeset dolara u udubljenje na šalteru. (Momci u radionicama najverovatnije su već bili na odmoru?) To je učinio slobodni, zdravi čovek, koji se dobro osećao, ali nije imao nimalo mudrosti da ceni ijedno od tih blagodeti. Čovek koji je to učinio posmatrao je blagajnicu na automobilskom šalteru sa živim zanimanjem - visoku plavušu u ljubičastoj haljini koja je milovala njene obline kao ljubavnik. Uzvratila mu je pogled.. Pitao se šta bi mislila o njemu sada, dvadeset kilograma lakšem i deset godina starijim, s nogama koje su postale izvitopereni i beskorisni užas?

„Pole?”

Podigao je pogled na nju. Držao je novac u ruci, ukupno četiri stotine i dvadeset dolara.

„Da?”

Posmatrala ga je s onim onespokojavajućim izrazom materinske ljubavi i nežnosti - onespokojavajućim zato što je ispod njega vrebala čvrsta tama.

„Da li plačeš, Pole?”

Obrisao je obraze slobodnom rukom i da, na njima je bilo vlage. Osmehnuo se, pre nego što joj je dodao novac. „Malo. Mislio sam koliko si bila dobra prema meni. Pretpostavljam da najveći broj ljudi to ne bi razumeo… ali mislim da ja shvatam.”

Oči su joj zablistale. Nagnula se napred i nežno dodirnula njegove usne. Namirisao je nešto u njenom dahu, nešto iz tamnih, smrdljivih odaja u njoj, nešto što je mirisalo na crknutu ribu. To je bilo hiljadu puta gore od ukusa/mirisa prašnjave krpe. Podsetilo ga je na njen gorki, kiselkasti dah

(!diši prokletstvo DIŠI!)

koji mu je duvao kroz grlo kao vetar iz pakla. Osmehnuo se, iako mu se stomak grčio.

„Volim te, dragi”, rekla je.

„Hoćeš li me posaditi u kolica, pre nego što kreneš? Hoću da pišem.”

„Naravno.” Zagrlila ga je. „Naravno, dragi moj.”

11

Nežnost je nije sprečila da zaključa vrata spavaće sobe, ali to nije bio problem. Ovog puta nije bio na ivici ludila od bola i simptoma detoksikacije. Pokupio je četiri šnale, vredno kao veverica lešnike za zimu. Sakrio ih je pod madrac, pored tableta.

Kad se uverio da je stvarno otišla i da se ne muva okolo da bi videla da li će „izvesti neku kerefeku” (još jedan vilksizam iz sve većeg leksikona), priterao je invahdska kolica do kreveta i uzeo šnale, kao i bokal s vodom i kutiju papirnatih maramica s noćnog stočića.

Kotrljanje invalidskih kolica s pisaćom mašinom na dasci više nije bio težak zadatak. Ruke su mu znatno ojačale. Eni Vilks začudila bi se kad bi znala koliko su jake. Nadao se da će uskoro to i saznati.

Pisaća mašina rojal možda je bila sranje kad je kucanje u pitanju, ali je bila prvorazredna alatka za vežbanje. Dizao ju je i spuštao kad god je sedeo u kolicima, a ona nije bila tu. Ispočetka nije mogao da je podigne više od pet puta, do visine od petnaest centimetara. Sad ju je dizao gotovo pola metra, mnogo puta. To nije bilo loše, kad bi se uzelo u obzir da je prokletinja težila najmanje dvadeset pet kilograma.

Poradio je na bravi jednom šnalom. Držao je dve rezervne u ustima, kao krojačice koje šiju haljinu. Mislio je da će mu komad šnale u bravi praviti probleme, ali nije. Pronašao je deo koji se ljuljao gotovo odmah. Gurnuo ga je nagore, povlačeći jezičak brave s njim. Zapitao se da li je postavila rezu sa spoljne strane vrata. Davao je sve od sebe da izgleda slabije i bolesnije nego što je uistinu bio, ali je znao da je sumnja kod paranoika široka i duboka. Vrata su se otvorila.

Pritiskalo ga je isto nervozno osećanje krivice i potreba da što pre obavi posao. Čuljio je uši u potrazi za zvukovima povratka Stare Besi, iako je otišla pre samo četrdeset pet minuta. Izvadio je gomilu papirnih maramica. Potopio ih je u bokal. Nagnuo se na stranu s vlažnom masom papira u ruci. Stisnuo je zube, zanemarujući bol i počeo da trlja mrlju na desnoj strani vrata.

Pao mu je veliki kamen sa srca, kad je gotovo odmah počela da se skida. Strahovao je da su točkovi invalidskih kolica ogulili boju s drveta. To se nije dogodilo. Samo su je zaprljali.

Uzmakao je od vrata, okrenuo kolica i pošao unazad, da bi poradio na drugoj mrlji. Uzmakao je i pogledao vrata, kad je sve očistio. Pokušao je da ih osmotri Eninim vrlo sumnjičavim očima. Mrlje su se nazirale. Bile su blede, gotovo neprimetne. Procenio je da će sve biti u redu.

Nadao se da će sve biti u redu.

„Vreme je da se potraži sklonište od tornada”, rekao je, ližući usne. Suvo se nasmejao. „Ko jebe prijatelje i komšije.”

Otkotrljao se unazad do vrata i pogledao na hodnik - mrlje su nestale, pa nije osećao želju da ide dalje ili da se upusti u smelije poduhvate. Učiniće to nekog drugog dana. Prepoznaće taj dan, kad bude svanuo.

Hteo je da piše.

Zatvorio je vrata. Brava je veoma glasno škljocnula.

Afrika.

Ta ptica došla je iz Afrike.

Ali nemoj plakati zbog njene sudbine, Poli, zato što je posle izvesnog vremena zaboravila miris južnoafričke ravnice u podne, glasove divljih zveri pored pojilišta i snažni kiselkasti miris ijeka-ijeka drveća u velikim savanama sevemo od Big rouda. Posle izvesnog vremena zaboravila je crvenkastu boju sunčevih zalazaka iza Kilimandžara. Posle izvesnog vremena poznavala je samo blatnjave, smogom prigušene zalaske sunca u Bostonu. Samo toga se sećala i ničeg drugog nije ždela da se seća. Posle izvesnog vremena više nije htela da se vrati. I da ju je neko odneo natrag i pustio na slobodu, samo bi čučala na jednom mestu uplašena, izgubljena i nostalgična u dva nepoznata i neopozivo neizbežna pravca, dok neko ne bi naišao da je ubije.

„O, Afirko! O, sranje”, prozborio je drhtavim glasom.

Pustio je nekoliko suza dok je kotrljao invalidska kolica do kante za đubre. Zavukao je mokri papir ispod drugih papira. Namestio je invalidska kolica pored prozora i zavukao komad papira u rojal.

Uzgred budi rečeno, Poli, da li branik tvog automobila već proviruje iz snega? Da li štrči, veselo se blistajući na suncu, i samo čeka da neko naiđe i da ga vidi, dok ti ovde propuštaš ono što bi mogla biti tvoja poslednja prilika?

Sumnjičavo je pogledao na prazni papir u pisaćoj mašini.

Ionako ne bih mogao da pišem. Ne posle ove misli.

Nekako bi uvek uspevao da nastavi s pisanjem. Znao je da bi nešto moglo da ga omete. Stvaralački čin se, uprkos pretpostavljenoj krhkosti, pokazao kao najžilavija, najpostojanija sila u njegovom životu. Ništa nije moglo da zagadi taj nepresušni izvor luckastih snova: nikakvo piće, droga ili tuga. Dotrčao je do tog zdenca kao gladna životinja koja pronalazi pojilište u sumrak. Halapljivo je pio iz njega: što će reći da je pronašao rupu u papiru i zahvalno propao kroz nju. Napisao je gotovo pet strana, dok se Eni vratila kući, u četvrt do šest.

12

Pol Šeldon proveo je sledeće tri nedelje opkoljen iščašenim, naelektrisanim spokojstvom. Usta su mu stalno bila suva, a svi zvukovi preglasni. Bilo je dana kad mu se činilo da može saviti kašike pogledom. Ponekad je hteo da histerično rida.

Nastavio je da radi uprkos tome, atmosferi i snažnom, izluđujućem svrabu u nogama koje su srastale. Gomila papira desno od rojala bivala je sve viša. Pre ovog neobičnog iskustva smatrao je da su četiri stranice dnevno najbolji mogući učinak (na Brzim kolima obično su bile tri - a mnogo puta samo dve - pre sprinta u finišu). Tokom ovog naelektrisanog tronedeljnog perioda, koji se petnaestog aprila okončao olujnom kišom, pisao je u proseku dvanaest stranica dnevno - sedam ujutru i još pet uveče. Da mu je iko u prethodnom životu (neosetno je počeo da na taj način razmišlja o njemu) predložio da radi takvom brzinom, on bi se nasmejao. Kad je kiša počela da pada, imao je dve stotine šezdeset sedam strana Mizerinog povratka - originalnog rukopisa, naravno. Pri svakom prelistavanju pomislio bi da je materijal čudesno kvalitetan za prvu ruku.

Življenje izuzetno kreposnim životom bio je jedan od razloga čudesne produktivnosti. Nije bilo dugih, mutnih noći po barovima, nakon kojih bi sledili dugi, zbrkani dani protkani ispijanjem kafe, soka od pomorandže i gutanjem tableta vitamina B (dana u kojima bi se drhteći okrenuo od pisaće mašine, ako bi mu se pogled zaustavio na njoj). Više nije bilo buđenja pored razbacane plavuše, ili crvenokose, pokupljene u nekom baru prethodne noći - cure koja je obično izgledala kao kraljica oko ponoći, a kao akrep u deset ujutru. Nije bilo cigareta. Jedanput ih je zatražio stidljivim i nesigurnim glasom. Presekla ga je tako nepokolebljivo mračnim pogledom da joj je odmah rekao da zaboravi da je išta pitao. Postao je gospodin čistunac. Rešio se loših navika (izuzev redovnih doza kodeina, naravno; još nismo uradili ništa povodom toga, Pole?), ništa mu nije odvraćalo pažnju od rada. Ja sam, jednom je pomislio, jedini narkoman kaluđer na svetu. Budim se u sedam. Gutam novril sa sokom. U osam stiže doručak pored mesjeovog kreveta. Jedno jaje tri dana nedeljno. Vlaknaste cerealije preostala četiri dana. Zatim se prebacujem u invalidska kolica. Kotrljam se do prozora i pronalazim rupu u papiru. Zaranjam u devetnaesti vek, kad su muškarci bili muškarci, a žene nosile jastučiće za isticanje zadnjice. Sledi ručak, pa poslepodnevna dremka. Ponovo se budim, ponekad da bih uređivao, ili samo čitao materijal. Imala je sve što je Samerset Mom ikad napisao (jednom se zapitao da li ima prvi roman Džona Faulsa na policama i odlučio da je možda bolje da ne pita). Počeo je da čita Momov opus od dvadeset tomova. Bio je očaran njegovom veštinom pripovedanja. Pomirio se s činjenicom da više ne može čitati priče kao u detinjstvu. Postao je pisac i osudio sebe na život pun dubokomislenog raščlanjivanja. Mom ga je prvo zaveo, a zatim nanovo učinio detetom. To je bilo divno iskustvo. U pet po podne poslužila bi mu laku večeru. U sedam bi dokotrljala crnobeli televizor. Gledali bi MASH i WKRP iz Sinsinatija[ 4]. Nakon toga bi pisao. Na kraju radnog dana polako bi (mogao je da ide mnogo brže, ali nije želeo da ona to zna) okretao točkove kolica do kreveta. Čula bi to i ušla, da mu pomogne da se prebaci u krevet. Popio bi tablete i bum! Ugasio bi se kao sijalica. Sutradan bi počeo sve iz početka. I preksutrašnji dan bio bi isti, kao i onaj posle njega.

Ma, bio je čist kao sunce. To je bio jedan od činilaca u pozadini čudesnog radnog učinka. Eni je bila još značajniji. Naposletku, njen jedini stidljivo izneti predlog o ubodu pčele oblikovao je knjigu, obdarivši je snagom koju nije poistovećivao s Mizerinim svetom.

Od početka je bio siguran u jednu stvar: Mizerinog povratka zapravo nije bilo. Svu pažnju usmerio je isključivo na pronalaženje načina da istera kučku iz groba, bez varanja, pre nego što Eni odluči da ga nadahne klistirom, izvedenim pomoću seta kvalitetnih kuhinjskih noževa. Sitnice poput one čime bi jebena knjiga trebalo da se bavi mogle su da pričekaju.

Dva dana nakon Eninog putovanja u grad zbog plaćanja poreza pokušavao je zaboraviti da nije iskoristio zlatnu priliku za beg i usredsrediti se na vraćanje Mizeri u kućicu gospođe Remidž. Ne bi bilo dobro da je vrate u Džefrijevu kuću. Sluge - najviše Džefrijev jezičavi batler, Tajler - videle bi je i pričale o tome. Takođe je morao da se pozabavi opštom amnezijom, izazvanom pretrpljenim mukama. Amnezija? Zaista težak slučaj, cura je jedva govorila. Iako je to bio blagoslov, zbog njene brbljivosti.

Pa - šta dalje? Kučka je izašla iz groba. Gde je jebena priča? Da li bi Džefri i gospođa Remidž trebalo da kažu Ijanu da je Mizeri još živa? Pol nije tako mislio, ali nije bio siguran. Znao je da je za nesigurne pisce koji voze brzo, bez ikakvog pojma o odredištu, rezervisan šarmantan kutak u čistilištu.

Ne Ijan, pomislio je, gledajući u ambar. Ne Ijan, ne još. Prvo doktor. Stari nitkov s mnogo n u imenu. Šinboun.

Pomisao na doktora podsetila ga je, ne po prvi put, na Enin komentar o ubodu pčele. Iznova se pojavljivao u neobičnim trenucima. Jedna od deset osoba…

Njena ideja jednostavno nije mogla biti utkana u priču. Dve nepovezane osobe u dva susedna gradića i obe alergične na ubod pčela, na isti veoma retki način?

Pol se, tri dana nakon Velikog Izbavljenja od Poreza Eni Vilks, spremao za poslepodnevnu dremku, kad su momci u radionicama zapeli i to krvavo zapeli. Ovog puta nisu proizveli pražnjenje, već eksploziju hidrogenske bombe.

Naglo se uspravio u postelji, zanemarujući sevanje bola koji se penjao uz noge.

„Eni!”, urliknuo je. „Eni, dolazi ovamo!”

Čuo je kako trupka niz stepenice. Preskakala je po dve odjednom i trčala hodnikom. Oči su joj bile raširene i uplašene kad je ušla.

„Pole! Šta nije u redu? Da li si dobio grčeve? Da li si…”

„Nisam”, rekao je, ali jeste; njegov um se grčio. „Nisam. Eni, žao mi je ako sam te uplašio, ali moraš mi pomoći da se premestim u kolica. Mnogo je zajebana! Imam je!” Ružna reč izletela mu je iz usta, pre nego što je stigao išta da preduzme. Ovog puta to kao da nije bilo važno. Posmatrala ga je s priličnim strahopoštovanjem. Svetovna verzija pentakostalnog plamena gorela je pred njenim očima.

„Naravno, Pole.”

Prebacila ga je u kolica što je mogla brže. Zakotrljala ga je ka prozoru. Nestrpljivo je odmahnuo glavom. „Ovo neće dugo trajati” rekao je, „ali je veoma važno.”

„Tiče se knjige?”

„Ovo je knjiga. Tišina. Ne obraćaj mi se.”

Zanemario je pisaću mašinu. Nikad nije kucao beleške. Ščepao je hemijsku olovku i brzo pokrio komad papira žvrljotinama koje verovatno niko izuzev njega ne bi mogao da pročita.

Bile su povezane. Ubole su ih pčele. Reagovale su na isti način zato što su bile u srodstvu. Mizeri je siroče. Čik pogodi! Evelin Hajd je MIZERINA ROÐENA SESTRA! Ili možda polusestra. To će se verovatno još bolje uklopiti. Kome će to prvo pasti na pamet? Šiniju? Ne, Šini je šmokljan. Gospođi R. Ona će obići mamu Šar. E. H.

Podigao je glavu otvorenih usta i raširenih očiju, potpuno obuzet neuporedivom, prekrasnom idejom koja će presudno uticati na zaplet romana.

„Pole?”, zabrinuto upita Eni.

„Znala je”, prošaputao je. „Naravno da je znala. U najmanju ruku duboko je sumnjala. Ali…”

Spustio je pogled na svoje beleške.

i odmah shvatiti da je gospođa E. H. morala znati da je M. u srodstvu s njenom kćeri. Zbog iste kose ili nečeg sličnog. Ne zaboravi da majka E. H. počinje da poprima razmere jednog od glavnih likova. Moraćeš da poradiš na njoj. Gospođa R. počinje da uviđa da je gospođa E. H. MOŽDA ZNALA DA JE MIZERI ŽIVA SAHRANJENA!! SVETOG MU SVECA! TO MI SE SVIÐA! Pretpostavimo da je stara dama znala da je Mizeri sporedni proizvod njene „karaj se i beži” taktike iz mlađih dana i

Spustio je olovku. Pogledao je papir i polako podigao olovku. Nažvrljao je još nekoliko redova.

Tri nezaobilazna zapažanja.

1. Kako će gospođa E. H. reagovati na sumnje gospođe R.? Očekivalo bi se da bude ubilački raspoložena ili prestrašena. Ovo drugo više mi se dopada, ali mislim da će E. V. navijati za ubilačko raspoloženje. Ono će prevagnuti.

2. Kako će se Ijan uklopiti u ovaj deo priče?

3. Mizerina amnezija?

Evo teme za razradu. Da li će Mizeri saznati da je njena majka živela sa sumnjom da su joj obe kćerke žive sahranjene, a da nije progovorila o tome?

Zašto nije?

„Možeš mi pomoći da se vratim u krevet, ako želiš”, reče Pol. „Žao mi je ako sam te naljutio. Bio sam veoma uzbuđen.”

„U redu je, Pole.” Još je govorila sa strahopoštovanjem.

Posao je nakon toga napredovao nezapamćenom brzinom. Eni je imala pravo: priča će po svoj prilici biti mnogo jezivija od drugih romana o Mizeri. Prvo poglavlje nije bilo odstupanje, već vesnik budućih događanja. Zaplet je bio bogatiji nego u bilo kom romanu o Mizeri, posle prvog, a likovi životniji. Kasnija tri romana iz serijala bila su bleda avanturistička štiva sa zdravom količinom pikantnih seksualnih trenutaka, ubačenih da bi se zadovoljio apetit čitateljki. Počeo je da shvata da piše gotski roman, koji više zavisi od zapleta nego od situacije. Napetost je bila sveprisutna. Pitanje Možeš li? nije postavljano samo na početku knjige - po prvi put u nekoliko godina postavljano je gotovo svakog dana… iznova je potvrđivao da može.

Naišla je kiša, situacija se promenila.

13

Lepo vreme obeležilo je period od osmog do četrnaestog aprila. Sunce je sijalo s neba bez oblačka. Temperatura se ponekad dizala do osamnaestog podeoka. Smeđe mrlje pojavile su se na poljani iza dobro održavanog crvenog ambara. Pol se krio iza svog rada i pokušavao da ne misli o automobilu, koji je već trebalo da bude otkriven. Posao nije trpeo, ali se to ne bi moglo reći za njegovo raspoloženje. U njemu je rasla spoznaja da živi u maglenoj komori i da udiše atmosferu nabijenu uzburkanim elektricitetom. Pozvao bi policiju misli, kad god bi se kamaro ušunjao u njegov um. Ona bi odvela osuđenu misao u lisicama i bukagijama. Problem je bio što je grozna misao znala da joj pobegne i da ga ponovo opsedne, u ovom ili onom obliku.

Jedne noći sanjao je da se gospodin Rančo Grande vratio u Eninu kuću. Izašao je iz dobro održavanog Ševroleta bel er, s komadom kamarovog branika u jednoj i volanom u drugoj ruci. Da li je ovo vaše? Pitao je Eni u ovom snu.

Probudio se u nimalo svetlom raspoloženju.

Eni pak nikad nije bila raspoloženija nego te sunčane nedelje u rano proleće. Čistila je; kuvala je ambiciozne obroke (iako je sve što bi skuvala imalo isti, neobično industrijski ukus, kao da su godine obedovanja po bolničkim kafeterijama zatrle sve tragove kulinarskog talenta koji je nekad možda imala); svakog popodneva pokrivala ga je velikim plavim ćebetom, naticala bi mu zelenu lovačku kapu na glavu i iskotrljala invalidska kolica na zadnju verandu.

Poneo bi Moma sa sobom, ali ga je retko čitao. Boravak napolju bio je previše dragoceno iskustvo da bi ga traćio na druge aktivnosti. Uglavnom je samo sedeo, mirisao slatki hladni vazduh, umesto ustajalog u spavaćoj sobi, slušao kapanje vode s ledenica i gledao senke oblaka koje su polako i postojano klizile preko poljane pokrivene otapajućim snegom. To mu je bio najdraži deo dana.

Eni je pevala svojim melodičnim, ali bizarno bezbojnim glasom. Cerekala se kao dete šalama na MASH-u i WKRP-u. Smejala se naročito glasno šalama koje su se zasnivale na međurasnim odnosima

(što je u slučaju WKRP-a bila većina). Neumorno je dopisivala slova n, dok je Pol završavao poglavlja 9 i 10.

Petnaestog je svanulo vetrovito jutro, sivo od oblaka. Eni se promenila. Možda zbog nižeg atmosferskog pritiska. Nije mogao da smisli uverljivije objašnjenje.

Donela mu je lekove tek u devet sati. U to doba silno ih je želeo - toliko silno da je razmišljao o načinjanju skrivenih zaliha. Nije donela doručak, samo tablete. Ušla je u sobu u ružičastoj kućnoj haljini. Opazio je crvene pečate slične masnicama na njenim obrazima i rukama. Video je i mrlje od hrane na kućnoj haljini. Na nogama je imala samo jednu papuču. Osluškivao je neravnomerni bat njenih koraka. Kosa joj je visila oko lica. Pogled joj je bio tup.

„Izvoli.” Bacila mu je tablete. I na rukama je imala dosta mrlja. Neke su bile crvene, a neke smeđe. Na njima je bilo i neke lepljive bele supstance. Pol nije znao o čemu se radi. Nije bio siguran da želi da zna. Tablete su mu pale na grudi. Odbile su mu se u krilo. Okrenula se i pošla ka vratima. Slušao je isti, neravnomerni bat koraka.

„Eni?”

Zastala je, ali se nije okrenula. Delovala je krupnije. Ramena su joj se nadimala ispod ružičaste kućne haljine, a kosa padala kao olupani šlem. Izgledala je kao preistorijska žena koja viri iz pećine.

„Eni, da li si dobro?”

„Nisam”, odvratila je ravnodušnim glasom. Okrenula se. Posmatrala ga je istim tupim pogledom. Uštinula se za donju usnu, palcem i kažiprstom. Povukla ju je i okrenula, uštinuvši se za osetljivo meso s unutrašnje strane. Krv je navrla u prostor između usne i desni Potekla je niz bradu. Okrenula se i izašla bez reči, pre nego što je njegov ošamućeni um uspeo da pojmi šta je video. Zatvorila je i… zaključala vrata. Neujednačeni bat koraka govorio mu je da ide niz hodnik ka dnevnoj sobi. Čuo je škripu njene najdraže stolice, dok je sedala. I ništa dmgo. Nije uključila televizor. Nije pevala. Nije čuo zveckanje escajga ili tanjira. Ne, samo je sedela. Presedela je čitavu noć.

Zatim je nešto čuo. Zvuk se nije ponovio, ali je bio u potpunosti prepoznatljiv. To je bio šamar i to prokleto snažan. Pošto je bio na jednoj, a ona na drugoj strani zaključanih vrata, nije morao da bude Šerlok Holms da bi shvatio da je ošamarila samu sebe. Opaučila se jako i nemilosrdno, ako je suditi po zvuku. Video je kako razvlači usnu i kako nabija kratke nokte u osetljivo, ružičasto meso.

Setio se beleške o mentalnim bolestima, koju je načinio dok je radio na pripremi prve knjige iz serijala o Mizeri, u kojoj se najveći deo radnje odvijao u londonskoj ludnici Bedlam (ludački ljubomorna žena smestila je heroinu serijala u nju). Samokažnjavanje je jedan od simptoma koji se javlja kad manično-depresivna osoba počne da kliza dublje u depresivni period, napisao je. Ispoljava se u obliku šamaranja, udaranja, štipanja, pečenja cigaretom, itd.

Najedanput se silno uplašio.

14

Setio eseja Edmunda Vilsona, u kom je, na za njega tipično mrgodan način, tvrdio da su Vordsvortovi kriterijumi za pisanje dobre poezije - snažna osećanja, prizvana u trenucima spokoja - upotrebljivi za pisanje najvećeg dela dramskih sadržaja. To je verovatno bilo tačno. Pol je poznavao pisce koji nisu mogli da pišu ni posle manje bračne razmirice. I on obično nije mogao da piše, kad bi se uznemirio. U pojedinim trenucima dešavalo se nešto sasvim suprotno. Tada bi pisao ne samo da bi radio posao za koji je plaćen već i da bi pobegao od onog što ga je uznemirilo. Do toga je obično dolazilo kad je otklanjanje uzroka uzbuđenja prevazilazilo njegove moći.

Ovo je bila jedna od takvih prilika. Rešio je da se sam prebaci u invalidska kolica, kad do jedanaest ujutru nije došla da to učini. Neće moći da skine pisaću mašinu s kamene ploče iznad kamina, ali će pisati olovkom. Bio je siguran da se može prebaciti u kolica bez njene pomoći i prokleto svestan da nije najpametnije da ona sazna da je za to sposoban, ali mu je drugi fiks, u obliku pisanja, bio prokleto neophodan. Nije mogao da piše ležeći u krevetu.

Primakao se ivici kreveta. Pogledao je da li je kočnica na kolicima aktivirana, pre nego što se uhvatio za naslone i polako prebacio u sedište. Osetio je bol samo kad je podizao noge na držače. Otkotrljao se do prozora i podigao rukopis.

Ključ je začegrtao u bravi. Eni ga je posmatrala s dovratka. Oči su joj podsećale na crne rupe. Desni obraz joj se naduo. Ujutru će se probuditi s opakom masnicom. Oko usta je imala nešto crveno, kao i na bradi. Na trenutak je pomislio da je to krv iz rascepljene usne. Video je semenke u crvenoj masi i zaključio da se radi o džemu od malina. Uzvratio joj je pogled. Izvesno vreme su ćutali. Prve kapljice kiše pale su na prozor.

„Mogao bi da popuniš jebena slova n”, konačno se oglasila, „kad možeš da se prebaciš u ta kolica bez ičije pomoći, Pole.”

Ponovo je zatvorila i zaključala vrata. Pol ih je dugo posmatrao iz kolica, kao da će na njima nešto videti. Bio je previše zaprepašćen da bi išta drugo radio.

15

Nije se pojavila sve do popodneva. Rad posle njene posete bio je nemoguć. Zgužvao je papir i odustao posle nekoliko besplodnih pokušaja. Bio je potpuno nemoćan. Zakotrljao se preko sobe. Jedna ruka mu je kliznula, dok se prebacivao s kolica u krevet. Zamalo što nije pao. Spustio je levu nogu dole. Bol je bio neverovatan, iako je preuzela njegovu težinu, spasavši ga od pada. Imao je utisak da je deset šrafova istovremeno zašrafljeno u nezalečenu kost. Zagrabio je ka uzglavlju s vriskom na usnama. Prebacio se na krevet. Bolna leva noga vukla se za ostatkom tela.

Ovo će je dozvati, grozničavo je razmišljao. Zeleće da vidi da li se Šeldon preobrazio u Lučana Pavarotija ili samo tako zvuči.

Nije došla, a on nije mogao da podnese stravičan bol u levoj nozi. Nespretno se obrnuo na stomak, zario ruku duboko pod madrac i izvukao paketić novrila. Progutao je dve tablete nasuvo i odlutao.

Pomislio je da još sanja, kad se povratio. Prizor je bio previše nestvaran, kao one noći kad je dokotrljala roštilj u sobu. Sedela je pored kreveta. Spustila je čašu vode punu tableta novrila na stočić pored kreveta. U drugoj ruci držala je zamku za pacove. U njoj je bio priklešteni glodar, krupni primerak, prljavosivog krzna. Zamka mu je slomila kičmu. Zadnje noge visile su mu mlitavo. Trzaje su se u neravnomernim vremenskim razmacima. Opazio je kapljice krvi na pacovskim brkovima.

Ovo nije san, već samo još jedan dan izgubljen u kući smeha s Eni.

Dah joj je zaudarao na leš u raspadanju.

„Eni?” Uspravio se. Lutao je pogledom između nje i pacova. Napolju je bio sumrak - neobični plavi sumrak pun kiše. Padala je po prozoru. Snažni naleti vetra potresali su kuću, koja je pucketala i škripala.

Šta god da ju je jutros spopalo, u međuvremenu se pogoršalo. Značajno se pogoršalo. Dobio je priliku da je vidi bez ijedne maske. Ovo je prava Eni, Eni iznutra. Meso njenog lica, koje je dotad izgledalo tako zastrašujuće čvrsto, sad je visilo kao mlitavo testo. Oči su joj bile prazne. Obukla je haljinu naopako. Na koži je bio još pečata i još hrane po odeći. Pri svakom pokretu odašiljala je bezbroj različitih aroma. Zamalo pa čitav rukav džempera bio joj je natopljen nečim što je mirisalo na mast.

Podigla je zamku. „Silaze u podrum, kad pada kiša.” Priklešteni pacov slabašno je skviknuo i škljocnuo zubima uprazno. Zakolutao je crnim očicama, beskrajno življim od njenih. „Postavljam zamke. Moram. Namažem ih slaninom. Obično ulovim po osam-devet komada. Ponekad ih nalazim…”

Zatreptala je. Treptala je čitava tri minuta, s pacovom u ruci. Bila je savršena ilustracija slučaja katatonije. Pol je zurio u nju i u pacova koji se trzao i skvičao. Mislio je da ne može biti gore. Prevario se. Grdno se prevario.

Bez galame i fanfara spustila je zamku i nastavila da govori, kao da nikad nije ni prestajala, baš kad je pomislio da je kliznula u večiti zaborav.

„… podavljene po ćoškovima. Jadničci.”

Spustila je pogled na pacova. Suza joj je kanula na prljavo krzno.

„Jadni jadničci.”

Stisnula je glodara snažnom šakom. Drugom rukom povukla je oprugu. Bacakao se u njenoj šaci i trzao glavom kao da pokušava da je ugrize. Grozno je piskutao. Pol je pokrio drhtave usne rukom.

„Kako mu srce kuca! Kako se bori da se oslobodi! Baš kao mi, Pole. Baš kao mi. Mislimo da toliko toga znamo, iako uistinu ne znamo više od pacova u zamci - pacova sa slomljenom kičmom, koji misli da još želi da živi.”

Stisnula je šaku kojom je držala pacova u pesnicu. Posmatrala je svet praznim, odsutnim očima. Hteo je da skrene pogled s njih, ali nije mogao. Tetive su joj iskočile na podlaktici. Tanki potočić krvi potekao je iz pacovskih usta. Čuo je kako mu kosti pucaju. Zarila je vrhove zdepastih prstiju u njegovo telo. Utonuli su do zglavaka. Krv je pala na pod. Stvorenje je iskolačilo sve mutnije očice.

Bacila je crkotinu u ćošak i nehajno obrisala šaku o posteljinu. Ostavila je duge, krvave tragove na njoj.

„Našao je svoj mir.” Slegnula je ramenima. Zatim se nasmejala. „Doneću pištolj, Pole, mogu li? Možda je sledeći svet bolji, za ljude i pacove podjednako - ne verujem da se dve vrste mnogo razlikuju.”

„Nemoj dok ne završim posao”, rekao je. Pokušao je pažljivo da naglasi svaku reč. To je bio težak zadatak, zato što je imao osećaj da mu je neko ubrizgao injekciju novokaina u usta. I ranije je imala loših trenutaka, ali še ništa nije moglo porediti s ovim. Pitao se da li je ikad ovoliko potonula. Bolesnici od depresije zapadaju u ovakvo stanje pre nego što pobiju sve članove porodice i sebe. Ovo je bilo psihotično očajanje žene koja oblači decu u najbolju odeću, odvodi ih u poslastičarnicu na sladoled, a zatim do najbližeg mosta. Podiže jedno i drugo, i skače preko ograde. Depresivci dižu ruku na sebe. Psihotičari, odljuljani u otrovnoj kolevci sopstvenog ega, žele da svima učine uslugu i da ih povedu sa sobom.

Bliži sam smrti nego ikada u životu, pomislio je, zato što je ozbiljna. Kučka ozbiljno misli.

„Mizeri?” pitala je, kao da nikad nije čula za nju. Ipak je uočio trenutni blesak u njenim očima, zar ne? Tako mu se činilo.

„Da, Mizeri.” Očajnički je smišljao sledeće reči. Svaki mogući prilaz delovao je opasno, kao da je miniran. „Slažem se da je svet najčešće prilično usrano mesto”, rekao je i popustljivo dodao: „Pogotovo kad pada kiša.”

Idiote, prestani da trućaš!

„Hoću reći, poslednjih nedelja trpim strašne bolove i.„”

„Bolove?”, pogledala ga je s oštrim, dubokim prezirom. „Ne znaš ti šta je bol. Nemaš ni najblažu ideju o bolu, Pole.”

„Nemam je… pretpostavljam da je nemam. Ali želim da vidim kako će se završiti.” Nastavio je posle kraće pauze. „Voleo bih da ostaneš pored mene, da bi to saznala. Čemu pisanje knjige koju niko neće pročitati? Da li me razumeš?”

Ležao je, gledajući njeno užasno, kameno lice. Srce mu je divlje lupalo u grudima.

„Eni? Da li me razumeš?”

„Da…” Uzdahnula je. „Želela bih da znam šta će biti. Pretpostavljam da je to jedina stvar na svetu koju još želim.” Počela je da sisa pacovsku krv s prstiju, očigledno nesvesna svojih postupaka. Pol je stisnuo zube. Govorio je sebi da neće povratiti, neće, neće. „To liči na čekanje kraja epizode jednog od onih filmova u nastavcima.”

Osvrnula se oko sebe. Pacovska krv na njenim usnama ličila je na karmin.

„Dopusti mi da ti još jednom ponudim izlaz, Pole. Doneću pištolj i staviti tačku na sve ovo, za tebe i mene. Nisi glup čovek. Znaš da ti nikad neću dopustiti da odeš. Znaš to već neko vreme, zar ne?”

Ne smeš da skreneš pogled. Ubiće te, ako skreneš pogled.

„Znam. Ali priča se uvek tako završava, zar ne, Eni? Na kraju svi visimo.”

Utvarni osmeh pojavio se na ćoškovima njenih usana. Dodirnula ga je po licu, s nešto naklonosti.

„Pretpostavljam da razmišljaš o bekstvu. Sigurna sam da i pacov u zamci to čini, na svoj način. Ali nećeš pobeći, Pole. Možda bi pobegao da je ovo jedna od tvojih priča, ali nije. Ne mogu dozvoliti da odeš odavde… ali mogu otići s tobom.”

Načas je pomislio: U redu, Eni - samo napred. Stavimo tačku na ovu priču. Potreba i želja za životom - a imao je i jednog i drugog u priličnoj količini - uzdigle su se i prevladale trenutnu slabost. O njoj se radilo. O slabosti i kukavičluku. Na svu sreću ili nesreću, nije imao štaku mentalne bolesti da se na nju osloni.

„Hvala ti”, rekao je, „ali bih želeo da završim započeto.”

Uzdahnula je i ustala. „U redu. Pretpostavljam da sam morala znati da ćeš to hteti, čim sam ti donela ove tablete, iako se ne sećam da sam to učinila.” Nasmejala se. To je bilo tiho, mahnito kikotanje, koje kao da je dolazilo s mlohavog lica ili iz trbuha. „Moram da odem na neko vreme. Ako to ne učinim, ono što želiš ili ne želiš neće biti bitno. Zato što svašta mogu uraditi. U brdima postoji mesto na koje idem kad se ovako osećam. Da li si čitao priče ujka Remusa, Pole?”

Klimnuo je.

„Sećaš li se kad Zec Brer priča Lisici Brer o svom Mestu za Smejanje?”

„Da.”

„Tako zovem moje mesto na visovima. Moje Mesto za Smejanje. Sećaš li se da sam ti rekla da sam se vraćala iz Sajdvindera, kad sam te pronašla?”

Klimnuo je.

„Pa, to je bila laž. Lagala sam te, zato što te tada nisam poznavala. Uistinu sam se vraćala sa mog Mesta za Smejanje. Iznad njegovih vrata stoji natpis ENINO MESTO ZA SMEJANJE. Ponekad se i smejem. Ali uglavnom vrištim.”

„Koliko ćeš biti odsutna, Eni?”

Sneno je koračala ka vratima. „Ne mogu da ti kažem. Donela sam ti tablete. Biće ti dobro. Uzimaj po dve svakih šest sati. Ili po šest svaka četiri sata. Ili uzmi sve odjednom.”

Ali šta ću jesti? Hteo je da pita, ali nije. Nipošto nije hteo da privlači njenu pažnju. Hteo je da ode. U njenom društvu osećao se kao pored anđela smrti.

Dugo je ukočeno ležao u krevetu i osluškivao njene pokrete. Prvo na spratu, a zatim na stepenicama i u kuhinji. Očekivao je da će se predomisliti i vratiti s pištoljem. Nije se opustio ni kad je čuo zatvaranje i zaključavanje zadnjih vrata, praćeno šljapkanjem oko kuće. Pištolj je mogao biti u džipu.

Motor Stare Besi je zabrujao. Eni ga je žestoko pogonila. Svetlost farova zaparala je srebrnu zavesu kiše. Udaljavala se prilaznim putem. Skrenula je i zgasnula. Eni je otišla. Ovog puta nije išla nizbrdo ka Sajdvindera, već ka višim predelima.

„Ide u njeno Mesto za Smejanje”, zakrkljao je Pol i počeo da se smeje. Imala je svoje mesto za smejanje. On je već bio na svom. Naleti neobuzdanog veselja okončali su se kad je pogledao izmrcvareni leš pacova u ćošku.

Nešto mu je palo na pamet.

„Ko kaže da mi nije ostavila ništa za jelo?”, pitao je sobu. Nasmejao se još jače. Smeh je, u praznoj kući, Mestu za Smejanje Pola Šeldona, odjekivao kao u tapaciranoj sobi ludnice.

16

Dva sata kasnije ponovo je obio bravu spavaće sobe. Po drugi put provukao se kolicima kroz zamalo pretesni dovratak. Nadao se da to čini poslednji put. Imao je par ćebadi u krilu. Povadio je sve tablete skrivene ispod madraca. Omotao ih je papirnim maramicama i nagurao u gaće. Nameravao je da izađe napolje, ako bude mogao, bez obzira na kišu. Sajdvinder je bio nizbrdo. Put će biti klizav zbog kiše. Napolju je bilo mračnije nego u rudarskom oknu. Pokušaće da pobegne uprkos svemu. Nije bio heroj ili svetac, ali nije nameravao da umre kao egzotična ptica u zoološkom vrtu.

Nejasno se sećao večeri provedene uz škotski viski i turobnog pisca pozorišnih komada po imenu Bernstajn u Lajons Hedu, u Vilidžu (ako poživi da još jednom vidi Vilidž, spustiće se na ono što mu je ostalo od kolena i poljubiti sivi trotoar Ulice Kristofer). Razgovor je u jednom trenutku skrenuo na Jevreje koji su živeli u Nemačkoj tokom mučnih četiri ili pet godina pre ulaska Vermahta u Poljsku i početka najvećih stradanja. Pol se sećao kako je rekao Bernstajnu koji je izgubio tetku i dedu u Holokaustu, da ne razume zašto Jevreji u Nemačkoj - dođavola, u čitavoj Evropi - nisu na vreme zbrisali. U najvećem broju slučajeva nisu bili glupi ljudi. Najveći broj iskusio je progone. Sigurno su videli šta im se sprema. Zašto su ostali?

Bernstajnov odgovor učinio mu se frivolnim, okrutnim i nerazumljivim: Najveći broj njih imao je klavir. Mi Jevreji jako smo vezani sa svoje klavire. Selidba je mnogo teža za one koji imaju klavir.

Sad ga je razumeo. Imao je pravo. Isprva su bile slomljene noge i smrvljena karlica. Zatim je, bog nek mu je u pomoći, stigla knjiga. Bilo bi lako - prelako - za sve kriviti slomljene kosti ili drogu, kad je knjiga neosporno igrala značajnu ulogu. Ona i jednolični dani, s jednostavnim obrascem oporavka. Sve te stvari - ali najviše glupa bogom prokleta knjiga - bile su njegov klavir. Šta će učiniti ako ga ne zatekne u kući posle povratka s Mesta za Smejanje? Da li će spaliti rukopis?

„Jebe mi se”, rekao je. To je zvučalo u priličnoj meri tačno. Ako preživi, napisaće drugu knjigu ili rekonstruisati ovu, ako to bude želeo. Ali, mrtvac ne piše knjigu, baš kao što ne kupuje novi klavir.

Ušao je u dnevnu sobu. Ranije je bila čista i uredna, sada su prljavi sudovi pokrivali sve površine. Činilo mu se da je svaki sud u kući u ovoj prostoriji. Eni se, u trenucima depresije, očigledno nije zaustavljala na štipanju i lupanju šamara samoj sebi. Izgleda da se ubijala od jela i da se nije trudila da čisti za sobom. Sećao se smrdljivog vetra koji mu je uduvala niz grlo, dok je boravio u oblaku i grčenja stomaka. Većina ostataka hrane upućivala je na slatkiše. Sladoled se osušio ili se sušio u mnoštvu činija i sudova za supu. Mrve od kolača i pita bile su na tanjirima. Na vrhu televizora bila je gomila želea od limuna, pokrivena napuklom korom od sasušenog šlaga, pored dvolitarske plastične boce pepsija i činije za moču. Boca pepsija podsećala je na gigantsku raketu s Kejp Kanaverala. Plastična površina bila je mutna i zamrljana, gotovo neprozirna. Pretpostavio je da je pila pravo iz boce i da su joj prsti bili pokriveni močom ili sladoledom, dok je to činila. Nije čuo zveckanje srebrnine. To ga nije iznenadilo, zato što je nigde nije bilo. Sudovi, činije i tanjiri bili su tu, ali ne i escajg. Uočio je sasušene kapljice i mrlje - uglavnom od sladoleda - na tepihu i kauču.

To sam video na njenoj kućnoj haljini. Ono što je jela. A tek ono što je bilo u njenom zadahu. Pred očima mu je ponovo iskrsla slika Eni kao pećinske žene. Video ju je kako sedi u ovoj prostoriji i trpa sladoled u usta ili možda zahvata poluskorelu pileću moču zalivajući je pepsijem. Ožderavala se u dubokoj depresiji.

Pingvin je još sedeo na santi leda nasred stočića za drangulije. Bacila je mnogo keramičkih ukrasa u ugao, koji se ispunio oštrim i opasnim krhotinama.

Iznova je gledao kako zariva prste u pacovsko telo, briše šaku o posteljinu ostavljajući crvene tragove i liže pacovsku krv s prstiju. Radila je to nehajno, kao što je jela sladoled, žele i kolače. Grozne slike delotvorno su ga poticale na žurbu.

Buket suvog cveća na stočiću za kafuse prevrnuo. Ispod stočića je ležala jedva vidljiva činija skorelog pudinga i velika knjiga. Na njoj je pisalo SPOMENAR. Listanje spomenara kad si depresivan, nije dobra ideja, Eni - pretpostavljam da si dosad mogla to da naučiš.

Zakotrljao se preko sobe. Ispred njega je bila kuhinju. Desno je bio široki, kratki hodnik ka ulaznim vratima. Pored hodnika je bilo stepenište koje je vodilo na sprat. Bacio je kratak pogled na stepenište (uočio je kapljice sladoleda na tepihom pokrivenim basamacima i blistave mrlje na stepenišnoj ogradi). Zakotrljao se prema vratima. Pretpostavljao je da će, ako izađe odavde u invalidskim kolicima, izaći kroz kuhinjska vrata - koja je Eni koristila kad je išla da hrani životinje i kroz koja je istrčala kad ju je posetio gospodin Rančo Grande - ali je morao da proveri i ulazna vrata. Možda će se iznenaditi.

Nije se iznenadio.

Stepenice na verandi bile su strme, u skladu s njegovim strahovanjima, ali, čak i da je postojala rampa za invalidska kolica (mogućnost koju nikad ne bi prihvatio u igri Možeš li? čak i da je neki prijatelj predložio), ne bi mogao da je iskoristi. Na vratima su bile tri brave. S prvom je mogao da izađe na kraj. Ostale dve bile su Krejgsove, najbolje na čitavom svetu, ako je verovati bivšem policajcu i prijatelju Tomu Tvajfordu. A gde bi mogli biti ključevi? Hmmm… hajde da vidimo. Možda na putu do Eninog Mesta za Smejanje? Da, gospodine! Dajte tom čoveku cigaru i let-lampu da je zapali!

