Mobilni telefon

Stephen King

GlitterBaby, forster (2013)

Clayton Riddell, umjetnik iz Mainea, crtač stripova, odvojen od supruge Sharon i sina Johnnija je na putu u izdavačku kuću koja je upravo otkupila njegov strip na kojemu dugo radi. Dok se sprema da to proslavi, neko ili nešto je pokrenulo misteriozni impuls preko globalne mobilne mreže, pretvarajući korisnike koji su koristili mobilne telefone u krvožedne, raspamećene, ubistvene i nečovječne kreature. Clay se udružuje sa grupom prolaznika koji nisu zaraženi kao ni on, i prisustvuje rušenju civilizacije, i posmatrajući nemilosrdnu, apsurdnu i krvavu međusobnu bitku zaraženih i onih koji to u prvi mah nisu postali. Nakon početnog šoka koji su doživjeli oni koji nisu zaraženi, Clay odlučuje da putuje do svoje kuće koja je u drugom gradu da bi spasio sina i suprugu. Put do kuće je moguć samo noću jer “telefonci” kako ih je Clay zvao, nestaju noću, i grad koji je danju apokaliptično haotičan, pun krikova, ekplozija, noću iznenada zapada u apsolutnu tišinu i mir. Clayovi saputnici: Tom, ekscentrični, stariji čovjek, koji uvijek i svemu daje racionalno objašnjenje, Alice, 16-godišnjakinja, uplašena, zbunjena, i Ray srednjovječni razumni i hrabri muškarac, nakon nekoliko dana pređenog puta dolaze u New Hampshire Gaiten akademiju. Tu susreću nastavnika Charlesa Ardai i jednog preživjelog učenika po imenu Jordan. Tu saznaju da “telefonci” preko noći se sabiraju na određena mjesta i tu zapadaju u čudan san. Upravo jedno takvo sabiralište je bilo na stadionu blizu škole. Grupa je odlučila da napadne i uništi jedno takvo okupljalište telefonaca, što i uspjevaju. Nakon toga “telefonci” se okome na čudan način na njih, naime, danju ih upućuju na mjesto po imenu “Kashwak” i pomoću određenih smjernica na koje grupa nailazi, a koje telefonci ostavljaju danju, grupa stiže do okupljališta onih koji nisu zaraženi. Tu se dešava konačni obračun među telefoncima i onim koji to nisu.

Id ne podnosi uskraćivanje zadovoljenja. Id uvek oseća napetost zbog nezadovoljenog nagona.

Sigmund Frojd

Ljudska agresivnost je nagonska. Ljudi nisu razvili nikakve ritualne mehanizme obuzdavanja agresije koji bi osigurali opstanak ljudske vrste. Zbog toga se čovek smatra vrlo opasnom životinjom.

Konrad Lorenc

Čuješ li me sad?

VERIZON

Mobilni telefon

Stiven King

Civilizaciju proguta mrak drugog srednjeg veka i ona pri tom ogreznu u krv, što nikoga ne iznenadi, ali se dogodi brzinom koju ne predvideše ni najpesimističniji futuristi. Kao da civilizacija jedva čekaše svoj smak. Prvog oktobra bog stolovaše na nebu, berzovni indeks dostigao je vrednost od 10.140 poena, avioni mahom nisu kasnili (osim onih kojima je polazno ili dolazno odredište bilo Čikago, ali to se moglo očekivati). Dve sedmice kasnije, nebom ponovo ovladahu ptice a trgovanje deonicama beše daleka prošlost. U Noći veštica iz svih svetskih metropola od Njujorka do Moskve dizao se smrad do pustog neba, a od sveta kakav nekad beše ostade tek uspomena.

IMPULS

 1.

Događaj koji će postati poznat kao Impuls počeo je prvog oktobra u 15:03 po istočnoameričkom vremenu. Taj je naziv, naravno, bio nespretno odabran, ali u roku od deset sati većina naučnika koji su na to mogli ukazati je ili umrla ili poludela. Naziv je ionako bio sporedan; važne su bile posledice.

U tri sata tog popodneva, jedan ne naročito istorijski važan mladić hodao je - skoro veselo poskakujući - prema istoku duž Bojlstonove ulice u Bostonu. Zvao se Klcjton Ridcl. Na licu je imao izraz neporecivog zadovoljstva, u skladu s njegovim poletnim korakom. U levoj ruci klatila mu se slikarska mapa, jedna od onih s kopčom koje izgledaju poput putnog kofera. Oko prstiju desne ruke omotala mu se trakica male smeđe papirne kese na kojoj je pisalo đrangulije, ako je kome bilo do čitanja.