Krenuo je unatraške hodnikom. Borio se sa sve većom panikom. Podsećao je sebe da nije mnogo očekivao od ulaznih vrata. Okrenuo je kolica kad je stigao u dnevnu sobu. Zakotrljao se ka kuhinji. To je bila staromodna prostorija s linoleumom na podu i kitnjastom tavanicom od presovanog lima. Frižider je bio star, ali tih. Na vratima su bila tri ili četiri magneta. Nije ga iznenadilo što su predstavljali slatkiše: žvaku, čokoladicu i štrudlicu. Vrata jednog ormarića bila su otvorena. Video je platnom obavijene police. Iznad sudopere su bili veliki prozori. Puštali su dosta svetlosti čak i tokom oblačnih dana. Kuhinja je trebalo da bude vesela, ali nije bila. Ðubre iz otvorene, prepune kante prosipalo se po podu. Iz nje se širio topli zadah pokvarene hrane. Nije samo to bilo pogrešno, niti je najgore mirisalo. Do nosnica mu je dopirao drugi vonj. Po svoj prilici, postojao je samo u njegovom umu, ali ga to nije činilo ništa manje stvarnim. To je bio parfum de Wilkes; vonj opsesije.

U kuhinji su bila troja vrata. Dvoja levo i jedna pravo ispred njega, između frižidera i ostave.

Prvo je prišao onima s leve strane. Prva su vodila u kuhinjski orman. Znao je to pre nego što je video kapute, kape, šalove i čizme, zahvaljujući kratkoj prodornoj škripi šarki. Druga vrata bila su ona koje je Eni koristila da izađe iz kuće. I na njima su bile tri brave. Dve su bile Krejgsove. Rojdmanovi ne mogu unutra, a Pol ne može napolje.

Zamišljao je kako se smeje.

„Jebena kučko!” Tresnuo je pesnicom po dovratku. To je bolelo. Pritisnuo je usta ivicom dlana. Mrzeo je suze i udvajanje slike posle treptanja, ali se to nije moglo sprečiti. Panika je sad bila glasnija. Pitala ga je šta će sad, šta će sad, u ime Hristovo, ovo bi mogla biti njegova poslednja prilika…

Prvo što ćeš učiniti jeste temeljna procena situacije, smrknuto je poručio samom sebi. Pod uslovom da očuvaš prisustvo duha, makar nakratko. Misliš li da da to možeš, kukavico?

Obrisao je oči - plakanjem se neće izvući iz škripca - i pogledao kroz staklo na gornjem delu vrata. Nije se radilo o jednom, već o šesnaest manjih staklenih polja. Mogao je da slomi staklo na svakom od njih, ali bi kasnije morao da izlomi i ramove. To je, bez testere, moglo trajati satima. I šta bi zatim učinio? Da li bi se bacio kao kamikaza na zadnju verandu? Možda bi slomio kičmu. To bi mu za izvesno vreme skrenulo pažnju s nogu. Ne bi dugo ležao na kiši. Brzo bi crkao od studeni. To bi bio kraj njegove tužne priče.

Nema šanse. Nema jebene šanse. Možda ću otegnuti papke, ali se kunem dragim bogom da neću to učiniti a da pre toga ne pokažem najvećoj obožavateljki koliko mi je drago što sam je upoznao. To nije obećanje, već sveti zavet.

Ideja da vrati Eni milo za drago delotvornije je suzbijala paniku od prebacivanja samom sebi. Malo se smirio i pritisnuo prekidač pored zaključanih vrata. Upalio je svetio na verandi, koje mu je dobro poslužilo, zato što su poslednji tragovi dnevnog svetla iščezli kad je napustio svoju sobu. Prilazni put bio je poplavljen. Dvorište je postalo blatnjava poljana s barama i gomilama snega koji se topio. Postavio je invalidska kolica levo od vrata. Odatle je prvi put video drum koji je prolazio pored imanja. Nije bio bogzna šta - asfaltni put s dve kolovozne trake između snežnih nanosa. Blistao se kao zmijska koža, prekriven kišom i vodom od istopljenog snega.

Možda je zaključala vrata da bi sprečila Rojdmanove da uđu, ali nije morala da ih zaključava da ja ne bih izašao. Ako bih napustio kuću u invalidskim kolicima, posle nekoliko sekundi zaglibio bih se do polovine točkova. Nećeš ti nikuda, Pole. Ni večeras, a verovatno ni sledećih nekoliko nedelja. Zemlja će se dovoljno stvrdnuti da stigneš do druma u invalidskim kolicima, kad počne drugi mesec sezone u bejzbolu. Izuzev ako ne želiš da se baciš kroz prozor i počneš da puziš.

Ne - nije hteo da uradi tako nešto. Znao je kako bi se skrhane kosti osećale posle deset ili petnaest minuta migoljenja kroz hladne bare i sneg koji se topi. I kakvi su izgledi da će zaustaviti automobil, čak i da dopuzi do druma kao umirući punoglavac? Čuo je samo dva vozila, izuzev Stare Besi, bel er Rančo Granda i automobil koji ga je nasmrt preplašio prošavši pored kuće kad je prvi put pobegao iz „gostinske sobe”.

Isključio je svetio na verandi. Zakotrljao se prema drugim vratima, onim između frižidera i ostave. I na njima su bile tri brave, iako nisu gledala napolje - ne direktno. Pored njih je bio prekidač za svetio. Pritisnuo ga je i ugledao urednu šupu. Dograđena prostorija pružala se duž kuće, na strani okrenutoj vetru. Na jednom kraju bila je zaliha drva, a na drugom panj s duboko zarivenom sekirom. Na drugom je bio radni sto s alatom okačenim o klinove. Levo su bila još jedna vrata. Sijalica na toj strani nije jako svetlela. Bacala je dovoljno svetlosti da vidi da su i na njima bile tri brave, od kojih su dve bile Krejgsove.

Rojdmanovi… svi… svi žele moju kožu…

„Ne mogu da garantujem za njih”, obratio se praznoj kuhinji, „ali je ja sigurno želim.”

Odustao je od vrata. Zakotrljao se u ostavu. Video je šibice, pre hrane na policama. Opazio je dva pakovanja kartonskih i još dvadeset pakovanja drvenih šibica.

Izvesno vreme poigravao se idejom da podmetne požar. Hteo je da je odbaci kao najluckastiju do sada, kad je video nešto što ga je nagnalo da je iznova preispita. U ostavi su bila još jedna vrata. Na njima nije bilo brava.

Otvorio ih je i video stepenište: nesigurne stepenice spuštale su se ka podrumu. Iz tame je dopirao bolesni zadah vlage i trulog povrća. Čuo je tiho skvičanje i pomislio na njene reči: Silaze u podrum kad padne kiša. Postavljam zamke. Moram.

Žurno je zalupio vratima. Kapljica znoja skliznula mu je sa slepoočnice. Sjurila se u levi ugao desnog oka. Obrisao ju je, da ga ne bi peckala. Saznanje da vrata bez brava vode u podrum učinilo je ideju o podmetanju požara prihvatljivijom. Možda bi mogao da se skloni dole. Stepenice su bile previše strme, mogućnost da bude živ spaljen ako bi se zapaljena kuća srušila na podrum pre dolaska vatrogasaca iz Sajdvindera isuviše velike, a tek pacovi tamo dole… njihovo skvičanje bilo je najgore.

Kako mu srce kuca! Kako se bori da se oslobodi! Baš kao mi, Pole. Baš kao mi.

„Afrika”, reče Pol, nesvestan da je izgovorio tu reč. Posmatrao je konzerve i džakčiće s hranom u ostavi. Pokušavao je da proceni šta može da uzme, a da ne izazove njenu sumnju kad sledeći put uđe ovamo. Jedan deo njega znao je da takvo razmišljanje znači da je digao ruke od ideje o bekstvu.

Samo za izvesno vreme, negodovao je njegov zabrinuti um.

Ne, nepokolebljivo je odvratio dublji glas. Zauvek, Pole. Zauvek.

„Nikad neću odustati”, prošaputao je. „Čuješ li me? Nikada.”

Ma nemoj? Podsmešljivo se javi cinični glas. Pa… videćemo, zar ne?

Da. Videće.

17

Enina ostava više je ličila na skladište ljudi rešenih da prežive nuklearnu apokalipsu nego na domaćinsku ostavu. Pretpostavljao je da je preterala i zbog objektivne situacije: bila je usamljena žena u visokim planinskim predelima, u kojima se mora računati na izvestan period - možda samo dan, ali ponekad i nedelju ili dve - odeljenosti od ostatka sveta. Verovatno i oni kukuričući Rojdmanovi imaju ostavu zbog koje bi kućevlasnik iz nekog pitomijeg i naseljenijeg kraja zemlje podigao obrve… ali je sumnjao da kukuričući Rojdmanovi ili bilo ko drugi na okolnim visovima imaju nešto što bi se moglo porediti s ovim što mu je bilo pred očima. Ovo nije bila ostava, već bogom prokleti supermarket. Pretpostavljao je da Enina ostava odiše jasnom simbolikom. Redovi robe mnogo su govorili o mutnim, graničnim predelima između Suverene Države Stvarnosti i Narodne Republike Paranoje. Takve finese jedva da su zavređivale pažnju, u njegovoj situaciji. Jebeš simboliku, drpaj klopu.

Uzeće je, ali mora paziti ne samo na ono što će nedostajati veći na količinu koju može sakriti, u slučaju njenog iznenadnog povratka… a kako bi se drugačije mogla vratiti? Telefon ne radi. Neće mu poslati telegram ili cveće po kuriru. Ono što bi joj moglo nedostajati u ostavi ili ono što bi mogla naći u njegovoj sobi i nije tako bitno. Naposletku, morao je da jede. Bio je navučen i na hranu.

Sardine. Bilo je mnogo sardina u ravnim, pravougaonim konzervama, s otvaračima za konzerve ispod omotača. Sardine su dobre. Uzeće nekoliko. Konzerve presovane šunke. Bez ključeva za otvaranje, ali bi mogao da otvori nekoliko u kuhinji. Njih će prvo pojesti. Gurnuće prazne konzerve duboko u pretrpanu kantu za đubre. Naišao je na načeti paket suvog grožđa, pun kesica. Odvojio je četiri kesice na narastajuću gomilu u krilu. Dodao je kutijice kukuruznih pahuljica i cerealija. Primetio je da nema kutijica zaslađenih cerealija. Da ih ima, Eni bi ih smazala na poslednjoj lumperajki.

Na visokoj polici bila je gomila tankih kobasičica, uredno naslaganih kao cepanice u šupi. Uzeo je četiri komada. Trudio se da ne pokvari piramidalnu građevinu. Proždrao je jednu na licu mesta.

Naslađivao se slanom, masnom poslasticom. Nabio je plastični omot u gaće. Kasnije će ga se osloboditi.

Noge su ga zabolele. Odlučio je da se vrati u sobu, ako neće pobeći ili zapaliti kuću. To je bio antiklimaks, ali je mogao i gore proći. Uzeće dve tablete i pisati dok mu se ne prispava. Zatim će spavati. Sumnjao je da će se Eni noćas vratiti. Oluja nije slabila, već jačala. Pomisao da će pisati na miru i zatim spavati sa saznanjem da je savršeno sam, da Eni neće upasti u njegovu sobu s nekom ludačkom idejom ili još luđim zahtevom, bila je veoma privlačna, s antiklimaksom ili bez njega.

Izašao je iz ostave unatraške. Zastao je da ugasi svetio i podsetio sebe da mora

(da ispere)

da usput vrati sve na mesto. Ako ostane bez hrane pre nego što se ona vrati, uvek može da obnovi zalihe

(kao gladni pacov, zar ne, Poli?)

ali ne srne zaboraviti da mora biti veoma oprezan. Ne srne smetnuti s uma činjenicu da pri svakom izlasku iz sobe stavlja glavu na kocku. Zaboravljanje nije dolazilo u obzir.

18

Kotrljao se po dnevnoj sobi. Pažnju mu je ponovo privukla knjiga ispod stočića za kafu. Na njoj je pisalo SPOMENAR. Bila je velika kao prvo izdanje Šekspirovih pozorišnih komada i debela kao porodična Biblija.

Pobudila je njegovu radoznalost. Podigao ju je i otvorio.

Na prvoj stranici bio je novinski isečak od jednog stupca s naslovom VENČANJE VILKS-BERIMENOVIH. Tu je bila i fotografija bledog muškarca uskog lica i žene tamnih očiju i napućenih usana. Preselio je pogled s novinske fotografije do portreta iznad kamina. Nema zbora. Žena na novinskom isečku je Krisilda Berimen (Evo imena dostojnog romana o Mizeri, pomislio je), Enina majka. Ispod isečka je bio čitki napis crnim mastilom: Bejkersfild žurnal, 30. maj 1938.

Na drugoj strani bilo je obaveštenje o rođenju: Pol Emeri Vilks, rođen u bolnici Bejkersfild, 12. maja 1939. Otac: Karl Vilks; majka: Krisilda Vilks. Trgao se kad je video ime Eninog starijeg brata s kojim je išla u bioskop i gledala filmove u nastavcima. I on se zvao Pol.

Na trećoj strani bila je vest o rođenju Eni Mari Vilks, rođene 1. aprila 1943. To znači da je Eni nedavno proslavila četrdeset četvrti rođendan. Nije mu promakla činjenica da je rođena na Dan šale, prvog aprila. Vetar je šibao kuću. Kiša je dobovala po njoj.

Zaboravio je na bol, očaran albumom. Okrenuo je stranu.

I sledeći isečak iz novina, bio je iz Bejkerfild žurnala. Na fotografiji je bio vatrogasac na merdevinama, tamna silueta naspram plamenova koji su lizali kroz prozore zgrade.

PETORO MRTVIH U POŽARU U KUĆI
SA STANOVIMA ZA IZDAVANJE

Petoro ljudi, od čega je četvoro pripadalo istoj porodici, u sredu rano ujutru stradalo je u velikom požaru u kući za izdavanje u Voč Hil aveniji. Troje nastradalih su deca - Pol Krenmic, star osam godina, Frederik Krenmic, star šest godina i Alison Krenmic, stara tri godine. Četvrta žrtva je njihov otac, Adrijan Krenmic, star četrdeset jednu godinu. Gospodin Krenmic spasao je preživelo dete, Lorin Krenmic, staru osamnaest meseci. Po svedočenju gospođe Džesike Krenmic, njen suprug uzeo je najmlađe od četvoro dece u naručje i rekao: „Za minut-dva vraćam se sa ostalima. Moli se za nas.” „Više ga nisam videla”, rekla je.

Peta žrtva požara, Irving Talman, star pedeset osam godina, bio je neženja s najvišeg sprata. Stan na drugom spratu u trenutku izbijanja požara bio je slobodan. Porodica Karla Vilksa isprva je vođena kao nestala. Vilksovi su napustili zgradu u utorak uveče, zbog poplave u kuhinji.

„Plačem zbog gospođe Krenmic i njenog gubitka”, rekla je Krisilda Vilks novinaru Žurnala, „i zahvaljujem dragom bogu što je poštedeo mog supruga i decu.”

Šef vatrogasne stanice Majki O’Van rekao je da je požar započeo u podrumu zgrade za izdavanje. Kad su ga pitali o mogućnosti podmetanja požara, rekao je: „Izglednije je da se neki pijanac ušunjao u podrum, još malo popio i slučajno izazvao požar cigaretom. Verovatno je pobegao, umesto da ga pokuša ugasiti. Pet ljudi je poginulo. Nadam se da ćemo uhvatiti tu propalicu.” Kad su ga pitali o tragovima, O’Van je rekao: „Policija ima nekoliko tragova. Slede ih brzo i delotvorno. Toliko vam mogu reći.”

Ispod ovog isečka bio je prepoznatljivo uredni natpis crnim mastilom. Dvadeset osmi oktobar 1954. godine.

Pol je podigao pogled. Bio je potpuno miran, ali mu je puls brzo udarao u grlu. Iznutrica mu je bila opuštena i vrela.

Derišta.

Troje nastradalih su deca.

Četiri derišta gospođe Krenmic s donjeg sprata.

O ne, o bože, ne.

Mrzela sam ta derišta.

Bila je samo dete! Nije ni bila u kući!

Imala je jedanaest godina. Bila je dovoljno stara i inteligentna da prospe nešto kerozina oko boce jeftinog pića i da stavi zapaljenu sveću usred kerozina. Možda nije mislila da će se plan ostvariti. Možda je mislila da će kerozin ispariti pre nego što sveća sasvim izgori. Možda je mislila da će izaći napolje živi… možda je samo htela da ih uplaši i natera da se odsele. Uradila je to, Pole, jebeno je to uradila, i ti to znaš.

Da, pretpostavljao je da jeste. I ko bi posumnjao u nju?

Okrenuo je stranu.

Naišao je na još jedan isečak iz Bejkersfild žurnala, ovaj je bio od 19. jula 1957. Sadržao je sliku Karla Vilksa. Izgledao je nešto starije. Jedno je bilo jasno: nikad neće biti stariji nego što je bio na toj slici. Isečak je bio njegova čitulja.

BEJKERSFILDSKI RAČUNOVOÐA POGINUO
POSLE BIZARNOG PADA

Karl Vilks, žitelj Bejkersfilda od rođenja, umro je sinoć nedugo posle prijema u Opštu bolnicu Ernandez. Izgleda da se sapleo o gomilu odbačene odeće, ostavljenu na stepenicama, dok je silazio da odgovori na telefonski poziv. Dežurni lekar Frenk Kenli izjavio je da je Vilks umro od višestrukih preloma lobanje i slomljenog vrata. Imao je četrdeset četiri godine.

Vilks je ostavio suprugu Krisildu, sina Pola, starog osamnaest i kćerku Eni, staru četrnaest godina.

Okrenuo je sledeću stranu i na trenutak pomislio da je Eni zalepila dve kopije očeve čitulje iz poštovanja ili slučajno (pomislio je da je ono drugo verovatnije od prvog). Ali ovo je bio novinski izveštaj o drugoj nesreći. Bile su slične iz jednostavnog razloga: nijedna nesreća nije bila nesreća.

Mračni i neporecivi užas polako je osvajao prostor u njemu.

Ispod novinskog isečka urednim slovima pisalo je Los Anđeles kol, 29. januar 1962. godine.

STUDENTIKINJA UJK[ 5]-A POGINULA
POSLE BIZARNOG PADA

Andrea Sent Džejms, studentkinja UJK-a, sinoć je proglašena mrtvom po prispeću u Bolnicu Mersi u sevemom Los Anđelesu. Stradala je u bizarnoj nesreći.

Gospođica Sent Džejms delila je stan u Ulici Delorm sa studentkinjom iz škole za medicinske sestre Eni Vilks iz Bejkersfilda. Gospođica Vilks nedugo posle jedanaest uveče čula je kratki krik, praćen „strašnom lomljavom”. Gospođica Vilks, koja je učila, istrčala je na odmorište prvog sprata i videla gospođicu Sent Džejms kako leži u prizemlju, „ispruženu u veoma neprirodnom položaju”.

Gospođica Vilks je rekla da je i sama zamalo pala niz stepenice, želeći da što pre stigne do nje. „Imale smo mačka Pitera Gana. Nekoliko dana nismo ga videle. Mislile smo da ga je šinter uhvatio, zato što smo zaboravljale da mu nabavimo ogrlicu. Ležao je mrtav na stepenicama. Saplela se preko njega. Pokrila sam je džemperom i pozvala bolnicu. Znala sam da je mrtva, ali nisam znala koga da zovem.”

Gospođa Sent Džejms, rođena u Los Anđelesu, imala je dvadeset jednu godinu.

„Isuse.”

Šapćući je ponavljao tu reč. Drhtavom rukom okrenuo je stranu. Naišao je na isečak iz Kola, na kom je pisalo da je mačak lutalica kog su učenice iz škole za medicinske sestre usvojile bio otrovan.

Piter Gan. Slatko ime za mačku, pomislio je.

Kućevlasnik je znao za postojanje pacova u podrumu. Stanari su se žalili na njih. Gradska inspekcija upozorila ga je prošle godine. Kućevlasnik je digao veliku buku na sledećem sastanku gradskog veća. Bila je dovoljno glasna da zasluži članak u novinama. Eni je znala za to. Kućevlasnik je posejao otrovne mamce po podrumu, da bi izbegao pozamašnu novčanu kaznu. Mačak je pojeo otrov. Dva dana se muvao po podrumu. Pokušao je da se približi gazdaricama neposredno pre uginuća - i ubio jednu od njih.

Evo ironije dostojne Pola Harvija[ 6], pomislio je Pol Šeldon. Glasno se nasmejao. Kladim se da je taj događaj našao mesto u njegovoj emisiji.

Uredno. Veoma uredno.

Samo što mi znamo da je Eni uzela jedan od otrovnih mamaca iz podruma i da je nahranila mačku. Ako Piter Gan nije hteo da ga pojede, verovatno mu ga je sterala niz grlo štapom. Ostavila ga je na stepenicama, kad je crkao. Nadala se da će obaviti posao. Ne bi me začudilo da je znala da će se njena cimerka te večeri pripita vratiti kući. Crknuta mačka, gomila odeće. Isti modus operandi, rekao bi Tom Tvajford. Ali zašto, Eni? Novinski isečci govore o svemu izuzev o tome. ZAŠTO?

Deo njegove mašte je poslednjih nedelja, u borbi za opstanak, postao Eni. Taj deo sad je progovorio suvim, autoritativnim glasom. Rekao je nešto savršeno ludo i smisleno.

Ubila sam je, zato što je kasno uveče puštala radio.

Ubila sam je, zbog glupog imena koje je nadenula mački.

Ubila sam je, zato što sam se umorila od gledanja njenog ljubakanja s dečkom na kauču i njegove ruke zavučene tako duboko pod suknju da mi se činilo da kopa za zlatom.

Ubila sam je, zato što sam je uhvatila kako vara.

Ubila sam je, zato što me je uhvatila kako varam.

Pojedinosti nisu bitne, zar ne? Ubila sam je, zato što je bila kukuričuće derište. To je bio dovoljan razlog.

„I možda zato što je bila gospođica Pametnjakovićka”, prošaptao je Pol. Zabacio je glavu. Ponovo se prodorno i unezvereno nasmejao. Taj smeh ličio je na njakanje. Znači, ovo je tvoj spomenar? S kako raznolikim, neobičnim i otrovnim cvećem se susrećemo na tihoj šetnji po stazi Eninih uspomena!

Niko nije povezao ova dva bizarna pada? Prvo njen otac, a zatim i cimerka? Da li je to moguće?

Da, moguće je. Nesreće su se desile u petogodišnjem razmaku, u dva različita grada. O njima su izvestile različite novine, u gusto naseljenoj državi u kojoj ljudi verovatno stalno ginu lomeći vrat na stepenicama.

Bila je veoma, veoma pametna.

Činilo mu se da se po pameti mogla meriti sa Satanom lično. Samo što je u poslednje vreme počela da popušta. Ne bi bila velika uteha, ako bi konačno dolijala zbog ubistva Pola Šeldona.

Okrenuo je stranu i naišao na novi isečak iz Bejkersfild žurnala - poslednji, kako se ispostavilo. Naslov je glasio: GOSPOÐICA VILKS DIPLOMIRALA U ŠKOLI ZA MEDICINSKE SESTRE. Devojka iz malog mesta je uspela. Datum je bio 17. maj 1966. Na fotografiji je bila mlađa i zapanjujuće zgodna Eni Vilks. Osmehivala se u pravcu kamere, u uniformi i kapi medicinske sestre. Diplomirala je s najvišim ocenama. Ubila je samo jednu cimerku, da bi to postigla, pomislio je i ponovo prodorno i unezvereno zanjakao. Vetar je hujao oko kuće, kao da mu odgovara. Mamina slika lupkala je na zidu.

Sledeći isečak bio je iz Junion-Lidera iz Mančestera, Nju Hempšir, od 2. marta 1969. To je bila obična čitulja koja naizgled nije imala nikakve veze s Eni Vilks. Ernest Gonjar umro je u sedamdeset devetoj godini u Bolnici Sent Džozef. Nije naveden direktni uzrok smrti. U čitulji je pisalo da je umro „posle duge bolesti” Nadživeli su ga žena, dvanaestoro dece i, po svoj prilici, četiri stotine unučadi i praunučadi. Ništa nije moglo da se poredi s ritmičkim metodom, kad je proizvodnja velikih i malih potomaka u pitanju, pomislio je Pol. Ponovo je zanjakao.

Ubila ga je. Eto šta se dogodilo starom Erniju. Zašto bi lepila njegovu čitulju u album? Ovo je Enina knjiga mrtvih, zar ne?

Zašto, za boga miloga? ZAŠTO?

Pošto se to pitanje odnosilo na Eni Vilks, nije moglo imati razuman odgovor.

Na sledećoj strani bila je još jedna Čitulja iz Junion-Lidera, od 19. marta, 1969. Dama je identifikovana kao Hester Kvini Bolifant, stara osamdeset četiri godine. Na fotografiji je izgledala kao nešto čije su kosti ekshumirane iz katranskih jama La Brea. Kvini je glave došla ista stvar kao Erniju. Izgleda da su duge bolesti harale u tom kraju. Umrla je u Sent Džou, baš kao i Erni. Pisalo je da će pokojnica biti izložena od dva do šest po podne 20. marta u Pogrebnom zavodu Foster. Sahrana će se obaviti na Groblju Meri Sir 21. marta u četiri po podne.

Ne bi bilo loše da puste izvođenje „Eni, ne dolazi ovamo”, Mormonskog hora svetih tablica, pomislio je Pol i još malo njaknuo.

Na sledećim stranicama bile su još tri čitulje iz Junion-Lidera. Dva starca umrla su od večitog favorita, Duge Bolesti. Treća čitulja izveštavala je o smrti žene od četrdeset šest godina, Polet Simo. Umrla je od Kratke Bolesti, koja je najčešće stizala druga na cilj. Iako je fotografija na čitulji bila još zrnastija i nerazaznatljivija no obično, Pol je video da je Polet Simo u poređenju s Kvini Bolifant izgledala kao Palčica. Pretpostavio je da je stradala od kratke bolesti - teškog moždanog udara, recimo, nakon koga je prebačena u Sent Džo, nakon čega se… susrela s čim? Šta joj se desilo?

Nije hteo da razmišlja o detaljima… ali sve tri čitulje navodile su Sent Džozef kao mesto smrti.

Da li bismo naišli na ime VILKS, ako pogledamo raspored dežurstava medicinskih sestara za mart 1969. godine? Dragi prijatelji, da li meda kaki u šumi?

Ova knjiga je, ova knjiga je, blagi bože, tako debela.

Nemoj više, molim te. Ne želim da listam album. Imam ideju. Ostaviću ovu knjigu tamo gde sam je našao. Zatim ću otići u svoju sobu. Mislim da neću pisati. Mislim da ću progutati još jednu pilulu i otići u krevet. Biće osiguranje od noćne more. Prestani da se šetaš Eninom stazom uspomena, molim te. Molim te, najlepše te molim.

Ruke su mu se kretale kao da poseduju sopstveni um i volju. Nastavile su da okreću stranice, sve brže i brže.

Naišao je na još dve kratke čitulje iz Junion-Lidera, na prvoj je bio datum od kraja septembra 1969. godine, a na drugoj s početka oktobra.

Devetnaesti mart 1970. Ova je bila iz Heralda, iz Harisburga, Pensilvanija. Isečak sa poslednje strane. PREDSTAVLJANJE NOVOG BOLNIČKOG OSOBLJA. Na fotografiji je bio ćelavko s naočarima, koji je Polu ličio na tipa koji možda krišom jede slince iz nosa. U članku je pisalo da pored novog direktora (ćelavka s naočarima), Bolnica Rivervju dobija još dvadeset radnika: dva doktora, osam medicinskih sestara, kuhinjsko osoblje, čistačice i domara.

Eni je bila jedna od novih medicinskih sestara.

Na sledećoj strani, pomislio je Pol, videću kratku čitulju za starijeg čoveka ili ženu koji su preminuli u Bolnici Rivervju u Harisburgu, Pensilvanija.

Imao je pravo. Neki starkelja umro je od večitog favorita, Duge Bolesti.

Pridružio mu se drugi starac, žrtva večito druge Kratke Bolesti.

Nakon njega umrlo je trogodišnje dete koje je palo u bunar i pretrpelo ozbiljne ozlede glave. U Rivervju je dovezeno u komi.

Obamrlim rukama okretao je stranice, dok su vetar i kiša nasrtali na kuću. Obrazac je bio nepromenljiv. Dobila bi posao, ubila bi neke ljude i nastavila dalje.

Iznenada mu se ukazala slika iz sna koji je svesni deo uma zaboravio. Zbog toga je imala delfijsku dimenziju već viđenog. Video je Eni Vilks u dugoj haljini, s kapicom na glavi. Ličila je na medicinsku sestru iz londonske ludnice Bedlam. Prebacila je korpu preko ruke. Izvadila je šaku peska iz nje. Bacila ga je na znatiželjna lica pokraj kojih je prolazila. To nije bio blagotvorni prah koji donosi san, već otrovni pesak. Ubijao ih je, kad bi popao po njima. Linije na mašinama koje prate njihove krhke živote izravnale bi se, a lica pobelela.

Možda je ubila decu Krenmicovih zato što su bila derišta… cimerku… možda i svog oca. Ali zašto je ubila ove druge?

Znao je zašto. Eni u njemu je znala. Bili su stari i bolesni. Svi su bili stari i bolesni, izuzev gospođe Simo. I ona je sigurno dovezena u bolnicu kao biljka. Gospođa Simo i dete koje je palo u bunar. Eni ih je ubijala zato što…

„Zato što su bili pacovi u zamci”, prošaputao je.

Jadničci. Jadni jadničci.

Naravno. To je bilo to. Svi ljudi na svetu po Eninom pogledu na svet delili su se u tri grupe. Derišta, jadne jadničke… i Eni.

Polako je napredovala ka zapadu. Iz Harisburga u Pitsburg. Zatim u Dulut i Fargo. Godine 1978. stigla je do Denvera. Svaki put sledila je isti obrazac: „dobro došli u klub” članak u novinama, u kome je pominjano i njeno ime (u albumu nije bilo mančesterskog „dobro došli u klub” članka, verovatno zato što nije znala da lokalne novine objavljuju slične vesti), zatim dve ili tri neupadljive smrti. Ciklus je nakon toga ponovo počinjao na drugom mestu.

Tako je bilo do Denvera.

Isprva je sve izgledalo isto. Naišao je na članak o NOVIM RADNICIMA. Ovog puta bio je isečen iz novina Denverske bolnice. U njemu je navedeno i njeno ime. Pročitao je ime bolničkih novina ispisano urednim rukopisom: Nosila. „Sjajno ime za bolničke novine”, obratio se praznoj sobi „Čudi me da nikom nije palo na pamet da ih nazove Uzorak stolice.” Nije ni bio svestan prestravljenog smeha sličnog njakanju. Okrenuo je stranicu i naišao na prvu čitulju isečenu iz Roki mauntin njuza. Lora D. Rotberg. Duga bolest. Dvadeset prvi septembar 1978. Denverska bolnica.

Obrazac se poremetio.

Sledeća strana sadržala je najavu venčanja, a ne pogreba. Na fotografiji je bila Eni, ne u uniformi, već u beloj haljini, oivičenoj čipkom. Pored nje je stajao muškarac Ralf Dugan. Držali su se za ruke. Dugan je bio fizikalni terapeut. VENČANJE DUGAN-VILKS, pisalo je u Roki mauntin njuzu od 2. januara 1979. godine. Dugan je bio prilično neupečatljiv, izuzev jedne stvari: ličio je na Eninog oca. Pol je pomislio da bi sličnost bila upravo čudesna kad bi obrijao tanke brčiće. Verovatno ga je nagovorila na to, nedugo posle medenog meseca.

Pol je procenio debljinu preostalih stranica u Eninoj knjizi i pomislio da je Ralf Dugan trebalo da proveri horoskop - ups, bolje reći hororskop - kad je zaprosio Eni.

Mislim da su veoma dobri izgledi da ću nešto dalje na još neotvorenim stranicama pronaći kratak članak o tebi. Neki ljudi imaju sastanke u Samari[ 7]. Mislim da tebe čeka susret s gomilom odeće ili mrtvom mačkom na stepeništu. Mrtva mačka imaće slatko ime.

Prevario se. Sledeći isečak bio je o NOVIM RADINICIMA iz nederlandskih novina. Nederland je bio gradić zapadno od Boldera. Nije bio previše daleko odavde, procenio je Pol. Na trenutak nije mogao naći Eni u kratkoj vesti punoj imena. Shvatio je da traži pogrešno ime. Bila je tu, ali je sad postala deo društveno-seksualne korporacije zvane „Gospodin i gospođa Dugan”.

Naglo je digao glavu. Da li je čuo primicanje automobila? Nije… samo vetar. Sigurno je vetar. Spustio je pogled na Eninu knjigu.

Ralf Dugan nastavio je da pomaže bolesnim, izlomljenim i slepim u Bolnici Arapaho kaunti. Eni je najverovatnije nastavila da radi kao medicinska sestra i da pomaže i teši ozbiljno povređene.

Sad počinje ubijanje, pomislio je. Jedino pitanje tiče se Ralfa, da li odlazi na početku, u sredini ili na kraju?

Ponovo je pogrešio. Sledeći isečak nije bio čitulja, već kopija oglasa o nekretninama. U gornjem levom uglu oglasa bila je fotografija kuće. Pol ju je prepoznao samo zahvaljujući ambaru. Naposletku, nikad je nije video spolja.

Eni je ispod nje napisala urednim rukopisom: Kapara je plaćena 3. marta 1979. godine. Papiri su dobijeni 18. marta 1979. godine.

Kuća za penzionisanje? Pol je sumnjao u to. Vikendica? Ne, nisu mogli da priušte takav luksuz. Pa…

Pa, možda preteruje s fantaziranjem, ali pokušaće s novom idejom. Možda je stvarao volela Ralfa Dugana. Možda ni posle godinu dana nije mogla da namiriše njegovu kukuričuću suštinu. Nešto se sigurno promenilo. Nije bilo čitulja od…

Vratio se nekoliko stranica unazad.

Od Lore Rotberg, od septembra 1978. godine. Prestala je da ubija otprilike kad je upoznala Ralfa. Ali to je bilo tada, a ovo je sada. Pritisak se taložio. Depresivni periodi su se vraćali. Pogledala bi stare ljude… smrtno bolesne… i pomislila kako su oni jadni jadničci. Zatim bi rekla sebi: To me zaista rastužuje u okruženju kilometarskih hodnika s pločicama, bolničkih mirisa, škripanja cipela s gumenim đonovima i bolnog stenjanja pacijenata.

Zaključio je da su Ralf i Eni potražili duševni mir u prirodi.

Okrenuo je stranu i zatreptao.

Na dnu stranice bio je natpis izveden gnevnim, širokim potezima: JEBI SE! DVADESET TREĆI AVGUST 1980.

Debeli papir bio je pocepan na nekoliko mesta. Iscepalo ga je nalivpero, stiskano gnevnom rukom.

Pred njim je bio isečak iz rubrike ODOBRENI RAZVODI nederlandskih novina. Morao je da okrene album da bi video da li su se Eni i Ralf pojavili u njoj. Zalepila je isečak naopako.

Da, tu su. Ralf i Eni Dugan. Razveli su se zbog mentalne okrutnosti.

„Razveli su se posle kratke bolesti”, promrsio je Pol i ponovo podigao pogled. Učinilo mu se da čuje zvuk automobilskog motora. Načuljio je uši. Čuo je vetar, samo vetar… bilo bi bolje da se vrati u sigurnost svoje sobe. Nije se radilo samo o sve gorem bolu u nogama, opasno se približavao gubitku razuma.

Ponovo se nagnuo preko knjige. Na perverzan način bila je previše dobra da bi je ispustio iz ruku. Mogla se porediti s romanom koji je tako odvratan da jednostavno morate da ga dovršite.

Enin brak je razvrgnut na mnogo uredniji način nego što je Pol očekivao. Bilo bi pošteno reći da je do razvoda došlo posle kraće bolesti - godinu i po dana blagorodnog života u bračnoj zajednici ni po čijem merilu ne može biti dugo vreme.

Kupili su kuću u martu. Takav korak ne preduzima se ako mislite da vam se brak raspada po šavovima. Šta se desilo? Nije znao. Mogao je da izmisli priču, ali bi ona bila samo plod njegove mašte. Ponovo je pročitao isečak. Primetio je nešto sugestivno: Andžela Ford od Džona Forda, Kirsten Froli od Stenlija Frolija, Dana Maklaren od Lija Maklarena. I…

Ralf Dugan od Eni Dugan.

Dobri stari američki običaj, zar ne? Niko negovori mnogo o njemu, ali on postoji. Muškarci prose po mesečini, a žene podnose tužbe na sudu. Nije uvek tako, ali obično jeste. Kakvu li nam priču priča ova gramatička struktura? Andžela kaže: „Beži na zadnja vrata, Džek!”, Kirsten poručuje: „Napravi novi plan, Stene!” Dana veli: „Daj ključeve, Li!” Šta nam Ralf, jedini muškarac naveden kao prvi na ovom spisku govori? Mislim da govori: „Puštajte me odavde, dođavola!”

„Možda je video mrtvog mačka na stepenicama”, prokomentarisao je Pol.

Sledeća strana. Još jedan članak o NOVIM RADNICIMA. Ovaj je iz Kamere, Bolder, Kolorado. Deset novih radnika stoje na travnjaku Bolnice Bolder. Eni je u drugom redu. Lice joj je prazni beli krug, ispod kape s crnom trakom. Još jedno otvaranje još jedne predstave. Datum ispod članka je 9. mart 1981. Ponovo je uzela devojačko prezime.

Bolder. Eni je tamo potpuno poludela.

Sve brže je okretao stranice. Užas je rastao u njemu. Dve misli su ga opsedale: Zašto, za ime božje, nisu brže kapirali? i Kako im je, za ime božje, skliznula kroz prste?

Deseti maj 1981. godine - duga bolest. Četrnaesti maj 1981. godine - duga bolest. Dvadeset treći maj - duga bolest. Deveti jun - kratka bolest. Petnaesti jun - kratka. Šesnaesti jun - duga.

Kratka. Duga. Duga. Kratka. Duga. Duga. Kratka.

Okretao je stranice drhtavim rukama, Namirisao je slabi vonj osušeng lepka za papir.

„Hriste, koliko ljudi je ubila?”

Ako je bio u pravu računajući svaku čitulju zalepljenu u albumu kao ubistvo, do kraja 1981. godine ubila je više od trideset ljudi… a da predstavnici vlasti nisu pustili ni glasa. Većina žrtava bila je stara, ostale su bile teško povređene, ali ipak… čovek bi pomislio…

Eni se 1982. godine konačno saplela. Na isečku iz Kamere od 14. januara bilo je njeno prazno, gotovo kameno lice ispod naslova: IMENOVANJE NOVE GLAVNE MEDICINSKE SESTRE PORODILJSKOG ODELJENJA.

Dvadeset devetog januara počeli su prvi smrtni slučajevi u porodilištu.

Eni je beležila podatke karakteristično pedantno. Pol je lako pratio događaje. Da su ljudi koji su ti bili na tragu pronašli ovu knjigu, strpali bi te u zatvor - ili ludnicu - do kraja života.

Prva dva smrtna slučaja među bebicama u porodilištu nisu pobudila sumnju. Jedna od stradalih beba rođena je s ozbiljnim poremećajem. Ali bebe, s poremećajima ili bez njih, nisu isto što i starci koji umiru od otkazivanja bubrega ili žrtve automobilskih nesreća dovezene žive, s pola glave ili rupama veličine volana na stomaku. Počela je da ubija zdrave, pored beznadežnih slučajeva. Pretpostavio je da je, u sve dubljem psihotičkom poniranju, i u njima videla jadne jadničke.

Do sredine marta 1982. u porodilištu Bolnice Bolder zabeleženo je pet smrtnih slučajeva. Pokrenuta je temeljna istraga. Kamera je 24. marta kao mogućeg krivca navela „neispravne lekove”.

Citiran je „poverljivi izvor iz bolnice”. Pol se zapitao da li je taj izvor mogla biti Eni Vilks lično.

U aprilu je umrla još jedna beba. Dve su umrle u maju.

Na naslovnoj strani Denver posta od 1. aprila osvanuo je sledeći naslov:

GLAVNA MEDICINSKA SESTRA PORODILJSKOG
ODELJENJA ISPITIVANA ZBOG SMRTI ODOJČADI

Optužnica još nije podignuta, rekla je službenica
za odnose s javnošću šerifove kancelarije

Piše Majki Lit

Eni Vilks, tridesetdevetogodišnja glavna medicinska sestra porodiljskog odeljenja u Bolnici Bolder, danas je ispitivana povodom smrti devet beba - smrti koje su se dogodile u razmaku od nekoliko meseci. Svi smrtni slučajevi desili su se posle imenovanja gospođice Vilks.

Službenica za odnose s javnošću šerifove kancelarije Tamara Kinsolving, na pitanje da li je gospođa Vilks uhapšena, rekla je da nije. Na pitanje da li je gospođica Vilks došla svojom voljom u stanicu da bi dala podatke o slučaju, gospođa Kinsolving je odgovorila: „Moram vam reći da to nije bio slučaj. Situacija je malo ozbiljnija od toga.” Na pitanje da lije Vilksova optužena za neki zločin, gospođa Kinsolving je odgovorila: „Nije. Još nije.”

Ostatak članka bio je pregled Enine karijere. Bilo je jasno da je često menjala mesta zaposlenja i stanovanja, ali nije bilo naznaka da su ljudi u svim bolnicama u kojima je radila, ne samo u onoj u Bolderu, često otezali papke dok je bila na dužnosti.

Pogledao je prateću fotografiju. Bio je fasciniran.

Eni u pritvoru. Blagi bože, Eni je u pritvoru, idol nije pao, ali posrće… posrće…

Pela se uz kamene stepenice u društvu krupne policajke, tupog izraza lica. Bila je u uniformi medicinske sestre i belim cipelama.

Na sledećoj strani bio je isečak s naslovom: VILKSOVA JE PUŠTENA. ĆUTALA JE NA ISPITIVANJU.

Izvukla se. Nekako se izvukla uprkos svemu. Kucnuo je čas da nestane i da se pojavi na drugom mestu - u Ajdahu, Juti, možda i u Kalifomiji. Nije to učinila, već se vratila na posao. Umesto kolumne NOVI RADNICI s nekog mesta dalje na zapadu, naišao je na masni naslov na naslovnoj stranici Njuza od 2. jula 1982. godine:

Užas se nastavlja:

U BOLNICI BOLDER UMRLA SU JOŠ TRI ODOJČETA

Vlasti su dva dana kasnije uhapsile portorikansku čistačicu, samo da bi je pustili posle devet sati. Devetnaestog jula denverski listovi Post i Njuz izvestili su o Eninom hapšenju. Početkom avgusta došlo je do kratkog preliminarnog ročišta. Devetog septembra izvedena je pred sud zbog ubistva kćerke Kristoferovih, ženskog deteta starog jedan dan. Optužena je za još sedam prvostepenih ubistava. U članku je pisalo da su neke od Eninih navodnih žrtava poživele dovoljno dugo da dobiju ime.

Među izveštajima sa suđenja bila su pisma čitalaca, objavljena u denverskim i bolderskim novinama. Zapazio je da je birala samo ona najneprijateljskije intonirana - ona koja su podržavala njen iščašeni pogled na čovečanstvo kao neprijateljsko pleme. Pisma su bila otrovna, po svim merilima. Svi su se slagali da je vešanje preblaga kazna za Eni Vilks. Jedan čitalac nazvao ju je Zmajevom Damom, Tako su je zvali dok je trajalo suđenje. Većina je mislila da Zmajeva Dama zaslužuje da bude izbodena usijanim viljuškama nasmrt. Bilo je mnogo dobrovoljaca za ulogu dželata.

Eni je pored jednog takvog pisma napisala: Motke i kamenje mogu mi slomiti kosti, ali me reči ne mogu povrediti, za nju nekarakteristično nesigurnim, pomalo patetičnim rukopisom.

Njena najveća greška očigledno je bila ta što nije prestala s ubistvima kad su ljudi konačno opazili da se nešto događa. To je bilo loše, ali nažalost ne i dovoljno loše. Kameni idol samo je posrnuo. Optužba se u potpunosti zasnivala na indicijama. Na nekim mestima bila je tako tanka da se providela. Okružni tužilac raspolagao je otiskom ruke na licu i grlu kćerke Kristoferovih, koji je odgovarao Eninoj šaci i ametistnom prstenu koji je nosila na četvrtom prstu desne šake. Raspolaganje i podacima o ulascima i izlascima u porodiljsko odeljenje, koji su se uglavnom poklapali sa smrtnim slučajevima. Ali, Eni je bila glavna medicinska sestra u porodilištu, što znači da je stalno ulazila i izlazila iz odeljenja. Odbrana je ukazala na desetine slučajeva u kojima je Eni ulazila u odeljenje, a da se ništa loše nije dogodilo. Pol je pomislio da je to isto kao dokazivanje da meteori nikada ne udaraju u našu planetu ukazivanjem na pet dana u kojima nijedan nije pao na imanje farmera Džona. To mu nije smetalo da shvati kakav utisak je ova tvrdnja mogla imati na porotu.

Tužilaštvo je plelo mrežu najbolje što je moglo, ali je otisak šake s prstenom bio najbolji prokleti dokaz kojim je raspolagalo. Činjenica da je država Kolorado uopšte odlučila da izvede Eni pred sud na osnovu tako mršavog dokaznog materijala nagnala je Pola da otkrije jednu neospornu činjenicu i izvede jednu osnovanu pretpostavku. Pretpostavio je da je Eni na prvom saslušanju rekla nešto što je bilo izuzetno sugestivno, možda i inkriminišuće. Njen advokat uspeo je da spreči da zapisnik s tog saslušanja uđe u sudske spise. Sigurna činjenica bila je da je Enina odluka da svedoči u svoju korist na preliminarnom ročištu bila izuzetno nepromišljena. Njen advokat nije mogao sprečiti predstavljanje tog svedočenja na suđenju (iako se gotovo izlomio pokušavajući da to učini). Eni, za tri dana avgusta koje je provela „tamo na klupi u Denveru”, možda ništa nije priznala, ali nije mogao da se otme utisku da je malo toga sakrila.

U isečcima iz albuma bilo je pravih bisera:

Da li su me rastuživali? Naravno da su me rastuživali, s obzirom na svet u kome živimo.

Nemam čega da se stidim. Nikad se ne stidim. Kad nešto uradim, uradila sam. Ne osvrćem se na takve stvari.

Da li sam bila na sahrani nekog od njih? Naravno da nisam. Sahrane su veoma neveseli i deprimirajući skupovi. Takođe ne verujem da bebe imaju dušu.

Ne, nikad nisam plakala.

Da li mi je bilo žao? Pretpostavljam da je to filozofsko pitanje, zar ne?

Naravno da sam razumela pitanje. Razumela sam sva vaša pitanja. Znam da mi svi radite o glavi.

Da je zahtevala da svedoči u svoju korist na suđenju, pomislio je Pol, njen advokat verovatno bi je upucao, da bi je ućutkao.

Slučaj je 13. decembra 1982. predat poroti. Naišao je na zapanjujuću fotografiju iz Njuza, na kojoj Eni spokojno sedi u pritvorskoj ćeliji i čita Mizerinu potragu. U MIZERIJI? Pisalo je ispod nje. NE I ZMAJEVA DAMA. Eni spokojno čita omiljenu knjigu, čekajući presudu.

Slede masni naslovi od 16. decembra: ZMAJEVA DAMA PROGLAŠENA NEVINOM. U članku je citiran porotnik koji je zamolio da se njegovo ime ne navodi. „Duboko sumnjam u njenu nevinost. Nažalost, gajim osnovane sumnje u njenu krivicu. Nadam se da će joj ponovo suditi na nekom od sudova. Možda će tužilaštvo biti u stanju da ponudi jače dokaze od ovih.”

Svi su znali da je to učinila, ali niko nije mogao da to dokaže. Provukla im se kroz prste.

Naredne tri-četiri strane su bile pune isečaka vezanim za slučaj. Okružni tužilac rekao je da će Eni sigurno biti suđeno po drugim optužbama. Posle tri nedelje rekao je da nikad nije rekao tako nešto. Kancelarija okružnog tužioca početkom februara 1983. godine izdala je saopštenje s tvrdnjom da je slučaj Ubistva odojčadi u Bolnici Bolder još i te kako otvoren, ali da je slučaj protiv Eni Vilks zatvoren.

Provukla im se kroz prste.

Njen suprug nije svedočio ni za jednu stranu. Pitam se zašto?

U knjizi je bilo još stranica, ali je, po načinu na koji su nalegale jedna na drugu, zaključio da se bliži kraju Enine priče. Hvala bogu.

Sledeća strana bila je iz Sajdvinder gazete od 19. novembra 1984. godine. Šetači po prirodi pronašli su raspadnute i delimično raskomadane ostatke mladića u istočnom delu Rezervata Grider. Novine od sledeće nedelje identifikovale su ga kao Endrua Pomeroja, starog dvadeset tri godine, iz Kold Strim Harbora, Njujork. Pomeroj je u septembru prošle godine auto-stopom krenuo iz Njujorka za Los Anđeles. Petnaestog oktobra poslednji put javio se roditeljima. Pozvao ih je na njihov račun iz Džulsburga. Leš je pronađen u suvom rečnom koritu. Policija je pretpostavila da je Pomeroj ubijen blizu Auto-puta 9 i da su prolećne bujice odnele njegov leš do rezervata. U izveštaju patologa pisalo je da su smrtonosne rane nanete sekirom.

Pol se upitao koliko je rezervat daleko odavde.

Okrenuo je stranicu. Ostao je bez daha, kad se suočio s poslednjim novinskim isečkom. Imao je Osećaj da je posle turobnog prebiranja po nepodnošljivoj hronologiji na prethodnim stranama naišao na sopstvenu čitulju. Nije bilo baš tako, ali…

„Ali je u dovoljnoj meri slično”, prozborio je tihim, promuklim glasom.

Isečakje bio iz Njuzvika. Iz rubrike „Tranzicije”. Ispod najave razvoda televizijske glumice i iznad podataka p smrti čeličnog magnata sa Srednjeg zapada, pisalo je:

PROGLAŠEN NESTALIM: Pol Šeldon, 42, romanopisac najpoznatiji po nizu dela o seksi, brbljivoj, nepotopivoj Mizeri Častejn. Nestalim ga je proglasio njegov agent Brajs Bel. „Mislim da je dobro”, rekao je Bel, „ali bih želeo da stupi u kontakt sa mnom, da bih se smirio. Njegove bivše supruge žele da ih pozove i popuni njihove bankovne račune.” Šeldon je poslednji put viđen pre sedam nedelja u Bolderu, Kolorado, gde je otišao da bi završio roman.

Novinski isečak bio je star dve nedelje.

Proglašen sam nestalim, to je sve. Samo sam proglašen nestalim. Nisam mrtav, to nije isto što i biti mrtav.

Ipak se tako osećao. Spopala ga je nagla potreba za lekovima, zato što ga nisu samo noge bolele. Sve ga je bolelo. Oprezno je vratio knjigu na mesto. Zakotrljao se ka gostinskoj sobi.

Vetar je zavijao oko kuće. Šamarao je hladnom kišom, jače no ikad. Pol je uplašeno mrmljao. Očajnički je pokušavao da sačuva prisustvo duha i ne zaplače.

19

Sat kasnije, pun droge lagano je tonuo u san. Urlanje vetra sad je zvučalo umirujuće, umesto zastrašu juće. Pomislio je: Neću pobeći. Nema šanse. Šta je Tomas Hardi rekao u Neznanom Džudu? „Trebalo je da neko naiđe i ublaži dečakov užas, ali niko nije… zato što niko to ne čini.” Tako je. Istina je. Tvoj brod neće pristati, zato što ničiji brodovi ne pristaju. Usamljeni Rendžer zauzet je snimanjem reklama za ovsene pahuljice, a Supermen snima filmove u Tinsel Taunu[ 8]. Prepušten si samom sebi, Poli. Sam-samcit. Ko zna zašto je to dobro? Zato što, naposletku, možda znaš odgovor.

Znao je, naravno da je znao.

Moraće da je ubije, ako želi da se izvuče odavde. Da, to je odgovor - jedini koji postoji. Dakle, zaigraćeš istu staru igru, zar ne? Poli… Možeš li?

Odgovorio je bez trunke oklevanja: Da, mogu.

Zatvorio je oči. Zaspao je.

20

Oluja se i sutradan nastavila. Oblaci su se tek noću razišli i razvejali. Temperatura se naglo spustila sa petnaest na minus četiri stepena. Čitav svet se smrznuo. Pol je ujutru, drugog samotnjačkog dana sedeo pored prozora spavaće sobe i posmatrao blistavi, ledeni svet. Čuo je skičanje krmače Mizeri u ambaru i mukanje krave.

Često je slušao životinje. Bile su deo pozadinske buke, kao sat u dnevnoj sobi. Svinja nikad nije ovako skičala. Činilo mu se da je krava već mukala na isti način, ali je to bio loš zvuk; koji je čuo u lošem snu, zato što je trpeo strahoviti bol. Čuo ga je za vreme Eninog prvog odsustva, kad ga je ostavila bez tableta. Odrastao je u predgrađu Bostona i najveći deo života proveo u Njujorku. Uprkos tome mislio je da zna šta to bolno mukanje znači. Jedna krava bila je spremna za mužu. Ona druga nije, verovatno zato što ju je Eni već načisto izmuzla, pošto ponekad nije znala šta radi.

Šta se dešava sa svinjom?

Gladna je. To je sve. To je bilo dovoljno.

Stoka danas neće biti namirena. Sumnjao je da bi Eni mogla da se vrati, čak i da je htela. Ovaj kraj sveta upravo se preobrazio u ogromno klizalište. Iznenadila ga je simpatija koju je osećao prema životinjama i dubina besa prema Eni koja ih je ostavila da se pate u oborima, zaokupljena nadmenim, slepim egoizmom.

Kad bi tvoje životinje znale da govore, Eni, rekle bi ti koje ovde PRAVA prljava ptičica.

Osećao se prilično dobro. Jeo je hranu iz konzervi, pio vodu iz novog bokala i redovno uzimao tablete. Spavao je svakog popodneva. Priča o Mizeri, njenoj amneziji i i njenoj dosad nepoznatoj (i spektakularno pokvarenoj) rođaci postojano je odmicala ka Africi, poprištu dešavanja u drugom delu romana. Ijan i Džeffi otišli su u Sautempton da bi opremili škunu zvanu Lorelajl za daleki put. Mizeri je stalno i u najnezgodnijim trenucima zapadala u kataleptički trans, da i ne govorimo da bi umrla odmah posle ujeda pčele. Na crnom kontinentu biće izlečena ili će na njemu ostaviti kosti. Na dvesta četrdeset kilometara od Loustauna, sićušne britansko-holandske naseobine na severnom vrhu opasnog polumeseca Berberske obale, živele su Burke, najopasniji urođenici Afrike. Zvali su ih i ljudi-pčele. Mali broj belaca koji se usudio da stupi na njihovu teritoriju vratio se u civilizaciju. Oni su pričali čudesne priče o ženskom licu koje štrči na padini visoke, prastare stenovite formacije, nemilosrdnom licu s razjapljenim ustima i golemim rubinom, utisnutim u kameno čelo. U opticaju je bila još jedna priča, tačnije neobično žilava glasina, da u pećinama koje su premrežile kamen iza idolovog draguljem ukrašenog čela žive džinovske albino pčele, da se zaštitnički okupljaju oko kraljice, želatinoznog monstruma, posednika neopisivo smrtonosnog otrova i beskrajno moćne magije.

Danju se zabavljao ovim maštarijama. Uveče bi ćutke sedeo, slušao skičanje svinje i razmišljao kako da ubije Zmajevu Damu.

Otkrio je da se igranje igre Možeš li? u stvarnom životu prilično razlikovalo od igranja te igre s prekrštenim nogama s decom ili ispred pisaće mašine, u odraslom dobu. Kad je bila samo igra (bila je to, čak i ako su ga plaćali za igranje), smišljao je prilično otkačene stvari i uspevao da ih učini uverljivim. Dobar primer bilo je uspostavljanje veze između Mizeri Častejn i gospođice Šarlote Evelin Hajd (ispostavilo se da su polusestre; Mizeri će kasnije otkriti da je njen otac u Africi i da se druži s ljudima-pčelama, Burkama). Maštovito mudrovanje u stvarnom životu nekako je gubilo svoju moć.

Ipak se trudio. U kupatilu u prizemlju bilo je mnogo lekova. Sigurno je mogao da je ucmeka nekima od njih ili da je makar izbaci iz stroja dovoljno dugo da sam obavi posao? Uzmimo novril za primer. Ne bi morao da se trudi oko nje, ako bi je napojio s dovoljno tog sranja. Odlebdela bi na svom oblaku.

To je veoma dobra ideja, Pole. Reći ću ti šta da radiš. Pokupi gomilu tih tableta, pa ih nadrobi po sladoledu. Proždraće ih samo tako, misleći da su pistaći.

Ne, znao je da to neće upaliti. Ni pražnjenje sadržaja tableta u sladoled nije dolazilo u obzir, zato što je sirovi novril bio čudesno gorak. Znao je to na osnovu ličnog iskustva. Gorčina u očekivano slatkom sladoledu ne bi joj promakla… a zatim, jao si ga tebi, Poli. Jao si ga tebi do daske.

U igri bi to bila prilično dobra ideja. U stvarnom životu pak jednostavno ne bi mogla da prođe. Nije bio siguran da li birizikovao čak i da je beli prah u tabletama bio gotovo ili u potpunosti bezukusan. Taj plan jednostavno nije bio dovoljno bezbedan, niti siguran. Ovo nije igra, već stvarni život, njegov život.

Kojekakve ideje prolazile su mu kroz glavu. Redom ih je odbacivao. Jedna je bila da obesi nešto (prvo mu je pala na pamet pisaća mašina) iznad vrata, nešto što bi je ubilo ili onesvestilo kad bi ušla. Druga je bila postavljanje pisaće mašine na stepenice. Oba plana imala su isti nedostatak kao stari trik „novril u sladoledu” - nijedan nije bio dovoljno pouzdan. Nije imao dovoljno mašte da zamisli šta bi mu se dogodilo posle neuspelog pokušaja ubistva.

Mizeri je i druge večeri u sumrak uporno skičala. Zapomagala je monotonije i žalosnije nego ikad. Njeni vapaji zvučali su kao škripanje nezaključanih vrata na zarđalim šarkama, prepuštenih na milost i nemilost snažnom vetru. Krava je naglo umukla. Pol se s nelagodnošću pitao da li joj je vime puklo, prouzrokujući smrt usled gubitka krvi. Njegova

tako živopisna!

mašta ponudila mu je sliku krave koja leži mrtva u bari mleka i krvi. Hitro ju je odstranio iz uma. Govorio je sebi da ne budali i da krave ne umiru na taj način. Nije znao da li je to tačno. Sem toga, krava nije bila njegov problem, zar ne?

Sve tvoje maštovite ideje svode se na isto - želiš da je ubiješ daljinskim upravljačem. Ne želiš njenu krv na rukama. Ponašaš se kao onaj čovek koji najviše voli sočni odrezak, ali mu pozli kadgod prođe pored klanice. Slušaj, Poli! Utuvi ovo: moraš da se suočiš sa stvarnošću. Bez maštarija. Bez okolišanja. Je li jasno?

Jasno je.

Otkotrljao se u kuhinju. Redom je otvarao fioke dok nije našao noževe. Odabrao je najduži kuhinjski nož. Vratio se u sobu. Zastao je da obriše tragove točkova na dovratku. Znaci prolaska su, uprkos njegovom trudu, bivali sve vidljiviji.

Nije važno. Neće ih videti, ako ih još jednom previdi.

Spustio je nož na noćni stočić. Seo je na krevet i sakrio nož ispod madraca. Kad se Eni vrati, zamoliće je za čašu hladne vode. Zariće joj nož u grlo, kad se bude nagnula da mu je da.

Ništa maštovito.

Zažmurio je i utonuo u san. Nije ni mrdnuo kad se čeroki u četiri ujutru tiho zakotrljao prilaznim putem, s ugašenim motorom i svetlima. Nije znao da se vratila sve dok nije osetio ubod igle na ruci. Prenuo se iz sna i ugledao njeno lice.

21

Isprva je mislio da sanja scenu iz sopstvene knjige, da je tama, tama iz sna koja vlada u pećini iza gigantske kamene glave boginje pčele Burki i da je ubod koji je osetio, ubod pčele…

Promrmljao je nešto što nije ništa značilo - nešto što je značilo samo idi odavde, gubi se, glasu iz sna.

„Pole.”

Ovo nije bio glas iz sna, već Enin.

Naterao je kapke da se podignu. Da, to je bila ona. Panika se na trenutak pojačala. Zatim je otekla kao tečnost koja se odliva niz delimično zapušeni odvod.

Šta se, dođavola…

Bio je u potpunosti dezorijentisan. Stajala je u senkama, kao da nikad nije ni odlazila. Nosila je vunenu haljinu i šljampavi džemper. Video je iglu u njenoj ruci i shvatio da je dobio injekciju. Jebi ga. Obrni-okreni, izađe mu na isto. Ubola ga je boginja. Ali šta je…

Vrela panika ponovo je neuspešno pokušala da zagospodari njime. Osećao je samo akademsko iznenađenje i nešto intelektualne radoznalosti. Zanimalo ga je odakle dolazi i zašto baš sada. Pokušao je da podigne ruke. Malo su se podigle… ali samo malo, kao da su na njima visili nevidljivi tegovi. Pale su na posteljinu s tupim zvukom.

Nije važno šta mi je ubrizgala. Ovo je trenutak s kraja knjige. Ovo je trenutak da se na poslednjoj stranici napiše KRAJ.

Ni ova misao nije porodila strah. Nije osećao ništa izuzev spokojne euforije.

U najmanju ruku pokušala je da ga učini što prijatnijim… da ga učini…

„A, tu li si!”, reče Eni. Dodala je s neveštom koketnošću: „Vidim te, Pole… vidim tvoje plave oči. Da li sam ti ikad rekla da imaš divne plave oči? Pretpostavljam da su ti druge žene to rekle - one koje su mnogo zgodnije od mene i mnogo smelije u izražavanju svojih osećanja.”

Vratila se. Prišunjala mi se noću. Svejedno je da ti me je ubila. Iglom ili pčelinjim žalcem. Toliko o nožu ispod kreveta. Sad sam samo još jedna, najsvežija od zamašnog broja žrtava. Kad je tupa euforija potaknuta injekcijom počela da se širi njegovim telom, pomislio je s izvesnom veselošću: Jaka sam ti ja Šeherezada.

Očekivao je da će odmah utonuti u san - konačni san - ali se to nije desilo. Video je kako gura špric u džep haljine i kako seda na krevet, ne tamo gde je obično sedela, već u podnožje. Na trenutak je video samo njena čvrsta, krupna leđa, kad se nagnula, kao da nešto proverava. Čuo je drveno čuk, metalno klang, a zatim drhtavi zvuk koji je negde čuo. Setio se. Uzmi šibice, Pole.

Drvene šibice. Nije znao čega još ima u podnožju kreveta, ali je kutija drvenih šibica svakako bila tamo.

Okrenula se ka njemu. Ponovo se osmehnula. Nije znao šta se u međuvremenu dogodilo s njom, ali je apokaliptična depresija svakako prošla. Zatakla je neposlušni uvojak kose iza uva. Nevin, devojački gest odudarao je od tupog, sparušenog uvojka lišenog sjaja.

Tupi, sparušeni uvojak lišen sjaja. Ne zaboravi taj opis, stvarno nije loš. Načisto sam stondiran. Prethodna dešavanja bila su uvod u ovo sranje. Hej, bebice, ovo je auto-put sjebavanja, sjeban, sam, ali ovo je kristalni vrh, sranje, ovoje kilometarsko dizanje u jebenom rolsu, ovo je…

„Šta želiš prvo da čuješ, Pole?”, pitala je. „Dobru ili lošu vest?”

„Prvo dobru vest.” Uspeo je da razvuče usne u široki, budalasti osmeh. „Pretpostavljam da je loša vest da je ovo KRAJ, jelda? Pretpostavljam da ti se knjiga nije mnogo dopala, jelda? Šteta… pokušao sam. Dobro mi je išlo. Upravo sam počeo da… znaš… počeo sam da se ložim na nju.”

Prekorno ga je odmerila. „Tvoja knjiga veoma mi se sviđa, Pole. To sam ti rekla. Ja nikad ne lažem. Toliko mi se svidela da je neću čitati do samog kraja. Žao mi je što ćeš odsad morati da sam dopisuješ slova n, ali… to bi bilo ravno gvirenju preko ramena.”

Njegov glupi, budalasti osmeh još više se proširio. Pomislio je da će mu se uskoro krajevi usana sastaviti na potiljku, svezaće se u ljubavnom čvoru, pa će većina njegovog napaćenog bića jednostavno otpasti. Možda će pasti u nokšir, pored kreveta. Alarmna zvona su se oglasila, u nekom dubokom, mutnom delu uma do kog droga još nije stigla. Knjiga joj se sviđala, što znači da nije htela da ga ubije. Šta god da se dešavalo, nije nameravala da ga ubije. Imala je nešto gore na umu, ako njegova procena Eni Vilks nije bila potpuno pogrešna.

Svetlost u sobi više nije izgledala prigušena, već čudesno čista i puna vlastitog sivog i tajanstvenog šarma. Zamišljao je ždralove polupokrivene sivkastom izmaglicom boje metala, kako elegantno i nemo stoje pored planinskih jezera na toj svetlosti. Zamišljao je liskunske pege na stenju koje štrči iz prolećne trave na planinskim pašnjacima kako blistaju s prljavim sjajem glaziranog prozorskog stakla na toj svetlosti. Zamišljao je vilenjake koji rintaju u dugim vrstama pod rosom natopljenim lišćem bršljana na tom svedu…

AUU, al’ sam se ustondirao, pomislio je. Tiho se zakikotao.

Eni mu je uzvratila osmeh. „Dobra vest je da je tvoj auto nestao. Mnogo sam se brinula zbog tvog auta, Pole. Znala sam da ga se neću rešiti bez ovakve oluje, i da čak ni ona neće moći da obavi posao. Prolećne bujice pomogle su mi da se rešim one prljave ptičice Pomeroja, ali automobil je mnogo teži od muškarca, zar ne? Čak i muškarca punog kukuričućih laži kao što je on. Ali, oluja i bujice odradile su svoje. Tvoj auto je nestao. To je dobra vest”

„Šta…” Zvona su još tiho zvonila na uzbunu. Pomeroj… to ime bilo mu je poznato, ali nije mogao da se seti odakle. Pomeroj, dvadeset tri godine, iz Kold Strim Harbora, Njujork. Pronađen je u Rezervatu Grider, ma gde to bilo.

„Znaš, Pole”, rekla je izveštačenim glasom koji je tako dobro poznavao. „Nema potrebe da budeš tako snebivljiv. Znam da znaš ko je Endi Pomeroj, zato što znam da si čitao moju knjigu. Pretpostavljam da sam se na izvestan način nadala da ćeš je pročititati, inače je ne bih ostavila na vidnom mestu, zar ne? Ali, pobrinula sam se, znaš - pobrinula sam se za sve. Nisam se iznenadila kad sam videla da su niti pokidane.”

„Niti”, prozborio je, slabašnim glasom.

„O, da. Jednom sam čitala o načinu da saznaš da li je neko njuškao po tvojim fiokama. Zalepiš veoma tanku nit preko svake od njih. Ako se vratiš i ako je jedna od njih pokidana, znaš šta se dogodilo, zar ne? Znaš da je neko njuškao. Vidiš da nije bilo teško.”

„Da, Eni.” Slušao je, iako je uistinu hteo da se divi čudesnoj svetlosti.

Ponovo se nagnula da bi proverio ono što je bilo u podnožju kreveta. Ponovo je čuo tupo čuk i klank. Drvo je udarilo u neki metalni predmet. Okrenula se prema njemu. Ponovo je nehajno nameštala kosu.

„To sam učinila sa mojom knjigom. Nisam se poslužila nitima, već kosom s moje glave. Zalepila sam vlasi preko knjige u tri različita pravca. Sve tri vlasi bile su pokidane, kad sam se rano jutros vratila. Ušunjala sam se kao mišić, da te ne bih probudila. Tako sam znala da si prelistao moju knjigu.” Ućutala se i osmehnula. To je bio veoma topao osmeh za nju, ali je zbog nečega bio vrlo neprijatan. „Nisam se mnogo iznenadila. Znala sam da si izlazio iz sobe. To je loša vest. Dugo, dugo vremena sam znala, Pole.”

Pretpostavljao je da bi trebalo da se oseća gnevno i smeteno. Znala je, izgleda da je znala gotovo od samog početka… ali je osećao samo snenu, vazdušastu euforiju. Ono što je govorila nije mu se činilo ni izbliza važnim kao to veličanstveno i zapanjujuće svetlo, dok je dan titrao na rubu preobražaja.

„Ali”, rekla je poslovnim tonom, „govorili smo o automobilu. Imam gume s kramponima, Pole. Na mom mestu na visovima čuvam komplet lanaca za gume. Juče oko podneva bilo mi je znatno bolje. Najveći deo vremena tamo gore provodim na kolenima, u najusrdnijoj molitvi. Odgovor je stigao, kao što obično stiže. Bio je prilično jednostavan. Gospod hiljadostruko vraća ono što mu prineseš u molitvi. Stavila sam lance i i polako krenula ovamo. Nije bilo lako. Znala sam da mogu nastradati uprkos kramponima i lancima. Takođe sam znala da na vijugavim seoskim drumovima nema ’malih nesreća’! Nisam se brinula. Osećala sam se sigurno u rukama gospodnjim.”

„To je veoma ohrabrujuće, Eni”, zakrkljao je Pol.

Odmerila ga je pogledom punim zaprepašćenja i sumnjičavosti… Zatim se opustila i osmehnula. „Imam poklon za tebe, Pole”, rekla je tihim glasom. Nastavila je, pre nego što je stigao da je pita o čemu se radi. Nije bio siguran da želi bilo kakav poldon od nje. „Putevi su bili strahovito klizavi. Dva puta zamalo što nisam sletela s druma. Stara Besi je drugi put opisala pun krug i nastavila da ide nizbrdo!” Nasmejala se. „Oko ponoći sam se zaglavila u smetu. Naišla je ekipa za raščišćavanje iz Justisa. Pomogli su mi.”

„Svaka čast ekipi iz Justisa”, hteo je da kaže Pol. Iz usta mu je izašao niz neprepoznatljivih zvukova.

„Tri kilometra posle oblasnog puta naišao je poslednji čupavi deo. To je Auto-put 9. Na tom drumu bio si kad si se slupao. Savršeno su ga očistili. Stala sam tamo gde si sleteo i potražila tvoja kola. Znala sam šta ću, ako ih vidim. Počeli bi da postavljaju pitanja. Iz tebi poznatih razloga bila bih prva koju bi obišli.”

Mnogo sam ispred tebe, Eni, pomislio je. Pre tri nedelje pretresao sam taj scenario.

„Dovela sam te ovamo i zato što je susret s tobom bio više od slučaja… ličio mi je na ruku proviđenja.”

„Šta ti je ličilo na ruku proviđenja, Eni?”, uspeo je da prozbori.

„Tvoj auto je slupan na gotovo istom mestu na kom sam se rešila one ništarije Pomeroja, onog koji je tvrdio da je umetnik.” Prezrivo je odmahnula rukom i zakoračila u stranu. Opet je čuo drveno čukanje, kad je nogom zakačila nešto na podu.

„Povezla sam ga na povratku iz Estes parka. Bila sam na smotri keramike. Volim keramičke figurice.”

„Primetio sam”, reče Pol. Činilo mu se da govori s nekoliko svetlosnih godina razdaljine. Kapetane Kirkl Glas stiže iz subetera, pomislio je. Prigušeno se zakikotao. Duboki deo njega - deo do kog droga nije mogla da stigne - pokušao je da ga upozori da umukne, da zaćuti. Ali čemu to? Znala je. Naravno da je znala - boginja pčela Burki sve zna. „Pogotovo mi se svideo pingvin na santi leda.”

„Hvala ti, Pole… sladak je, zar ne?”

„Pomeroj je bio auto-stoper. Imao je ranac na leđima. Tvrdio je da je umetnik, iako sam kasnije saznala da je poslednjih nekoliko meseci prao suđe u restoranu u Estes parku. Rekla sam mu da živim u Sajdvinderu. Odvratio je da i on ide tamo i da naš susret smatra srećnom podudarnošču. Nameravao je da se popne do starog hotela, da bi skicirao njegove ruševine po nalogu njujorškbg časopisa. Njegovi crteži poslužiće kao ilustracije za ambiciozni članak. To je bio čuveni stari hotel zvani Vidikovac. Izgoreo je pre deset godina. Svi u gradu govore da ga je spalio poludeli domar. To sad nije važno. Mrtav je.”

„Dozvolila sam mu da ostane kod mene.”

„Bili smo ljubavnici.”

Posmatrala ga je plamtećim crnim očima, s punog, a ipak oklembešenog lica. Pomislio je: Ako se Endruu Pomeroju dizao na tebe, Eni, bio je lud kao domar koji je spalio hotel.

„Saznala sam da mu niko nije poverio da skicira hotel. Crtao ga je za svoj račim, s nadom da će prodati radove. Nije ni bio siguran da časopis radi na članku o Vidikovcu. Brzo sam to ustanovila! Kradom sam pogledala njegov album s crtežima, kad sam to utvrdila. Naposletku, jeo je moju hranu i spavao u mojoj postelji. Našla sam samo osam-devet crteža. Bili su grozni.”

Lice joj se naboralo. Pomislio je da će svakog časa početi da podražava svinjsko skičanje.

„Ja bih nacrtala bolje crteže! Ušao je dok sam ih razgledala. Razbesneo se. Optužio me je da njuškam po njegovim stvarima. Rekla sam mu da razgledanje stvari u mojoj kući ne bih mogla nazvati njuškanjem i da sam ja madam Kiri, ako je on umetnik. Nasmejao se. Ja sam ga… ja…”

„Ubila si ga”, reče Pol. Glas mu je zvučao nerazgovetno i drevno.

Kiselo se osmehnula, pogleda uprtog u zid. „Pa, pretpostavljam da je tako bilo. Ne sećam se detalja. Na kraju je bio mrtav. Znam da sam ga okupala.”

Posmatrao ju je s krajnjim užasom. Ukazala mu se slika - Pomerojevo nago telo lebdi u kadi u kupatilu u prizemlju kao komad sirovog testa. Glava mu je oslonjena na porcelan, a otvorene oči zure u tavanicu…

„Morala sam”, rekla je. Usne su joj se malčice povukle nazad. „Verovatno ne znaš šta policija može da uradi sa samo jednom vlasi, s malo prljavštine ispod nokata ih prašine u kosi leša! Ne znaš, ali sam ja čitavog života radila po bolnicama i ja znam! Znam! Znam za fo-ren-zi-ku!”

Bila je na pragu jednog od napada „Eni Vilks ludila”. Znao je da bi trebalo reći nešto što bi je makar privremeno smirilo. Utrnula usta odbijala su poslušnost.

„Svi hoće da mi dođu glave! Misliš da bi me saslušali, kad bih pokušala da im objasnim kako je bilo? Misliš li? Misliš li? O, ne! Verovatno bi rekli nešto ludo i pogano. Rekli bi da sam mu se nabacivala, da me je on ismejao i da sam ga zato ubila! Verovatno bi nešto tako rekli!”

I znaš šta, Eni? Znaš li šta? Mislim da bi to bilo malo bliže istini.

„Ovdašnje prljave ptičice rekle bi bilo šta, da mi naude ili okaljaju obraz.”

Ućutala je. Nije dahtala, ali je teško disala. Odmeravala ga je, kao da ga poziva da se usudi i da joj se suprotstavi. Čik ako smeš!

Uspostavila je neku vrstu kontrole nad sobom i nastavila smirenijim tonom.

„Oprala sam… pa… ono što je ostalo od njega… i njegovu odeću. Znala sam šta da radim. Napolju je padao sneg, prvi pravi sneg te godine. Rekli suda će do ujutru napadati tridesetak centimetara. Stavila sam njegovu odeću u plastičnu torbu i obmotala leš čaršavima. Odnela sam ga do suvog rečnog korita na Auto-putu 9, kad je pao mrak. Pešačila sam kilometar i po od mesta na kom je završio tvoj automobil. Zašla sam u šumu i sve bacila. Verovatno misliš da sam ga sakrila, ali nisam. Znala sam da će ga sneg pokriti i procenila da će ga prolećne bujice odneti, ako ga ostavim u rečnom koritu. To se i dogodilo, samo što nisam znala da će ga odneti tako daleko. Bilo bi bolje da nije otišao tako daleko, zato što u Rezervatu Grider uvek ima izletnika i posmatrača ptica. Ovdašnje šume nisu mnogo posećene.”

Osmehnula se.

„U njima je tvoj automobil, Pole - negde između Auto-puta 9 i Rezervata Grider. Negde u šumi. Dovoljno je daleko da se ne vidi s druma. Imam reflektor na Staroj Besi. Mnogo je jak. Verovatno ću peške zaći u šumu i ispitati stvar kad nivo vode malo opadne. Skoro sam sigurna da je na bezbednom mestu. Neki lovac naći će ga za dve, pet ili sedam godina, zarđalog i s veveričjim leglom na sedištima. Do tada ćeš završiti knjigu. Vratićeš se u Njujork ili Los Anđeles, ili gde god ti se ćefne, dok ću ja nastaviti da živim ovde, tiho i povučeno. Možda ćemo razmeniti poneko pismo.”

Počastila ga je tajanstvenim osmehom žene koja gleda divnu kulu u vazduhu. Osmeh je nestao. Ponovo je izgledala i zvučala veoma ozbiljno.

„Vratila sam se ovamo. Usput sam duboko razmišljala. Morala sam, zato što je nestanak automobila značio da možeš ostati i završiti moju knjigu. Znaš, nisam bila sigurna da ćeš moći. Nisam ti to pominjala da bih te poštedela briga i zato što sam znala da ne bi dobro pisao, ako bi bio previše zabrinut. Svesna sam da to zvuči mnogo hladnije nego što je uistinu bilo, dragi moj. Znaš, ispočetka sam volela samo jedan deo tebe, onaj koji stvara tako divne priče, zato što je to jedini deo koji sam poznavala. Mislila sam da je ostatak prilično neprijatan. Znaš, ja nisam glupača. Čitala sam o nekim tobože velikim piscima. Znam da su često bili prilično neprijatni. Skot Ficdžerald, Ernest Hemingvej i ona seljačina iz Misisipija - Fokner - ti tipovi su možda osvojili Pulicerovu nagradu i slične stvari, ali bili su obične kukuričuće pijane vucibatine. Drugi su - kad nisu pisali predivne priče - pili, drogirali se, bludničili i radili ko zna kakve gadosti.

„Ali, ti nisi takav. Posle izvesnog vremena upoznala sam i preostali deo Pola Šeldona. Nadam se da mi nećeš zameriti što sam zavolela i taj deo.”

„Hvala ti, Eni”, rekao je s vrha zlatnog, blistavog talasa. Pomislio je: Znaš, možda si me pogrešno shvatila. Hoću reći, situacije koje dovode čoveka u napast da sagreši ovde su uglavnom nedostupne. Teško je skitati po barovima, sa smrskanim nogama. Što se drogiranja tiče, boginja pčela Burka to radi za mene.

„Ali, da li bi želeo da ostaneš?” nastavila je. „Morala Sam da postavim to pitanje samoj sebi. Znam odgovor na njega, koliko god želela da zažmurim - znala sam ga i pre nego što sam videla tragove navratima.”

Pokazala je na njih. Pol je pomislio: Kladio bih se da je znala gotovo od samog početka. Žmurenje? Nije to za tebe, Eni. Ja sam pak dovoljno zatvarao oči za oboje.

„Sećaš li se mog prvog odlaska? Nakon one glupe svađe zbog papira?”

„Sećam se, Eni.”

„Tada si prvi put izašao iz sobe, zar ne?”

„Jesam.” Poricanje ne bi imalo smisla.

„Naravno da si izašao. Hteo si tablete. Trebalo je da znam da ćeš učiniti sve da bi se dočepao tableta. Ali, kad se razljutim, postanem… znaš već ” Nervozno se zakikotala. Pol joj se nije pridružio. Nije se ni osmehnuo. Sećanje na bolom prožetu, beskrajnu borbu, praćenu fantomskim glasom sportskog komentatora i dalje je bilo suviše snažno.

Da, znam kakva si u tim trenucima, pomislio je. Ukakanjena si.

„Isprva nisam bila potpuno sigurna. Videla sam da su neke figurice na stočiću u dnevnoj sobi pomerane i pomislila da sam i ja to mogla učiniti. Ponekad sam vrlo zaboravna. Palo mi je na pamet da si izašao iz sobe, ali sam pomislila: Ne, to nije moguće. Teško je povređen. Zaključala sam vrata. Proverila sam da li mi je ključ u džepu. Bio je tamo. Zatim sam se setila da si bio u kolicima. Možda si…”

„Jedna od stvari koje naučiš posle desetogodišnjeg staža po bolnicama jeste ta da je uvek mudro proveriti sumnje. Zbog toga sam pogledala stvari koje sam čuvala u kupatilu u prizemlju - uglavnom uzorke koje sam donosila kući s posla. I ne slutiš koliko toga se valja po bolnicama, Pole! Tu i tamo poslužila bih se s nekoliko uzoraka… pa… s viškovima… i nisam bila jedina. Znala sam da bi trebalo da izbegavam lekove zasnovane na morfijumu. Drže ih pod ključem. Broje ih. Vode preciznu evidenciju. I ako pomisle da ih neka medicinska sestra ćapa - tako to zovu - prate je, dok se ne uvere da su u pravu. I onda, tras!” Oštro je spustila ruku. „Lete na ulicu, a većina nikad ne navuče belu kapicu.

Bila sam pametnija od toga.

S tim kartonskim kutijicama bilo je isto kao i s figuricama na stočiću u dnevnoj sobi. Učinilo mi se da su bile pomerane. Bila sam prilično sigurna da je jedna kutijica s dna završila na vrhu, ali nisam mogla biti sigurna. Mogla sam to učiniti kad sam bila… pa… kad sam bila prezauzeta.

Zatim sam, dva dana kasnije, nadomak odluke da dignem ruke od toga, došla da ti dam popodnevne lekove. Još si spavao. Pokušala sam da okrenem kvaku, ali nekoliko sekundi nije htela da se mrdne - kao da su vrata bila zaključana. Nekako se okrenula. Čula sam da nešto zvecka u njoj. Dala sam ti pilule, kao i obično, kad si počeo da se meškoljiš, da ne bi ništa posumnjao. Veoma sam dobra u tome, Pole. Pomogla sam ti da se prebaciš u kolica, da bi pisao. Tog popodneva osećala sam se kao Sveti Pavle na putu za Damask. Oči su mi se otvorile. Videla sam da ti se boja uglavnom povratila i da pomeraš noge. Bolele su te. Pomerao si ih samo malo, ali si ih pomerao. I ruke su ti bile ojačale.

Uvidela sam da si zamalo pa ponovo zdrav.

Tada sam počela da shvatam da bih mogla imati problem s tobom, čak i ako niko spolja ne posumnja. Dobro sam te pogledala i videla da nisam jedina koja ume da krije tajne.

Te noći promenila sam lekove. Dala sam ti nešto jače, da bih bila sigurna da se nećeš probuditi i ako granata eksplodira pod krevetom. Donela sam alat iz podruma i izvadila bravu iz vrata. I vidi šta sam našla!”

Izvadila je nešto malo i tamno iz džepa na muškoj košulji. Spustila je to u njegovu utrnulu šaku. Prineo ga je licu. Kratkovido je zurio u sićušni predmet, iskrivljeni komadić šnale.

Zakikotao se. Morao je da se nasmeje.

„Šta je tako smešno, Pole?”

„Morao sam ponovo da otvorim vrata, kad si otišla da platiš porez. Invalidska kolica - bila su zamalo prevelika - ostavila su crne tragove na dovratku. Hteo sam da ih obrišem.”

„Da ih ne bih videla.”

„Tako je. Opazila si ih, zar ne?”

„Nakon što sam pronašla šnalu u ključaonici?” Osmehnula se. „Možeš da se kladiš u mršavu pozadinu da jesam.”

Klimnuo je. Još glasnije se nasmejao. Smejao se tako jako da su mu suze navrle na oči. Sav njegov trud… sve brige… sve je bilo uzalud. To je bilo neodoljivo smešno.

Rekao je: „Brinuo sam se da će mi komadić šnale pomrsiti račune… ali nije. Nijednom nije zazveketao. To se nije dogodilo iz valjanog razloga, zar ne? Nije zazveketao zato što si ga izvadila. Stvarno si nevaljala, Eni.”

„Da”, rekla je, sa slabašnim osmehom. „Stvarno sam nevaljala.”

Pomerila se. Ponovo je čuo prigušeni udarac ispod kreveta.

22

„Koliko puta si bio napolju?”

Nož. Pobogu, nož.

„Dva puta. Ne, čekaj. Izašao sam i juče po podne, oko pet, da sipam vode u bokal.” To je bila istina, napunio je bokal. Izostavio je pravi razlog trećeg putovanja. Bio je pod madracem; Princeza je na zrnu graška, a Poli na nožu za svinjokolj. „Izašao sam tri puta, računajući i izlazak po vodu.”

„Reci mi istinu, Pole.”

„Kunem se da sam izašao samo tri puta. I nikad da bih pobegao. Za ime božje, pišem knjigu, za slučaj da nisi primetila.”

„Ne zazivaj uzalud ime gospodnje, Pole.”

„Možda i neću, ako ti prestaneš da koristiš moje na taj način. Prvi put sam trpeo strašne bolove. Mislio sam da me je neko zaronio u pakao, od kolena naniže. Neko je to učinio. Ti si to učinila, Eni.”

„Umukni!”

„Drugi put sam samo hteo da nađem nešto za jelo, da obezbedim zalihe za slučaj da se dugo ne vratiš”, nastavio je, zanemarujući njene reči. „Zatim sam ožedneo. To je sve. Nema velike zavere.”

„Pretpostavljam da nijedanput nisi pokušao da telefoniraš ili pogledaš brave - zato što si tako dobar dečačić.”

„Pokušao sam da telefoniram. Pogledao sam sve brave… iako ne bih daleko odmakao po glibu čak i da su vrata bila širom otvorena.” Droga je nailazila u sve snažnijim talasima. Hteo je da umukne i da ode iz sobe. Već ga je drogirala dovoljno da govori istinu - bojao se da će je skupo platiti. Želeo je da zaspi.

„Koliko puta si izlazio?”

„Rekao sam ti…”

„Koliko puta? Reci istinu!”

„Rekao sam ti! Izlazio sam tri puta!”

„Koliko puta si izlazio, boga li ti poljubim?”

Počeo je da se plaši, uprkos drogi koju je ubrizgala u njega.

Ako mi i uradi nešto, neće me mnogo boleti… i želi da završim knjigu… tako je rekla…

„Praviš budalu od mene ” Koža joj se blistala. Ličila je na plastičnu foliju zategnutu preko kamena. Na njenom licu kao da nije bilo pora.

„Eni, kunem se…”

„O, lažovčina se kune! Lažovčine vole da se kunu! Pa, samo napred, pravi budalu od mene, ako to želiš. Ne smeta mi. Svaka ti čast. Ako se prema ženi koja nije budala ponašaš kao da jeste, na kraju će ti presesti. Dozvoli da ti objasnim - izlepila sam niti i vlasi kose s glave po čitavoj kući. Veliki broj je pokidan. Pokidan je ili nestao… jednostavno nestao… puf! Ne samo na mom albumu već i u hodniku i na garderobnim ormanima na spratu… u šupi… svuda po kući.”

Eni, kako sam mogao da uđem u šupu, pored tolikih brava na kuhinjskim vratima? Hteo je da je pita, ali mu nije dala vremena. Nastavila je.

„Samo napred, nastavi da mi pričaš kako si izlazio samo tri puta, gospodine Pametnjakoviću, pa ću ti ja pokazati ko je ovde budala.”

Zurio je u nju, ošamućen, ali zabezeknut. Nije znao kako da joj odgovori. Njene tvrdnje bile su tako paranoične… tako lude…

Blagi bože, pomislio je. Naglo je zaboravio šupu, na spratu? Da li je rekla NA SPRATU?

„Eni, kako sam, za ime božje, mogao da se popnem na sprat?”

„PAZI BOGA TI!”, povikala je. Glas joj je pucao. „MA DA! Pre neki dan ušla sam u tvoju sobu i videla da si uspeo da se prebaciš u invalidska kolica bez moje pomoći! Ako možeš to, možeš i da se popneš na sprat! Možeš da puziš!”

„Da, na slomljenim nogama i sa smrskanim kolenom”, rekao je.

Ponovo taj crni pogled iz pukotine, neprozirna tama pod livadom. Eni Vilks je nestala. Boginja pčela Burka je ovde.

„Ne bi trebalo da pametuješ preda mnom, Pole”, prošaputala je.

„Pa, Eni, neko od nas dvoje trebalo bi makar da pokuša, pošto ti ne postižeš bogzna šta. Kad bi samo pokušala da vidiš…”

„Koliko puta?”

„Tri.”

„Prvi put da uzmeš lekove.”

„Da. Tablete novrila.”

„A drugi put da bi uzeo hranu.”

„Tako je.”

„Treći put da napuniš bokal.”

„Da. Eni, muti mi se u glavi…”

„Napunio si ga u kupatilu u prizemlju.”

„Jesam…”

„Jednom za lekove, jednom za hranu i jednom za vodu.”

„Da. Rekao sam ti!” Pokušao je da viče, ali mu je iz usta izašlo samo prigušeno krkljanje.

Izvukla je mesarski nož iz džepa na haljini. Oštrica je zablistala pod jarkim jutarnjim suncem. Naglo se izvila ulevo i bacila nož. Zavitlala ga je sa smrtonosnom, opuštenom gracioznošću cirkuskog izvođača. Podrhtavao je, zariven u malter ispod fotografije Trijumfalne kapije.

„Pretražila sam tvoj krevet malo pre ubrizgavanja preoperativne injekcije. Očekivala sam da ću pronaći tablete. Nož je bio veliko iznenađenje. Zamalo što se nisam posekla. Nisi ga tamo stavio, zar ne?”

Nije odgovorio. Um mu se kovitlao i ponirao kao vašarska atrakcija koja se otela kontroli. Preoperativna injekcija? Da li je to rekla. Preoperativna? Bio je potpuno siguran da će iščupati nož iz zida, da bi ga kastrirala.

„Ne, nisi ga ti tamo stavio. Izašao si jednom za lekove, jednom za hranu i jednom za vodu. Ovaj nož je… pa, sigurno je dolebdeo ovamo, da bi se sam od sebe zavukao pod madrac. Da, sigurna sam da je tako bilo!” Prsnula je u prezrivi, vrištavismeh.