U klatećoj kcsici kotrljao se mali okrugli predmet. Poklončić, pomislili biste možda - i pogodili. Možda biste pomislili i da je Klejton Ridel mladić koji nekom drangulijom želi svečano da obeleži nekakvu malu (a možda i ne tako malu) pobedu. I ponovo biste bili u pravu. Predmet u kesici bio je prilično skup stakleni pritiskač za papir sa sivom maglicom pahuljica maslačka u sredini. Klej ga je kupio na povratku iz hotela Kopli Skver u mnogo skromniji Atlantik Avenju In gde je odseo. Prestrašila ga je cena od devedeset dolara na postolju pritiskača, ali ga je nekako još više prestrašila spoznaja da sada sebi može priuštiti nešto takve vrednosti.

Pružiti kreditnu karticu prodavačici skoro doslovno je iziskivalo hrabrost. Sumnjao je da bi uspeo da kupi pritiskač da je bio za njega; verovatno bi promrmljao nešto kao da se predomislio i šmugnuo iz radnje. Ali, pritiskač je bio za Seron. Šeron voli takve stvari, a još voli i njega - rintam za tebe, mili, rekla je uoči njegovog odlaska u Boston. S obzirom na sranja koja su priredili jedno drugom u protekloj godini, to ga je dirnulo. A sad on želi da dirne nju, ako je to još moguće. Pritiskač je bio sitnica (drangulija), ali bio je siguran da će joj se silno svideti ta krhka siva izmaglica u sredini stakla, poput džepne magle.

2.

Klejovu pažnju privuče škripa sladoledžijskog kombija parkiranog preko puta hotela For Sizons (još luksuznijeg od Kopli Skvera), tik uz gradski park koji se protezao dvestotinak metara na ovoj strani Bojlstonove ulice. Reči MISTER SOFTI bile su ispisane duginim bojama iznad dva rasplesana korneta. Tri učenika odložila su torbe na pločnik, nagurala se oko otvora i čekala svoje ledene poslastice. Iza njih stajala je žena u poslovnom odelu s pudlicom na uzici i dve tinejdžerke u nisko spuštenim farmerkama, s iPodima i slušalicama koje su im trenutno visile oko vrata kako bi mogle da se došaptavaju - ozbiljno, bez kikotanja.

Klej stade iza njih i pretvori dotadašnju grupicu u mali red. Svojoj ženi, s kojom privremeno ne živi, kupio je poklon; na putu ka kući svratiće u Komiks suprim i sinu kupiti novi broj Spajdermena; pa može valjda i sebe nečim počastiti. Umirao je od želje da javi Seron dobru vest, ali neće moći da dođe do nje dok se ona ne vrati kući, oko tri i četrdeset pet. Zadržaće se u hotelu dok se ne čuje s njom, uglavnom nestrpljivo hodajući po skučenom hotelskom sobičku i gledajući u svoju zaključanu mapu. U međuvremenu, sladoledžija je prihvatljiva zanimacija.

Prodavač posluži tri klinca koja su stajala ispred tezge: dade im dve sladoledne čokoladice i orijašku kupu sladoleda od čokolade i vanile za rasipnika u sredini koji je očigledno častio svu trojicu. Dok je on nespretno izvlačio zgužvanu pregršt dolarskih novčanica iz džepa svojih moderno vrećastih farmerki, ona žena u poslovnom odelu i s pudlicom, uroni ruku u torbicu i izvadi mobilni telefon - žene u poslovnim odelima ne bi izašle iz kuće bez mobilnog telefona kao ni he.xAm.Ex kartice - i otvori preklopnik. Iza njih, u parku, zalaja pas i neko viknu. Kleju to ne zazvuča kao uzvik sreće, ali kad se okrenu, ugleda samo nekoliko šetača, psa koji kaska s frizbijem u zubima (zar ne bi trebalo da psi u parku budu na povocu), kilometre suncem obasjanog zelenila i primamljive hladovine: dobro mesto da čovek koji je upravo prodao svoj prvi crtani roman - i njegov nastavak, oboje za neverovatan novčani iznos - sedne i pojede sladoled od čokolade.

Kad se ponovo okrenuo prema kombiju, više nije bilo onih klinaca u vrećastim farmerkama, a žena u poslovnom odelu naručivala je sladoled sa šlagom. Mobilni telefon je ušrafila sebi u uvo. Jedna od devojaka iza nje nosila je na boku mobilni telefon boje metvice. Klej pomisli, kao što bi gotovo uvek pomislio nekim uglom mozga kad bi ugledao nekakvu varijaciju ovakvog ponašanja, da obrasci ponašanja koji bi se nekad smatrali skoro nepodnošljivo nepristojnima - čak i za vreme male trgovačke transakcije s nepoznatom osobom poput sladoledžije - postaju deo prihvaćenog svakodnevnog ophođenja.