PREOPERATIVNA??? Blagi bože, da li je to rekla?

„Proklet da si!”, kriknula je. „Proklet da si! Koliko puta?”

„U redu! U redu! Uzeo sam nož kad sam otišao po vodu! Priznajem! Ako misliš da sam izlazio više puta, slobodno upiši koji god hoćeš broj u kvadratić! Ako želiš da to bude pet puta, bilo je pet. Ako želiš da to bude dvadeset, pedeset ili sto puta, toliko puta je bilo. Priznajem. Izlazio sam iz sobe koliko god puta ti misliš da sam izlazio.”

Na trenutak je, u svom besu i drogom potaknutoj konfuziji, izgubio iz vida maglovitu, zastrašujuću ideju sadržanu u izrazu preoperativna injekcija. Hteo je da joj kaže toliko toga, iako je znao da će pomahnitali paranoik poput nje odbaciti očigledne istine. Kuća je vlažna. Lepljiva traka ne podnosi vlagu. Njene ladlamske zamčice nesumnjivo su se odlepile. Promaja ih je oduvala. Tu su i pacovi. Slušao ih je u zidovima. Svuda su stizali zbog mnogo vode u podrumu i odsutne gospodarice kuće. Ma, vladali su kućom. Privlačile su ih sve masne i lepijive stvari, koje je svuda ostavljala. Pacovi su verovatno bili gremlini, koji su pokidali najviše razapetih niti. Odbacila bi te tvrdnje. Ubedila je sebe da je zamalo spreman za Njujorški maraton.

„Eni… Eni, šta si imala na umu kad si mi rekla da si mi dala preoperativnu injekciju?”

Ona je razmišljala o nečem drugom. „Rekla bih da si izlazio sedam puta”, tiho je prozborila. „Najmanje sedam. Da li je sedam tačan broj?”

„Tačan je, ako to želiš. Šta si imala na umu kad si rekla…”

„Vidim da si tvrdoglav”, rekla je. „Pretpostavljam da su ljudi poput tebe toliko navikli da lažu kako bi zaradili za hleb da ne mogu prestati da to čine u stvarnom životu. To je u redu, Pole; zato što princip ostaje isti, bez obzira da li si izlazio sedam, sedamdeset ili sedam puta sedamdeset puta. Princip se ne menja, baš kao ni odgovor.”

Lebdeo je, lebdeo, lebdeći se udaljavao. Zažmurio je i čuo kako govori kao iz velike daljine… kao natprirodni glas iz oblaka. Boginja, pomislio je.

„Da li si čitao o prvim danima kopanja dijamanata u Kimberliju, Pole?”

„Napisao sam knjigu o tome”, rekao je, bež posebnog razloga. Nasmejao se.

(preoperativna? preoperativna injekcija?)

„Domorodački radnici ponekad su krali dijamante. Zavili bi ih u listove i nagurali u anus. Dali bi se u beg, ako bi se izvukli iz Velike rupe neotkriveni. Znaš li šta su Britanci radili onima koje bi uhvatili pre nego što bi se dokopali reke Oranje i prešli na bursku teritoriju?”

„Pretpostavljam da su ih ubijali”, rekao je, ne otvarajući oči.

„O, ne! To bi bilo ravno bacanju skupocenog automobila na otpad samo zbog slomljenog amortizera. Ako bi ih uhvatili, postarali bi se da mogu nastaviti da rade… ali i da im onemoguće bekstvo. Operacija se zvala sakaćenje. Izvešću je na tebi. Zbog moje… i tvoje bezbednosti. Veruj mi da te moram zaštititi. Ugrožavaš samog sebe. Ne zaboravi, sve će biti gotovo, posle malo bola. Ustrajavaj u toj misli.”

Užas oštar kao nalet vetra punog ljutih sečiva dunuo je kroz drogu. Otvorio je oči. Ustala je i svukla pokrivače s njega, otkrivajući unakažene noge i gola stopala.

„Ne”, rekao je. „Ne… Eni… šta god da imaš na umu, možemo da razgovaramo o tome, zar ne? Molim te…”

Nagnula se. Kad se uspravila, držala je sekiru iz šupe u jednoj i propansku lampu u drugoj ruci. Oštrica sekire se blistala. Na propanskoj lampi pisalo je Bernc-O-matiK. Ponovo se sagla. Ovog puta podigla je tamnu bocu i kutiju šibica. Na boci je bila etiketa. Na njoj je pisala reč Betadin.

Nikad neće zaboraviti te stvari, te reči, ta imena.

„Nemoj, Eni!”, vrisnuo je. „Eni, ostaću ovde! Neću izlaziti iz kreveta! Molim te! O bože, molim te, nemaj da me sečeš!”

„Sve će biti u redu”, rekla je. Lice joj je imalo onaj mlohavi, odsutni izgled - izgled zabezeknute ispraznosti. Shvatio je, pre nego što je njegov um u potpunosti nestao u šumskom požaru panike, da će, kad završi s njim, imati samo neodređeno sećanje na ono što je učinila, kao što se neodređeno sećala ubijanja dece, staraca, smrtno bolesnih pacijenata i Endrua Pomeroja. Upravo mu je rekla da je deset godina radila kao medicinska sestra, iako je kapicu navukla još 1966. godine.

Nastavio je da vrišti i moli, ali su njegove reči postale nerazgovetno buncanje. Pokušao je da se okrene, da se odmakne od nje. Noge su zagrajale. Koleno je vrisnulo kad je pokušao da ih podigne prema sebi da bi bile manja meta.

„Samo minut, Pole”, rekla je i otvorila bocu. Sipala je smeđecrvenu gustu tečnost preko levog zgloba. „Biće gotovo za minut.” Nagnula je oštricu sekire. Žile su joj iskočile na snažnoj desnici. Video je sjaj ametistnog prstena na četvrtom prstu. Polila je oštricu betadinom. Namirisao ga je. Vonjao je na doktorsku ordinaciju. Taj miris najavljivao je injekciju.

„Malo će boleti, Pole. Neće biti strašno.” Okrenula je sekira i polila dragu stranu oštrice. Video je cvetove rđe na njoj, pre nego što ih je gusta tečnost pokrila.

„Eni Eni o Eni molim te molim te nemoj molim te nemoj Eni kunem se da ću biti dobar kunem se bogom da ću biti dobar molim te daj mi priliku da budem dobar O ENI MOLIM TE DOPUSTI MI DA BUDEM DOBAR…”

„Malo će boleti, pa će gadni posao biti zauvek za nama, Pole.”

Bacila je otvorenu bocu betadina preko ramena. Lice joj je bilo prazno i pusto, a opet tako neopozivo čvrsto. Kliznula je desnicom niz dršku, gotovo do čelične glave. Stisnula je držalju levom rukom i raširila noge kao drvoseča.

„ENI O MOLIM TE MOLIM TE NEMOJ DA ME POVREDIŠ!”

Pogled joj je bio mek i dalek. „Ne brini”, obratila mu se. „Ja sam obučena medicinska sestra.”

Sekira se zviždeći spustila kroz vazduh. Zarila se u levu nogu Pola Šeldona, odmah iznad zgloba. Bol je eksplodirao u njegovom telu kao gigantska munja. Tamnocrvena krv rasula se po njenom licu kao indijanska ratna boja. Poprskala je zid. Čuo je kako oštrica cvili po kosti, dok ju je oslobađala. S nevericom je spustio pogled na sebe. Posteljina se bojila crvenom bojom. Nožni prsti su se mrdali. Video je podizanje sekire s koje je kapala krv. Kosa joj se oslobodila šnala. Visila je oko praznog lica.

Pokušao je da se povuče unazad, uprkos bolu u nozi i kolenu. Shvatio je da se noga pomera, ali ne i stopalo. Samo je proširivao zasek. Rana je sve šire zevala. Imao je dovoljno vremena da shvati da mu se stopalo drži sa ostatak noge samo mesom lista, pre nego što je sečivo po drugi put palo, pravo u zasek. Proseklo je ostatak noge. Zarilo se duboko u madrac. Opruge su se sabile i zaječale.

Oslobodila je sekiru. Odbacila ju je od sebe. Odsutno je posmatrala krvavi patrljak. Zatim je podigla kutiju šibica. Upalila je jednu. Podigla je propansku lampu s rečima Bernc-O-matiK i odvrnula ventil. Lampa je zašištala. Krv je tekla s mesta na kom ga više nije bilo. Oprezno je prinela šibicu šištećoj mlaznici. Oštro flam prethodio je pojavi dugog, žutog plamena. Eni ga je oblikovala u tvrdu, plavu, vatrenu liniju.

„Ne mogu da šijem”, rekla je. „Nema vremena za to. Ni podvezivanje ne bi pomoglo. Nema središnje tačke pritiska. Moram da

(isperem)

kauterizujem.”

Savila se u struku. Pol je vrisnuo dok je vatra lizala po sirovom i krvavom patrljku. Slatkasti dim ispunio je sobu. S prvom ženom otputovao je za medeni mesec na Maui. Otišli su na luau[ 9]. Ovaj miris podsećao ga je na miris svinje, izvađene iz jame u kojoj se pekla čitavog dana. Svinja je bila na ražnju, mlohava, crna. Raspadala se. Bol je vrištao. On je vrištao.

„Još malo pa će biti gotovo”, rekla je i zavrnula ventil. Čaršav se zapalio pored patrljka koji više nije krvario, patrljka crnog kao svinjska koža, kad je pečenica izvađena iz jame. Ajlin je okrenula glavu, ali on nije. Fascinirano je posmatrao kako ostrvljani skidaju hrskavu svinjsku kožu. Skidala se lako kao trenerka posle fudbalske utakmice.

„Još malo pa će biti gotovo…”

Ugasila je propansku lampu. Noga mu je ležala u plamenoj liniji, iza koje je bilo odsečeno stopalo. Savila se u struku i ispravila s njegovom starom prijateljicom, žutom kantom. Prosula je vodu po plamenovima.

Vrištao je, vrištao. Bol! Boginja! Bol! O, Afriko!

Gledala je u njega i u izgoreli krvavi čaršav s blagom konsternacijom. Na licu je imala izraz žene koja je na radiju čula za zemljotres koji je ubio deset hiljada ljudi u Pakistanu ili Turskoj.

„Biće ti dobro, Pole”, rekla je uplašenim glasom. Oči su joj besciljno lutale prostorijom, kao kad je pomislila da će se vatra sa zapaljene knjige oteti kontroli. Usmerile su se na nešto. „Rešiću se smeća.”

Podigla je njegovo stopalo. Prsti su se još mrdali. Ponela ga je ka vratima. Prestali su da se miču kad je stigla do njih. Video je ožiljak na tabanu. Setio se da ga je dobio u detinjstvu, kad je stao na komad stakla. Da li je to bilo u Revir Biču? Jeste, pomislio je. Drao se. Otac mu je rekao da je to samo plitka posekotina i da prestane urlati kao da mu je neko odsekao prokleto stopalo. Eni je zastala na vratima i pogledala Pola koji je vrištao, migoljeći se po nagorelom i krvlju natopljenom krevetu, mrtvački bledog lica.

„Sad si osakaćen”, rekla je. „Ne krivi me. Sam si kriv.”

Izašla je.

Baš kao i Pol.

23

Oblak se vratio. Pol se bacio u njega. Nije ga bilo briga da li nudi smrt, umesto nesvestice. Gotovo da se nadao da je tako. Samo… bez bola, molim vas. Bez sećanja, bez bola, bez užasa, bez Eni Vilks.

Bacio se ka oblaku i zaronio u njega. Nejasno je čuo vlastitu vrisku i namirisao sprženo meso.

Misli su mu bledele: Boginjo! Ubiću te! Boginjo! Ubiću te! Boginjo!

Zatim nije bilo ničeg, izuzev ničeg.

Treći deo

POL

Ne valja. Najmanje pola sata pokušavam da zaspim i
ne mogu. Pisanje je ovde neka vrsta droge. To je jedina
stvar kojoj se radujem. Ovog popodneva pročitao sam
ono što sam napisao… Deluje živopisno. Znam da
deluje živopisno, zato što moja mašta popunjava sve
praznine koje bi drugima promakle. Hoću reći, ima tu
taštine, ali i neke magije… Jednostavno ne mogu živeti
u ovoj sadašnjosti. Poludeo bih, ako bih to uradio.

- Džon Fauls
Sakupljač

1

GLAVA 32

„O, blagoslove i Isuse”, zajecao je Ija i apravio grčeviti pokret apred. Džefri je uhvatio prijatelja za ruku. Postoja i ritam bub jeva pulsirao mu je u glavi kao ešto što se čuje u ubilačkom delirijumu. Pčele su zujale oko jih. Proletale su kraj jih i išle ka čis i i, kao da su privuče e mag e om, s muč i om je pomislio Džefri

2

Pol je podigao i protresao pisaću mašinu. Komadić čelika pao je na dasku na naslonima invalidskih kolica. Podigao ga je i pogledao.

To je bilo slovo t. Pisaća mašina upravo je ispovraćala svoje t.

Pomislio je: Žaliću se upravi. Neću samo tražiti novu pisaću mašinu, već ću je jebeno zahtevati. Ima para - znam da ima. Možda su u teglama ispod ambara ili u zidovima njenog Mesta za Smejanje, ali ima love. T je, blagi bože, drugo najčešće slovo u engleskom jeziku!

Naravno da neće nište pitati Eni, a još manje išta zahtevati od nje. Nekada je postojao čovek koji bi je u najmanju ruku pitao, čovek koji je trpeo mnogo veće bolove, čovek koji nije imao za šta da se uhvati, a ponajmanje za ovu usranu knjigu. Taj čovek bi pitao. Povređen ili ne, taj čovek imao bi petlju da makar pokuša da se suprotstavi Eni Vilks.

On je bio taj čovek. Pretpostavljao je da bi trebalo da se stidi, ali je taj čovek imao dve velike prednosti nad ovim: imao je oba stopala… i oba palca.

Ponovo je pročitao poslednji red (mozak je popunjavao nedostajuća slova). Zatim se vratio na posao.

Tako je bolje.

Bolje je ne pitati.

Bolje je ne provocirati.

Pčele su zujale, s one strane prozora.

To je bio prvi dan leta.

3

„Pusti me!”, zarežao je Ijan, modrikastog lica. Okrenuo se ka Džefriju i stisnuo desnu šaku u pesnicu. Ludački je iskolačio oči. Činilo se da ne zna ko ga sprečava da se pridruži dragani. Džefri je s hladnom izvesnošću shvatio da je ono što su videli kad je Hezekaja razgrnuo zeleni zid rastinja zamalo nagnalo Ijana da poludi. I sam se teturao na ivici ludila. I najmanji pokret mogao je da ga baci u bezdan. Povukao bi i Mizeri sa sobom, ako bi se to dogodilo.

„Ijane…”

„Rekao sam ti da me pustiš!” Ijan se divljački trgao unazad. Hezekaja je uplašeno zaječao. „Ne, šef, pčele poludeti, pčele izujedati gospojicu…”

Ijan kao da ga nije čuo. Zamahnuo je na Džefrija, raširenih, praznih očiju. Udario je starog prijatelja po jagodici. Crne zvezde sevnule su u Džefrijevoj glavi.

Uprkos tome video je kako Hezekaja zamahuje potencijalno smrtonosnom gošom — peskom ispunjenom vrećicom, najdražim oružjem Burki za borbu prsa u prsa. Na vreme je prosiktao: „Nemoj. Dopusti mi da sredim stvar!”

Hezekaja je oklevajući pustio da se goša umiri na kraju kožne vrpce, kao klatno koje se sve sporije ljulja.

Džefrijeva glava poletela je nazad, posle novog udarca, koji mu je pribio usne na zube. Osetio je topli, slatko-slani ukus krvi u ustima. Čuo je grubi parajući zvuk. Ijanova poderana i od sunca izbledela košulja počela je da se raspada u šaci. Uskoro će se oteti iz njegovog stiska. Začudio se kad je shvatio da je pre tri noći Ijan nosio tu košulju na večernjoj zabavi kod barona i baronese… da, da, to je ta košulja. Od onda ni Ijan ni bilo ko od njih nije imao vremena da se preobuče. Samo tri noći prošlo je od zabave… a košulja izgleda kao da je Ijan nije skidao tri godine. Džefriju se činilo da je priređena pre najmanje tri stotine godina. Samo pre tri noći, ponovo je pomislio, s tupim čuđenjem. Ijan ga je zasuo kišom udaraca po licu.

„Pusti me, prokletniče!” Ijan je nemilosrdno tukao krvavom pesnicom po po licu prijatelja za koga bi, pri zdravoj pameti, bio spreman da pogine.

„Hoćeš li da pokažeš koliko je voliš na način koji će je ubiti?”, tiho će Džefri. „Ako to hoćeš, stari moj, voleo bih da me pre toga onesvestiš od batina.”

Pesnica je oklevajući zastala u vazduhu. U njegovom užasnutom, sluđenom pogledu pojavio se nagoveštaj razuma.

„Moram da joj priđem”, promrmljao je, kao da govori u snu. „Žao mi je što sam te udario, Džefri — zaista mi je žao, dragi prijatelju. Siguran sam da to znaš - ali moram… Video si je…” Pogledao je još jednom, kao da se hoće uveriti da je užasni prizor stvaran. Ponovo je izgledalo da želi istrčati na čistinu u džungli na kojoj je Mizeri bila vezana za stub, s rukama iznad glave. Na njenim zglobovima blistale su se baronove lisice od plavičastog čelika. Vezivale su je za najnižu granu eukaliptusa, jedinog drveta na čistini. Burkama su se očigledno svidele. Zato što su ih oduzele od barona Hajdziga pre nego što su ga gurnule u usta idola, u nesumnjivo strašnnu smrt.

Ovog puta Hezekaja je zgrabio Ijana. Rastinje se ponovo pomerilo. Džefri je pogledao na čistinu. Dah mu je istog trenutka zapeo u grlu. Osećao se kao čovek koji mora prepešačiti stanovito brdo s tovarom krajnje nestabilnog eksploziva u naručju. Jedan ubod žalca, pomislio je. Umreće posle samo jednog uboda pčelinjeg žalca.

„Ne, šef, masa”, reče Hezekaja s užasnutim stpljenjem. „Onako je kako drugi šef kaziva… ako odeš tamo, probuditi pčele iz sna. I ako probuditi pčele, nije važno za nju da li će biti ubodena jedan ili hiljadu i jedan put. Ako se pčele probude is sna, svi crkavamo, ali će ona prva i najstrašnije.”

Ijan se postepeno smirivao između dvojice muškaraca, crnog i belog. Okrenuo se prema čistini sa stravičnim oklevanjem, kao da ne želi da gleda, ali ne može da se suzdrži.

„Šta bi trebalo da radimo? Šta da radimo da bismo pomogli mojoj sirotoj dragani?”

Ne znam. Te reči stigle su do Džefrijevih usana. Na jedvite jade uspeo je da ih proguta, opterećen vlastitom nepodnošljivom tugom. Ne po prvi put, palo mu je na pamet da posedovanje žene koju je voleo jednako strasno (iako potajno) omogućuje Ijanu da uživa u neobičnoj vrsti sebične, gotovo ženske i Džefriju nedostupne histerije. Naposletku, za ostatak sveta bio je samo Mizerin prijatelj.

Da, samo njen prijatelj, pomislio je s poluhisteričnom ironijom. Uperio je pogled u svoju prijateljicu na čistini.

Mizeri na sebi nije imala ni krpice. Džerfi je ipak mislio da je ni najčednija i najrevnosnija seoska bogomoljka ne bi optužila zbog nedoličnog ponašanja. Hipotetična stara čistunica možda bi otrčala vrišteći kad bi videla Mizeri, ali bi njeni vrisci bili potaknuti užasom i odvratnošću, a ne zgražavanjem zbog neprikladnog ponašanja. Mizeri na sebi nije imala ni krpice, ali je bila daleko od golotinje.

Bila je obučena u pčele. Od vrhova nožnih prstiju do temena pokrivenog kestenjastom kosom bila je obučena u pčele. Iz daljine se činilo da nosi neobičnu kaluđersku halju — neobičnu zato što se kretala i milela preko njenih punih grudi i bokova, iako nije bilo ni nagoveštaja povetarca. Čedni, muhamedanski veo pokrivao joj je lice. Samo plave oči virile su iz maske od pčela, koje su lenjo milele preko njenog lica. Skrivale su Mizerina usta, nos, bradu i obrve. Još džinovskih afričkih smeđih pčela, najotrovnijih i najzloćudnijih pripadnika svoje vrste na čitavom svetu, milelo je napred-nazad preko baronovih čeličnih lisica, pre nego što bi se pridružile živim rukavicama na Mizerinim rukama.

Sve više pčela doletalo je pred Džefrijevim očima na čistinu iz svih pravaca. Ošamućenost ga nije sprečavala da zapazi da najveći broj insekata doleće sa zapada, s mesta na kom se uzdizalo veliko, tamno, kameno lice boginje.

Bubnjevi su pulsirali, dajući postojani ritam, omamljujući poput uspavljujućeg zujanja pčela. Džefri je znao koliko je ta pospanost obmanjujuća. Video je šta se desilo baronesi. Zahvaljivao se dobrom bogu što je Ijan bio pošteđen ovoga… i zvuk tog pospanog zujanja najedanput se izdigao do furioznog zujanja testere… koje je isprva prigušivalo, a zatim gušilo bolne uzvike umiruće žene. Bila je tašto, budalasto i opasno stvorenje — zamalo ih je pobila kad je oslobodila Stringfelouovu otrovnu zmijurinu. Glupa ili ne, budalasta ili ne, opasna ili ne, nijedan muškarac ili žena nisu zasluživali takvu smrt.

Džefri je ponovio Ijanovo pitanje u sebi: Šta bi trebalo da radimo? Šta da radimo da bismo pomogli mojoj sirotoj dragani?

Hezekaja je rekao: „Sad ništa ne možemo, šef - ali nije u opasnosti. Pčele spavati, dok god bubnjevi dobuju. I gospojica spavati.”

Pčele su je pokrivale kao debelo, pokretno ćebe. Njene otvorene, ali nevideće oči gubile su se u živim pećinama od milećih, zujećih, pčela.

„Šta će biti ako bubnjevi umuknu?”, pitao je Džefri tihim slabašnim glasom, baš kad se to i dogodilo.

a r u a k iš a i j čuo

4

Pol je s nevericom pogledao zadnji red. Podigao je rojal - navikao je da ga diže kao neobični teg, kad nije bila u sobi. Bog te pita zašto je to činio. Ponovo je protresao mašinu. Dirke su zakloparale. Još jedan komad metala pao je na dasku koja je igrala ulogu stola.

Spolja je dopiralo zavijanje Enine svetloplave kosilice za travu. Šišala je travu ispred kuće, da kukuričući Rojdmanovi ne bi imali o čemu da pričaju po gradu.

Spustio je pisaću mašinu. Podigao ju je da bi upecao novo iznenađenje. Osmotrio ga je pod snažnim popodnevnim svetlom, koje je sijalo kroz prozor. Njegov izraz lica još uvek je svedočio o neverici.

Na ispupčenom i mastilom zamrljanom komadu metala pisalo je:

E
e

Stari rojal je, da bi stvari bile još zanimljivije, upravo ispovraćao i najčešće korišćeno slovo u engleskom jeziku.

Pogledao je kalendar. Na slici je bila cvetna livada. Pisalo je da je mesec maj, ali je Pol udarao recke na komadu papira. Prema njegovom improvizovanom kalendaru bio je dvadeset prvi jun.

Iskoči iz postolja i uživaj u ovim lenjim, magličastim, ludim letnjim danima, pomislio je s gorčinom i bacio otkinuto slovo u pravcu korpe za đubre.

Pa, šta ću sad? Pomislio je, iako je znao šta sledi. Pisaće rukom. To ga čeka.

Pisaće rukom, ali ne odmah. Bio je umoran, iako je pre samo nekoliko sekundi pisao punom parom, nestrpljiv da gurne Ijana, Džefrija i večito zabavnog Hezekaju u zasedu Burki, da bi čitava družina završila u pećinama, iza lica idola zbog spektakularnog kraja. Rupa u papiru zatvorila se s odlučnim treskom.

Sutra.

Sutra će početi da piše rukom.

Jebeš pisanje rukom. Žali se upravi, Pole.

Osluškivao je monotono režanje kosilice za travu. Video je Eninu senku, sliku sekire koja se diže i pada, i stravično bezizražajnog mrtvog lica poprskanog njegovom krvlju. Suočavao se s tim prizorom kad god bi pomislio da postaje sve otkačenija, što se često dešavalo. Sećanje je bilo kristalno jasno. Svaka reč koju je izgovorila, svaka reč koju je vrisnuo, škripanje sekire koja se čupa iz odsečene kosti i krv na zidu. često je pokušavao da blokira to sećanje. Uvek bi zakasnio za sekundu.

Intervjuisao je veliki broj žrtava automobilskih nesreća, zato što se najvažniji obrt u zapletu Brzih kola ticao zamalo kobnog sudara Tonija Bonasara u poslednjem, očajničkom naporu da pobegne policiji (prethodio je epilogu, nemilosrdnom saslušanju koje je vodio partner pokojnog poručnika Greja, u Tonijevoj bolničkoj sobi). Stalno je slušao jedno te isto. Izjava je stizala u različitim pakovanjima, ali bi se uvek svela na sledeću tvrdnju: Sećam se da sam ušao u kola i da sam se ovde probudio. Sve ostalo sam zaboravio.

Zašto njemu to ne može da se desi?

Zato što se pisci svega sećaju, Pole. Pogotovo patnji. Skini pisca dogola, pokaži na ožiljke, pa će ti ispričati priču o svakom od njih. Iz velikih se rađaju romani, a ne amnezija. Lepo je imati malo talenta, ako želiš da budeš pisac. Jedini neophodni uslov jeste sposobnost da se sećaš priče o svakom ožiljku.

Žilavost pamćenja temelj je umetnosti.

Ko je to rekao? Tomas Sas? Vilijam Folkner? Sindi Loper?

Poslednje ime donelo je bolno i nesrećno podsećanje na Sindi Loper koja štuca kroz „Devojke samo žele da se zabavljaju”. Uspomena je bila tako jasna da mu se činilo da čuje kako peva: O, slatki tatice, još uvek si broj jedan / Ali devojke žele da se zabavljaju / Na kraju radnog dana / Devojke samo žele da se zabavljaju.

Iznenada je poželeo dozu rokenrola jače nego što je ikada želeo cigaretu. Nije morala da bude Sindi Loper. Svako bi poslužio. Isuse Hriste. Ni Tedu Njudžentu ništa ne bi falilo.

Sekira se spušta.

Šapat sečiva.

Ne misli o tome.

Ali to je bilo glupo. Neprestano je govorio sebi da ne misli o tome, iako je znao da je tu, kao kost u grlu. Da li će dozvoliti da ostane tamo, ili će biti muško i ispovratiti ga?

Javilo mu se još jedno sećanje. Izgleda da je ovo bio dan Pola Šeldona za slušanje starih hitova. Ticalo se Olivera Rida u ulozi ludog ali lukavog i slatkorečivog naučnika u filmu Dejvida Kronenberga Leglo. Nagovarao je svoje pacijente u Institutu za psihoplazmatiku (uvek je mislio da je to neodoljivo smešno ime) da „idu do kraja, da idu do samog kraja”!

Pa… taj savet možda ponekad i nije tako loš.

Jednom sam išao do kraja. To mi je bilo dovoljno.

Malo sutra je bilo dovoljno. Da jeste, bio bi jebeni prodavac usisivača, kao njegov otac.

Idi do kraja, u tom slučaju. Idi do samog kraja, Pole. Počni s Mizeri.

Ne.

Da.

Jebi se.

Opružio se, pokrio oči rukama i krenuo do kraja, ne obazirući se ni na šta.

Ići će do samog kraja.

5

Nije umro, nije spavao. Bol je uminuo, neko vreme nakon što ga je Eni osakatila. Lebdeo je, nepovezan s telom, kao balon čiste misli koji se diže odmotavajući konopac.

Sranje, zašto se trudi? Učinila je to i sve vreme između tada i sada ispunjeno je bolom, dosadom i povremenim napadima rada na glupoj melodramatičnoj knjizi. Piše da bi izbegao bol i dosadu. Čitava stvar je besmislena.

Ali nije - postoji tema, Pole. Ona je nit koja povezuje sve. Nit koja je tako istinita. Zar je ne vidiš?

Ta nit je Mizeri[ 10], naravno. Ona je nit koja povezuje sve. Nije važno da li je istinita ili lažna. Prokleto je glupa.

Mizeri je kao zajednička imenica značila patnju, obično dugu i često besciljnu. Kao vlastita imenica oličavala je junakinju i zaplet, nesumnjivo dug i besciljan, koji će se, bez obzira na sve, brzo okončati. Mizeri se protegla na poslednja četiri (ili možda pet) meseca njegovog života. Za to vreme spoznao je mnogo Mizeri. Susretao se Mizeri iz dana u dan, ali to je sigurno bilo previše jednostavno, sigurno…

O, ne, Pole. Ništa u vezi s Mizeri nije jednostavno. Izuzev što joj duguješ život, kakav-takav… zato što si se naposletku preobrazio u Šeherezadu, zar ne?

Ponovo je pokušao da odgurne ove misli u stranu, ali nije mogao, zbog žilavosti sećanja i svega toga. Iznajmljena pera samo žele da se zabavljaju. Iznenada je dobio ideju, zahvaljujući kojoj se našao na širokoj aveniji mogućnosti.

Previđaš, zato što je tako očigledno da si bio - i da si još uvek - Šeherezada i samom sebi.

Zatreptao je, spustio ruku i uperio glupavi pogled kroz prozor u leto. Nije mislio da će ga ikad dočekati. Enina senka pojavila se i nestala.

Da li je to bila istina?

Da li sam bio Šeherezada samom sebi? Ponovo je pomislio. Ako je to tačno, suočavao se s kolosalnim idiotizmom. Dugovao je opstanak činjenici da je želeo da završi sranje koje ga je Eni naterala da piše. Trebalo je da umre… ali nije mogao. Ne dok ne sazna šta će biti na kraju.

Ti si jebeno lud.

Da li si siguran?

Nisam, Više nije bio siguran. Ni u šta nije bio siguran.

To nije bilo sasvim tačno. U jedno je bio siguran: čitav život zavisio mu je i nastavljao da zavisi od Mizeri.

Pustio je mozak na otavu.

Oblak, pomislio je. Počni s oblakom.

6

Oblak je ovog puta bio tamniji, gušći i nekako glađi. Nije osećao da lebdi, već da se kliza. Ponekad bi naišle misli, a ponekad bol. Ponekad bi izdaleka čuo Enin glas. Zvučala je kao kad je izgledalo da se spaljivanje rukopisa na roštilju izmiče kontroli: „Pij ovo, Pole… moraš da piješ!”

Klizanje?

Ne.

To nije sasvim odgovarajuća reč. Prava reč je tonjenje. Sećao se telefonskog poziva u tri ujutru - kad je bio u koledžu, čuvar na četvrtom spratu studentskog doma lupao je na vrata njegove sobe. Govorio mu je da ustane i odgovori na jebeni telefonski poziv. Zvala ga je majka. Dolazi kući što pre možeš, Poli. Otac je doživeo težak moždani udar. Tone. Došao je što je brže mogao. Gonio je starog forda preko sto deset, uprkos problemima s prednjim točkovima koji su se javljali pri brzinama većim od osamdeset na sat. Na kraju je sve bilo uzalud. Kod kuće je saznao da otac više ne tone, već da je potonuo.

Koliko je blizu potonuća bio u noći sekirice? Nije znao. Činjenica da nedelju dana posle amputacije nije osećao bol bila je jasni pokazatelj koliko blizu smrti je bio. Tu je bila i panika u njenom glasu.

Ležao je u stanju sličnom komi. Jedva je disao zbog komplikacija, izazvanih uzimanjem jakih lekova. Ponovo ga je hranila glukozom iz vrećice. Igla se vratila u njegove ruke. Probudio se zahvaljujući ritmu bubnjeva i zujanju pčela.

Burka bubnjeva.

Burka pčela.

Burka snova.

Boja je polako i neumorno krvarila u tle i pleme koje nikad nije postojalo izuzev na papiru po kom je pisao.

San o boginji, o licu crne boginje koje se uzdiže iznad zelene džungle, ogromno i načeto zubom vremena. Crna boginja, crni kontinent i kamena glava puna pčela. Iza svega toga bila je slika koja je s vremenom postajala sve jasnija, kao da je džinovski slajd projektovan na oblaku u kom je ležao. To je bila slika čistine na kojoj se uzdizalo staro drvo eukaliptusa. S najniže grane usamljenog stabla visio je par staromodnih lisica od plavičastog čelika. Pčele su milele po njima. Bile su prazne. Bile su prazne, zato što je Mizeri…

… pobegla? Pobegla je, zar ne? Zar priča ne bi trebalo da se tako odvija?

Trebalo je - ali više nije siguran. Da li prazne lisice znače da je pobegla? Da li je odvedena? Da li je odvedena u idola? Da li je odvedena do pčelinje kraljice, Velike Gospodarice Burki?

Bio si Šeherezada i samom sebi.

Zašto pričaš ovu priču, Pole? Kome je pričaš? Eni?

Naravno da ne. Nije gledao kroz rupu na papiru da bi video ili ugodio Eni… gledao je kroz nju da bi se udaljio od nje.

Javio se bol. I svrab. Oblak se cepao i razređivao. Počeo je da opaža sobu, što je bilo loše, i Eni, što je bilo još gore. Ipak je odlučio da živi. Neki deo njega bio je navučen na filmove u nastavcima koliko i Eni, zbog čega nije mogao da umre dok ne vidi kako će se sve završiti.

Da li je pobegla uz Ijanovu i Džefrijevu pomoć?

Ili je odvedena u glavu boginje?

Glupo pitanje je, ma kako to smešno bilo, zahtevalo odgovor.

7

Nije htela da mu dozvoli da nastavi s radom - ne isprva. U njenim nemirnim očima video je koliko se plašila i koliko se i sada plaši. To mu je govorilo da je bio veoma blizu potonuća. Lomila se oko njega. Menjala je zavoje na osmuđenom patrljku posle svakih osam sati (isprva ih je menjala na svaka četiri sata, govorila mu je tonom osobe koja zna da nikad neće dobiti zasluženu medalju za specijalne zasluge), kupala ga je sunđerom i trljala alkoholom - kao da želi poreći ono što je učinila. Govorila mu je da bi mu pisanje štetilo. Stanje će ti se pogoršati, Pole. Ne bih to rekla da nije tako - veruj mi. Ti bar znaš šta će biti. Ja umirem od želje da saznam. Ispostavilo se da je pročitala sve što je napisao - sav njegov preoperativni rad, moglo bi se reći - dok je visio nad ambisom smrti… više od tri stotine rukopisnih strana. Nije ispisao slova n u poslednjih četrdesetak. Učinila je to dok je bio u oblaku. Pokazala je ispunjene stranice s nekom vrstom snebivljivog, prkosnog ponosa. Njena slova n bila su školska i uredna. Zapanjujuće su se razlikovala od njegovih degenerisaniti kvrgavih žvrljotina.

Nikad to nije rekla, ali je u ispisivanju slova n prepoznao još jedan znak naglašene brižnosti - Kako možeš da kažeš da sam bila okrutna prema tebi, Pole, pored tolikih slova n koje sam napisala? - čin pokajanja ili iščašeni praznoverni ritual. Pol će preživeti ako dovoljno puta promeni zavoj, ako ga dovoljno puta okupa sunđerom i ako ispiše dovoljno nedostajućih slova n. Burka žena-pčela izvodi moćnu modžomagiju, Bvana. Biće vam dobro kad nažvrlja sva slova n.

Tako je počela… zatim se suočila s moranjem. Pol je poznavao sve simptome. Nije se šalila kad mu je rekla da umire od želje da dozna šta će biti.

Zato što si nastavila da živiš da bi doznala šta će biti na kraju, nije li to pravo značenje tvojih reči?

To je bilo ludo - čak sramno apsurdno - ali je bilo istinito.

To je moranje.

Zasmetalo mu je kad je uvideo da se to nešto što može da utka u knjige o Mizeri, gotovo kad god mu se prohte, u njegovim glavnotokovskim delima pojavljuje sporadično ili nikako. Nije znao gde se moranje pronalazi, ali je nepogrešivo osećao njegovo prisustvo. Nagonilo je iglu unutrašnjeg Gajgerovog brojača da se zalepi za gornji kraj brojčanika. Prepoznavao je moranje kad bi naišlo, čak i kad je sedeo ispred pisaće mašine, s blagim mamurlukom, ispijajući šolje crne kafe i žvaćući ljutu bombonicu ili dve na svakih nekoliko sati (znajući da se mora rešiti jebenih cigareta, makar ujutru, ali nemoćan da izađe na kraj s tom navikom), mesecima pre završetka i svetlosnim godinama pre objavljivanja knjige. Nije mogao da ga ne oseti kad bi naišlo. U tim trenucima uvek bi se osetio blago postiđeno, manipulatorski. Protivrečni osećaj bio je i potvrda kvaliteta njegovog rada. Hriste, dani prolaze, a rupa na papiru je mala, svetlost je prigušena, a razgovori koje sluša besadržajni. Nastavljao je zato što je to bilo jedino što je mogao da učini. Konfučijanci tvrde da je za uzgajanje jednog reda kukuruznih stabljika neophodno prebaciti tonu govana preko lopate. Rupa bi se jednog dana proširila na veličinu bioskopskog platna, a svetlost zasijala kao sunčev zrak u epskom spektaklu Sesila B. de Mila. Znao bi da je dobio moranje, živo i zdravo.

Moranje se prepoznaje u rečima: „Mislim da ću ostati još petnaest-dvadeset minuta, dušo. Moram videti kako se ovo poglavlje završava”, a izgovara ih tip koji je proveo čitav dan na poslu misleći o tucanju i zna da ima velike izglede da zatekne usnulu suprugu kad konačno ode u spavaću sobu.

Moranje se prepoznaje u: „Znam da bi trebalo da počnem spremanje večere - naljutiće se ako ga ponovo poslužim gotovim jelom - ali moram videti kako se ovo završava.”

Moram da znam da li će preživeti.

Moram da znam da li će ukebati seronju koji mu je ubio oca.

Moram da znam da li će otkriti da joj se najbolja prijateljica jebe s njenim suprugom.

Moranje. Prljavo kao drkanje u jeftinom baru i delikatno kao jebanje s najtalentovanijom kolgerlom na svetu. Kako je loše i kako je ugodno. I nije bitno koliko je grubo ili sirovo bilo, zato što je na kraju bilo onako kao što su Džeksonovi poručili na onoj ploči - ne staj dok ti ne bude dosta.

8

Bio si Šeherezada samom sebi.

Tada nije mogao da izrazi niti da artikuliše tu ideju. Trpeo je preveliki bol. Ali je svejedno znao, zar ne?

Ti nisi. Tipovi u radionicama jesu. Oni su znali.

Da. To zvuči ispravno.

Kosilica je glasnije zarežala. Eni se na trenutak pojavila na prozoru. Pogledala ga je i podigla ruku, kad je videla da je gleda. Podigao je jednu od svojih - onu koja je još imala palac. Ponovo se izgubila iz vida. Dobro je.

Konačno je bio u stanju da je ubedi da će mu se stanje popraviti, a ne pogoršati, ako nastavi da piše… Proganjale su ga slike koje su ga izgnale iz oblaka. Proganjanje je bila odgovarajuća reč. Neće ga ostaviti na miru sve dok ih ne stavi na papir.

Dozvolila mu je da nastavi da piše, iako mu nije verovala - ne još. Nije to učinila zato što ju je ubedio, već zbog moranja.

Isprva je radio samo u bolno kratkim periodima - petnaestak minuta, možda pola sata, ako je priča to zahtevala od njega. I tako kratki periodi porađali su agoniju. Svaka promena položaja oživljavala je patrljak, kao nalet vetra plamenove na izgoreloj cepanici. Trpeo je strašne bolove dok je pisao, ali to nije bilo najgore. Sat ili dva posle toga na patrljku bi se javio izluđujući svrab, sličan milenju uspavanih pčela. On je bio najgori.

Pokazalo se da je ona grešila, a on imao pravo. Nikad se nije sasvim oporavio. Verovatno nije ni mogao u takvim uslovima - ali mu se zdravlje poboljšalo, a nešto snage vratilo. Horizont njegovih interesovanja se suzio. Prihvatio je to kao cenu opstanka. Pravo je čudo što je preživeo amputaciju.

Sedeo je ispred pisaće mašine sa sve gorim zubima i razmišljao o periodu koji se sastojao od rada, umesto od događaja. Klimnuo je. Da, možda je bio sopstvena Šeherezada, baš kao što je bio sopstvena žena iz snova, kad bi se uhvatio za onu stvar i drkao u grozničavom ritmu fantazija. Uočio je autoerotičnu dimenziju pisanja i bez pomoći psihijatra. Lupaš po pisaćoj mašini, umesto po svom mesu, ali oba čina najviše zavise od brzog uma, brzih ruku i bogate uobrazilje.

Ali, zar to nije bilo neka vrsta jebanja, makar i od najsuvlje vrste? Zato što je, kad je ponovo započeo… pa, nije ga prekidala dok je radio, ali je uzimala plodove njegovog rada, čim bi završio, navodno da bi upisala nedostajuća slova, ali uistinu - to je sad znao, baš kao što seksualno napaljeni muškarac zna koju žensku će povaliti na kraju večeri, a koju neće - da bi dobila fiks. Da bi zadovoljila moranje.

Filmovi u nastavcima. Da. Vratila se na to. Samo što ih u poslednjih nekoliko meseci gleda svakodnevno umesto samo subotom po podne i što je umesto starijeg brata u bioskop vodi Pol, njen pisac - kućni ljubimac.

Smene na pisaćoj mašini postepeno su se produžavale, kako se bol smanjivao i nešto snage vraćalo… pokazalo se da ne može pisati dovoljno brzo da bi zadovoljio njenu potrebu.

Moranje ih je održavalo u životu - nesumnjivo jeste, zato što bi bez njega sigurno odavno ubila i njega i sebe - ali je prouzrokovalo gubitak njegovog palca. To je bilo jeziv, i na svoj način smešan događaj. Posluži se s malo ironije, Pole dobra je za krv.

Pomisli da je moglo biti mnogo gore.

Na primer, mogao si da ostaneš bez penisa.

„A imam samo jedan”, rekao je. Glasno se nasmejao u praznoj sobi ispred omrznutog rojala sa sve krezavijim osmehom. Smejao se sve dok ga stomak i patrljak nisu zaboleli. Smejao se dok ga um nije zaboleo. Smeh se u jednom trenutku izmetnuo u jezive suve jecaje, koji su probudili bol, čak i u ostacima levog palca. Prestao je da se smeje, kad se to dogodilo. Zapitao se koliko je blizu ludila.

To verovatno i nije bilo tako bitno.

9

Eni je, jednog dana, ne mnogo pre amputacije palca - možda i manje od nedelju dana pre toga - ušla u sobu s dve gigantske činije sladoleda od vanile, pakovanjem čokoladnog sirupa, konzervom šlaga i teglom u kojoj su maraskino trešnje, crvene kao krv iz srca, plovile kao biološki uzorci.

„Palo mi je na pamet da napravim sladoled za nas dvoje, Pole”, rekla je lažno veselim tonom. Nije mu se dopadao ni taj ton ni njen nemirni pogled. Taj pogled je govorio: Ja sam nevaljala devojčica. Nagonio ga je na opreznost, na razmišljanje. Sa strahovitom lakoćom zamišljao je kako sa istim izrazom lica podmeće gomilu odeće na jedno, a crknutu mačku na drugo stepenište.

„Pa, hvala ti, Eni”, rekao je. Gledao je kako zaliva sladoled čokoladnim sirupom i istiskuje kumulusne oblake šlaga izvežbanom rukom iskusnog zavisnika od šećera.

„Nema potrebe za zahvaljivanjem. Zaslužio si ga. Vredno si radio.”

Dala mu je činiju. Sladoled je bio tako sladak da mu se smučio već posle trećeg zalogaja. Nastavio je da jede. Opametio se. Jedno od ključnih pravila preživljavanja na predivnim zapadnim padinama Stenovitih planina bilo je: Jedi šta god ti Eni nudi. Neko vreme vladala je tišina. Obrisala je istopljeni sladoled s brade zadnjim delom dlana i progovorila prijatnim glasom: „Reci mi ostatak.”

Spustio je kašiku. „Šta si rekla?”

„Reci mi ostatak priče. Ne mogu da čekam. Jednostavno ne mogu.”

Da li je znao da se ovo sprema? Jeste. Da je neko isporučio svih dvadeset rolni novog filma Rokit Mena u nastavcima na Enin kućni prag, da li bi gledala samo jednu epizodu nedeljno ili jednu dnevno?

Pogledao je polupojedenu gomilu sladoleda u njenoj činiji i trešnje gotovo sahranjene u šlagu i čokoladnom sirupu. Setio se dnevne sobe pune sudova sa skorelim ostacima kaloričnih poslastica.

Ne. Eni nije bila od onih koji čekaju. Pogledala bi svih dvadeset epizoda odjedanput, čak i ako bi to dovelo do premora očiju i razorne glavobolje.

Eni je jednostavno volela slatkiše.

„Ne mogu”, rekao je.

Lice joj se smesta smračilo, ali da li je na njemu bilo i senke olakšanja? „Stvarno? A zašto ne možeš?”

Zato što me ujutru ne bi poštovala, hteo je da kaže. Zaustavio se. Zaustavio se u mestu.

„Zato što nisam nikakav pripovedač”, rekao je umesto toga.

Proždrala je ostatak sladoleda u pet velikih zalogaja od kojih bi mu grlo posivelo od hladnoće. Spustila je činiju. Gnevno ga je odmerila, ne kao velikog Pola Šeldona već kao nekog ko je dopustio sebi da kritikuje velikog Pola Šeldona.

„Kako si objavio bestselere i zašto milioni ljudi vole knjige koje si napisao, ako nisi nikakav pripovedač?”

„Nisam rekao da nisam nikakav pisac priča. Mislim da sam prilično dobar u tome. Ali ne vredim ni pišljiva boba kao usmeni pripovedač.”

„Samo izmišljaš krupne kukuričuće izgovore.” Lice joj je bivalo sve mračnije. Stisnula je šake u sjajne, lepljive pesnice na debeloj haljini. Uragan Eni vratio se u sobu. Sve se vraća, sve se plaća. Samo što situacija više nije bila ista, zar ne? Bojao je se više no ikad, ali se njena moć nad njim uprkos tome smanjivala. Život mu se više nije činio tako važnim, s moranjem ili bez njega. Bojao se samo da će ga povrediti.

„To nije izgovor”, odvratio je. „Te dve stvari su kao babe i žabe, Eni. Ljudi koji usmeno pripovedaju priče obično ne mogu da ih napišu. Ako iskreno veruješ da oni koji umeju da pišu priče mogu dobro da govore, nikad nisi gledala nekog sirotog romanopisca kako se muči govoreći pred televizijskim kamerama.”

„Pa, ne želim da čekam”, nije odustajala. „Napravila sam ti taj lepi sladoled. Najmanje što možeš jeste da mi kažeš makar neke stvari. To ne mora biti čitava priča, ali… da li je baron ubio Kaltorpa?”, oči su joj zaiskrile. „To je jedna stvar koju zaista želim da znam. I šta je uradio s telom, ako ga je ubio? Da li je iskasapljeno i skriveno u kovčegu koji njegova žena ne ispušta iz vida? Mislim da je tako bilo.”

Odmahnuo je glavom - ne da bi joj dao do znanja da greši već da bi joj poručio da joj neće ništa otkriti.

Potamnela je za još jednu nijansu. Nastavila je tihim glasom. „Strašno me ljutiš svojim odbijanjem - to ti je jasno, zar ne?”

„Naravno da mi je jasno. Ali ne mogu da ti pomognem.”

„Mogla bih da te nateram. Mogla bih da te nateram da mi pomogneš. Mogla bih da te nateram da mi kažeš šta će biti.” Izgledala je frustrirano, kao da zna da ne može. Mogla je da ga natera da kaže neke stvari, ali ne i da usmeno pripoveda.

„Eni, sećaš li da si mi rekla šta je detence reklo majci, kad ga je uhvatila da se igra s tečnošću za pranje, pronađenom ispod sudopere, i kad ga je naterala da prestane? Mamice, ti si zla! Zar mi nisi baš to rekla? Pole, ti si zao. ”

„Ne odgovaram za svoje ponašanje, ako me još više razljutiš”, zapretila je. Osetio je da je kriza prošla. Bila je neobično ranjiva na argumente o disciplinovanju.

„Prinuđen sam da prihvatim taj rizik”, rekao je, „zato što sam u položaju te majke. Nisam ti rekao ne zato što sam zao, ili da bih se inatio s tobom, već zato što želim da stvarno uživaš u priči… ako ti dam ono što želiš, ne bi ti se dopala, pa bi prestala da je želiš.” Šta bi se zatim dogodilo sa mnom, Eni? Pomislio je, ali ništa nije rekao.

„Reci mi makar da li ona crnčuga Hezekaja stvarno zna gde je Mizerin otac! Reci mi makar to!”

„Hoćeš li da pišem roman ili da popunjavam upitnik?”

„Ne budi sarkastičan!”

„Nemoj se pretvarati da ne shvataš šta govorim, ako ti sarkazam smeta!” uzvratio joj je istom merom. Iznenađeno i s primetnom nelagodnošću ustuknula je od njega. Poslednji ostaci crnila povukli su se s njenog lica. Na njemu je sad ostao samo taj otkačeni „bila sam nevaljala devojčica” izraz. „Želiš da rasporiš zlatnu gusku! Na to se sve svodi! Kad je seljak iz priče to konačno učinio, dobio je samo mrtvu gusku i gomilu bezvrednih iznutrica!”

„U redu”, rekla je. „U redu, Pole. Da li ćeš dovršiti svoj sladoled?”

„Ne mogu više da jedem”, rekao je.

„Vidim. Uznemirila sam te. Žao mi je. Izgleda da si u pravu. Pogrešila sam što sam te pitala.” Ponovo je bila savršeno pribrana. Očekivao je novi period duboke depresije ili besa. Izostali su. Vratili su se staroj rutini. On je pisao, ona je krajem dana čitala napisano. Između svađe i amputacije palca prošlo je dovoljno vremena da Pol propusti da uoči vezu između dva događaja. Propuštao je da je uoči sve do sada.

Uskopistio sam se povodom pisaće mašine, pomislio je. Gledao je kroz prozor, osluškujući režanje kosilice. Bila je tiša. Jednim delom uma shvatio je da nije tiša zato što se udaljavala. On se udaljavao. Zadremao je. Često je to činio. Jednostavno bi zadremao kao čiča u staračkom domu.

Nisam se mnogo bunio. Samo jednom sam se uskopistio zbog nje. Jednom je bih dovoljno, zar ne? Više nego dovoljno. To je bilo - kada? - nedelju dana pošto je donela onaj ukakanjeni sladoled? Tako nekako. Samo jedna nedelja i jedna žalopojka. Rekao sam kako me kloparanje mašine bez slova izluđuje. Nisam joj rekao da kupi drugu polovnu pisaću mašinu kod Nensi Kurvarke ili kako god da se ta žena zove, jednu sa svim slovima. Samo sam rekao da me to kloparanje izluđuje. To s njegovim levim palcem desilo se za tili čas, prestisimo. Sad ga vidiš, sad ga ne vidiš. Samo što to nije uradila zato što sam se uskopistio zbog pisaće mašine, zar ne? Učinila je to zato što sam joj rekao ne i zato što je to prihvatila. To je bio gnevni čin. Gnev je bio odraz poimanja. Kakvog poimanja? Pa, da više ne drži sve karte u rukama - da i ja imam izvesni pasivni uticaj na nju. Moć moranja. Ispostavilo se da sam prilično podnošljiva Šeherezada.

To je bila luda, smešna ali istinita ideja. Milioni mogu da se mršte do mile volje, ali samo zato što nisu shvatili snagu kakvom umetnost - čak i tako degenerisane vrste kao što su bestseleri - raspolaže. Domaćice prave dnevni raspored poslova na osnovu satnice televizijskih sapunica. Ako dobiju posao, kupovina videa postaje najpreče ulaganje u kući, da bi noću gledale omiljene serije. Kad je Artur Konan Doji ubio Šerloka Holmsa na Rajhenbah vodopadima, čitava viktorijanska Engleska ustala je i zatražila da se omiljeni junak vrati. Ton njihovog protesta u potpunosti je odgovarao Eninom - to nije bila žalost, već duboki, ogorčeni gnev. Dojla je ukorila i rođena majka. Kad joj je pisao o nameri da završi s Holmsom, odmah je dobio zgroženi odgovor: „Hoćeš da ubiješ tog finog gospodina Holmsa? Kakva ludost! Da se nisi usudio!

Setio se i slučaja svog prijatelja Garija Radmana, zaposlenog u Bolderskoj biblioteci. Kad je jednog dana svratio do njega, zatekao je spuštene zavese i lepršavi crni krep na vratima. Kucao je zabrinuto i snažno sve dok Gari nije odgovorio. Rekao mu je: Idi. Danas sam depresivan. Neko je umro. Neko veoma bitan. Kad je Pol pitao ko je umro, Gari je umorno odvratio. Van der Valk. Pol je čuo kako se njegov prijatelj udaljava od vrata. Nije se vraćao, uprkos upornom kucanju. Ispostavilo se da je Van der Valk izmišljeni detektiv koga je na svet prizvao i s njega uklonio pisac Nikolas Friling.

Pol je bio ubeđen da je Garijeva reakcija bila više nego lažna; mislio je da je pretenciozna i izveštačena. Ukratko, smatrao ju je ispraznim, pompeznim gestom. Istrajavao je u tom uverenju sve do 1983. godine, kad je pročitao Svet po Garpu. Pogrešio je i nedugo pre spavanja pročitao scenu u kojoj gine Garpov najmlađi sin, proboden ručicom menjača. Satima nije mogao da zaspi. Grozna scena nije ga ostavljala na miru. Misao o apsurdnosti naricanja nad književnim likom stalno mu je prolazila kroz glavu dok se okretao i obrtao po postelji. Istinski je žalio nad njegovom sudbinom. Nikakva pamet tu nije pomagala. To iskustvo nateralo ga je da se zapita da li je Gari Radman bio mnogo ozbiljniji u pogledu Van der Valka nego što je on svojevremeno bio spreman da prizna. Setio se još nečeg. Jednog vrelog letnjeg dana, u dvanaestoj godini, završio je Gospodara muva Vilijama Goldinga. Krenuo je ka frižideru po čašu hladne limunade… naglo je skrenuo i otrčao do kupatila. Nagnuo se preko ivice toaletne šolje i ispovraćao.

Setio se i drugih primera ove šašave manije: ljudi koji su se skupljali na baltimorskim dokovima svakog meseca da bi dobili pakete s novim poglavljima Dikensove Male Dorit ili Olivera Tvista (nekolicina se podavila, ali to nije obeshrabrilo ostale); starice od sto četiri godine koja se zarekla da neće umreti dok gospodin Golsvorti ne završi Sagu o Forsajtima - da bi umrla nepun sat nakon što joj je pročitana poslednja stranica poslednjeg toma; mladog planinara smeštenog u bolnicu zbog navodno kobnog slučaja hipotermije, kome su prijatelji, na smenu, dvadeset četiri sata čitali Gospodara prstenova, sve dok se nije probudio iz kome. Bilo je na stotine dičnih slučajeva.

Pretpostavljao je da syaki pisac „bestselera” ima svoj primer ili primere preteranog vezivanja čitalaca zaizmaštani svet, plod njegove uobrazilje… To su primeri Šeherezadinog kompleksa, razmišljao je Pol, dremuckajući uz zvuk Enine kosilice, koji se pojačavao i smanjivao, dopirući iz velike daljine. Dobio je dva pisma u kojima je predlagana izgradnja Mizeri tematskih parkova veličine Dizni vorlda ili Velike avanture. Jedno od tih pisama sadržalo je i grubi plan s rasporedom atrakcija. Apsolutni pobednik (dok se Eni Vilks nije pojavila u njegovom životu) bila je gospođa Roman D. Sendpajper III iz Ink Biča na Floridi. Gospođa Roman D. Sendpajper, koja se zvala Virdžinija, preobrazila je sobu na spratu svog doma u Mizerin salon. Poslala je i polaroidne snimke Mizerinog razboja, Mizerinog pisaćeg stola (zajedno s dopola napisanim pismom zahvalnosti gospodinu Fejveriju, u kom je stajalo da će prisustvovati recitalu u školi dvadesetog novembra inst. - ispisanim ne baš ženstvenim i preterano urednim rukopisom, umesto oblim i tečnim damskim slovima saobraznim impulsivnoj, osećajnoj heroini), Mizerinog kauča, Mizerinog vezenog platna (Upravljaj se ljubavlju, ne pokušavaj da upravljaš njome) itd., itd. Nameštaj je, pisalo je u pismu gospođe Roman D. („Virdžinije”) Sendpajper, bio originalan. Pol je pretpostavljao da je tvrdnja tačna, iako nije mogao biti siguran u to. Soba je, ako je imao pravo, debelo koštala gospođu Roman. Obožavateljica ga je uveravala da se ne koristi njegovim književnim likom da bi zaradila novac i da nema takvih planova - bože sačuvaj! - ali je želelada on vidi njene fotografije i da joj kaže šta je uradila pogrešno (bila je sigurna da je napravila mnogo grešaka). Gospođa Roman D. („Virdžinija”) Sendpajper nadala se da će dobiti njegov odgovor. Pogled na polaroide u njemu je porodio neobičan i jezivo neodređen osećaj. Imao je utisak da posmatra fotografske prizore iz sopstvene mašte. Znao je da će od tog trenutka polaroidi gospođe Roman D. („Virdžinije”) Sendpajper osvanuti u njegovom umu, kad god pokuša da zamisli Mizerin mali salon, kombinovan s radnom sobom, potiskujući uobrazilju svojim veselim, ali jednodimenzionalnim sadržajem. Da joj kaže gde je pogrešila? To je nemoguće. Od sada će se on pitati u čemu je pogrešio. Odgovorio je na njeno pismo. Čestitao joj je i izrazio poštovanje na uloženom trudu. U kratkom tekstu nije bilo naznake njegove najveće nedoumice u pogledu gospođe Roman D. („Virdžinije”) Sendpajper: da li ima sve daske u glavi? Dobio je drugo pismo, s novim polaroidima. Prvo je sadržalo dve rukom pisane stranice i sedam fotografija, a drugo deset rukom pisanih stranica i četrdeset polaroida. Pismo je predstavljalo iscrpni (i iscrpljujući) prikaz mesta na kojima je pronašla svaki komad nameštaja, cena i napora uloženih u restauraciju. Poverila mu je da je pronašla čoveka po imenu Makibon, vlasnika stare puške za lov na veverice, i da ga je zamolila da napravi rupu od metka na zidu pored stolice, Nije mogla da se zakune u istorijski pedigre puške, ali je kalibar odgovarao. Fotografije su uglavnom snimane iz najveće blizine. Da nije bilo objašnjenja na poleđini, podsećale bi na zagonetne fotografije iz novina, na kojima su spajalice ličile na stubove, a zatvarači konzervi od piva na Pikasove skulpture. Nije odgovorio na drugo pismo. To nije sprečilo gospođu Roman D, („Virdžiniju”) Sendpajper, da pošalje još pet pisama (prva četiri s fotografijama) pre nego što je utonula u smetenu, blago uvređenu tišinu.

Poslednje pismo bilo je jednostavno, šturo i potpisano s Gospođa Roman D. Sendpajper. Pozivnica (iako u učtivim zagradama) da je zove „Virdžinija” bila je povučena.

Osećanja ove žene, ma kako opsednuta bila, nikad nisu narasla u Eninu paranoičnu fiksaciju, ali je sad znao da su poticala iz istog izvora, Šeherezadinog kompleksa. Poticala su iz dubokog i neiscrpno moćnog izvora moranja.

Utonuo je u san.

10

U poslednje vreme zaspao bi kao starkelja, naglo i ponekad u nezgodno vreme. I spavao je staračkim snom, što će reći da je veo koji je razdvajao san od jave bio tanušan. I dalje je čuo kosilicu, samo što je zvuk postao dublji, grublji, oštriji. Bio je to zvuk električnog noža.

Izabrao je pogrešan dan da se požali na rojal i nedostajuće slovo n. I naravno, nikad nije bilo pravog dana da se kaže ne Eni Vilks. Kazna može biti odložena… ali je neizbežna.

Pa, ako ti to toliko smeta, daću ti nešto što će ti odvratiti pažnju od tog starog slova n. Čuo je kako pretura po kuhinji, baca stvari i psuje onim neobičnim jezikom Eni Vilks. Deset minuta kasnije ušla je u sobu sa špricem, betadinom i električnim nožem. Smesta je zavrištao. Na izvestan način bio je veoma sličan Pavlovljevim psima, kojima je voda polazila na usta kad god bi naučnik zazvonio. Pol bi zavrištao kad god bi Eni ušla u gostinsku sobu sa špricem, bocom betadina i električnim nožem. Uključila je nož u utičnicu pored invalidskih kolica. Kukumavčio je i vrištao, obećavajući da će biti dobar. Kad je pokušao da uzmakne od injekcije, rekla mu je da bude miran i dobar, ako ne želi da ga seče bez anestezije. Kad je nastavio da uzmiče od igle, jeca i moli, rekla mu je da, ako baš tako želi, može da mu prereže vrat i stavi tačku na čitavu stvar.

Umirio se. Dopustio joj je da mu da injekciju. Ovog puta betadin je završio na levom palcu, kao i na oštrici noža (betadin se rasuo u nizu smeđih kapljica, kad ga je uključila i kad je oštrica počela brzo da šeta napred-nazad). Ubrzo su se po vazduhu rasule i mnogo crvenije kapljice. Kad bi se Eni rešila da nešto učini, ne bi odustajala od toga. Nije mogla da se pokoleba molbama, ni kricima. Crpila je hrabrost iz ubeđenja.

Kad se zujeće, vibrirajuće sečivo zarilo u meko tkivo između palca i kažiprsta, ponovo mu je rekla svojim „Ovo mamicu boli više nego tebe, Poli” glasom da ga voli.

Zatim, te noći…

Ne sanjaš, Pole. Razmišljaš o onom o čemu ne smeš, dok si budan. Probudi se. Za ime božje, PROBUDI SE!

Nije mogao da se probudi.

Odsekla mu je palac ujutru. Uveče je razdragano ušetala u sobu u kojoj je sedeo ošamućen drogama i bolom, sa zavijenom levicom pritisnutom na grudi. Nosila je tortu i iz sveg glasa pevala „Danas ti je divan dan”, iako se nije rodio tog dana. Na torti je bilo mnogo svećica. Iz samog središta štrčaoje njegov posiveli, mrtvi palac s malčice izgrizenim noktom. Glumio je poveću sveću. Grizao je nokat kad god bi tragao za odgovarajućom reči. Rekla mu je: Ako obećaš da ćeš biti dobar. Pole, dobićeš komad rođendanskog kolača, ali nećeš morati da pojedeš nijedno parče specijalne sveće. Obećao je da će biti dobar zato što nije hteo da ga natera da pojede neki deo specijalne sveće, ali i zbog toga što je Eni bila sjajna Eni je bila dobra zahvalimo joj se na našoj hrani i na tome što ne moramo da jedemo devojke koje samo žele da se zabavljaju ali nešto zlo dolazi ovim putem molim te nemoj da me teraš da jedem moj palac Eni mama Eni boginja kad je Eni tu bolje ti je da budeš iskren ona zna kad spavaš zna kad si budan zna da li si bio nevaljao stoga budi dobar boginje radi bolje nemoj da plačeš bolje ti je da se ne duriš ali najpre nemoj da vrištiš nemoj da vrištiš nemoj da vrištiš nemoj da vrištiš nemoj

Nije.

Probudio se uz trzaj od koga ga je čitavo telo zabolelo, jedva svestan da su mu usne čvrsto stisnute da bi prigušile vrisak koji je rastao u njemu, iako mu je palac bio amputiran pre mesec dana.

Bio je toliko zaokupljen nastojanjem da ne vrisne da isprva nije ni video ono što se penje uz prilazni put. Kad ga je video, poverovao je da je to fatamorgana.

To je bio patrolni automobil državne policije.

11

Nakon amputacije prsta nastao je mutni period u kom je Polovo najveće dostignuće pored pisanja romana bilo brojanje dana. Pristupio je tom zadatku s patološkom ozbiljnošću. Pokatkad bi proveo više od pet minuta izgubljen u magli, brojeći unazad, da bi bio siguran da nije zaboravio neki dan.

Stanje mi se pogoršava. Postajem sve sličniji njoj, pomislio je jednog dana.

Prilično dobro napredovao je s knjigom, nakon gubitka stopala. Eni je taj period rafinirano nazvala „vremenom oporavka”. Ne - prilično dobro je fraza koja odiše lažnom skromnošću. Postizao je čudesno dobre rezultate Za čoveka koji je nekad mislio da ne može pisati bez cigareta ili kad bi ga malo zabolela leđa i glava. Voleo bi da tvrdi da se herojski nosio s nevoljama, ali je morao da zaključi da se ponovo radilo o bekstvu, pošto je bol bio zaista nepodnošljiv. Kad je zaceljenje počelo, pomislio je da je „fantomski svrab” stopala koje više nije bilo na svom mestu bio gori od bola. Najviše muke zadavao mu je gornji deo nedostajućeg stopala. Stalno se budio usred noći i desnim palcem pokušavao da počeše vazduh desetak centimetara ispod mesta na kom se njegovo telo završavalo.

Uprkos tome nastavio je da radi.

Lopte zgužvanog papira ponovo su počele da se gomilaju u kanti za smeće posle amputacije palca i bizarne rođendanske torte sa zaboravljenim rekvizitom iz filma Šta se dogodilo s Bejbi Džejn. Izgubiš stopalo, zamalo umreš, nastaviš da radiš. Izgubiš palac, i upadneš u neku iščašenu nevolju. Zar ne bi trebalo da bude obrnuto?

Dobio je i groznicu - proveo je nedelju dana u krevetu zbog nje. To je bila prilično bezazlena boljka. Temperatura nikad nije prešla 38 stepeni. Od takvog materijala ne prave se uverljive melodrame. Groznica najverovatnije nije bila prouzrokovana infekcijom, već generalno lošim zdravstvenim stanjem. Ukakanjena stara groznica nije bila problem za Eni. Imala je dovoljno lekova za njeno suzbijanje, u kutijama sa suvenirima iz bolničkih dana. Nakljukala ga je tabletama. Bilo mu je bolje… onoliko bolje koliko je to bilo moguće pod tako bizarnim okolnostima. Ali nešto nije bilo u redu. Vrištao je kako je izgubio neophodni sastojak i da je mešavina zbog toga znatno izgubila na svojoj delotvornosti. Pokušao je da za to okrivi nedostajuće slovo n, ali se s tim problemom uspešno nosio. I šta je predstavljalo izgubljeno slovo n, u poređenju s izgubljenim stopalom, a sad i s dodatnom atrakcijom, izgubljenim levim palcem?

Ma o čemu da se radilo, nešto je poremetilo njegov san, nešto je smanjivalo obim rupe u papiru kroz koju je gledao. Nekad - mogao je da se zakune da je tako bilo! - ta rupa bila je velika kao ulaz u Linkolnov tunel. Sad nije bila veća od omanje pukotine koju je nadzornik gradilišta opazio i zastao da prouči. Morao je da bulji i da iskreće glavu, da bi išta video kroz nju. Bitne stvari najčešće su se dešavale van njegovog vidokruga… što nije bilo čudo, s obzirom na njenu skromnu veličinu.

Ono što se desilo nakon amputacije palca i groznice u praktičnom smislu bilo je jasno. Jezik knjige ponovo je postao nakinđuren i pompezan. Još nije kliznula u autoparodiju, ne baš, ali je uporno naginjala ka tome. Činilo se da je nemoćan da zaustavi taj proces. Rupe u kontinuitetu počele su da se neupadljivo množe kao pacovi u podrumskim ćoškovima. Protegle su se na trideset strana. Toliko je morao da pocepa, kad je baron postao vikont iz Mizerine potrage.

Nije važno, Pole, stalno je ponavljao sebi, u poslednjih nekoliko dana pre nego što je rojal ispovraćao slovo t, a zatim i slovo e.Prokletinja neće dugo. To je bilo tačno. Pisanje knjige bilo je pravo mučenje, a kraj romana poklopiti će se s krajem njegovog života. Činjenica da je ovo drugo bilo sve privlačnije u odnosu na ono prvo nepogrešivo je svedočilo o sve gorem stanju njegovog tela, uma i duha. Knjiga je napredovala uprkos svemu, naizgled nezavisna od svega. Padovi kontinuiteta bili su neugodne, ali nebitne prepreke. Imao je više problema s uverljivošću nego ikad. Igra Možeš li? iz jednostavne, dobre zabave izmetnula se u sve naporniju vežbu. Knjiga je nastavila da napreduje, uprkos svim strahotama kojima ga je Eni izložila i jadanjima da je nešto - možda njegova petlja - oteklo iz njega zajedno s velikom količinom krvi koju je izgubio kad mu je odsekla palac. Štivo je bilo prokleto dobro. Pisao je dosad najbolji roman iz serijala o Mizeri. Zaplet je bio melodramatičan, ali dobro konstruisan. Na nepretenciozan način bio je prilično zanimljiv. Ako ikad bude objavljen u većem tiražu od planiranog (jednog primerka) izdanja za Eni Vilks, prodavaće se kao jaja za Uskrs. Pretpostavljao je da će završiti posao, ako bogom prokleta pisaća mašina izdrži.

Trebalo je da budeš čvršća, pomislio je jednom, nakon jedne od kompulzivnih vežbi s pisaćom mašinom. Tanke ruke su mu drhtale, a patrljak palca užasno boleo. Znoj mu je izbio po čelu. Bila si opaki mladi revolveraš koji je naumio da stekne ugled borbom protiv umornog i uplašenog šerifa, zar ne? Samo što si izgubila jedno slovo, a vidim da ćeš izgubiti još neka - t, e i g, na primer izgledaju sve nepouzdanije… naginju se čas na jednu čas na drugu stranu, ponekad su malo viša ili niža nego što bi trebalo. Mislim da će umorni stari plašljivko dobiti ovu borbu, prijatelju moj. Mislim da će te umorni stari plašljivko prebiti nasmrt… možda kučka to zna. Možda mi je zato odsekla levi palac. Stara poslovica kaže: možda je luda, ali nije glupa.

Kivno i umorno posmatrao je pisaću mašinu.

Hajde. Hajde, slomi se. Završiću ga u svakom slučaju. Ljubazno ću joj se zahvaliti, ako bude želela da nabavi drugu. Ali, ako ne bude, napisaću ostatak priče rukom, kao u stara dobra vremena.

Ne želim da vrištim.

Neću vrištati.

Ja.

Ja neću.

12

Neću vrištati!

Sedeo je pored prozora, načisto budan, načisto svestan činjenice da su policijska kola koja je video na Eninom prilaznom putu stvarna, kao što je njegovo levo stopalo nekad bilo.

Vrišti! Vrišti, proklet bio!

Hteo je, ali je diktat bio prejak - jednostavno prejak. Nije mogao da otvori usta. Pokušao je i video kako smeđe kapljice betadina kaplju s oštrice električnog noža. Pokušao je i čuo škripanje sekire po kosti, i tiho flam, kad je šibica zapalila Benz-O-matiK.

Pokušao je da otvori usta, ali nije mogao.

Pokušao je da podigne ruke. Nije mogao.

Strašni jecaj izmigoljio se između njegovih sklopljenih usana. Rukama je nasumice dobovao po rojalu. Ništa drugo nije mogao da učini. Do te skromne mere kontrolisao je svoju sudbinu. Ništa što se ranije desilo - izuzev možda trenutka u kom je shvatio da, iako se njegova leva noga pomera, levo stopalo ostaje na mestu - nije bilo tako strašno kao ova đavolska nepokretnost. U stvarnosti nije dugo trajala, ne manje od pet i ne više od deset sekundi. Unutar uma Pola Šeldona izgledalo je da traje godinama.

Spas mu je bio pred očima. Trebalo je da slomi prozor, skrši magiju kojom mu je kučka svezala jezik i vrisne: Pomozite mi, pomozite mi, spašavajte me od Enil Spašavajte me od boginje!

Drugi glas istovremeno je vrištao: Biću dobar, Eni! Neću vrištati! Biću dobar, biću dobar boginji za ljubav! Dao sam reč da neću vrištati, samo nemoj da me seckaš! Da li je znao, da li je pre ovoga znao koliko ga je zastrašila, ili koliko je njegove suštine - nutrine i svetlosti njegovog duha - odsekla? Znao je da je stalno terorisan, ali ne i koliko je zbrisano subjektivne stvarnosti, nekad tako snažne da ju je uzimao zdravo za gotovo.

U jedno je bio sasvim siguran - mnogo toga bilo je loše u vezi s njim, pored paralize jezika, baš kao što je mnogo toga bilo loše s pisanjem pored izgubljenog ključa, groznice, prekida u kontinuitetu, pa čak i gubitka petlje. Istina o svemu bila je tako jednostavna u svojoj odvratnosti, tako jezivo prosta. Umirao je polagano, ali umiranje na taj način nije bilo tako loše kao što je strahovao. Takođe je bledeo. To je bio istinski gnusan proces zbog svoje moronske suštine.

Nemoj da vrištiš! Vrištao je panični glas kad je policajac otvorio vrata patrolnih kola i izašao iz njih. Namestio je svoj medved smoki[ 11] šešir. Bio je mlad. Nije imao više od dvadeset dve godine. Nosio je naočari za sunce, crne i tečne kao sirova nafta. Zastao je da bi zategao kaki pantalone. Tridesetak metara odatle čovek izbuljenih plavih očiju, bledog staračkog lica zurio je u njega iza stakla. Jecao je kroz stisnute usne, dok su mu ruke beskorisno lupkale po dasci prebačenoj preko naslona invalidskih kolica.

nemoj da vrištiš

(da vrišti)

vrišti pa će biti gotovo vrišti i može biti gotovo

(nikad nikad neće biti gotovo ne dok ne budem mrtav taj klinac ne može da izađe na kraj s boginjom)

Hriste, da li si već mrtav? Vrišti, kukavički mamojepcu! VRIŠTI KOLIKO TE JEBENO GRLO NOSI!!!

Usne su mu se razdvojile, s jedva čujnim parajućim zvukom. Udahnuo je i zatvorio oči. Nije znao šta će i da li će išta iz njih izaći - dok nije izašlo.

„ AFRIKA!”, vrisnuo je. Drhtave ruke pohrlile su uvis kao preplašene ptice. Udarao se po glavi, kao da želi zadržati eksplodirani mozak na okupu. „Afrika! Afrika! Pomozite mi! Pomozite mi! Afrika!”

13

Naglo je otvorio oči. Policajac je gledao ka kući. Pol nije mogao da vidi Smokijeve oči zbog sunčanih naočara, ali je položaj glave svedočio o umerenoj zbunjenosti. Koraknuo je napred i stao.

Pol je spustio pogled na dasku. Levo od pisaće mašine bila je teška keramička pepeljara. Nekada bi bila do ivice puna zgužvanih opušaka, sad u njoj nije bilo ničeg opasnijeg po njegovo zdravlje od spajalica i korektora za pisaću mašinu. Podigao ju je i bacio kroz prozor. Staklo se razbilo i izletelo napolje. To je bio najslobodniji zvuk koji je ikad čuo. Zidovi se obrušavaju, radosno je pomislio i vrisnuo: „Ovamo! Pomozite mi! Pazite se žene! Luda je!”

Policajac je zurio u njega. Zinuo je od čuda. Posegnuo je u džep na košulji i izvadio nešto što je moglo biti samo fotografija. Pogledao je i požurio ka ivici prilaznog puta. Tamo je izgovorio jedine četiri reči koje će Pol čuti iz njegovih usta, poslednje četiri reči koje će iko čuti iz njegovih usta. Nakon njih načiniće nekoliko neartikulisanih zvukova, ali nijednu reč.

„O, sranje!”, uzviknuo je policajac. „To ste vi!”

Polova pažnja bila je u potpunosti usredsređeha na policajca, stoga nije video Eni dok nije bilo prekasno. Zadrhtao je od praznovernog užasa, kad ju je video. Postala je boginja, polužena-polukosilica, iščašeni ženski kentaur. Lice joj se iskrivilo u ukočenom kezu. U jednoj ruci držala je drveni krst. Stajao je iznad Bosinog groba - Pol nije znao da li je Broj 1 ili Broj 2 - kad je konačno prestala da muče.

Nesrećna Bosi bila je uginula. Pol je s prozora, ponekad nem od strahopoštovanja, a ponekad drhteći od napada vrištavog smeha, gledao kako Eni, u proleće, kad je zemlja dovoljno omekšala, kopa grob (što se proteglo na čitav dan) i kako dovlači Bosi (koja je u međuvremenu značajno omekšala) s mesta njenog privremenog počivališta iza ambara. Vukla ju je lancem pričvršćenim za džip. Vezala ga je oko Bosinih slabina. Mogao je da se kladi sa sobom da će se krava pocepati nadvoje, pre nego što je Eni dovuče do groba. Izgubio je tu opkladu. Eni je gurnula Bosi u grob. Zatim ju je zakopala. Mrak je odavno pao, kad je završila taj posao.

Gledao je kako namešta krst i kako čita Bibliju nad grobom, pod svetlošću prolećnog meseca.

Sada je držala krst kao koplje, Zemljom zaprljanim vrhom nišanila je policajčeva leđa.

„Iza tebe! Pazi!”, vrištao je Pol. Vrištao je, iako je znao da je prekasno.

Eni je s piskavim krikom zarila Bosin krst u policajčeva leđa.

„AG!”, reče policajac. Polako je zakoračio na travnjak. Izvio je probodena leđa i isturio stomak. Izgledao je kao čovek koji pokušava da izbaci kamen iz bubrega ili ima strašni napad gasova. Krst je počeo da se naginje ka tlu, dok se policajac približavao prozoru iza kog je Pol sedeo. Uokvirivao je njegovo sivo invalidsko lice krhotinama slomljenog stakla. Policajac je polako zabacio ruke preko ramena. Ličio je na čoveka koji pokušava da se počeše po nedostupnom mestu na leđima.

Eni je sišla s kosilice. Stajala je kao ukopana, pritiskajući grudi zgrčenim prstima. Jurnula je napred i iščupala krst iz policajčevih leđa.

Mladić se okrenuo prema njoj. Posegnuo je za službenim pištoljem. Zarila mu je šiljati kraj krsta u stomak.

„AG!”, ponovio je policajac i pao na kolena, stiskajući stomak. Nagnuo se, tako da je Pol video pukotinu na uniformi, na mestu prvog udarca.

Eni je ponovo iščupala krst - oštri kraj se zalomio. Zarila je šiljato drvo u prostor između mladićevih lopatica. Ličila je na ženu koja pokušava da ubije vampira. Prva dva udarca verovatno nisu prodrla dovoljno duboko da bi nanela ozbiljnije povrede. Zalomljeni kraj krsta ovog puta prodro je najmanje sedam centimetara u mladićeva leđa. Opružio se po tlu.

„EVO TI!”, kriknula je. Iščupala je Bosin nadgrobni beleg iz njegovih leđa. „KAKO TI SE OVO SVIÐA, STARA PRLJAVA PTIČICE?”

„Eni, prestani!”, povikao je Pol.

Podigla je glavu i upravila pogled na njega. Njene tamne oči blistale su kao novčići. Neuredna kosa rasula joj se oko lica. Podigla je uglove usana u veseli osmeh ludaka koji je, makar na trenutak, odbacio sve što ga je sputavalo. Spustila je pogled na policajca.

„EVO TI!”, kriknula je i ponovo zarila krst u njegova leđa. i u guzove. I u butinu jedne noge. I u vrat. I u međunožje. Ubola ga je pet-šest puta, vrišteći: „EVO TI!” Krst se rascepao.

„Evo ti”, rekla je gotovo razgovornim tonom i požurila u pravcu iz kog je dotrčala. Neposredno pre izlaska iz Polovog vidokruga bacila je krvavi krst u stranu, kao da je više ne zanima.

14

Spustio je ruke na točkove kolica. Nije znao gde će ni šta će, kad tamo stigne. Kako bi bilo da ode do kuhinje po nož? Ne da bi pokušao da je ubije, to ne. Posle jednog pogleda na nož u njegovoj ruci, otišla bi u šupu po pušku. Ne da bi je ubio već da bi se odbranio od njene osvete, tako što će prerezati vene. Nije znao da li će to učiniti, ali mu se to činilo đavolski dobrom idejom, zato što je ovo bio pravi trenutak za napuštanje scene. Prilika koja mu se više neće ukazati. Umorio se od njenog gnevnog kasapljenja.

Video je nešto što ga je nateralo da se ukoči u mestu.

Pandur.

Pandur je još živ.

Podigao je glavu. Sunčane naočari su spale. Pol je prvi put video njegove oči. Tek sad je mogao da vidi koliko je mlad, povređen i uplašen. Krv mu je tekla niz lice u potocima. Uspeo je da se uspravi na ruke i kolena. Pao je napred i ponovo ustao, po cenu strašnog bola. Počeo je da puzi ka patrolnim kolima.

Stigao je do polovine blage travnate padine između kuće i prilaznog puta, kad je izgubio ravnotežu i pao na leđa. Ležao je s podignutim nogama, bespomoćan kao prevrnuta kornjača. Polako se okrenuo i započeo mučni posao dizanja na kolena. Košulja i pantalone potamnele su od krvi. Sitne mrlje polagano su se širile. Susretale su se i osvajale prostor.

Smoki je stigao do prilaznog puta.

Kosilica je režala iz sve veće blizine.

„Pazi!”, vrisnuo je Pol. „Pazi, dolazi ovamo!”

Policajac je okrenuo glavu. Sporo je posegnuo za pištoljem. Potegao ga je - nešto veliko i crno s dugom cevi i smeđom drškom - kad se Eni pojavila, visoko u sedlu. Vozila je kosilicu maksimalnom brzinom.

„PUCAJ NA NJU!”, vrisnuo je Pol. Policajac je zadrhtao i ispustio oružje umesto da upuca Eni Vilks velikim starim Prljavi

(ptičica)

Hari pištoljem.

Ispružio se da ga dohvati. Eni je skrenula i prešla preko njegove ispružene ruke i podlaktice. Krv je u strahovitom mlazu briznula iz otvora za izbacivanje trave na kosilici Dečak u uniformi policajca je vrisnuo. Razlegao se oštri metalni zvuk kad je oštrica kosilice naišla na pištolj. Eni je okrenula kosilicu. Na sekundu je pogledala Pola, koji je bio siguran da je protumačio značenje tog pogleda. Prvo ću srediti Smokija, pa tebe.

Dečakje ponovo ležao postrance. Okrenuo se na leđa, kad je video da kosilica juri prema njemu. Mahnito je zario pete u zemlju prilaznog puta. Pokušao je da se uvuče ispod patrolnih kola, da ga ne pregazi.

Nije imao nikakve šanse. Eni je poterala vrištavu kosilicu svom brzinom. Prevezla se preko njegove glave.

Pol je video užasnute smeđe oči i dronjke kaki uniforme na ruci podignutoj u slabašnom pokušaju da se zaštiti. Okrenuo je glavu, kad su mladićeve oči nestale.

Motor kosilice naglo je prestao da radi. Čuo je niz brzih, neobično žitkih udaraca.

Žmurećki se ispovraćao pored invalidskih kolica.

15

Otvorio je oči tek kad je čuo čegrtanje njenih ključeva na vratima kuhinje. Njegova vrata bila su otvorena. Gledao je kako se približava hodnikom u starim smeđim kaubojskim čizmama, farmerkama s priveskom za ključeve na kaišu i s krvlju natopljenom muškom košuljom. Uplašeno je ustuknuo. Hteo je da kaže: Umreću ako odsečeš još nešto s mene, Eni, neću izdržati. Šok od nove amputacije. Neću je preživeti. Nikakve reči nisu izašle iz njegovih usta - ništa izuzev užasnutog stenjanja, koga se gadio.

Nije mu dala vremena da progovori.

„Kasnije ću se pozabaviti tobom”, rekla je i zatvorila vrata. Jedan od ključeva je začegrtao u bravi, novom Krejgu koji bi porazio čak i Toma Tvajforda, pomislio je Pol. Ponovo je žurila hodnikom. Trupkanje njenih čizama blagosloveno se udaljavalo.

Okrenuo je glavu i pogledao kroz prozor. Video je samo deo policajčevog leša. Glava mu je bila pod kosilicom, koja se nakrenula pod pijanim uglom prema patrolnim kolima. Kosilica je bila malo vozilo slično traktoru, namenjeno za održavanje većih travnjaka. Nije bilo napravljeno za vožnju preko kamenja koje štrči, balvana ili pandurskih glava. Gotovo sigurno bi se prevmula, da patrolna kola nisu bila na tom mestu i da im policajac nije prišao toliko blizu, pre nego što ga je Eni pregazila. Pala bi s nje. Mogla je proći bez ozleda, ali je mogla i ozbiljno nastradati.

Ima đavolsku sreću, pomislio je dok je gledao kako gura menjač kosilice u neutralni položaj i kako je moćnim zamahom skida s policajca. Kosilica je zaškripala po patrolnim kolima i ogulila nešto boje.

Pol je dobio priliku da natenane pogleda mrtvog policajca. Nesrećni mladić ličio je na veliku lutku, metu iživljavanja bande nevaspitane dece. Osetio je snažnu i tragičnu simpatiju prema neznanom mladiću, pomešanu s još jednim osećanjem. Ispitao ga je. Nije se mnogo iznenadio kad je shvatio da se radi o zavisti. Policajac se nikad neće vratiti kući ženi i deci, ako ih je imao, ali je, s druge strane, pobegao Eni Vilks.

Uhvatila ga je za krvavu ruku i odvukla uz prilazni put do ambara. Provukla se kroz odškrinuta vrata. Izašla je i šire otvorila vrata. Prišla je patrolnim kolima. Kretala se s mirnoćom koja se graničila sa spokojstvom. Uključila je motor. Uvezla se u ambar. Izašla je i zatvorila vrata skoro do kraja. Ostavila je jedva dovoljno mesta da se provuče.

Spustila se do polovine prilaznog puta. Osvrnula se oko sebe, s rukama na bokovima. Pol je ponovo uočio čudesno spokojni izraz.

Donji deo kosilice bio je umrljan krvlju, pogotovo onaj ispod otvora za izbacivanje trave, s kog je još kapala. Komadići kaki uniforme ležali su na prilaznom putu ili su lepršali na sveže pokošenoj travi. Svuda je bilo barica i mrlja krvi. Policajčev pištolj, s velikom svetlom linijom na cevi, ležao je u prašini. Komadić krutog belog papira zakačio se za bodlje malog kaktusa koji je Eni u maju iznela napolje. Bosin rascepljeni krst ležao je na prilaznom putu kao nemi svedok prljave rabote.

Izašla je iz njegovog vidokruga. Ponovo je krenula ka kuhinji. Ušla je pevajući. „Teraće šest belih konja, kad bude DOŠAO! Teraće šest belih konja, kad bude DOŠAO! Teraće šest belih KONJA… Teraće šest belih KONJA… Teraće šest belih konja, kad bude DOŠAO!”

Imala je veliku zelenu kesu za đubre i još tri ili četiri, u zadnjem džepu farmerki, kad ju je ponovo video. Majica joj je bila potamnela od velikih znojnih mrlja ispod pazuha i oko vrata. Video je mrlju od znoja u obliku drveta na njenim leđima, kad se okrenula.

Mnogo kesa za malo iscepane odeće, pomislio je Pol, iako je znao da će biti pune kad završi posao.

Pokupila je komadiće uniforme, a zatim i krst. Izlomila ga je na dva dela i gurnula u plastičnu kesu. Nije mogao da poveruje sopstvenim očima kad je video kako se moli, pre nego što je to učinila. Podigla je pištolj, okrenula je burence i povadila metke. Stavila ih je u zadnji džep, vratila burence izvežbanim trzajem zgloba i zatakla pištolj za pojas farmerki. Uzela je komad hartije sa saguaro kaktusa. Pažljivo ga je pogledala. Gurrnula ga je u drugi zadnji džep. Otišla je do ambara, ubacila kese za đubre unutra i pošla prema kući.

Pregazila je travnjak i stigla do spoljnih vrata podruma, smeštenih ispod Polovog prozora. Nešto joj je privuklo pogled. Pepeljara. Podigla ju je i učtivo pružila kroz razbijeni prozor.

„Izvoli, Pole.”

Uzeo ju je odsutnim pokretom.

„Kasnije ću se pozabaviti spajalicama”, rekla je kao da mu je to već palo na pamet. Na trenutak je poželeo da je udari teškom keramičkom pepeljarom po glavi kad se nagne i da joj razbije lobanju, da boleštinu koja se izdaje za njen mozak iscuri napolje.

Pomislio je na ono što će mu se dogoditi - što bi mu se moglo dogoditi - ako je samo povredi. Vratio je pepeljaru na mesto, drhtavom rukom bez palca.

Podigla je pogled ka njemu. „Znaš, nisam ga ja ubila.”

„Eni…”

„Ti si ga ubio. Da si držao usta zatvorena, otišao bi svojim putem. Bio bi živ, ne bih morala da čistim ovoliki ukakanjeni nered.”

„Da”, reče Pol. „Odvezao bi se svojim putem, a šta bi bilo sa mnom, Eni?”

Vadila je crevo iz podruma. Obmotavala ga je oko ruke. „Ne znam o čemu govoriš.”

„Da, znaš.” Pronašao je spokojstvo u dubokom šoku. „Imao je moju fotografiju. U tvom je džepu, zar ne?”

„Neću te lagati, ako mi ne budeš postavljao pitanja.” Levo od prozora iz kuće je virila česma. Stavljala je crevo na nju.

„Policajac s mojom fotografijom znači da je neko pronašao moja kola. Znali smo daće ih neko naći. Čudi me što nisu ranije pronađena. U romanu bi mogla da otperjaju iz priče - verujem da bih nagnao čitaoce da poveruju u to, da sam morao - ali ne i u stvarnom životu. To nas nije sprečavalo da se zavaravamo, zar ne? Ti si to činila zbog knjige, a ja zbog mog života, kako god bedan bio.”

„Ne znam o čemu govoriš,” Pustila je vodu. „Znam da si ubio tog sirotog klinca, kad si bacio pepeljaru kroz prozor. Pomešao si ono što bi se moglo desiti s tobom, s onim što se njemu već desilo.” Nacerila se. U tom osmehu bilo je ludila, ali je u njemu video još nešto, što ga je uplašilo, Video je samosvesno zlo - demona koji cupka od sreće iza njenih očiju.

„Kučko”, rekao je.

„Luda kučko. To si hteo da kažeš?”, pitala je, sa istim osmehom.

„O, da - luda si”, rekao je.

„Pa, moraćemo da porazgovaramo o tome, zar ne? Porazgovaraćemo kad budem imala više vremena. Dugo ćemo razgovarati. Vidiš da sam veoma zauzeta.”

Razvukla je crevo i počela da čisti. Gotovo pola sata spirala je krv s kosilice, prilaznog puta i travnjaka. Izukrštene duge blistale su u oblacima kapljica.

Zatvorila je mlaznicu i krenula ka česmi. Usput je obmotavala crevo oko ruke. Bilo je još dosta svetla, ali se za njom pružala duga senka. Bilo je šest sati.

Otkačila je crevo, otvorila vrata podruma i ubacila zelenu plastičnu zmiju unutra. Zatvorila je podrumska vrata i navukla rezu. Osmotrila je vlažni prilazni put, koji je ličio na livadu prekrivenu obilnom rosom.

Prišla je kosilici. Popela se na nju i upalila motor. Odvezla se iza kuće. Pol se blago osmehnuo. Ima đavolsku sreću, i gotovo istu pamet, kad se nađe u škripcu. Gotovo je ključna reč. Izvukla se u Bolderu uglavnom zahvaljujući sreći. Ponovo se okliznula pred njegovim očima. Oprala je krv s kosilice, ali je zaboravila na sečivo ispod nje - na čitavo kućište sečiva, kad smo već kod toga. Možda će se kasnije setiti, ali je to bilo malo verovatno. Stvari su se gubile iz njenog uma, kad bi trenutak prošao. Palo mu je na pamet da njen um i kosilica imaju mnogo toga zajedničkog - ono što se vidi izgleda kako bi trebalo. Ali, ako ih prevrnete da vidite kako rade, ugledaćete krvavu ubilačku mašinu s veoma oštrim sečivom.

Stigla je do kuhinjskih vrata i ušla u kuću. Popela se na sprat. Slušao je kako neko vreme tamo pretura. Sišla je sporijim korakom. Vukla je nešto meko i teško za sobom. Posle kraćeg razmišljanja zakotrljao je invalidska kolica do vrata i naslonio uvo na drvenu površinu.

Osluškivao je nejasne, sve dalje korake i to tiho, meko povlačenje nečeg po podu. Reflektori panike blesnuli su punom snagom u njegovom umu. Koža mu se naježila od užasa.

Šupa! Ide u šupu po sekiru! Ponovo će sevati sekira!

To je bio trenutni atavizam. Odgurnuo ga je u stranu. Nije otišla u šupu - spuštala se u podrum. Nosila je nešto u podrum.

Čuo je kako se penje. Otkotrljao se do prozora. Razmišljao je, dok se bat čizama približavao vratima, dok je ključ klizao u bravu. Dolazi da me ubije. Ta misao u njemu je izazivala samo umorno olakšanje.

16

Vrata su se otvorila. Eni je stajala na njima. Zamišljeno ga je posmatrala. Obukla je belu majicu i štofane pantalone. Preko ruke je prebacila kaki torbicu, preveliku za novčanik, a premalu za ruksak.

Iznenadio je samog sebe, našavši snage da joj se obrati kad je prešla preko praga. Uspeo je da progovori s izvesnom količinom dostojanstva: „Samo napred, ubij me, ako to nameravaš, Eni. Budi dovoljno uljudna da to uradiš brzo. Nemoj da me seckaš.”

„Neću te ubiti, Pole.” Zastala je. „Bolje reći, neću ako budem imala imalo sreće. Trebalo bi da te ubijem - znam to - ali ja sam luda, zar ne? A ludaci često ne vode računa o svojim interesima, zar ne?”

Zaobišla ga je i pogurala preko sobe, kroz vrata i niz hodnik. Čuo je kako je torbica lupka po boku. Palo mu je na pamet da nikad nije video da nosi takvu torbicu. Ako je išla u grad u haljini, nosila je veliku, nezgrapnu torbu - kakvu neudate žene nose na dobrotvorne crkvene priredbe. Kad je išla u pantalonama, gurnula bi novčanik u Zadnji džep, kao muškarac.

U kuhinju je prodirala snažna, zlatna sunčeva svetlost. Noge kuhinjskog stola bacale su senke po linoleumu. Horizontalne pruge podsećale su ga na zatvorske rešetke. Sat je pokazivao šest i petnaest. Izgledalo je da je tačan, iako nije bilo razloga da veruje da je sa satovima ažurnija nego s kalendarima (onaj u kuhinji stigao je do maja), čuo je prve glasove cvrčaka s poljane i pomislio: Slušao sam taj isti zvuk kad sam bio mali, ničim povređeni dečak. S mukom je zaustavio suze.

Ugurala ga je u ostavu i poterala ka otvorenim vratima podruma. Žuta svetlost padala je po stepenicama. Odozdo je dopirao miris kišovitih oluja s kraja zime koje su poplavile podrum.

Dole ima paukova, pomislio je. Dole ima miševa. Dole ima pacova.

„Uh-uh”, rekao je. „Ne, hvala.”

Pogledala ga je sa potisnutim nestrpljenjem. Od ubistva policajca delovala je gotovo razumno. Izgledala je kao pribrana i blago zabrinuta žena koja se sprema za veliku večernju zabavu.

„Ideš tamo dole”, rekla je. „Jedino pitanje jeste da li ćeš ići nakrkače ili naglavačke. Imaš pet sekundi da se odlučiš.”

„Nakrkače”, rekao je bez oklevanja.

„Veoma mudra odluka.” Okrenula se, da bi mogao da je obuhvati oko vrata. „Ne pokušavaj ništa glupo, poput davljenja, Pole. Vežbala sam karate u Harisburgu. Bila sam dobra. Prebaciću te preko glave. Pod je od naboja, ali je veoma tvrd. Slomićeš kičmu.”

Lako ga je podigla. Visile su mu noge, zarasle, ali izvitoperene i ružne kao nešto što se nazire iza platna u šatoru s nakazama. Leva s kupolom soli umesto kolena bila je čitavih deset centimetara kraća od desne. Pokušao je da stane na desnu nogu i uspeo da se nakratko osloni na nju. To bi uvek prizvalo višesatnu primalnu agoniju. Taj bol mogao bi se opisati kao niz dubokih fizičkih jecaja. Droga nije mogla ni da mu priđe.

Ponela ga je dole, ka sve snažnijem mirisu starog kamena, drveta, plavne vode i trulog povrća. Podrum su osvetljavale tri gole sijalice. Zidovi su bili od nehajno isklesanog kamena. Podsećali su na dečje crteže kamenih zidova. U podrumu je bilo sveže, ali neprijatno sveže.

Nikad joj nije bio blizu kao tada, dok ga je nosila nakrkače niza strme stepenice. Namirisao je znoj od skorašnjih napora. Voleo je miris svežeg znoja. Povezivao ga je s onim što je poštovao, radom i velikim naporima. Ovaj miris bio je nepoznat i gnusan, kao vonj stare posteljine skorele od sasušene sperme. Ispod mirisa znoja bio je vonj nabijene zemlje. Zaključio je da je Eni nemarna u pogledu tuširanja kao što je bila s praćenjem kalendara. Iz uva joj je virila tamna, gusta prljavština. S gađenjem se pitao kako uopšte išta čuje.

Pored jednog kamenog zida bio je izvor tihih, mekih zvukova povlačenja po podu: madrac. Pored njega je bio propali sto za televizor. Na njemu je bilo nekoliko konzervi i boca. Prišla je madracu. Okrenula se i čučnula.

„Silazi, Pole.”

Oprezno ju je pustio i pao poleđuške na madrac. Sa zebnjom je gledao kako se ispravlja i poseže u kaki torbicu.

„Nemoj”, rekao je čim je na umornoj žućkastoj svetlosti podrumskih sijalica video špric. „Nemoj. Nemoj.”

17

„Dečače moj”, rekla je. „Sigurno misliš da je Eni danas u zbilja ukakanom raspoloženju.” Spustila je špric na komodu. „To je skopolamin, lek s morfijumom. Imaš sreće što ga uopšte posedujem. Rekla sam ti da u bolničkim apotekama budno motre na takve lekove. Ostavljam ti ga zato što je ovde vlažno, za slučaj da te noge jako zabole pre mog povratka.”

„Brzo ću se vratiti.” Namignula mu je, na krajnje onespokojavaći način, kao zaverenik zavereniku. „Zauzeta sam kao jednoruki tapetar, zato što si bacio kukuričuću pepeljaru.”

Popela se uz stepenice. Brzo se vratila s jastucima s kauča u dnevnoj sobi i ćebadima s njegovog kreveta. Namestila je jastuke iza njega, da bi udobnije sedeo. Vlažna studen iz kamenog zida probijala se kroz jastuke, isisavajući toplotu iz njegovog tela.

Tri boce pepsija bile su na starom stolu. Otvorila je dve, otvaračem s priveska za ključeve. Dodala mu je jednu. Nakrenula je svoju i ispila polovinu u jednom gutljaju. Prinela je ruku ustima da priguši podrigivanje.

„Moramo da porazgovaramo”, rekla je. „Bolje reći, ja ću pričati, a ti ćeš slušati.”

„Eni, kad sam rekao da si luda…”

„Umukni! Da nisi pisnuo. Možda ćemo kasnije porazgovarati o tome. Nikada neću pokušati da promenim tvoje mišljenje o bilo čemu. Ti si gospodin Pametnjaković, koji razmišljajući zarađuje za život. Samo sam te izvukla iz uništenog automobila, pre nego što si se smrznuo, namestila tvoje smrskane noge, dala lekove da bih ti ublažila bol, negovala te i nagovorila da uništiš lošu i da počneš da pišeš najbolju knjigu koji si ikad napisao. Nek me zatvore u ludnicu, ako je to ludo.”

O, Eni, kad bi samo to učinili, pomislio je. Izlanuo se, pre nego što je stigao da zauzda jezik: „Odsekla si mi jebeno stopalo!”

Ruka joj je sevnula brzo kao munja. Glava mu je odletela na stranu, posle žestokog šamara.

„Da se nisi usudio da koristiš reč na j u mom prisustvu. Vaspitana sam kako treba, iako ti nisi. Imaš sreće što ti nisam odsekla mušku žlezdu. Znaj da sam razmišljala o tome.”

Posmatrao ju je. U stomaku mu je bilo kao u ledomatu. „Znam da si razmišljala o tome, Eni”, tiho je odvratio. Oči su joj se raširile. Na trenutak je izgledala zapanjeno i pokajnički - kao Nevaljala umesto Gadne Eni.

„Slušaj me. Dobro me slušaj, Pole. Sve će biti u redu ako se smrkne pre nego što iko dođe da potraži onog tipa. Za sat i po potpuno će se smračiti. Ako neko naiđe pre toga…”

Posegnula je u kaki torbicu i izvukla policajčev revolver kalibra 44. Podrumska svetlost otkrila je krivudavu munju na cevi, crtež nanet sečivom kosilice.

„Za slučaj da neko dođe pre mraka. Za njega, tebe i mene.”

18

Kad se smrkne, rekla je, odvešće patrolna kola do njenog Mesta za Smejanje. Pored kolibe je zaklon, u kom će parkirati auto. Biće izložena pogledima samo na Auto-putu 9. To neće bili veliki rizik. Voziće tim putem samo sedam kilometara. Kad skrene s njega, zaći će u brda retko korišćenim seoskim drumovima, od kojih su mnogi propali od nekorišćenja. Retko šu korišćeni zato što su goveda bila malobrojna na ovim visinama. Nekolicina njih još je zagrađena kapijama, Ralf i ona dobili su ključeve od tih kapija, kad su kupili posed. Nisu morali da pitaju. Vlasnici poseda između puta i kolibe sami su im dali ključeve. To se zove komšijski duh, objasnila je. Uspela je da te dve prijatne reči obogati neočekivano dubokim značenjskim nijansama: sumnjom, prezirom, gorkim zadovoljstvom.

„Povela bih te sa sobom, da bih te imala na oku, nakon što si pokazao da ti se ne može verovati. To je, nažalost, neizvodljivo. Mogla bih da te posadim na zadnje sedište policijskog automobila, ali bi silaženje s visova bio nemoguć poduhvat. Moraću da vozim Ralfov bicikl. Verovatno ću pasti i slomiti kukuričući vrat!”

Nasmejala se, da bi naglasila da tu šalu smatra veoma duhovitom. Pol joj se nije pridružio.

„Šta bi se desilo sa mnom, ako bi ti se to dogodilo?”

„Ništa ti neće faliti, Pole”, obratila mu se spokojnim tonom. Bože, nisam znala da si toliko zabrinut!” Prišla je jednom podrumskom prozoru. Zastala je i bacila pogled napolje, procenjujući nailazak noći. Pol ju je tužno posmatrao. Nije verovao da mu ništa neće faliti, ako padne s muževljevog bicikla ili sklizne u jendek pored nekog zabačenog puteljka. Crkao bi kao pas u ovoj rupi. Poslužio bi kao obrok pacovima, kad bi ispustio dušu. Glodari nesumnjivo motre dva dvonožna bića koja su nenajavljeno zalutala u njihovo carstvo. Na vratima ostave sad je bila Krejgova brava, a na spoljnim vratima podruma reza debela kao njegov zglob. Podrumski prozori, odraz Enine paranoje (u tom nije bilo ničeg neobičnog, pomislio je, zar sve kuće posle izvesnog vremena ne odražavaju ličnosti svojih stanara?), nisu bili ništa drugo do pola metra široke i tridesetak centimetara visoke prljave puškarnice. Ne bi mogao da se provuče kroz njih čak ni u srećnijim vremenima. Razbiće neki i pozvati u pomoć ako se neko pojavi, pre nego što crkne od gladi, ali ta pomisao nije bila bogzna kako utešna.

Prvi talas bola zapljusnuo mu je noge kao otrovna voda. Javila se i žudnja. Telo mu je vrištalo za novrilom. I to je moranje, zar ne? Naravno da jeste.

Vratila se i uzela treću bocu pepsija. „Doneću još nekoliko pre nego što pođem. Potreban mi je šećer. Ne smeta ti da se poslužim, zar ne?”

„Ni u kom slučaju. Moj pepsi je tvoj pepsi.”

Otvorila je bocu i otpila dobar gutljaj. Pol je pomislio: Gut, gut, gut, dođe ti da zaurlaš hajdi-ho. Ko je to bio? Rodžer Miler[ 12], zar ne? Mozak ponekad iskašlje neverovatne stvari.

Urnebesno.

„Posadiću ga u kola i odvesti do mog Mesta za Smejanje. Poneću i sve njegove stvari. Parkiraću automobil u šupi. Sahraniću ga s njegovim… znaš, stvarima… u šumi na visovima.”

Ćutao je. Neprestano je razmišljao o Bosi. Mukala je, mukala, mukala i mukala dok nije prestala da muče, zato što je crkla. Njoj zahvaljujući upoznao je još jedan od velikih aksioma života na zapadnim padinama Stenovitih planina: Crknute krave ne muču.

„Razapeću lanac na početku prilaznog puta. Zaprečiću prilaz, iako bi to moglo da pobudi sumnju. Bolje da sumnjaju, nego da se dovezu do kuće i čuju tebe kako praviš veliku kukuričuću dževu. Mislila sam da ti zavučem krpu u usta. To bi bilo opasno, zato što uzimaš lekove koji utiču na rad sistema za disanje. Mogao bi da povratiš. Sinusi bi mogli da ti se zapuše, zato što je ovde veoma vlažno. Ako se zatvore i ako ne budeš mogao da dišeš na usta…”

Zagledala se kroz prozor. Isključila se. Ćutala je kao neki kamen u podrumskom zidu, prazna kao prva boca pepsija, koju je ispila. Dođe ti da zaurlaš hajdi-ho. I da li je Eni danas zaurlala hajdi-ho? Nego šta je. O, verni, Eni je urlala hajdi-ho sve dok nije ukakanila čitavo dvorište. Nasmejao se. Ničim nije pokazala da ga je čula.

Polako se vraćala.

Trepćući je pogledala u njega.

„Gurnuću poruku u rupu u ogradi” polako je prozborila, pribirajući misli. „Pedeset šest kilometara odavde nalazi se grad Stimbout Heven. Zar to nije zabavno ime za grad? Tamo ovog vikenda organizuju nešto što zovu Najveća buvlja pijaca na svetu. Organizuju ih svakog leta. Tamo uvek ima mnogo ljudi koji prodaju keramiku. Na poruci ću napisati da sam otišla u Stimbout Heven da bih potražila keramiku. Napisaću da ću tamo prenoćiti. Ako me neko kasnije pita gde sam odsela, da bi mogli da provere moje tvrdnje u knjizi gostiju, reći ću da sam krenula kući zato što na buvljaku nije bilo dobre keramike. Samo što sam se umorila. Eto šta ću im reći. Reći ću im da sam se zaustavila da bih odremala, zato što sam se plašila da ne zaspim za volanom. Reći ću da sam htela da dremnem nakratko, ali da sam bila toliko umorna da sam prespavala čitavu noć.”

Pol je bio zbunjen opsegom njene lukavosti. Radila je ono što on nije mogao: igrala je Možeš li? U stvarnom životu. Možda, pomislio je, zbog toga ne piše knjige. Ne mora.

„Vratiću se, čim budem mogla, zato što će policajci sigurno doći”, rekla je. Ta pomisao nije nimalo okrunila njeno onespokojavajuće otkačeno spokojstvo. Pol nije verovao da u nekom delu mozga nije pojmila koliko su se približili kraju igre. „Mislim da neće doći ove noći - možda će se provesti patrolnim kolima - ali će doći. Doći će čim budu shvatili da je nestao. Krenuće njegovim tragom. Tražiće ga i pokušavati da pronađu mesta na kojima se zaustavio, na kojima se pojavio. Zar ne misliš da će tako biti, Pole?”

„Mislim.”

„Trebalo bi da se vratim pre njih. Ako krenem na biciklu u cik zore, mogla bih da se vratim pre podneva. Tako ću ih preduhitriti. Zaustavio se mnogo puta pre nego što je došao ovamo, ako je krenuo iz Sajdvindera.”

„Ti ćeš biti u svojoj sobi, zbrinut kao bubreg u loju, kad stignu. Neću te vezivati, niti ću ti išta nabijati usta. Neću te ni na koji način ograničavati. Možeš i da gviriš kroz prozor kad budem razgovarala s njima. Mislim da će ih ovog puta biti dvojica. Najmanje dvojica. Slažeš li se sa mnom?”

Delio je njeno mišljenje.

Zadovoljno je klimnula. „Mogu da izađem na kraj s dvojicom, ako budem morala.” Potapšala je kaki torbicu. „Hoću da se setiš dečakovog pištolja, dok budeš gvirio. Hoću da se setiš da će biti uz mene dok budem razgovarala s policajcima, kad sutra ili prekosutra dođu ovamo. Torba će biti otvorena. Neće biti problem ako ih vidiš, ali, ako te oni vide - slučajno ili zato što ćeš sutra pokušati nešto slično ovom danas - ako se to desi, potegnuću pištolj iz torbice i zapucati. Već si odgovoran za dečakovu pogibiju.”

„Nemoj da sereš”, rekao je, iako je znao da bi ga to moglo skupo koštati.

Nije ništa preduzela. Samo se osmehnula, spokojnim, materinskim osmehom.

„Znaš”, rekla je. „Ne zavaravam se misleći da ti je stalo. Ne zavaravam se u tom pogledu, ali znaš. Ne zavaravam se da ti je stalo što će još dvojica ljudi poginuti, ako bi ti to pomoglo… ali ne bi, Pole. Zato što bih, da moram ubiti još dvoje, ubila četvoro. Njih… i nas. I znaš li šta? Mislim da ti je još stalo do sopstvene kože.”

„Nije mnogo. Govorim istinu, Eni - svakog dana sve više želim da izađem iz sopstvene kože.”

Nasmejala se.

„Naslušala sam se te pesme. I šta bi se desilo kad bi vidieli da sam spustila ruku na njihove ukakanjene, stare respiratore? Odmah bi zapevali drugu pesmu! Zapomagati su i molili kao balava derišta!”

To nikad nije mogb da te zaustavi, Eni?

„Šta je bilo, bilo je”, nastavila je. „Htela sam da znaš kako stvari stoje. Ako te stvarno nije briga, vrišti koliko te grlo nosi, kad dođu. Radi šta hoćeš.”

Ćutao je.

„Kad dođu, sačekaću ih na prilaznom putu i reći da, policajac me je obišao. Reći ću da je stigao kad sam se spremala da krenem za Stimbout Heven da pogledam keramiku. Reći ću da mi je pokazao fotografiju. Reći ću da sam mu rekla da te nisam videla. Zatim će me jedan od njih pitati: ’To se desilo zimus, gospođice Vilks, kako možete biti tako sigurni?’ A ja ću reći: ’Da je Elvis Prisli još živ i da ste ga zimus videli, da li biste se sećali toga?’ On će verovatno reći da bi se sećao, ali kakve veze to ima s cenom kafe na Borneu. Ja ću mu reći da je Pol Šeldon moj najomiljeniji pisac i da sam često viđala njegove fotografije. Moraću to da kažem, Pole. Znaš li zašto?”

Znao je. Iznova ga je zaprepašćivala svojom lukavošću. Pretpostavljao je da bi trebalo da prestane da se čudi, ali se to nije događalo. Sećao se natpisa ispod Enine fotografije u pritvorskoj ćeliji, snimljene između kraja suđenja i povratka porote s većanja. Zapamtio je taj tekst. U MIZERIJI? NE I ZMAJEVA DAMA. Eni spokojno čita, čekajući presudu.

„Zatim ću”, nastavila je, „reći da je policajac sve to pribeležio i da mi se zahvalio. Reći ću da sam ga zamolila da svrati na šoljicu kafe, iako sam se žurila da krenem. Pitaće me zašto sam to uradila. Reći ću im da je verovatno znao za moje nekadašnje nevolje i da sam želela da ga umirim i da mu pokažem da je ovde sve cakum-pakum. Odbio je ponudu. Morao je da produži obilazak. Zamolila sam ga da ponese hladnu bocu pepsija sa sobom, zato što je dan bio vreo. Pristao je, zahvalio se i rekao da sam veoma ljubazna.”

Popila je drugu bocu pepsija. Držala je praznu plastičnu bocu između njega i sebe. Njeno oko je, gledano kroz plastiku, bilo ogromno i nemirno kao Kiklopovo. Činilo se da na glavi ima naboranu, ružnu izbočinu.

„Zaustaviću se tri kilometra odavde i baciti ovu bocu u jarak. Ali ću prvo prisloniti njegove prste na nju, naravno.”

Osmehnula mu se pustinjski suvim osmehom.

„Čemu otisci prstiju? Zaključiće da je nastavio put, nakon što me je posetio. Ili će pomisliti da je tako učinio, što je isto toliko dobro. Imam li pravo, Pole?”

Bivao je sve obeshrabreniji.

„Nastaviće tim putem i neće ga naći. Dečak će nestati, kao oni svamiji što svirkaju u frule dok konopci ne izađu iz pletene korpe i dok se ne popnu uz njih i nestanu. Puf!”

„Puf!”, reče Pol.

„Ubrzo će se vratiti. Znam to. Odlučiće da malo dublje porazmisle o meni, ako ne mogu da nađu nikakav trag, izuzev te boce, posle posete mojoj kući. Naposletku, ja sam luda, zar ne? To piše u svim novinama. Luda sam sto posto!

Isprva će mi verovati. Ne mislim da će hteti da uđu i pretraže kuću - ne isprva. Tražiće ga na drugim mestima i pokušavati da smisle druga objašnjenja pre nego što se vrate. Imamo nešto vremena. Možda i čitavih nedelju dana.”

Ozbiljno ga je odmerila.

„Moraćeš da pišeš brže, Pole”, rekla je.

19

Pao je mrak, a policija nije došla. Eni nije provodila vreme s Polom. Morala je da zastakli prozor njegove sobe. Skupila je spajalice i staklene krhotine rasute po travnjaku. Rekla je da ne želi da policajci vide nešto neobično kad sutra stignu tragajući za izgubljenim jagnjetom.

Pusti ih da pogledaju ispod kosilice, lutko. Samo ih pusti da tamo pogledaju, pa će videti mnogo toga neobičnog.

Nije mogao da smisli scenario koji bi doveo do takvog ishoda, ma koliko se trudio da potakne živopisnu maštu.

„Pitaš li se zašto sam ti sve ovo rekla, Pole?”, prozborila je, pre nego što je krenula uz stepenice, da se pozabavi prozorom. „Znaš li zašto sam ti otkrila moje planove do najsitnijih detalja?”

„Ne znam”, odgovorio je slabašnim glasom.

„Delom zato što sam htela da znaš o kolikim se ulozima radi i šta moraš učiniti da bi ostao živ. Takođe sam htela da znaš da bih sve završila ovde i sada, samo da nije knjige. Još mi je stalo do nje.” Osmehnula se. Taj osmeh bio je blistav i neobično čežnjiv. „To je stvarno najbolja priča o Mizeri od svih i zaista želim da saznam šta je bilo na kraju.”

„Baš kao i ja, Eni”, rekao je.

Zapanjeno ga je odmerila. „Kako… ti znaš, zar ne?”

„Kad započnem-knjigu, uvek mislim da znam kako će se završiti, ali se moja predviđanja nikad u potpunosti ne ostvare. Uvidećeš da to i nije tako iznenađujuće, kad malo bolje razmisliš o tome. Pisanje knjige pomalo podseća na ispaljivanje interkontinentalnih balističkih projektila… samo što ona putuje kroz vreme, umesto kroz prostor. Mislim na knjiško vreme koje likovi provedu živeći u priči i stvarno vreme koje romanopisac provede pišući je. Napisati knjigu onako kako smo je zamislili bilo bi ravno ispaljivanju rakete Titan na drugi kraj sveta, tako da on pogodi cilj veličine košarkaškog obruča. Sve izgleda lepo na papiru, i ljudi koji su ih napravili tvrde da je to prosto kao pasulj - ne ustežu se da to čine s ozbiljnim izrazom lica - ali su šanse za tako nešto veoma male.”

„Da”, reče Eni. „Shvatam.”

„Siguran sam da imam prilično dobar navigacioni sistem, zato što obično pogađam blizu cilja. Blizu je sasvim dobro, ako u projektilu ima dovoljno snažnog eksploziva da raznese metu. U ovom času vidim dva moguća kraja knjige. Jedan je veoma tužan. Ni drugi nije uobičajeni holivudski srećni kraj, ali uliva izvesnu nadu.”

Eni je progovorila uznemirenim… i pretećim glasom. „Nemoj mi reći da razmišljaš da je ponovo ubiješ, Pole?”

Blago se osmehnuo. „Šta bi uradila ako bih to učinio, Eni? Da li bi me ubila? To me nimalo ne plaši. Možda ne znam šta će se desiti Mizeri, ali znam šta će se desiti sa mnom… i sa tobom. Napisaću KRAJ. Pročitačeš knjigu do kraja. Zatim ćeš ti napisati KRAJ, zar ne? Naš kraj. Neću morati da ga pogađam. Istina nije neobičnija od mašte, ma šta ljudi govorili. Najčešće se zna kako će se stvari završiti.”

„Ali…”

„Mislim da znam kakav će kraj biti. Govorim to sa osamdesetoprocentnom sigurnošću. Svideće ti se, ako tako bude. Ali, ako ispadne onako kako ja mislim da bi trebalo, niko od nas neće znati šta će biti dok ne napišem poslednji redak, zar ne?”

„Nećemo… pretpostavljam da nećemo.”

„Sećaš li se šta je pisalo na staroj reklami Grejhaunda? ’Putovanje do odredišta je polovina zabave’.”

„Ovako ili onako, još malo pa će biti gotovo, zar ne?”

„Tako je”, reče Pol. „Još malo pa će biti gotovo.”

20

Donela mu je još jednu bocu pepsija pre odlaska, kutiju slanog keksa, sardine, sir… i gusku.

„Ako mi doneseš rukopis i žutu beležnicu, nastaviću da pišem roman”, rekao je. „Tako će mi vreme brže proći”

Sa žaljenjem je odmahnula glavom, posle kraćeg razmišljanja. „Volela bih da ti to omogućim, Pole. U tom slučaju morala bih da ostavim bar jedno svetlo u podrumu upaljeno. Ne mogu da rizikujem.”

Koža mu se zagrejala i pocrvenela od pomisli na samotne sate u podrumu. To nije dugo trajalo. Ohladila se. Naježio se pri pomisli na pacove skrivene u šupljinama kamenih zidova, na glodare koji će izmileti iz njih kad podrum utone u tamu. Strepeo je da će namirisati njegovu bespomoćnost.

„Ne ostavljaj me u tami, Eni. Nemoj to da radiš, molim te.”

„Moraću. Ako neko primeti svetlost u podrumu, mogao bi odlučiti da ga pretraži, bez obzira na lanac razapet na prilaznom putu i poruku. Ako ti ostavim baterijsku lampu, mogao bi je upotrebiti za slanje signala. Ako ti ostavim sveću, mogao bi da zapališ kuću. Vidiš koliko dobro te poznajem.”

Nije se usuđivao da pomene izlaske iz sobe, zato što bi je to uvek naljutilo. Strah od ostajanja u mračnom podrumu naterao ga je da progovori. „Da sam hteo da spalim kuću, Eni, odavno bih to uradio.”

„Situacija je tada bila drugačija. Žao mi je što ti se sedenje u tami neće svideti, ali tako mora biti. Sam si za to kriv. Prestani da se ponašaš kao derište. Moram da krenem. Ako osetiš potrebu za tom injekcijom, zabij je u nogu.”

„Ili u guzicu.”

Krenula je ka stepenicama.

„U tom slučaju pokrij prozore!”, povikao je za njom. „Uzmi neko platno… ili… ili oboji ih u crno… ili… Hriste, Eni, pacovi! Pacovi!”

Zastala je na trećoj stepenicil Pogledala ga je prašnjavo-mutnim očima. „Nemam vremena za neki od tih poslova”, rekla je. „Pacovi te neće dirati. Ma, prepoznaće u tebi jednog od svojih, Pole. Možda će te usvojiti.”

Nasmejala se. Smejala se sve jače i jače dok se pela uz stepenice. Škljocaj je najavio gašenje svetala. Nastavila je da se smeje. Rekao je sebi da neće vrištati, niti moliti, da je prevazišao sve to. Vlažni ambijent pun uskovitlanih senki i njen gromoglasni smeh pokazali su se kao preveliko opterećenje. Vrišteći je zahtevao od nje da mu ne priređuje ovako nešto, da ga ne ostavlja. Ona je samo nastavila da se smeje. Novi škljocaj označio je zatvaranje vrata. Njen smeh bio je prigušen, ali je opstajao. Dopirao je iz osvetljenog prostora s druge strane vrata. Brava je škljocnula. Još jedna vrata su se zatvorila, a njen smeh postao je još prigušeniji (ali još uvek prisutan). Čuo je škljocaj sledeće brave i spuštanje reze. Njen smeh se udaljavao. Činilo mu se da ga čuje i nakon što je startovala džip, razapela lanac preko prilaznog puta i odvezla se. Činilo mu se da čuje kako se smeje i smeje i smeje.

21

Kotao je bio krupni tamni obris nasred prostorije, sličan oktopodu. Mislio je da će čuti zvonjavu sata u dnevnoj sobi, ako noć bude mirna. Nekoliko noći uzastopce duvao je snažni letnji vetar. Društvo inu je pravilo samo beskrajno rastegnuto vreme. Čuo je pesmu cvrčaka ispred kuće kad se vetar stišao… a nešto kasnije i jedva čujnu buku od koje je strahovao: tiho grebanje i šuškanje pacova.

Samo što se nije bojao pacova, zar ne? Ne. Bojao se policajca. Njegova tako živopisna mašta retko ga je užasavala. Zazivao je boga, kad bi se to desilo. Bog nek mu je u pomoći kad se njegova mašta zagreje. Sad nije bila zagrejana, već vrela i u punom zamahu. To što njegove misli nisu imale nikakve veze sa stvarnošću, u mraku nije bilo bitno. Razum je u tami delovao glupo, a logika kao san. U mraku je razmišljao kožom. Policajac se pred njegovim očima stalno vraćao u život - u neku vrstu života - i uspravljao u sedeći položaj u ambaru. Slama kojom ga je Eni pokrila padala mu je u krilo. Sečivo kosilice unakazilo mu je lice do krvave neprepoznatljivosti. Gledao je kako puzećki izlazi iz ambara i kako se spušta niz prilazni put do spoljnih vrata podruma. Dronjci sa iscepane uniforme lebdeli su i lepšali. Video je kako se nekom magijom provlači kroz spoljna vrata podruma i kako se njegovo telo ponovo obrazuje ovde dole. Gledao je kako puzi po podu od nabijene zemlje. Sitni zvuci koje je čuo nisu bili pacovi, već šumovi njegovog približavanja. U ohlađenoj glini policajčevog mrtvog mozga postojala je samo jedna misao: Ubio si me. Otvorio si usta i ubio si me. Bacio si pepeljaru i ubio si me. Ubio si moj život, kukuričući kurvin sine.

U jednom trenutku osetio je poličajčeve prste na obrazu. Vrisnuo je iz sveg glasa.Drznuo je nogama, koje su zaurlikale. Mahnito se pipao po licu. Napipao je i odbacio od sebe velikog pauka, umesto prstiju.

Taj pokret okončao je napeto primirje između bola u njegovim nogama i potrebe za lekovima, ali je malčice umanjio užas. Noćni vid mu je ojačao. Bolje je raspoznavao predmete u okolini. To mu je pomoglo. Nije bilo mnogo toga za gledanje - kotao, gomila uglja, rasklimatani sto za televizor s mnoštvom šenovitih konzervi i stvarčica na njemu… i desno od njega, dalje od mesta na kom je sedeo… kakav je to oblik? Onaj pored polica? Poznavao je taj oblik. Nešto uvezi s njim činilo ga je lošim. Stajao je na tri noge. Vrh mu je bio zaobljen. Izgledao je kao jedna od Velsovih mašina smrti u Ratu svetova, samo u minijaturnom izdanju. Razbijao je glavu time. Nakratko je zadremao. Probudio se. Ponovo je pogledao neobični predmet i pomislio: Naravno. Trebalo je da ga odmah prepoznam. To je mašina smrti. Ako je iko na zemlji Marsovac, to je Eni jebena Vilks. To je njen roštilj. To je krematorijum u kom ga je naterala da spali Brza kola.

Pomerio se malo, zato što mu se dupe ukočilo, i zaječao. Bolele su ga noge - pogotovo ostaci smrskanog levog kolena - i karlica. Zaključio je da ga čeka retko loša noć, zato što je u poslednja dva meseca gotovo zaboravio na karlicu.

Pipao je po mraku za injekcijom. Podigao ju je i vratio na mesto. Rekla je da je to veoma blaga doza. Biće bolje da je sačuva za kasnije.

Čuo je tiho grebanje i šuškanje, i brzo upravio pogled ka najbližem ćošku. Očekivao je da vidi policajca koji puzi ka njemu, posmatrajući ga preostalim smeđim okom s imakaženog lica. Da nije bilo tebe, sedeo bih kući i gledao televiziju s rukom na ženinoj butini.

Nije video policajca, već nejasni oblik koji je možda bio samo plod mašte, a najverovatnije pacov. Nagnao je sebe da se opusti, čekala ga je veoma duga noć.

22

Nakratko je dremnuo. Probudio se nagnut ulevo s oklembešenom glavom, kao pijanac u mračnom sokačetu. Uspravio se. Noge su ga oštro opsovale. Upotrebio je gusku. Bolelo ga je pri mokrenju. Kao kroz maglu shvatio je da je dobio urinarnu infekciju. Izuzetno je ranjiv. Toliko je jebeno ranjiv da mu od svega preti opasnost. Odložio je gusku i uzeo injekciju.

Blaga doza skopolamina, rekla je - pa, možda. Ko mu garantuje da ga nije napunila smrtonosnom dozom nečega što je ubrizgavala nesrećnicima poput Ernija Gonjara ili Kvini Bolifant?

Razvukao je usne u slabašni osmeh. Da li bi to bilo tako strašno? Zapitao se. Odgovor je bio jasno i glasno NE, DOÐAVOLA! Bilo bi dobro. Šipovi bi zauvek nestali. Više ne bi bilo plime. Zauvek.

S tom mišlju na umu pronašao je puls u levoj butini. Delotvorno, čak revnosno, ubrizgao je injekciju sebi, iako to nikad ranije nije činio.

23

Nijeumro, niti je spavao. Bol je nestao. Lebdeo je. Imao je utisak da se odvojio od tela, da je postao balon misli koji pluta na vrhu duge uzice.

Bio si Šeherezada i samom sebi, pomislio je. Zagledao se u roštilj. Pomislio je na marsovske zrake smrti i na London u platnenu.

Iznenada se setio pesme, disko teme, koju je pevala grupa Tramps: Gori, bebice, gori, zapali majčicu…

Nešto je zatreperilo.

Neka ideja.

Zapali majčicu…

Pol Šeldon je spavao.

24

Probudio se u podrumu ispunjenom pepeljastim jutarnjim svetlom. Veoma krupni pacov sedeo je na poslužavniku koji mu je Eni ostavila. Grickao je sir s repom uredno svijenim oko tela.

Vrisnuo je, trgao se i ponovo vrisnuo zbog bola koji je potekao uz noge. Pacov je pobegao.

Ostavila mu je tablete. Znao je da novril neće otkloniti bol, ali bolje išta nego ništa.

Sem toga, bolelo ili ne bolelo, vreme je za jutarnji ftks, zar ne, Pole?

Pepsijem je sprao dve tablete niz grlo. Zavalio se na jastuke. Osetio je tupo probadanje u bubrezima. Zbilja je nešto zakačio. Sjajno.

Marsovci, pomislio je. Marsovske mašine smrti.

Pogledao je roštilj. Očekivao je da će ličiti na roštilj na jutarnjem svetlu, na roštilj i ništa drugo. Iznenadio se kad je shvatio da mu još uvek liči na jednu od Velsovih hodajućih mašina smrti.

Dobio si ideju - koja je to bila?

Pesma Trampsa se vratila:

Gori, bebice,gori, zapali majčicu!

Stvarno? I kakva je to majčica? Nije htela da ti ostavi sveću. Njome ne bi mogao ništa da zapališ.

Dobio je poruku od momaka iz radionice.

Ne moraš da zapališ ništa sada ili ovde.

O čemu to jebeno govorite, momci? Da li možete da mi ob…

Sinulo mu je. Shvatio je sve odjednom, kao što uvek biva sa stvarno dobrim idejama. Ukazala mu se zaokružena, glatka i sasvim ubedljiva, u zlokobnom savršenstvu.

Zapali majčicu…

Zagledao se u roštilj. Očekivao je povratak bola zbog onog što je učinio - zbog onog što ga je naterala da učini. Povratio se, ali je bio tup i dalek. Bol iz bubrega bio je gori. Šta je juče rekla? Nisam uradila ništa loše… nagovorila sam te da uništiš lošu i da počneš da pišeš najbolju knjigu koji si ikad napisao.

Možda je u tome bilo neke otkačene istine. Možda je nekritički precenjivao kvalitet Brzih kola.

To samo tvoj um pokušava da se isceli, šaptao je jedan deo njega. Ako se ikad izvučeš odavde, na manje-više isti način ubedićeš sebe da ti levo stopalo i nije trebalo - dođavola, imaćeš pet nokata manje za seckanje. Danas prave čudesne proteze. Ne, Pole, ono prvo bilo je prokleto dobra knjiga, a ono drugo prokleto dobro stopalo. Ne zavaravaj se.

Pa, šta je bila istina? Istina je bila da ga je sve odlučnije odbacivanje njegovog rada u kritičkim krugovima kao „popularnog pisca” (što je, kako je razumeo, bio samo jedan - majušni - korak iznad „piskarala”) duboko pogađao. Odudaralo je od slike koju je gajio o sebi kao Ozbiljnom Piscu, koji je pisao usrane romanse samo da bi podržao svoj (fanfare, molim vas!) OZBILJNI RAD! Da li je mrzeo Mizeri? Da li je, zaista? Ako jeste, zašto je tako lako kliznuo u njen svet? Ma, kliznuo je više nego lako. I osećao se blaženo u njemu, kao da je zaronio u toplu kupku, s dobrom knjigom u jednoj i hladnim pivom u drugoj ruci. Možda nije mrzeo nju, već to što je njeno lice na zaštitnom omotu zasenjivalo njegovu autorsku fotografiju, sprečavajući kritičare da vide da imaju posla s mladim Mejlerom i Čiverom - da imaju posla s piscem najteže kategorije. Zar njegova ozbiljna dela, shodno tome, nisu postala neka vrsta samosvesnog krika upućenog književnom svetu? Pogledajte me! Pogledajte koliko je ova dobro! Hej, momci! Ovo delo ima zapanjujuću perspektivu! Tu ima pasaža s tokovima svesti! Ovo je moj PRAVI RAD, budaletine! Da se niste USUDILI da okrećete glavu od mene! Da se niste USUDILI, kukuričuća derišta! Da se niste USUDILI da zanemarujete moj PRAVI RAD! Da se niste USUDILI, ili ću…

Šta! Šta ćeš učiniti? Da li ćeš im odseći stopala? Da li ćeš im otfikariti palčeve?

Spopao ga je iznenadni napad drhtavice. Morao je da mokri. Zgrabio je gusku. Uspeo je da se olakša, po cenu sve jačih bolova. Ječao je dok je pišao, i dugo posle toga.

Novril je konačno počeo da deluje. Osetio je blago olakšanje i zadremao.

Posmatrao je roštilj ispod otežalih kapaka.

Kako bi se osećao da te je naterala da spališ Mizerin povratak? Šaptao je unutrašnji glas. Lako je poskočio i onako ošamućen shvatio da bi ga to zabolelo. Da, strašno bi ga zabolelo. Ono što je osetio pri spaljivanju Brzih kola izgledalo je kao bol od zapaljfenja bubrega, u poređenju s onim koji je osetio kad je spustila sekira, odsekavši mu stopalo, koristeći urednička ovlašćenja nad njegovim telom.

Shvatio je da to nije pravo pitanje.

Pravo pitanje jeste kako će se Eni osećati zbog toga.

Pored roštilja je bio sto. Na njemu je bilo pola tuceta činija i konzervi.

Jedna je bila konzerva tečnosti za potpaljivanje ćumura.

Šta će biti ako Eni bude vrištala od bola? Da li si dovoljno radoznao da čuješ kako će to zvučati? Da li si imalo radoznao? Poslovica kaže da je osveta jelo koje se jede hladno, ali tečnost za potpaljivanje roštilja još nije izumljena kad je smišljena.

Pomislio je: Zapali majčicu, i zaspao sa slabašnim osmehom na bledom i upalom licu.

25

Kad se Eni tog popodneva vratila u petnaest do tri, obično kovrdžava kosa polegla joj je po glavi pritisnuta šlemom koji je nosila. Ćutala je kao neko ko je umoran i zamišljen umesto depresivan. Klimnula je kad ju je Pol pitao da li je sve prošlo kako treba.

„Da, mislim da jeste. Imala sam problema da pokrenem bicikl, inače bih se vratila pre sat vremena. Zapekao se od stajanja. Kako su tvoje noge, Pole? Hoćeš li još jednu injekciju, pre nego što te ponesem uz stepenice?”

Posle dvadesetočasovnog boravka u vlažnom podrumu imao je osećaj da mu neko nabija zarđale eksere u noge bez anestezije. Vapio je za injekcijom, ali ne ovde dole. To nikako ne bi valjalo.

„Mislim da mi je dobro.”

Okrenula mu je leđa, i čučnula. „Dobro. Uhvati se za mene. Ne zaboravi ono što sam ti rekla o davljenju i sličnim potezima. Veoma sam umorna. Ne verujem da bih dobro reagovala na takve šale.”

„Izgleda da mi je ponestalo smisla za humor.”

„Baš fino.”

Podigla ga je s prigušenim uzdahom. Progutao je bolni krik. Krenula je ka stepenicama. Blago je nakrivila glavu. Verovatno je posmatrala sto s konzervama. Osmotrila ga je kratkim, tobož nehajnim pogledom. Činilo mu se da ga veoma dugo gleda. Bio je siguran da će videti da konzerva tečnosti za potpaljivanje više nije na njemu. Gurnuo ju je pozadi u gaće. Mnogo meseci posle pređašnjih krađa, konačno je smogao hrabrosti da nešto ukrade… Ako pođe rukama uz njegove noge, dok se bude pela stepenicama, napipaće više od njegovog mršavog dupeta.

Skrenula je pogled sa stola, ne promenivši izraz lica. Toliko mu je laknulo zbog toga da je mučno penjanje do ostave uza strme stepenice bilo gotovo podnošljivo iskustvo. Znala je da namesti pokeraško lice, kad je htela. Mislio je - nadao se - da ju je prevario.

Nadao se da ju je ovog puta stvarno prevario.

26

„Mislim da nije loš trenutak za onu injekciju, Eni”, rekao je kad ga je odnela do kreveta.

Pažljivo je osmotrila njegovo belo, znojem prekiveno lice pre nego što je klimnula. i izašla.

Izvadio je pljosnatu konzervu iz gaća. Grunuo ju je ispod madraca, čim je izašla. Ništa nije stavljao tamo, posle epizode s nožem. Neće ostaviti ni zapaljivu tečnost, ali će ostati tamo do večeri, Noćas će je sakriti na drugom, bezbednijem mestu.

Vratila se da mu da injekciju. Ostavila mu je beležnicu i zarezane olovke na prozorskoj dasci i dogurala invalidska kolica do kreveta.

„Eto”, rekla je. „Idem da se naspavam. Sigurna sam da ću čuti automobil, ako se pojavi. Spavaću do sutra ujutru, ako nas ne budu uznemiravali. Doterala sam ti kolica, ako budeš hteo da ustaneš i pišeš. Rukopis je tamo, na podu. Ne savetujem ti da pišeš dok ti se noge ne zagreju.”

„Sad ne mogu. Pretpostavljam da ću večeras nastaviti posao. Slažem se s tvojom procenom da nam nije ostalo mnogo vremena.”

„Drago mi je zbog toga, Pole. Koliko vremena će ti biti potrebno?”

„Mesec dana, pod normalnim okolnostima. Dve nedelje, ako je suditi po tempu rada u poslednje vreme. Pet dana, najviše jedna nedelja, ako budem dao sve od sebe. Baldisaću, ali ću završiti roman.”

Uzdahnula je i spustila pogled na svoje šake, s tupom usredsređenošću. „Sigurna sam da nemamo dve nedelje.”

„Voleo bih da mi nešto obećaš.”

Odmerila ga je bez ljutnje ili sumnji, s blagom radoznalošću. „Šta?”

„Obećaj mi da nećeš čitati ono što napišem dok ne završim… ili dok ne budem morao da… znaš…”

„Prestaneš?”

„Da. Ili dok ne budem morao da prestanem. Tako ćeš pročitati roman do kraja bez prekidanja. Doživljaj će biti znatno snažniji.”

„Biće dobar, zar ne?”

„Hoće”, osmehnuo se. „Biće pakleno dobar.”

27

Te noći oko osam sati pažljivo se prebacio u invalidska kolica. Osluškivao je, ali ništa nije Čuo sa sprata. Odozgo se ništa nije čulo još od škripe opruga u četiri po podne kad je legla u krevet. Izgleda da je bila veoma umorna.

Izvukao je tečnost za potpaljivanje iz skrovišta ispod madraca. Otkotrljao se do mesta pored prozora na kom je bio improvizovani punkt za pisanje s pisaćom mašinom bez tri zuba, kantom za smeće, olovkama, beležnicama, papirom za kucanje i gomilom ispisanog materijala od kog će neki biti upotrebljen, a neki završiti u kanti.

Ili je već trebalo da završi.

Ovde su bila nevidljiva vrata za drugi svet. Ovde je bio i njegov duh u nizu preklapajućih fotografija koje bi, kad bi se dovoljno brzo listale, dale iluziju pokreta.

Nagurao je kolica između gomila papira i nehajno nagomilanih beležnica s lakoćom koja se sticala isključivo dugom praksom. Oslušnuo je još malo, pa posegnuo dole i izvadio dvadesetak centimetara dugi deo podne daske. Pre mesec dana otkrio je da je razglavljena. Po tankom sloju prašine na njoj zaključio je da (Sledeći put lepićeš dlake po njoj, da bi bio siguran, pomislio je) Eni nije znala za njega. Ispod nje je bio uski prostor u kom nije bilo ničeg izuzev gomilica mišjeg izmeta.

Gurnuo je konzervu tečnosti za potpalu u taj prostor i vratio dasku na mesto. Strahovao je da daska neće lepo naleći na svoje mesto zbog konzerve (i, bože! Imala je tako jebeno oštro oko!). Laknulo mu je kad je video da se to nije dogodilo.

Izvesno vreme posmatrao je pod. Dohvatio je beležnicu i olovku, i pronašao rupu u papiru.

Pisao je četiri sata bez prestanka - sve dok nije istupio sve četiri obične olovke. Nakon toga otkotrljao se do kreveta. Prebacio se na njega i brzo zaspao.

28

Džefri je imao osećaj da su mu ruke od livenog gvožđa. Pet minuta je stajao u dubokim senkama pored kolibe koja je pripadala M’Čiki „Prekrasnom”. S baronesinim kovčegom na glavi izgledao je kao previše mršava vezija cirkuskog snagatora.

Čuo je zvuke, nagoveštaj pokreta, baš kad je pomislio da ništa što Hezekaja može reći ne može ubediti M’Čikija da napusti kolibu. Okrenuo se. Mišići na rukama nekontrolisano su mu podrhtavali. Poglavica M’Čiki, „Prekrasni”, bio je čuvar vatre. U njegovoj kolibi bilo je više od stotinu baklji, vrhova pokrivenih debelim slojem gumaste smole. Smola je curila iz niskog drveća u oblasti. Burke su je zvale „vatreno ulje” ili „vatreno krvavo ulje”. I njihov jezik je, kao i većina u osnovi jednostavnih jezika, znao biti krajnje varljiv. Kako god zvali tu tvar, u kolibi je bilo dovoljno baklji da spale čitavo selo. Gorelo bi kao lutka Gaja Foksa, pomislio je Džefri… ako bi M’Čiki bio uklonjen s puta.

Ne oklevaj da udariš, šef Džefi, reče Hezekaja. M’Čiki je izbio na čelo zato što je čovek vatre. Hezekaja je drugi za njim. Ne čekaj da vidiš blesak mog zlatnog zuba! Razbij mu glavudžu, prokleto brzo!

Džefri je, uprkos agoniji u rukama, na trenutak posumnjao kad je čuo da dolaze. Recimo da, samo ovog puta, jedan

29

Olovka mu se ukočila u ruci, kad je čuo automobiliski motor. Bio je iznenađujuće miran. Osećao je samo blago nezadovoljstvo izazvano prekidom pisanja, baš kad je počeo da leti kao leptir, a ubada kao osa. Čuo je užurbani bat Eninih čizama u hodniku.

„Sklanjaj se s prozora.” Lice joj je bilo napeto i neveselo. Prebacila je otvorenu kaki torbicu preko ramena. „Sklanjaj se s p…”

Ućutala se kad je videla da se već odmakao od prozora. Klimnula je, kad se uverila da na prozorskoj dasci nema ničega.

„To je državna policija”, rekla je. Izgledala je napeto, ali se dobro kontrolisala. Torbica joj je bila nadomak desne ruke. „Hoćeš li da budeš dobar, Pole?”

„Hoću”, rekao je.

Pažljivo je premeravala njegovo lice.

„Pokloniću ti poverenje”, konačno je prozborila i izjurila napolje. Zatvorila je vrata za sobom, ali ih nije zaključala.

Automobil je skrenuo na prilazni put. Prepoznao bi plimut i da ga nije video, po njegovom zaštitnom znaku, glatkom, snenom zvuku moćnog motora. Čuo je treskanje spoljašnjih kuhinjskih vrata i primakao invalidska kolica prozoru. Namestio se tako da nešto vidi, ne izlazeći iz senke. Patrolna kola zaustavila su se ispred Eni. Motor se ugasio. Vozač je izašao napolje i stao gotovo na istom mestu na kom je mladi policajac izgovorio poslednje četiri reči… sva sličnost je tu prestajala. Mladi policajac je bio slabunjavko, tek izašao iz tinejdžerskog doba, početnik na usranom zadatku praćenja hladnog traga nekog blesavog pisca koji je slupao automobil i zašao dublje u šumu da umre ili stao pored druma s podignutim palcem.

Policajac koji se širio iza volana plimuta imao je četrdeset i neku i ramena velika kao noseća greda u ambaru. Lice mu je bilo četvrtasti komad granita s nekoliko uskih linija oko očiju i uglova usana. Eni je bila krupna žena, ali je pored ovog tipa izgledala gotovo sitno.

Postojala je još jedna razlika. Policajac kog je Eni ubila bio je sam. Sa suvozačkog sedišta patrolnih kola podigao se sitni muškarac, obešenih ramena u civilnom odelu, s ravnom, plavom kosom. David i Golijat, pomislio je Pol. Mat i Džef, Isuse.

Policajac u civilnom odelu nije obišao patrolna kola, već je sitnim koracima optrčao oko njih. Imao je staro, umorno, usnulo lice… Izuzetak su bile bledoplave oči, koje su budno premeravale okolinu.

Opkolili su Eni, koja im je nešto govorila. Prvo je podigla pogled da bi se obratila Golijatu, zatim se okrenula i spustila pogled ka Davidu. Pol se pitao šta bi se desilo ako bi ponovo razbio prozor i vrišteći zatražio pomoć. Procenio je da bi je savladali sa osamdeset posto verovatnoće. Bila je brza, ali je krupni policajac izgledao kao neko ko je uprkos stasu brži od nje i dovoljno snažan da iščupa stablo srednje veličine iz korena golim rukama. Ni tip u civilnom odelu lažno uspavanog pogleda nije bio naivan. Mislio je da bi je savladali… faktor iznenađenja predstavljao je problem. Ono što bi njih iznenadilo, ne bi iznenadilo nju. To joj je davalo izvesnu šansu.

Čovek u civilnom odelu bio je zakopčan do grla, uprkos strašnoj vrućini. Ako ubije Golijata, možda će uspeti da ispali hitac u Davidovo lice pre nego što stigne da otkopča taj ukakanjeni bogom prokleti sako i potegne pištolj. Zakopčani sako je, više od svega drugog, svedočio da je Eni bila u pravu kad je rekla da će ovo biti rutinska pretraga.

Tako će isprva biti.

Znaš, nisam ga ja ubila. Ti si ga ubio. Da si držao usta zatvorena, nastavio bi obilazak. Bio bi živ…

Da li je verovao u to? Ne, naravno da nije. Ipak nije mogao da se oslobodi snažnog, bolnog osećanja krivice - uporedivog s mučki nanetom ubodnom ranom. Da li će držati usta zatvorena, zbog dvadesetoprocentne verovatnoće da će upucati dva policajca, pre nego što oni srede nju?

Krivica ga je hitro ubola i nestala. Odgovor na to pitanje bio je ne. Voleo bi da tu odluku pripiše nesebičnim motivima, ali to ne bi bila istina. Stvar je bila krajnje jednostavna. Ćutaće, zato što je hteo da se lično pobrine za Eni Vilks. Znam kako ću ti nauditi, kučko. Oni mogu samo jedno, da te strpaju u zatvor.

30

Uvek je postojala mogućnost da će namirisati pacova. Hvatanje pacova je, naposletku, bilo njihov posao. Znali su Eninu prošlost. Neće imati ništa protiv, ako situacija krene u tom pravcu, neka bude… ipak je verovao da će poslednji put izmaći zakonu.

Pol je bio prilično upoznat s događanjima. Eni je, nakon što se probudila iz dugog sna, neprestano slušala radio. Nestanak policajca Dvejna Kušnera bio je velika vest. Rečeno je da je tragao za nestalim piscem bestselera Polom Šeldonom, ali mladićev nestanak nije čak ni u obliku nagađanja povezivan s njegovim. Bolje reći, ne još.

Prolećne bujice poterale su kamaro osam kilometara niz jaruge. Ležao bi neotkriven još mesec ili godinu dana da nije bilo slučajne pretrage iz vazduha. Dva pripadnika nacionalne garde nadletali su helikopterom ovaj deo šume u nasumičnoj kontroli aktivnosti povezanih s drogom (drugim rečima, tražili su odgajivače trave na zabačenim parcelama). Pažnju im je privukao blesak sa ostatka kamarove šoferke. Spustili su se na obližnju čistinu da bi ispitali njegovo poreklo. Tumbanje automobila po planinskim vododerinama na putu do konačnog počivališta maskiralo je oštećenja na automobilu nastala prilikom sletanja s puta. Radio nije javio da li su u automobilu pronađeni tragovi krvi na forenzičkoj analizi (i da li je takve analize bilo). Znao je da bi i najtemeljnija analiza otkrila malo toga. Divlje snežne bujice najvećim delom proleća tekle su kroz njegov automobil.

U Koloradu je najviše pažnje privlačila sudbina policajca Dvejna Kušnera. Dva nenajavljena posetioca potvrđivala su svojim prisustvom ovu Polovu pretpostavku. Sva nagađanja vrtela su se oko tri nezakonite supstance: viskija iz ilegalnih pecara, marihuane i kokaina. Smatralo se da je Kušner nabasao na odgajivače, destileriju ili skladište neke od tri navedene supstance dok je tragao za piscem izgubljenim u divljini. Nada da će mladi policajac biti pronađen živ bledela je iz dana u dan. Sve više ljudi pitalo se zašto je poslat sam u potragu. Polje sumnjao da država Kolorado ima dovoljno novca za finansiranje partnerskog sistema patroliranja u policijskim vozilima. Očigledno je da sada ništa nisu hteli da prepuste slučaju i da su prečešljavali teren u parovima.

Golijat je pokazao prema kući. Eni je slegnula ramenima i odmahnula glavom. David je nešto rekao. Ubrzo je klimnula. Povela ih je stazom ka kuhinjskim vratima. Pol je čuo škripu šarki na spoljnim vratima. Trojka je ušla u kuću. Trupkanje tolikog broja nogu u inače tihoj kući zvučalo je zastrašujuće. Graničilo se sa svetogrđem.

„Koliko je bilo sati kad je došao?” pitao je Golijat - morao je biti on. Imao je gromki srednjozapadni glas, ogrubeo od cigareta.

Oko četiri, rekla je Eni. Otprilike. Upravo je završila košenje trave. Nije nosila časovnik. Dobro se seča da je tog dana bilo đavolski vruće.

„Koliko dugo se zadržao, gospođo Vilks?”, pitao je David.

„Gospođica Vilks, moliću lepo.”

„Oprostite.”

Rekla je da ne može biti sigurna, ali da nije ostao dugo. Najviše pet minuta.

„Pokazao vam je fotografiju?”

Jeste, rekla je Eni. Zbog toga je došao. Pol se čudio njenom pribranom i prijatnom tonu.

„Da li ste videli čoveka na slici?”

Rekla je da jeste. Odmah je znala da je to Pol Šeldon. „Imam sve njegove knjige”, rekla je. „Mnogo ih volim. To je razočaralo pozornika Kušnera. Rekao je da verovatno znam o čemu govorim, ako ih imam. Delovao je veoma obeshrabreno. Bilo mu je veoma vruće.”

„Da, to je bio vreo dan”, reče Golijat. Pol se uzbunio kad je čuo da njegov glas dopire iz znatno veće blizine. Da li je u dnevnoj sobi? Gotovo sigurno je tamo. Krupan ili ne, tip se kretao kao bogom prokleta divlja mačka. I Eni je odgovorila iz veće blizine. Policajci su se premestili u dnevnu sobu. Sledila ih je. Ušli su bez pitanja. Pretraživali su kuću.

Zvučala je pribrano, iako je njen pisac kućni ljubimac bio manje od jedanaest metara daleko. Pitala ga je da li želi da se posluži ajs kafom. Rekao je da neće. Pitala ga je da li želi da ponese hladnu bocu…

„Pazite da je ne polomite, molim vas”, prekinula je samu sebe. Nastavila je, nešto oštrijim glasom. „Volim te drangulije. Neke su veoma krhke.”

„Oprostite, gospođice.” To je morao biti David. Imao je tih, šaptav glas, snebivljiv i malčice začuđen. Takav ton iz policajčevih usta nasmejao bi ga u drugoj prilici. Nije mu bilo do smeha. Ukočeno je sedeo, slušajući kako neko nešto pažljivo vraća na mesto (možda pingvina na santi leda). Čvrsto je stiskao naslone invalidskih kolica. Zamišljao je kako se Eni poigrava torbicom na ramenu. Čekao je da je jedan od policajaca - verovatno Golijat - pita šta dođavola drži u njoj.

To će biti signal za početak pucnjave.

„Šta ste rekli?” pitao je David.

„Rekla sam da sam ga pitala da li bi želeo da ponese hladan pepsi iz frižidera, zato što je napolju bila strašna vrućina. Držim boce odmah pored odeljka za zamrzavanje, da bi bile što hladnije, a da se ne zalede. Prihvatio je ponuđeno osveženje. Bio je vrlo ljubazan momak. Šta mislite zašto su pustilli tako mladog dečka da radi sam?”

„Da li je ovde ispio pepsi?”, pitao je David, oglušujući se o njeno pitanje. Glas mu je dopirao iz još veće blizine. Stigao je do drugog kraja dnevne sobe. Pol nije morao da zatvara oči da bi zamislio kako krupni policajac gleda niz kratki hodnik koji se pruža pored malog kupatila u prizemlju, da bi se završio pred zatvorenim vratima gostinske sobe. Sedeo je uspravno i napeto. Puls mu je tukao velikom brzinom na mršavom grlu.

„Nije”, rekla je Eni, pribranija nego ikad. „Poneo ju je sa sobom. Rekao je da mora požuriti.”

„Šta je tamo?”, pitao je Golijat. Usledila su dva nešto drugačija udarca čizama o pod, kao da je zakoračio s tepiha u dnevnoj sobi na gole daske hodnika.

„Tamo su kupatilo i spavaća soba. Ponekad spavam u njoj, kad je velika vrućina. Pogledajte je, ako želite. Dajem vam reč da nećete zateći vašeg kolegu vezanog za krevet.”

„Nećemo, gospođice. Siguran sam da nećemo”, reče David. Koraci i glasovi za divno čudo počeli su da se udaljavaju u pravcu kuhinjskih vrata. „Da lije izgledao uzbuđeno zbog nečeg, kad vas je posetio?”

„Ni najmanje”, reče Eni. „Bio je obeshrabren i bilo mu je vruće, to je sve.” Pol je ponovo počeo da diše.

„Da li je išta pominjao?”

Policajcima je gotovo sigurno promaklo, ali je Polovo izvežbano uvo osetilo najkraće oklevanje - ovde možda vreba klopka, kljuse koje može da se sklopi odmah ili posle kraćeg odlaganja. Nije, konačno je progovorila. Krenuo je na zapad. Shodno tome pretpostavlja da je otišao ka Springers roudu i malobrojnim farmama oko njega.

„Hvala vam na saradnji, gospođice”, reče David. „Možda ćemo morati da vas ponovo posetimo.”

„Nema problema”, reče Eni. „Samo izvolite. Ljudi me u poslednje vreme retko posećuju.”

„Da li bi vam smetalo ako bismo pogledali ambar?” iznenada upita Golijat.

„Ni najmanje. Postarajte se da je pozdravite, kad uđete.”

„Koga da pozdravimo, gospođice?” pitao je David.

„Pa, Mizeri”, reče Eni. „Moju krmaču.”

31

Stajala je na vratima. Fiksirala ga je pogledom. Lice mu je buktalo. Pretpostavio je da se zarumeneo. Dva policajca otišla su pre petnaest minuta.

„Da mi ne vire slinci iz nosa?”, konačno je upitao.

„Zašto nisi zaurlao?” Oba policajca dodimula su šešire kad su sela u patrolna kola, ali se nijedan nije nasmejao. Pol je video izraz njihovih očiju, čak i iz nezgodnog ugla pored prozora. Znali su ko je ona. „Očekivala sam da ćeš zaurlati. Popali bi po meni kao lavina.”

„Možda bi, a možda i ne bi.”

„Ali, zašto nisi zaurlao?”

„Ponekad moraš pogrešiti, ako provedeš čitav život zamišljajući da će ti se dogoditi samo najgore stvari.”

„Ne pametuj!” Njen preki pogled nije ga zavarao. Video je da je duboko zbunjena. Njegovo ćutanje nije se slagalo s njenim poimanjem egzistencije kao velikog rvačkog meča: Poštene Eni protiv vrlo ružnog, probranog tima Kukuričućih derišta.

„Ko pametuje? Rekao sam ti da ću ćutati. To sam i učinio. Želim da završim knjigu u relativnom miru. I želim da je završim za tebe.”

Nesigurno ga je posmatrala. Želela je da poveruje, bojala se da poveruje… da bi na kraju ipak poverovala. I imala je pravo što mu veruje, zato što je govorio istinu.

„U tom slučaju baci se na pisanje”, tiho je dodala. „Smesta se baci na pisanje. Video si kako su me posmatrali.”

32

Život je sledeća dva dana tekao kao pre Dvejna Kušnera, kao da se mladi policajac nikad nije pojavio. Pisao je gotovo neprestano. Odrekao se pisaće mašine. Pisao je olovkom. Eni je bez komentara premestila rojal na kamenu policu ispod fotografije Trijumfalne kapije. Za dva dana ispunio je tri beležnice. Ostala je samo jedna. Kad je popuni, nastaviće da piše po sveščicama. Zarezao bi i istupio pola tuceta običnih olovaka. Eni bi ih ponovo zarezala. Brzo su se smanjivale dok je nagnut sedeo na suncu, pored prozora. Ponekad bi se odsutnog duha češao palcem desne noge po nepostojećem tabanu leve noge, gledajući kroz rupu u papiru. Zevala je širom otvorena. Knjiga je jurila ka raspletu, kao najbolja štiva. Odmicala je kao na raketnim saonicama. Savršeno jasno video je tri grupe rešene da se po svaku cenu dočepaju Mizeri u kamenim prolazima iza idolovog čela. Dve su želele da je ubiju, a treća - u kojoj su bili Ijan, Džefri i Hezekaja - da je spasu… Selo Burka gorelo je ispod idola. Preživeli su se skupljali na jedinom izlazu iz pećina - kod idolovog levog uva - da bi masakrirali svakog ko se iz njih istetura.

Hipnotička ravnoteža bila je teško uzdrmana, ali ne i nepovratno narušena kad se, trećeg dana nakon posete Davida i Golijata, na Eninom prilaznom putu zaustavio ford kombi krem boje s natpisom KTKA / Grand Džankšen na bokovima. Zadnji deo vozila bio je pun video-opreme.

„O, bože!”, reče Pol, zamrznut negde na pola puta između humora, čuđenja i užasa. „Kakva je ovo zajebancija?”

Kombi jedva da se zaustavio, kad su se zadnja vrata otvorila i kad je iz njih iskočio tip u vojničkim pantalonama i Dedhed majicom. Nosio je nešto veliko i crno u jednoj ruci. Pol je načas grozničavo pomislio da je to puška za izbacivanje suzavca. Shvatio je da je to mini-kamera, kad ju je tip podigao na rame i uperio u kuću. Lepa devojka spustila se s prednjeg sedišta kombija. Podesila je frizuru i po poslednji put proverila šminku u spoljnom retrovizoru, pre nego što je prišla kamermanu.

Oko spoljnog sveta, koje je poslednjih nekoliko godina ispustilo Zmajevu Damu iz vida, s novom energijom usmerilo se na nju.

Pol se brzo odmakao unazad. Nadao se da je to učinio na vreme.

Pa, ako želiš da budeš siguran, pogledaj vesti u šest, pomislio je. Morao je da pokrije usta obema rukama da bi sprečio kikotanje.

Spoljnja vrata bučno su se otvorila i zatvorila.

„Gubite se odavde!”, vrisnula je Eni. „Gubite se s mog imanja!”

Jedva je razabrao: „Gospođo Vilks, kad biste nam samo poklonili nekoliko mi…”

„Pokloniću ti nekoliko kugli sačme. Steraću ti ih niz tvoju kukuričuću čmarulju ako se ne izgubiš odavde!”

„Gospođo Vilks, ja sam Glena Roberts s KTKA…”

„Bilo bi me baš briga i da si Džon Kju. Isus Džonikejk Hrist s planete Mars! Gubi se s moje zemlje ili si MRTVA.”

„Ali…”

BUUM!

O Eni o moj Isuse Eni ucmekaj tu nafrakanu kučku…

Zakotrljao se i provirio kroz prozor. Nije imao izbora - morao je da vidi šta se dešava. Pao mu je kamen sa srca. Eni je pucala uvis. To je po svoj prilici bilo dovoljno. Glena Roberts naglavačke je uskočila u kombi KTKA. Kamerman je uperio sočivo ka Eni. Ona je uperila sačmaru ka kamermanu. Momak je naprečac odlučio da bi radije da živi i pogleda još jedan koncert Grejtful Deda, nego da snima Zmajevu Damu. Bacio se na zadnje sedište. Kombi je jurnuo unazad po prilaznom putu, pre nego što su se vrata zatvorila.

Eni je posmatrala njihov odlazak preko nišana. Polako se vratila u kuću. Čuo je udarac puške o sto. Ušla je u njegovu sobu. Izgledala je gore nego ikad. Lice joj je bilo izmučeno i bledo. Lutala je pogledom u svim pravcima.

„Vratili su se”, prošaptala je.

„Smiri se.”

„Znala sam da će se ta derišta vratiti. Sad su tu.”

„Otišli su, Eni. Oterala si ih.”

„Nikada ne odlaze. Neko im je rekao da je pandur bio u kući Zmajeve Dame, pre nego što je nestao. I evo ih.”

„Eni…”

„Znao si šta žele?”, pitala ga je.

„Naravno. Imao sam posla sa štampom. Uvek žele samo dve stvari - da zajebeš stvar pred kamerama i da im neko kupi martinije za vreme poslepodnevne pauze po barovima. Ali, Eni, moraš da se sm…”

„Evo šta oni žele”, rekla je i podigla u kandžu skvrčenu ruku do čela. Naglo je spustila i povukla četiri krvave brazde. Krv joj je potekla u obrve, niz obraze, pored nosa.

„Eni! Prestani!”

„I ovo!” Ošamarila se levom rukom po levom obrazu, dovoljno snažno da ostavi otisak. „I ovo!” Još jače se udarila po desnom obrazu. Dovoljno jako da kapljice krvi polete s posekotina.

„PRESTANI!”, vrisnuo je.

„ To je ono što žele!”, vrisnula je u odgovor. Podigla je ruke do čela. Pritisnula ih je na rane. Pružila je krvave dlanove prema njemu. Ubrzo je izašla iz sobe.

Pol je posle dugo, dugo vremena počeo da piše. Isprva je posao sporo napredovao. Stalno mu je pred oči izlazila slika Eni kako povlači brazde po čelu. Zaključio je da od pisanja neće biti vajde i da je bolje da prekine za danas. Priča ga je ipak ponela. Ponovo je propao kroz rupu u papiru.

Padao je sa osećanjem blagoslovenog oduška, kao prethodnih dana.

33

Sutradan je došlo još policajaca. Lokalna ekipa. Dovezli su mršavka koji je vukao kutiju u kojoj je mogla biti samo stenografska mašina. Eni ih je slušala na prilaznom putu, bezizražajnog lica. Povela ih je u kuću i uvela u kuhinju.

Pol je ćutke sedeo, sa sveščicom u krilu (sinoć je popunio poslednju beležnicu). Slušao je kako Eni daje izjavu. Ponovila je sve što je pre četiri dana rekla Davidu i Golijatu. Ovo je, pomislio je Pol, obično i bezočno maltretiranje. Zabavljalo ga je i čudilo što oseća izvesno sažaljenje prema Eni Vilks.

Policajac iz Sajdvindera koji je postavio većinu pitanja skrenuo joj je pažnju da bi mogla dati izjavu u prisustvu advokata, ako želi. Odbila je ponudu i još jednom ispričala svoju priču. Pol nije zapazio nikakvo odstupanje.

Pola sata sedeli su u kuhinji. Pri kraju je jedan od njih pitao otkud joj te ružne ogrebotine na čelu.

„Sinoć sam ih dobila”, rekla je. „Imala sam noćnu moru.”

„Šta ste sanjali?” pitao je policajac.

„Sanjala sam da su me se ljudi posle dugo vremena setili i da su počeli da dolaze ovamo.”

Došla je u njegovu sobu, kad su otišli. Imala je zamišljen izraz na mlohavom licu.

„Ovo mesto pretvara se u železničku stanicu”, reče Pol.

Nije se osmehnula. „Koliko još?”

Oklevajući je pogledao gomilu otkucanih stranica s neurednom naslaganim, rukom ispisanim materijalom na vrhu. Zatim je uperio pogled u nju. „Dva dana. Možda tri.”

„Sledeći put doći će s nalogom za pretres”, rekla je i izašla pre nego što je stigao da odgovori.

34

Došla je te večeri oko petnaest do dvanaest i rekla: „Trebalo je da legneš pre sat vremena.”

Podigao je glavu, probuđen iz dubokog pripovedačkog sna. Džefri - koji se u Ovoj knjizi nametnuo kao glavni junak - upravo se našao licem u lice s ogavnom pčelinjom kraljicom, s kojom će morati da se bori do smrti za Mizerin život.

„Nije važno”, rekao je. „Uskoro ću leći. Ponekad moraš staviti misao na papir, da ne bi pobegla.” Protresao je otečenu, bolnu ruku. Na unutrašnjoj strani kažiprsta, tamo gde ga je olovka najjače pritiskala, iskočila mu je velika, tvrda izraslina, nešto između žulja i plika. Mogao je da popije tablete. Odagnale bi bol, ali bi mu zamaglile misli.

„Misliš da je lepa, zar ne?”, snebivljivo ga je pitala. „Zaista je lepa. Više je ne pišeš samo zbog mene, zar ne?”

„O, ne”, rekao je. Drhtao je, na ivici odluke da kaže još nešto - da kaže: Nikad ga nisam pisao samo zbog tebe, Eni, ili zbog svih drugih ljudi tamo negde koji potpisuju svoja pisma sa „Vaš najveći obožavalac” Čim počneš da pišeš, svi ti ljudi odlaze na drugi kraj galaksije ili tako negde. Nikad nisam pisao zbog bivših supruga, majke ili oca. Pisci gotovo uvek napišu posvetu na početku knjige samo iz jednog razloga, Eni, zato što se na kraju uplaše od sopstvene sebičnosti.

Ne bi bilo mudro da je to rekao.

Pisao je sve do pojave prvih tragova jutra na istoku. Pao je u postelju i spavao naredna četiri časa. Sanjao je zapletene i neprijatne snove. Enin otac se u jednom od njih peo uz duge i strme stepenice. Nosio je korpu punu novinskih isečaka. Pokušao je da ga krikom upozori na opasnost. Kad god bi otvorio usta, iz njih nije izlazilo ništa izuzev urednog narativnog pasusa. Bio bi drugačiji, kad god bi vrisnuo, ali je uvek počinjao na isti način: „Jednog dana, nedelju dana kasnije…” U tom času Eni Vilks bi vrišteći jurnula niz hodnik, ispruženih ruku, da bi gurnula i ubila oca… samo što su njeni vrisci prerastali u čudno zujanje, a telo talasalo, izobličavalo i menjalo ispod haljine i džempera, zato što se preobražavala u pčelu.

35

Sutradan niko od službenih lica nije došao, ali je bilo mnogo nezvaničnih posetilaca. Nametljivih znatiželjnika. Kola puna tinejdžera krenula su unatraške prilaznim putem. Eni je izletela iz kuće. Vrišteći im je poručila da se gube s njenog poseda da ih ne izbušila kao čopor prljavih pasa, što su i bili.

„Jebi se, Zmajeva Damo!”, povikao je jedan od njih.

„Gde si ga sahranila?”, dreknuo je drugi, dok su kola odstupala u oblaku prašine.

Treći je zavitlao pivsku bocu. Kola su urlajući odjurila drumom. Pol je uspeo da pročita natpis s nalepnice na zadnjem prozoru. NAVIJAJTE ZA SAJDVINDERSKE PLAVE ÐAVOLE.

Jedan sat kasnije video je kako se Eni šunja kraj njegovog prozora, smrknutog izraza lica. Navukla je par radnih rukavica, na putu ka ambaru. Vratila se posle izvesnog vremena s lancem. Uplela je niz čeličnih omči od bodljikave žice u beočuge. Izvukla je komade crvene tkanine iz džepa, kad je katancem učvrstila lanac ispleten bodljikavom žicom na početku prilaznog puta. Povezala ih je za beočuge, da bi prepreka bila uočljivija.

„Neće zaustaviti pandure”, rekla je kad je konačno ušla u kuću, „ali će zaustaviti derišta.”

„Da.”

„Tvoja šaka… izgleda natečeno.”

„Da.”

„Ne bih volela da budem kukuričuća napast, Pole, ali…”

„Sutra”, rekao je.

„Sutra? Zbilja?” Zablistala je od sreće.

„Da. Verovatno oko šest.”

„Pole, to je divno! Da li da odmah počnem da čitam, ili…”

„Više bih voleo da sačekaš da završim roman.”

„U tom slučaju, sačekaću.” Nežni, blagi pogled ponovo se pojavio u njenim očima. Najviše je mrzeo kad je tako izgledala. „Volim te, Pole. To ti je poznato, zar ne?”

„Da”, rekao je. „Poznato mi je.” Ponovo se nagnuo nad beležnicom.

36

Te večeri donela ma je tabletu kefleksa i kanticu leda. Urinama infekcija prolazila je veoma sporo. Položila je uredno presavijeni peškir pored njega i izašla bez reči.

Odložio je olovku. Prstima leve ruke raspleo je prste desne, pre nego što je gurnup šaku u led. Izvadio ju je tek kad je sasvim utrnula. Činilo mu se da je oteklina malo manja. Zamotao je peškir oko nje i seo. Gledao je u tamu, dok ruka nije počela da ga golica. Skinuo je peškir i neko vreme stiskao i protezao prste. Prvih nekoliko puta lice mu se iskrivilo od bola, ali se stanje popravilo. U jednom trenutku nastavio je da piše.

U zoru se polako otkotrljao do kreveta. Prebacio se na njega i odmah zaspao. Sanjao je da je izgubljen u snežnoj oluji, samo što oko njega nije bio sneg, već leteće stranice koje su ispunile svet, onemogućavajući orijentaciju. Svaka stranica bila je pokrivena otkucanim tekstom bez slova n,t i e. Shvatio je da će morati da svojeručno popuni sva prazna mesta, dešifrujući reč po reč, ako bude živ kad se mećava stiša.

37

Probudio se oko jedanaest. Eni mu je donela sok od pomorandže, tablete i činiju vruće pileće supe, čim je čula da se meškolji. Blistala je bd uzbuđenja. „Ovo je veoma poseban dan, Pole, zar ne?”

„Tako je.” Uzalud je pokušavao da podigne kašiku desnom rukom. Bila je naduta, crvena i veoma natečena. Pokušao je da je savije u pesnicu. Učinilo mu se da mu neko po nasumičnom redu gura vrele metalne šipke kroz šaku. Poslednjih nekoliko dana ličili su na beskrajnu sesiju potpisivanja autograma iz noćne more.

„O, tvoja sirota ruka!”, zavapila je. „Doneću ti još jednu tabletu! Idem iz ovih stopa!”

„Nemoj. Preda mnom je poslednja etapa. Neophodna mi je bistra glava.”

„Ali ne možeš pisati s takvom rukom!”

„Ne mogu”, složio se. „Ruka mi je otkazala. Završiću ovu bebicu onako kako sam je počeo - rojalom. Ostalo mi je osam do deset stranica. Rekao bih da se mogu izboriti s toliko slova n, t i e.”

„Trebalo je da ti nabavim drugu mašinu”, rekla je. Činilo se da iskreno žali. Suze su joj se nagomilavale u očima. Ovi retki trenuci kajanja najteže su mu padali. Smatrao ih je najgnusnijim od svih, zato što se u njima nazirala žena kakva je Eni mogla biti da je imala bolje vaspitanje ili lekove koji bi popravili štetu koje su sitne žlezde izazivale u njenom organizmu. Ili i jedno i drugo. „Zeznula sam se. To je istina. Teško mi je da to priznam. Zeznula sam se, zato što nisam želela priznati da me je ona Dartmongerova preveslala. Žao mi je, Pole. Tvoja sirota ruka.”

Podigla ju je, nežno kao Nioba pored ribnjaka, i poljubila.

„U redu je”, rekao je. „Uspećemo, Paja Patak i ja. Mrzim je i imam osećaj da mi uzvraća istom merom. To verovatno znači da smo kvit.”

„O kome govoriš?”

„O rojalu. Dao sam nadimak mašini po patku iz crtaća.”

„Uh…” Odlutala je. Isključila se. Otkačila se iz mreže. Oprezno je čekao da se vrati. Kusao je supu. S mukom je držao kašiku između kažiprsta i srednjeg prsta leve ruke.

Konačno se povratila i pogledala u njega. Široko se smešila kao žena koja se upravo probudila i shvatila da je pred njom divan dan. „Supa je gotovo pojedena? Spremila sam ti nešto posebno.”

Pokazao joj je činiju. Bila je prazna, izuzev nešto rezanaca na dnu. „Vidiš li da sam bio vredna pčelica?”, rekao je bez traga osmeha.

„Ti si najvrednija vredna pčelica, Pole, dobićeš čitav niz zlatnih zvezda! U stvari… čekaj! Čekaj da ovo vidiš!”

Otišla je i ostavila Pola koji je prvo pogledao kalendar, a zatim Trijumfalnu kapiju. Podigao je pogled ka isplepletanim slovima W na tavanici. Pijano su se povodila po malteru. Na kraju je pogledao pisaću mašinu i rukopis - ogromnu, neurednu gomilu papira. Zbogom svemu ovome, pomislio je, kad je Eni uletela u sobu s drugim poslužavnikom.

Na njemu su bila četiri suda. U jednom su bile kriške limuna, u drugom strugano jaje, a u trećem tost. Nasred poslužavnika bio je veći tanjir, na kome je bila gigantska (ukakanjena) lepljiva grudva kavijara.

„Ne znam da li ga voliš ili ne”, stidljivo je napomenula. „Ne znam ni da li će se meni svideti. Nikad ga nisam probala.”

Počeo je da se smeje. Stomak i noge su ga zaboleli. I ruka ga je zabolela od smeha. Uskoro će bol verovatno biti veći, zato što će paranoična Eni pomisliti da se njoj smeje. Ipak nije mogao da se zaustavi. Smejao se dok nije počeo da se guši i da kašlje. Suze su mu izbijale iz uglova očiju i tekle po zajapurenim obrazima. Žena koja mu je odsekla stopalo sekirom i palac električnim nožem upravo ga je poslužila grudvom kavijara dovoljno velikom da udavi divlju svinju. Crna pukotina, za divno čudo, nije zinula na njenom licu. Počela je da se smeje zajedno s njim.

38

Smatra se da kavijar spada u onu grupu stvari koje voliš ili ne voliš. Pol nikada nije imao takav stav prema ovom specijalitetu. Ako bi leteo prvom klasom i ako bi stjuardesa spustila tanjir s kavijarom ispred njega, pojeo bi ga i zaboravio da tako nešto postoji do sledećeg tanjira sa istim specijalitetom u avionskom sedištu. Sada ga je gladno proždirao, sa svim dodacima, kao da prvi put otkriva magiju skupocene đakonije.

Eni se uopšte nije dopao. Gadljivo se namrštila, nakon što je stidljivo gricnula komad tosta tanko premazan kavijarom. Odložila je ostatak. Pol je pak tamanio grudvu s neugasivim poletom. Za petnaest minuta pojeo je polovinu planine Beluga. Podrignuo je, pokrio usta i uputio pogled izvinjenja Eni. Potakao je novu provalu smeha svojom reakcijom.

Mislim da ću te ubiti, Eni. Toplo joj se osmehnuo. Zaista ću to učiniti. Možda ću otići s tobom - verovatno će tako biti - ali ću, tako mi boga, otići sa stomakom punim kavijara. Mogao sam i gore proći.

„Ovo je sjajno, ali ne mogu više”, rekao je.

„Verovatno bi povratio, ako bi nastavio”, rekla je. „To je veoma izdašno jelo.” Uzvratila mu je osmeh. „Imam još jedno iznenađenje, bocu šampanjca. Za kasnije… kad završiš knjigu. Zove se dom perinjon. Koštao je sedamdeset pet dolara! Za jednu bocu! Čaki Joder u prodavnici pića kaže da je najbolji.”

„Čaki Joder ima pravo”, reče Pol. Setio se kako je delimično i zbog dom perinjona završio u ovom paklu. Nastavio je posle kraće pauze: „Još nešto bih voleo, kad završim, naravno.”

„Stvarno? A šta to?”

„Jednom si mi rekla da čuvaš sve moje stvari.”

„Čuvam ih.”

„Pa… imao sam boks cigareta u torbi. Voleo bih da zapalim jednu, kad završim roman.”

Njen osmeh polako je bledeo. „Dobro znaš da te stvari nisu dobre za tebe, Pole. Izazivaju rak.”

„Eni, hoćeš li da kažeš da bi u ovom trenutku trebalo da zazirem od raka?”

Nije odgovorila.

„Popušiću samo jednu. Navikao sam da se opustim i popušim jednu posle završetka romana. Veruj mi kad ti kažem da ta cigareta ima najbolji ukus - bolji nego ona koju zapališ posle zaista dobrog obroka. Tako je nekad bilo. Pretpostavljam da će mi se ovog puta zavrteti u glavi i da ću hteti da povraćam. Mislim da će mi to malo podsećanje na prošlost ipak prijati. Šta kažeš, Eni? Budi fer. Ja sam bio.”

„Dobro… ali pre šampanjca. Ne želim da pijem napitak s mehurićima od sedamdeset pet dolara u sobi punoj smrdljivog otrova.”

„Nema problema. Donesi mi je oko podneva. Staviću je na prozorsku dasku. Posmatraću je s vremena na vreme. Završiću roman i dopisati nedostajuća slova. Pušiću je sve dok ne pomislim da ću se onesvestiti. Zatim ću je ugasiti. Tada ću te pozvati.”

„Važi, ali znaj da nisam srećna zbog toga. Nisam srećna, iako od jedne cigarete nećeš dobiti rak pluća. I znaš li zašto, Pole?”

„Ne znam.”

„Jer vredne pčelice ne puše”, rekla je i počela da skuplja sudove.

39

„Gosn šef Ijan, da li je…”

„Psssst!”, žustro je prosiktao Ijan. Hezekaja se pokorio njegovoj volji. Džefri je osećao damaranje u grlu. Osluškivao je neprestano i tiho škripanje užadi, lagano lepršanje jedara pod naletom slabašnog ali osvežavajućeg trgovačkog vetra i retko kričanje ptica. Razabirao je i pevanje posade na palubi. Mornari su urlali neku raskalašnu pesmicu. U utrobi broda vladala je tišina. Tri muškarca, dva bela i jedan crn, čekala su da vide da li će Mizeri preživeti… ili…

Ijan je promuklo zastenjao. Hezekaja ga je stisnuo za ruku. Džefri je uložio još više napora da bi zagospodario sobom. Da li bog, posle svega ovoga, može biti dovoljno okrutan da dopusti da umre? Nekada bi samouvereno izjavio da je tako nešto nemoguće. Odbacio bi takvu pomisao na duhovit način, bez indignacije. Ideja da bog može biti okrutan činila bi mu se apsurdnom.

Njegovo poimanje boga — kao i mnogo čega drugog — promenilo se u Africi. Na Crnom kontinentu otkrio je da ne postoji samo jedan, već mnogo bogova i da su neki više nego okrutni — da su ludi. To saznanje sve je promenilo. Okrutnost je, naposletku, bila razumljiva. S ludilom pak nije moglo biti raspravljanja.

Nameravao je da se, ako se desi ono od čega je strahovao, ako Mizeri umre, popne na palubu i baci preko ograde u more. Uvek je znao i prihvatao činjenicu da su bogovi nepopustljivi; nije video razlog da živi u svetu u kom su bogovi ludi.

Hezekajin grubi, prigušeni jecaj prenuo ga je iz turobnih misli.

„Gosn šef Ijan! Gosn šef Džefri! Pogledajte! Ona oči! Pogledajte ona oči!”

Mizerine oči, predivne delikatne nijanse različka, otvorile su se trepćući. Pogledala je Ijana, pa Dšefrija, pa ponovo Ijana. Isprva u njima nije bilo ničeg izuzev zbunjenosti… Radost je eksplodirala u Džefrijevoj duši kad je u Mizerinim očima blesnulo prepoznavanje.

„Gde sam?”, pitala je, zevajući i protežući se. „Ijane… Džefri… da li smo na moru? Zašto sam ovoliko gladna?”

Ijan se nagnuo prema njoj. Smejao se i plakao. Zagrlio ju je, izgovarajući njeno ime.

Uzvratila mu je istom merom, zbunjena ali sretna. Džefri je spoznao da može istrajati u ljubavi prema njoj, pošto je znao da joj je dobro. Živeće sam, može da živi sam, u savršenom miru.

Možda bogovi ipak nisu ludi… ne svi.

Dodirnuo je Hezekaju po ramenu. „Mislim da bi bilo najbolje da ih ostavimo na miru, stari moj.”

„Mož’ da bidne da ste u pravo, gosn Šef Dšefri”, reče Hezekaja. Široko se osmehnuo. Pokazao je svih sedam zlatnih zuba.

Dšefri joj je uputio poslednji skroviti pogled. Na trenutak su se te različak-plave oči usmerile ka njegovim. Grejale su ga i ispunjavale. Upotpunjavale su ga.

Volim te, draga moja, pomislio je. Čuješ li me?

Možda je odgovor koji je dobio bio samo čežnjivi glas njegovog uma, ali je mislio da nije — bio je previše jasan, previše njen.

Čula sam te… i ja tebe volim.

Zatvorio je vrata kabine za sobom. Popeo se na palubu i upalio lulu. Pušio je duvan, naslonjen na brodsku ogradu, umesto da se baci preko nje. Polako je ispuštao dimove, gledajući kako sunce zalazi iza dalekog oblaka u nestajanju — oblaka koji je predstavljao obalu Afrike.

Zatim je, zato što nije mogao drugačije, izvukao poslednju stranu iz pisaće mašine. Nalivperom je nažvrljao najvoljeniju i najomraženiju reč u rečniku svakog pisca:

40

Natečena desnica odbijala je da ispisuje nedostajuća slova. Naterao je da piše. Neće moći da izvede svoj plan, ako se ne oslobodi ukočenosti u šaci.

Odložio je pero, po obavljenom poslu. Osmotrio je svoj rad. Osećao se kao i uvek kad bi završio knjigu - neobično prazno, iznevereno, svestan da je svaki uspeh apsurdno skupo plaćen.

Uvek je bilo isto, uvek isto. Proces je ličio na teturanje uzbrdo kroz gustu, neprohodnu džunglu i izbijanje na čistinu na vrhu posle višemesečnog pakla. Nagrada za uloženi trud bila bi pogled na auto-put s nekoliko benzinskih pumpi i kuglana, dodatih zbog dobrog vladanja ili tako nečeg.

Ipak, bilo je dobro završiti - uvek je dobro završiti posao. Dobro je nešto proizvesti, stvoriti nešto što do tada nije postojalo. Razumeo je i cenio hrabrost tog čina, stvaranja malih života kojih nije bilo, stvaranja privida kretanja i iluzije topline. Razumeo je - konačno i neopozivo - da je pomalo glupo izveo ovaj trik, ali drugi nije znao. Vazda ga je izvodio nevešto, ali nikada bez ljubavi. Pomilovao je gomilu ispisanih stranica sa slabašnim osmehom na usnama.

Podigao je ruku s gomile papira, da bi je upravio ka cigareti koju je ostavila na prozorskoj dasci za njega. Pored nje je bila keramička pepeljara sa slikom rečnog parobroda okruženog natpisom USPOMENA IZ HANIBALA, MISURI - DOMA AMERIČKOG PRIPOVEDAČA!

U pepeljari je bila kutija šibica, sa samo jednim palidrvcem. Jedno će biti dovoljno.

Čuo je kako se kreće na spratu. To je bilo dobro. Imaće dovoljno vremena da obavi pripreme, dovoljno vremena da je spremno dočeka kad se odluči da siđe.

Videćeš pravi trik, Eni. Mogu li ga izvesti? Da vidimo - mogu li?

Nagnuo se, zanemarujući bol u nogama, i počeo da odglavljuje dasku s poda, bolnim prstima.

41

Pozvao ju je pet minuta kasnije. Slušao je njene teške, nekako šuplje korake na stepenicama. Očekivao je da će biti užasnut. Laknulo mu je kad je shvatio da je prilično pribran. Soba je zaudarala na zapaljivu tečnost. Lagano je kapala s daske na rukohvatima invalidskih kolica.

„Pole, da ii si zaista gotov?” nestrpljivo se oglasila iz hodnika.

Pogledao je gomilu papira natopljenu zapaljivom tečnošću na dasci pored omrznute rojal pisaće mašine. „Pa”, odvratio je, „dao sam sve od sebe, Eni.”

„Auh! Sjajno! Bože, ne mogu da verujem! Posle toliko vremena! Samo trenutak! Doneću šampanjac!”

„Lepo!”

Slušao je kako korača po kuhinjskom linoleumu. Predviđao je svaki škriput trenutak pre nego što bi se začuo. Poslednji put čujem te zvuke, pomislio je. Ta misao porodila je čuđenje, koje je razbilo pribranost kao ljusku jajeta. Iza nje se krio strah… i još nešto. Pretpostavljao je da je to sve dalja obala Afrike.

Vrata frižidera otvorila su se i bučno zatvorila. Žurno je koračala preko kuhinje. Brzo se približavala.

Nije pušio cigaretu. Ležala je nedirnuta na prozorskoj dasci. Hteo je šibicu. Jedno jedino palidrvce.

Šta ako se ne upali kad je kresnem?

Bilo je prekasno za slična nagađanja.

Posegnuo je za pepeljarom i podigao kutiju šibica. Uzeo je palidrvce. Bila je u hodniku. Kresnuo je šibicu i, naravno, nije se zapalila.

Polako! Kresni je polako!

Ponovo ju je kresnuo. Ništa se nije desilo.

Po treći put povukao je glavu šibice po dugoj tamnosmeđoj traci na poleđini kutije. Bledožuti plamen ovog puta procvetao je na kraju palidrvca.

42

„Nadala sam se da…”

Naglo je ućutala. Reči su se vratile u nju, zajedno sa usisanim dahom. Pol je sedeo u invalidskim kolicima iza barikade od nagomalanog papira i drevnog rojala. Okrenuo je prvu stranicu naopako, da bi pročitala:

MIZERIN POVRATAK
Pol Šeldon

Polova natečena desnica lebdela je iznad gomile papira natopljenog zapaljivom tečnošću. Stiskao je upaljenu šibicu između palca i kažiprsta.

Stajala je na vratima s bocom šampanjca zamotanom u krpu. Zinula je. Zubi su joj škljocnuli kad je zatvorila usta.

„Pole?” Oprezno je progovorila. „Šta to radiš?”

„Knjiga je gotova”, rekao je. „I dobra je, Eni. Imala si pravo. To je najbolji roman iz serijala o Mizeri i možda najbolje delo koje sam ikad napisao. Sada ću izvesti mali trik s rukopisom. To je dobar trik. Naučio sam ga od tebe.”

„Pole, ne!”, vrisnula je. Glas joj je bio pun spoznaje i tuge. Podigla je ruke i ispustila bocu šampanjca. Pala je na pod i eksplodirala kao torpedo. Penušava točnost razlila se na sve strane. „Ne! Ne! NEMOJ, MOLIM TE…”

„Šteta što je nikad nećeš pročitati do kraja”, reče Pol, sa osmehom. To je bio njegov prvi pravi osmeh za nekoliko meseci, širok i iskren. „Nemam razloga za lažnu skromnost. Moram reći da je bila više nego dobra. Ma, bila je sjajna, Eni.”

Šibica je dogorevala. Osećao je vrelinu na vrhovima prstiju. Ispustio ju je. U jednom strašnom trenutku pomislio je da se ugasila. Bledoplavi plamičak pružio se preko naslovne strane, sa zvučnim - flam! Spustio se niz gomilu papira. Kušao je točnost prosutu po rukopisu. Buknula je žuta vatra.

„O BOŽE, NE!”, vrisnula je. „NE MIZERI! NE MIZERI! NE NJU! NE! NE!”

Lice joj je treperilo s druge strane plamenova. „Hoćeš li da poželiš želju, Eni?”, povikao je. „Hoćeš li da poželiš želju, jebeni akrepe?”

„O MOJ BOŽE, O POLE, ŠTA TO RADIŠ?” Zateturala se napred, raširenih ruku. Gomila papira nije samo gorela - buktala je. Sivi rojal crneo se pred njegovim očima. Zapaljiva tečnost skupila se ispod mašine. Bledoplavi plamenovi palacali su između dirki. Lice mu se peklo, a koža zatezala na jari.

„NE MIZERI!”, zavapila je. „NE MOŽEŠ DA SPALIŠ MIZERI, KUKURIČUĆE DERIŠTE, NE MOŽEŠ DA SPALIŠ MIZERI!”

Učinila je ono što je očekivao i čemu se nadao. Dohvatila je plamteću gomilu papira. Okrenula se u mestu, namerna da potrči u kupatilo, da bi je ugasila u kadi.

Ščepao je rojal, ne mareći za plikove koje su poiskakali na već otečenoj desnici. Podigao je mašinu iznad glave. Male, plavičaste vatrene kapljice još su padale s njenog donjeg dela. Nije obraćao pažnju na njih, kao ni na bol u leđima, u kojima je nešto istegao. Lice mu se iskrivilo u ludačkoj grimasi, odrazu napora i usredsređenosti. Spustio je ruke. Pisaća mašina izletela mu je iz njih. Pogodila ju je pravo u središte širokih, snažnih leđa.

„JA-OOO!” To nije bio krik, već dugi, zaprepašćeni groktaj. Pala je na pod s gorućom gomilom papira pod sobom.

Male, plavičaste vatre istačkale su površinu daske improvizovanog radnog stola, kao sablasne lampice. Pol je stenjao. Svaki udisaj bio je ravan uvlačenju glatke, vrele gvozdene šipke u grlo. Oborio je dasku. Podigao se i oslonio na desnu nogu.

Bacakala se i ječala. Vrisnula je, kad joj je plameni jezik liznuo kroz procep između leve ruke i tela. Pol je namirisao opečenu kožu i izgorelu mast.

Prevrnula se. Pokušala je da se podigne na kolena. Većina papira bila je na podu. Neki su još goreli, dok su drugi šištali nestajući u baricama šampanjca. Nije puštala rukopis. Neki papiri još su plamteli. Video je krhotine zelenog stakla na njenim podlakticama. Veliki komad stakla virio joj je iz desnog obraza, kao oštrica tomahavka.

„Ubiću te, lažljivi kurcožderu”, rekla je. Zateturala se ka njemu. Napravila je tri „koraka” na kolenima i pala preko pisaće mašine. Bacaknula se i uspela da se delimično okrene. Pao je preko nje. Osećao je oštre uglove pisaće mašine čak i kroz njeno telo. Vrištala je kao mačka. Bacakala se i pokušavala da se iskobelja ispod njega kao mačka;

Vatra je gorela oko njih, ali je on još osećao neobuzdanu jaru iz drhtave, dahtave gomile ispod njega. Znao je da se jedan deo džempera i grudnjaka peče s njenim telom, ali nije osećao nikakvo sažaljenje.

Pokušala je da ga zbaci sa sebe. Držao se. Ležao je na njoj kao muškarac koji namerava da počini silovanje, lice mu je bilo pokraj njenog. Zagrabio je desnicom. Znao je šta traži.

„Skidaj se s mene!”

Pronašao je vreli, nagoreli papir.

„Skidaj se s mene!”

Zgužvao je papir. Doslovce je stiskao vatru prstima. Namirisao je - pečeno meso, znoj, mržnju, ludilo.

„SKIDAJ SE S MENE!”, vrisnula je i razjapila usta. Gledao je u smrdljivu, crvenilom obrubljenu jamu boginje. „SKIDAJ SE S MENE, KUKURIČUĆE DER…”

Nagurao je beli, pocrneli, izgoreli papir u ta razjapljena, vrišteća usta. Gledao je kako se plamteće oči još više šire, od iznenađenja, užasa i svežeg bola.

„Evo ti tvoje knjige, Eni”, stenjao je. Napipao je i stisnuo još papira, ova gomila se ugasila. Bila je mokra. Namirisao je kiselkasti vonj prosutog vina. Bacakala se i migoljila ispod njega. Udario je o pod kupom Soli u koju se pretvorilo njegovo levo koleno. Ostao je na njoj, uprkos jezivom bolu. Silovaću te, Eni. Silovaću te, zato što sam sposoban da ti učinim samo najgore. Sisaj mi knjigu. Sisaj mi knjigu. Sisaj je dok se jebeno ne ZADAVIŠ njome. Zgužvao je mokri papir grčevitim trzajem pesnicom. Nagurao ga je u njena usta i sabio prvu, poluizgorelu gomilu papira dublje u njeno grlo.

„Evo ti je, Eni. Kako ti se sviđa? Da li je original izdanje Eni Vilks? Kako ti se sviđa? Jedi je, Eni, sisaj je. Hajde, pojedi je, budi vredna pčelica i pojedi svoju knjigu.”

Nagurao joj je treći i četvrti svežanj u usta. Peti je još goreo. Udarao ga je već unakaženom ivicom desne šake, da bi ga što dublje saterao.

Ispuštala je neobične, prigušene zvuke. Zbacila ga je sa sebe, posle strahovito snažnog trzaja. Uspela je da se osovi na kolena. Zarila je šake svijene u kandže u pocrnelo, oteklo, gnusno grlo. Od džempera je ostala samo nagorela kragna. Meso na stomaku i grudima nabubrelo joj je od plikova. Šampanjac je kapao iz gomile papira koji su joj virili iz usta.

„Mmmf! Mark! Mark!”, krkljala je. Nekako je stala na noge. Još je zarivala prste u grlo. Pol se odgurnuo unatraške, ostavivši noge ispružene. Oprezno ju je posmatrao. „Harkoo? Dorg? Mmmf!”

Koraknula je ka njemu jednom, pa drugi put. Ponovo se saplela o pisaću mašinu. Ovog puta je padala iskrivljene glave. Video je njene oči. Posmatrala ga je sa upitnim i jezivim izrazom: Šta mi radiš, Pole? Donela sam ti šampanjac, zar ne?

Levom stranom glave udarila je o ivicu kamene ploče iznad kamina. Pala je kao džak krompira. Čitava kuća se zatresla, kad je tresnula o pod.

43

Pala je na gomilu zapaljenog papira. Ugasila ga je svojim telom. Barice šampanjca pogasile su najveći broj zapaljenih stranica. Promaja je odnela dve ili tri do zida levo od vrata. Tapete su se na nekoliko mesta zapalile… ali su gorele bez istinskog žara.

Pol je otpuzao do kreveta. Podigao se na laktove i dohvatio prekrivač. Počeo je da puzi ka zidu. Usput je gurao krhotine slomljene boce levo i desno od sebe. Istegao je leđa. Gadno je opekao desnicu. Glava ga je bolela. Stomak mu se okretao od bolesnog, slatkastog mirisa izgorelog mesa. Ali bio je slobodan. Boginja je mrtva. Slobodan je.

Oslonio se na desno koleno. Trapavo je podigao pokrivač (vlažan od šampanjca i uprljan crnim pepelom) i počeo da gasi plamenove. Pustio ga je. Pao je pored zida, otkrivajući veliku zadimljenu rupu u tapetama nasred zida. Donja strana kalendara se savila. To je bila sva šteta.

Počeo je da puzi ka invalidskim kolicima, Eni je otvorila oči, kad je stigao na pola puta do njih.

44

Pol je s nevericom posmatrao kako se sporo podiže na noge. Napredovao je oslanjajući se na ruke. Vukao je noge za sobom. Ličio je na neobičnu, odraslu verziju Popajevog nećaka Kiće.

Ne… ne, mrtva si.

Pogrešio si, Pole. Ne možeš da ubiješ boginju. Boginja je besmrtna. Moram da isperem.

Zurila je u njega, strašnim izbuljenim očima. Velika ružičastocrvena rana nazirala se ispod kose, na levoj strani glave. Krv joj je tekla niz lice.

„Ico!”, kriknula je kroz grlo puno papira. Počela je da puzi ka njemu, ispruženih ruku. Stiskala je i pružala prste. „Iii ico!”

Načinio je polukrug i počeo da puzi ka vratima. Čuo ju je iza sebe. Uhvatila ga je za levi zglob, baš kad je naišao na zonu slomljenog stakla. Stisnula ga je za patrljak. Vrisnuo je od nepodnošljivog bola.

„IČICE!”, pobedonosno je kriknula.

Bacio je pogled preko ramena. Lice joj je oticalo. Bilo je ljubičaste boje. Izgledalo je da se pred njegovim očima preobražava u idola Burki.

Cimnuo je svom snagom. Noga bez stopala iskliznula joj je iz stiska. U ruci joj je ostao kružni komad kože, kojim je pokrila patrljak.

Nastavio je da puzi. Zaplakao je. Znoj mu je curio niz obraze. Vukao se na laktovima, kao vojnik koji puzi po ničijoj zemlji pod žestokom mitraljeskom vatrom. Čuo je udarac jednog, pa drugog kolena. Još je prilazila, čvrsta je i neuništiva u skladu s njegovim strahovanjima. Zapalio ju je, slomio joj je kičmu, nabio joj je gomilu papira u grlo, ali je nije zaustavio.

„IČICE!”, vrištala je. „PRLJAVA… IČICE!”

Pritisnuo je staklenu krhotinu laktom. Zabola mu se u ruku. Štrčala je, dok je puzao napred.

Uhvatila ga je za levi list.

„AU! GAV… OO OV… AV!”

Ponovo se okrenuo i da, lice joj je pocrnelo. Zakrvavljene oči iskolačile su joj se još više. Pulsirajuće grlo nadulo joj se kao da je u njemu bila široka cev. Usne su joj drhtale. Shvatio je da pokušava da se osmehne.

Stigao je nadomak vrata. Pružio je ruke i dohvatio dovratak.

„GAV… OOO…OV!”

Desnicom ga je uhvatila za desnu butinu.

Tras. Jedno koleno. Tras. Drugo.

Približila se. Njena senka. Njena senka je pala po njemu.

„Ne”, prostenjao je. Cimala ga je i vukla ka sebi. Držao se za dovratak, zatvorenih očiju.

„GAV… OOO… PRLJAVA… IČICE!”

Ostao je bez vazduha. Držao se za dovratak. Držao se za dovratak. Nadnela se nad njega. Zarila mu je šake u vrat, Vrisnuo je: Umri zar ne možeš da umreš možeš li da umreš možeš li…

„GAV… G…”

Pritisak se smanjio. Ponovo je mogao da diše. Pala je preko njega. Nije mogao da diše pod planinom mlitavog mesa.

45

Izvukao se ispod nje kao čovek koji prokopava put iz snežne lavine. Istrošio je gotovo svu snagu.

Propuzao je kroz vrata. Strepeo je da će svakog trenutka osetiti njenu ruku na zglobu, ali se to nije dogodilo. Ćutke je ležala u krvi, prosutom šampanjcu i krhotinama zelenog stakla. Da li je mrtva? Mora biti mrtva. Nije verovao da je mrtva.

Zalupio je vratima za sobom. Činilo mu se da je reza koju je postavila na polovini vrletne litice. Nekako se uspeo do nje. Zatvorio ju je i kliznuo na pod. Drhtao je pred vratima.

Neznano dugo ležao je u nesvesti. Probudilo ga je tiho grebanje. Pacovi, pomislio je. To su p…

Eni je gurnula zdepaste, okrvavljene prste ispod vrata. Mahnito ga je cimala za košulju.

Vrišteći je uzmakao. Leva noga sevala mu je od bola. Pesnicom se obrušio na njene prste. Nisu se povukli. Trznuli su se i umirili.

Nek to bude njen kraj. Molim ti se, bože, da ovo bude njen kraj.

Trpeo je strahovite bolove. Polako je puzao ka kupatilu. Osvrnuo se za sobom, kad je stigao na pola puta. Njeni prsti još su virili ispod vrata. Bolovi su bili strašni, ali nije mogao da ih gleda, niti da razmišlja o njima. Vratio se i gurnuo prste ispod vrata. Za to mu je trebalo mnogo hrabrosti. Bio je siguran da će ga zgrabiti, čim ih dodirne.

Konačno je stigao do kupatila. Svaki deo tela ga je boleo. Ušao je i zatvorio vrata.

Bože, šta ću ako je sklonila drogu?

Ali nije. Gomila kutija bila je na svom mestu, uključujući i paketiće novrila. Progutao je tri tablete nasuvo i otpuzao do vrata. Nalegao je na njih. Pritisnuo ih je težinom tela.

Zaspao je u tom položaju.

46

Bio je mrak, kad se probudio. Isprva nije znao gde je. Kako se njegova spavaća soba toliko smanjila? Setio se svega. Sećanje je donelo gnusnu izvesnost: nije mrtva, čak ni sad nije mrtva. Stoji s druge strane vrata. Drži sekira. Amputiraće mu glavu, kad ispuže napolje. Glava će mu se zakotrljati hodnikom kao kugla u kuglani, praćena njenim glasnim smehom.

To je ludost, govorio je sebi. Čuo je - ili je mislio da je čuo - tiho šuškanje, trljanje uštirkane ženske haljine o zid.

Izmislio si taj zvuk. Tvoja mašta… tako je živopisna.

Nisam. Čuo sam to.

Nije čuo. Znao je da nije. Ruka mu je posegnula za kvakom i… pala. Da, znao je da nije ništa čuo… ali šta ako jeste?

Nije mogla da izađe kroz prozor.

Pole, MRTVA je!

Dobio je krajnje nelogičan odgovor: Boginja nikad tie umire.

U jednom trenutku shvatio je da mahnito grize usne. Naterao je sebe da prestane. Da li ludilo ovako izgleda? Da. Bio je blizu potapanja u ludilo. Ko bi imao veće pravo na tako nešto od njega? Ako mu se prepusti, ako panduri konačno dođu sutra ili prekosutra i zateknu Eni mrtvu u gostinskoj sobi, a u kupatilu u prizemlju buncajuću gomilu protoplazme koja je nekad bila pisac Pol Šeldon, zar to neće biti njena pobeda?

Naravno da će biti. Poli će sad biti vredna pčelica. Poštovaće scenario, zar ne?

Važi.

Ponovo je posegnuo za kvakom… i ponovo se pokolebao. Nije mogao da sledi prvobitni scenario. Predviđao je da zapali papire i da ih ona podigne. To se i dogodilo. Samo što je planirao da joj raznese mozak jebenom pisaćom mašinom, umesto da je udari po leđima. Nameravao je da dođe do dnevne sobe i zapali kuću. Prvobitni scenario predviđao je bekstvo kroz neki od prozora u dnevnoj sobi. Podrazumevao je đavolski opasan i bolan pad. Bio je neophodan zato što je znao s koliko pažnje Eni zaključava vrata. Bolje da padne, nego da živ izgori, govorio je, kako je verovao, još Jovan Krstitelj.

U knjizi bi se sve odvijalo po planu… ali život je jebeno nepredvidljiv. Šta da se kaže o haotičnoj egzistenciji u kojoj se neki od najznačajnijih razgovora odvijaju u trenucima kad moraš da sereš ili uradiš nešto slično, o egzistenciji bez ijednog poglavlja.

„To je veoma nepredvidljivo”, zakrkljao je. „Dobro je što postoje ljudi poput mene, koji se staraju da sve bude predvidljivo.” Zakikotao se.

Boca šampanjca nije bila u scenariju. Što je bila sitnica u poređenju sa njenom gnusnom vitalnošću i njegovom bolnom nesigurnošću.

Neće moći da zapali kuću i načini svetionik kojim će dozvati pomoć, dok ne bude znao da li je mrtva. Ne zato što je strepeo da bi Eni mogla biti živa. Ispekao bi je, a da ne trepne.

Nije ga Eni sprečavala, već rukopis. Pravi rukopis. Spalio je samo varku, s naslovnom stranicom na vrhu - gomilu praznih stranica protkanih odbačenim materijalom i pripremnim beleškama. Pravi rukopis Mizerinog povratka bio je na sigurnom mestu, ispod kreveta. Još uvek je tamo.

Izuzev ako je još živa. Ako je još živa, možda ga čita tamo unutra.

Pa, šta ćeš da radiš?

Sačekaj ovde, savetovao ga je jedan deo njegovog bića. Čekaj ovde, na ugodnom i sigurnom mestu.

Ali drugi, hrabriji deo nagonio ga je da nastavi u skladu sa scenariom - onoliko koliko je to moguće. Dođi do dnevne sobe, razbij prozor, izađi iz ove grozne kuće. Dođi do ivice druma i zaustavi automobil. Nekada bi danima čekao da naiđe. To se u međuvremnu promenilo. Enina kuća postala je popularno odredište.

Sakupio je svu hrabrost. Dohvatio je i okrenuo kvaku. Vrata su se polako otvorila, otkrivajući tamu, i da, tamo je bila Eni, boginja. Stajala je u senkama, bela prilika u uniformi medicinske sestre…

Čvrsto je zatvorio i otvorio oči. Senke su bile tu, ali ne i Eni. Nikad je nije video u uniformi medicinske sestre, izuzev na novinskim fotografijama. Samo senke. Senke i

(tako živopisna)

mašta.

Polako je ispuzao u hodnik. Osvrnuo se ka gostinskoj sobi. Vrata su bila zatvorena. Počeo je da puzi ka dnevnoj sobi.

Bila je to jama puna senki. Eni je mogla da se sakrije u svakoj od njih. Mogla je biti bilo koja od njih. I mogla je imati sekiru.

Puzanje.

Eno kauča. Eni je iza njega. Eno kuhinjskih vrata. Otvorena su. Eni je iza njih. Podne daske škripnule su iza njega… naravno! Eni je iza njega!

Okrenuo se, sa srcem u petama i mozgom ukleštenim između slepoočnica. Eni je bila tamo, s podignutom sekjrom, ali samo na sekundu. Raspala se u senkama. Otpuzao je u dnevnu sobu, u kojoj je čuo zujanje automobilskog motora i ugledao svetlost farova na prozoru. Bivala je sve jača. Čuo je kako se gume kotrljaju po zemlji i zaključio da su opazili i zaobišli lanac razapet preko prilaznog puta.

Vrata na automobilu otvorila su se i zatvorila.

„Sranje! Pogledajte ovamo!”

Puzao je brže. Podigao je glavu i pogledao napolje. Ugledao je siluetu koja se približavala kući. Šešir na silueti nepogrešivo je upućivao na policajca.

Zagrabio je u pravcu stočića s porcelanskim figuricama. Poobarao ih je. Neke su se razbile, kad su pale na pod. Uhvatio je jednu. Taj trenutak podsetio ga je na književnost. Upućivao je na zaokruženost kakva se često nalazi u romanima, baš zato što se u životu retko sreće.

Uhvatio je pingvina na santi leda.

MOJA PRIČA JE ISPRIČANA! - pisalo je na zadnjem delu figurice. Pomislio je: Jeste! Hvala bogu!

Naslonio se na levu ruku i stisnuo pingvina desnom. Plikovi su popucali, prosipajući gnoj i sukrvicu. Zabacio je ruku i zavitlao pingvina kroz prozor dnevne sobe, baš kao što je ne tako davno zavitlao pepeljaru kroz prozor gostinske sobe.

„Ovamo!”, ispustio je delirični krik. „Ovamo, ovde unutra, molim vas, unutra sam!”

47

Susreo se s još jednom romanesknom zaokruženošću. Ugledao je ista dva policajca koji su onomad ispitivali Eni o Kušneru, Davida i Golijata. David večeras ne samo da je otkopčao sportski sako već je potegao pištolj. Ispostavilo se da se David zove Viks, a Golijat Maknajt. Došli su s nalogom za pretres. Naišli su na muškarca koji je ličio na oživljeni prizor iz noćne more, kad su konačno provalili u kuću, iz čije su dnevne sobe dopirali ludački krici.

„Setio sam se knjige koju sam pročitao u srednjoj”, sutradan ujutru pričao je Viks supruzi. „Mislim da se zvala Grof od Monte Krista ili Zatočenik iz Zende. Kako god, u toj knjizi je bio neki tip koji je proveo četrdeset godina u samici. E, tako je ovaj tip izgledao.” Zastao je da bi na što plastičniji način izrazio protivrečna osećanja - užas, sažaljenje, tugu i odvratnost - od kojih je najsnažnije bilo čuđenje što je čovek koji tako jadno izgleda još živ. Nije mogao da pronađe odgovarajuće reči. „Zaplakao je, kad nas je video”, rekao je i dodao: „Stalno me je zvao Davide. Ne znam zašto.”

„Možda ličiš na nekog koga zna”, rekla je.

„Možda.”

48

Polova koža bila je siva, a telo mršavo kao čačkalica. Šćućurio se pored stočića za drangulije. Drhtao je od glave do pete. Posmatrao ih je iskolačenim očima.

„Ko…”, progovorio je Maknajt.

„Boginja”, prekinuo ga je mršavko na pođu. Olizao je usne. „Čuvajte se nje. Spavaća soba. Tamo me je držala. Pisca - kućnog ljubimca. Spavaća soba. Tamo je.”

„Eni Vilks”?”, reče Viks. „U onoj spavaćoj sobi?” Klimnuo je ka hodniku.

„Da. Da. Zaključana je. Ali, naravno, tamo je prozor.”

„Ko…”, po drugi put se oglasio Maknajt.

„Hriste, zar ne vidiš?” reče Viks. „To je tip za kojim je Kušner tragao. Pisac. Ne mogu da se setim njegovog imena, ali to je on.”

„Hvala bogu”, reče mršavko.

„Šta?” Namršteni Viks nagnuo se ka njemu.

„Hvala bogu što ne možeš da se setiš mog imena.”

„Ne shvatam šta pričaš, ortak.”

„Dobro je. Nije važno. Samo… morate da se pazite. Mislim da je mrtva. Ali budite pažljivi. Ako je još živa… opasna… kao zvečarka.” Sa strahovitim naporom pomerio je izobličenu levu nogu u zrak svetlosti Maknajtove baterijske lampe. „Odsekla mi je stopalo. Sekirom.”

Zurili su u prazni prostor na kom je nekad bilo njegovo stopalo. Maknajt je prošaputao posle nekoliko dugih, dugih sekundi: „Svemogući Hriste.”

„Hajdemo”, reče Viks. Potegao je pištolj. Polako su krenuli niz hodnik ka zatvorenim vratima Polove sobe.

„Čuvajte se nje!”, vrisnuo je Pol napuklim, slomljenim glasom. „Čuvajte se!”

Otključali su vrata i ušli u sobu. Pol se uspravio uza zid, zabacio glavu i zažmurio. Bilo mu je hladno. Nije mogao prestati da drhti. Vrisnuće, ili će ona vrisnuti. Možda će doći do koškanja. Pucnjave. Pokušao je da pripremi um za takav ishod. Vreme je prolazilo. Činilo mu se da je prošlo veoma mnogo vremena. Konačno je čuo bat čizama u hodniku. Otvorio je oči. To je bio Viks.

„Bila je mrtva”, reče Pol. „Znao sam - pravi deo mog uma je znao - ali još ne mogu da ve…”

Viks je rekao: „U sobi ima krvi, slomljenog stakla i izgorelog papira… ali u njoj nema nikoga.”

Pol Šeldon pogledao je Viksa. Zavrištao je. Vrištao je, sve dok se nije onesvestio.

Četvrti deo

BOGINJA

„Srešćeš visokog crnog stranca”, Ciganka reče Mizeri.
Ona se zabezeknula i shvatila dve stvari odjednom,
da nema posla s Cigankom i da njih dve više nisu
same u šatoru. Osetila je parfem Gvendolin Častejn,
trenutak pre nego što ju je luda žena uhvatila za gušu
obema rukama. „U stvari”, napomenula je Ciganka
koja to nije bila, „mislim da je upravo naišao.” Mizeri
je pokušala da vrisne, ali nije mogla ni da diše.

- Mizerino dete

„Uvek tako izgledati, šef Ijan”, reče Hezekaja. „Nije
važno da li gledati u nju, ona uvek gledati u tebe. Ne
znam da li je istina, al’ Burka kazivaju da boginja gleda
u tebe čak i kad si iza nje.” „Ali ona je, naposletku,
samo komad kamena”, negodovao je Ijan. „Pa,
šef Ijan”, složio se Hezekaja. „To joj dati moć.”

- Mizerin povratak

1

ećaš kaaaad

iiii ećaš kaaaad

finoooooo

2

Moram da isperem, rekla je, i evo kako se ispralo:

3

Pol Šeldon je, devet meseci nakon što su ga Viks i Maknajt izneli iz Enine kuće na improvizovanim nosilima, provodio vreme u Bolnici Doktors u Kvinsu i u novom apartmanu na Ist Sajdu na Menhetnu. Ponovo su mu slomili nogu. Leva noga bila mu je u gipsu od kolena naniže. Hramaće do kraja života, rekli su mu doktori, ali će hodati. Jednog dana hodaće bez bola. Hramao bi više i izraženije da se oslanjao na svoje stopalo, umesto na protezu izrađenu po meri. Eni mu je na ironičan način napravila uslugu.

Mnogo je pio i ništa nije pisao. Proganjale su ga noćne more.

Kad je jednog popodneva u maju izašao iz lifta na devetom spratu svoje zgrade, nije razmišljao o Eni, već o glomaznom paketu koji je nosio pod miškom. U njemu su bila dva probna primerka Mizerinog povratka. Izdavač se trudio da je objavi što pre, da bi iskoristio medijsku prašinu koja se digla širom sveta, zahvaljujući bizarnim okolnostima pod kojim je roman napisan. Hejsting Haus planirao je da prvo izdanje objavi u nezapamćenom tiražu od milion primeraka. „To je samo početak”, rekao mu je njegov urednik Čarli Meril, na ručku s kog se vraćao s probnim primercima. „Ova knjiga prodavaće se bolje od ijedne druge na tržištu, prijatelju moj. Trebalo bi da se na kolenima zahvaljujemo bogu što je priča u knjizi gotovo jednako dobra kao ona iza nje.”

Pol nije znao da li je to istina. To je prestalo da ga zanima. Hteo je da zaboravi na to iskustvo i pronađe sledeću knjigu… jalovi dani prerasli su u jalove nedelje, a one u jalove mesece. Počeo je da se pita da li će ikad naći sledeću knjigu.

Čarli ga je molio da napiše dokumentarno svedočanstvo o paklu kroz koji je prošao u zatočeništvu. Tvrdio je da bi se ta knjiga prodavala bolje i od Mizerinog povratka. Ma, prodavala bi se bolje i od Ijakke. Kad ga je Pol, iz radoznalosti porođene dokolicom, pitao koliko bi prava na džepno izdanje takve knjige mogla doneti, Čarli je sklonio dugu kosu s čela, zapalio kamel i rekao: „Verujem da bismo mogli da organizujemo đavolsku aukciju, s početnom sumom od deset miliona dolara.” Nije ni trepnuo, kad je pomenuo tu cifru. Pol je posle nekoliko sekundi procenio da je ozbiljan ili da bar misli da jeste.

Nije bilo načina da napiše takvu knjigu, ne još. Verovatno nikad neće moći. Pisanje romana bilo je njegov posao. Mogao bi da napiše svedočenje koje je Čarli hteo, ali bi to bilo ravno priznanju samom sebi da više nikad neće napisati neki roman.

Vic je u tome što bi to bio roman, zamalo što nije rekao Čarliju Merilu… zaustavio se u poslednjem trenutku. Vic je u tome što Čarli ne bi mario.

Isprva bih baratao činjenicama, ali bih brzo počeo da udešavam… isprva malo… malo više… a zatim još više. Ne bih to činio da bih ispao bolji (iako bi verovatno i toga bilo), a Eni gora (ne bi mogla biti). Jednostavno bih zaokruživao priču. Ne želim da od sebe pravim književnog junaka. Pisanje je možda masturbacija, ali bože me sačuvaj od autokanibalizma.

Živeo je u stanu 9-E, najdaljem od lifta. Činilo mu se da hodnik ima tri kilometra. Počeo je da natušteno trupka po njemu, s dva štapa u obliku slova T. Klak… klak… klak… klak. Bože, koliko je mrzeo taj zvuk.

Noge su ga stravično bolele. Čeznuo je za novrilom. Ponekad bi pomislio da bi vredelo vratiti se Eni, samo da bi redovno dobijao drogu. Doktori su ga odvikli od nje. Cirka je bila zamena za hemiju. Počastiće se duplim burbonom, čim pređe preko praga.

Zatim će neko vreme zuriti u prazni ekran kompjutera. To će biti sjajna zabava. Petnaest hiljada dolara vredni pritiskač za papir Pola Šeldona.

Klak… klak… klak… klak.

Predstoji mu vađenje ključa iz džepa bez ispuštanja velike koverte s knjigama ili štapova. Naslonio je štapove na zid. Paket mu je, dok je to radio, ispao na pod. Koverta se otvorila.

„Sranje!” zarežao je, baš kad su štapovi bučno pali na pod, da bi upotpunili veselje.

Zažmurio je. Nesigurno se ljuljao na izobličenim, bolnim nogama. Hteo je da vidi da li će se razljutiti ili zaplakati. Nadao se da će se razljutiti. Nije želeo da plače u hodniku, ali bi se to moglo dogoditi. Moraće. Noge su ga neprestano bolele. Želeo je drogu, a ne aspirin koji je dobijao u bolnici. Hteo je onu dobru drogu, Eni drogu. I bio je tako umoran, od jutra do mraka. Neće se osoviti na noge pomoću ovih usranih štapova, već pomoću maštovitih igara i priča. One su bile dobiti droga, fiks koji ga nikad nije izneverio.

Ovako izgleda posle kraja, pomislio je kad je otvorio vrata i uteturao u stan. Zato je nikad niko neće napisati. Mnogo je jebeno žalosna. Trebalo je da umre nakon što sam joj napunio glavu praznim papirima i odbačenim materijalom. Trebalo je da i ja ispustim dušu. U tom trenutku smo, više nego u bilo kom drugom, bili kao likovi u Eninim filmovima u nastavcima - bez sive, samo crna i bela, dobro i loše. Bio sam Džefri, a ona pčela-boginja Burka. Ovo… pa, čuo sam za rasplete, ali ovo je smešno. Nije važan nered tamo na podu. Opijaj se do povraćanja, pa skupljaj povraćku. Prvo budi lenja pčela, a zatim budi…

Zastao je. Imao je vremena da uoči da je stan previše mračan. I da oseti miris. Poznavao je taj miris, smrtonosnu mešavinu zemlje i pudera za lice.

Eni se uzdigla iza kauča kao beli duh. Nosila je uniformu i kapu medicinske sestre. Držala je sekira u ruci i vrištala: Vremeje za ispiranje, Pole! Vremeje za ispiranje!

Kriknuo je i pokušao da se okrene na bangavim nogama. Preskočila je kauč snažnim i nespretnim pokretom. Ličila je na albino žabu. Uštirkana uniforma oštro je šušketala. Prvi udarac sekirom samo mu je izbio vazduh iz pluća. Tako je mislio dok nije pao na tepih i namirisao svoju krv. Spustio je pogled i video da je zamalo raspolućen.

„Ispiram!”, vrisnula je. Odsekla mu je desnicu.

„Ispiram!”, ponovo je vrisnula. Otišla je i levica. Puzao je ka otvorenim vratima na krvavim patrljcima. Neverovatno je što su knjige bile tu, one koje mu je Čarli dao na ručku kod gospodina Lija. Predao mu je žućkastosmeđi koverat preko sjajnobelog stolnjaka, dok je nenametljiva pozadinska muzika navirala iz zvučnika na tavanici.

Eni, možeš da je pročitaš! Pokušao je da vrisne. Stigao je da kaže samo: „Eni mo…”, pre nego što mu se glava odvojila od tela i zakotrljala ka zidu. Poslednji mutni prizor bio je njegovo poleglo telo i Enine bele cipele, raskrečene oko njega.

Boginja, pomislio je i umro.

4

Scenario: Skica ih sinopsis. Skica zapleta.

- Vebsterov rečnik

Pisac. Onaj koji piše. Pogotovo kad mu je to zanimanje.

- Vebsterov rečnik

Kao bajagi: Pretvaranje ili izigravanje.

- Vebsterov rečnik

5

Poli, možeš li?

6

Da; naravno da može. „Piščev scenario bio je da je Eni još živa, iako je shvatao da je to samo kao bajagi.”

7

Stvarno je bio na ručku s Čarlijem Merilom. I razgovor je bio isti. Kad je ušao u stan, znao je da je čistačica navukla zavese. Pao je i morao da priguši uplašeni vrisak kad se Eni uzdigla kao Kain iza kauča, iako je to bio samo sijamski mačak, zrikavi Dampster koga je prošlog meseca uzeo iz kafilerije.

Eni nije bilo, zato što nije bila boginja, već luda žena koja ga je povredila iz sopstvenih razloga. Uspela je da povadi najveći deo papira iz usta i grla. Izašla je kroz prozor, dok je on spavao pod uticajem droga. Stigla je do ambara. Tamo je pala. Bila je mrtva kad su je Vilks i Maknajt pronašli. Nije se ugušila. Umrla je od frakture lobanje, povrede dobijene od udarca o kamenu ploču iznad kamina. Udarila je u nju, zato što se saplela. Na izvestan način pala je kao žrtva pisaće mašine koju je Pol toliko mrzeo.

Nije sumnjao da je imala planove za njega. Samo što ovog puta ni sekira ne bi bila dovoljna.

Našli su je ispred Mizerinog svinjca, s jednom rukom oko drške motorne testere.

To sad pripada prošlosti. Eni Vilks leži u grobu. Problem je što, kao Mizeri Častejn, ne počiva mirno u njemu. Iznova je iskopava, u snu i u fantazijama koje ga proganjaju na javi. Ne možete da ubijete boginju. Možda je možete privremeno potopiti burbonom, ali to je sve.

Prišao je baru. Pogledao je bocu, a zatim paket i štapove. Pogledom se pozdravio s bocom i krenuo ka njima.

8

Ispiram.

9

Pola sata kasnije sedeo je ispred praznog ekrana, razmišljajući koliko je gladan kazne. Uzeo je aspirin umesto pića, ali to nije uticalo na ono što će se dogoditi. Sedeće ovde petnaest minuta, možda i pola sata. Neće videti ništa izuzev kursora koji blešti u tami. Zatim će ugasiti mašinu i popiti to piće.

Izuzev…

Izuzev što je video nešto smešno na putu kući, posle ručka s Čarlijem. To mu je dalo ideju. Nije velika. Mala je. Naposletku, radi se o sitnom incidentu. Neko dete guralo je kolica iz supermarketa uz 48. ulicu. To je sve. Ali, u kolicima je bio kavez, u kom je bila prilično velika krznena životinja. Isprva je pomislio da je mačka. Kad je bolje pogledao, video je široku belu prugu na mačjim leđima.

„Sinko”, rekao je, „da li je to tvor?”

„Nego šta”, reče dečak. Pogurao je kolica malo brže. U gradu se ne zaustavljate da biste duže razgovarali s ljudima, pogotovo ne s otkačenim tipovima s podočnjacima veličine torbi za odela, koji se gegaju okolo s metalnim štapovima. Klinac je zašao za ugao i nestao.

Pol je nastavio svojim putem. Hteo je da uzme taksi, ali se od njega očekivalo da svakodnevno pešači najmanje kilometar i po. Ovo je ta razdaljina. Noge su ga đavolski bolele. Zapitao se odakle je taj klinac došao, da ne bi mislio na bol. Još više ga je zanimalo poreklo tvora.

Čuo je buku iza sebe. Okrenuo se od praznog ekrana i ugledao Eni. Vrišteći je trčala iz kuhinje u farmerkama i crvenoj flanelskoj košulji za drvoseče. Nosila je motornu testeru.

Zatvorio je oči. Otvorio ih je i video pređašnje ništavilo. Najedanput se razljutio. Okrenuo se ka kompjuteru i brzo napisao sledeći tekst. Oštro je lupao po tastaturi:

– I –

Klinac je čuo nešto iz zadnjeg dela zgrade. Okrenuo se ka uglu, iako je prvo pomislio na pacove — bilo je suviše rano da krene kući, zato što će đaci izaći iz škole za sat i po, iz škole iz koje je zbrisao u vreme ručka.

U prašnjavom zraku sunca video je kako nešto čuči, leđima naslonjeno na zid. To nije bio pacov, već velika crna mačka, s najdlakavijim repom na svetu.

10

Zastao je. Srce mu je snažno kucalo.

Poli, možeš li?

Nije se usuđivao da odgovori na to pitanje. Ponovo se nagnuo nad tastaturom. Posle kraćeg oklevanja nastavio je da udara po dirkama nešto nežnije.

11

To nije bila mačka. Edi Dezmond čitav život živeo je u Njujorku, ali je bio u zoološkom vrtu u Bronksu i, Hriste, tu su i slikovnice, zar ne? Prepoznao je biće pred sobom, iako nije mogao da pretpostavi kako je dospelo u napuštenu zgradu za izdavanje u IO6. istočnoj ulici. Odavala ga je duga bela pruga na leđima. To je bio tvor.

Polako je krenuo ka njemu. Vukao je noge po prašini od napadalog maltera

12

Mogao je. Mogao je.

Učinio je to obuzet mešavinom užasa i zahvalnosti. Rupa se otvorila. Gledao je u ono što je bilo pred njim, nesvestan da mu prsti ubrzavaju, nesvestan da su mu bolne noge u istom gradu, ali pedeset blokova dalje, nesvestan da rida dok piše.

Lavel, Mejn: 23. septembar 1984. godine / Bangor, Mejn: 7. oktobar 1986. godine: Sada je moja priča ispričana.

1)

Sir Henry Rider Haggard, (1856–1925), engleski pisac avanturističkih romana, s radnjom koja se najčešće odvija u kolonijalnoj Africi. Pionir literature Izgubljenog sveta. (Prim. prev.) 
>>>

2)

Baby Huey - lik iz crtaća iz pedesetih godina dvadesetog veka. (Prim, prev.) 
>>>

3)

Sir John Tenniel (1820-1914), britanski ilustrator, karikaturista i satiričar. (Prim, prev.) 
>>>

4)

WKRP in Cincinnati - američki sitkom o radio-stanici koji se emitovao od 1978. do 1982. godine. (Prim, prev.) 
>>>

5)

USC - skraćenica za University of Southern California - Univerzitet Južne Kalifomije. (Prim, prev.) 
>>>

6)

Paul Harvey Aurandt (1918-2009), konzervativni američki radijski novinar. Radio je na Vestima i komentarima ujutro radnim danima, i subotom u podne. (Prim, prev.) 
>>>

7)

U originalu stoji Appointment in Sammara - naslov prvog romana Džona O’Hare iz 1934. Ime romana upućuje na staru priču koju prepričava Samerset Mom. (Prim, prev.) 
>>>

8)

U originala Tinsel town - nadimak za Holivud. (Prim, prev.) 
>>>

9)

Tradicionalna havajska zabava. (Prim, prev.) 
>>>

10)

Ime junakinje na engleskom Misery znači i bedu, muku, nesreću. I u srpskom jeziku koristi se reč mizerija. (Prim, prev.) 
>>>

11)

Smokey Bear - maskota koja upozorava Amerikance na opasnost od Šumskih požara. (Prim, prev.) 
>>>

12)

Roger Dean Miller, Sr. (1936-1992), američki pevač, tekstopisac, muzičar i glumac. (Prim, prev.) 
>>>