Ubaci to u Crnog skitača, dušo, rekla bi Šeron. Njena dvojnica koju je nosio u glavi govorila je često i najčešće bi bilo po njenom. Tb je vredelo i za stvarnu Šeron, bez obzira na njihov odvojeni život. Doduše, to nije važilo za razgovore mobilnim telefonom. Naime, Klej nema mobilni telefon.

Mobilni telefon boje metvice odsvira početne note pesmice Krejzi Froga koje Džoni obožava, iz filma Policajac s Beverli Hilsa - zar se ne zove “Axel F”? Klej nije mogao da se seti, verovatno zato što mu nije bilo bitno. Vlasnica mobilnog telefona zguli ga s boka i reče: “Bet?” Posluša, nasmeši se pa reče devojci u čijem je društvu bila: “To je Bet.” Sad se i druga devojka primaknu pa obe osluhnuše. Imale su gotovo istovetne čupave frizure (podsećale su Kleja na likove iz subotnjih jutarnjih crtaća, poput onih iz Poiverpuff Girls) koje su usklađeno lelujale na popodnevnom povetarcu.

“Medi?” gotovo istovremeno će i poslovna žena. Njena pudlica je sad zamišljeno sedela na kraju povoca (uzica je bila crvena i posuta nečim svetlucavim), zagledana u saobraćaj u Bojlstonovoj. Preko puta, ispred hotela For Sizons, vratar u smeđoj uniformi - uniforme hotelskih vratara kao po pravilu su smeđe ili plave - mahao je, verovatno da dozove taksi. Doplovi dupke pun dak bout, desantno vozilo iz Drugog svetskog rata, sad preuređeno u turistički autobus. Na kopnu je izgledao visoko i nasukano. Sofer je urlao u svoj megafon o nečem istorijskom. One dve devojke koje su slušale mobilni telefon boje metvice pogledaše se i nasmešiše nečemu što su slušale, ali se nisu zakikotale.

“Medi? Čuješ li me? Čuješ….”

Poslovna žena podiže ruku kojom je držala povodac i u nepokriveno uvo ugura prst koji se završavao dugačkim noktom. Klej se tržnu, u strahu za njenu bubnu opnu. Zamisli kako bi je nacrtao: pas na povocu, poslovno žensko odelo, moderna kratka kosa… i krv koja curi oko njenog prsta zabodenog u uvo. Zbog dak bouta koji je upravo izlazio iz okvira crteža, i vratara u drugom planu, crtež je nekako dobijao na realističnosti. Klej je to intuitivno osećao.

“Medi, slabo te čujem! Samo sam htela da ti kažem da sam bila na feniranju u onom novom… na feniranju!… NA…”

Sladoledžija se nagnu iz kombija i pruži ženi sladoled u čašici. Sladoled sc dizao iz čašice u obliku bele planine po čijim su se obroncima slivali sirupi od čokolade i jagoda. Sladoledžija je imao bezizražajno lice koje je poručivalo da se u životu nagledao svega i svačega. Klej je bio uveren da i jeste, većinu toga i dvaput. U parku neko vrisnu. Klej ponovo pogleda preko ramena, uveravajući samog sebe da to mora biti vrisak radosti. U tri sata po podne, u sunčano popodne u gradskom parku, to mora biti vrisak radosti. Zar ne?

Poslovna žena reče Medi nešto nerazumljivo pa spusti prcklopnik mobilnog telefona uvežbanim trzajem zgloba. Ubaci telefon natrag u torbicu i ostade tako da stoji, kao da je zaboravila šta radi iii možda i gde se nalazi.

“Četiri dolara pedeset centi”, reče sladoledžija i dalje strpljivo pružajući sladoled u čašici. Klej je imao vremena da pomisli kako je u ovom gradu sve jebeno skupo. Verovatno je to pomislila i poslovna žena - barem je Klej tako isprva zaključio - jer na trenutak ona ne učini ništa. Gledala je u čašicu, humku sladoleda u njoj i klizeći sirup kao da dosad još nešto tako nije videla.

A zatim se začu još jedan vrisak iz parka, samo ovaj put ne ljudski već nešto između iznenađenog skičanja i bolnog zavijanja.

Klej se okrenu. Ugleda onog psa koji je malopre kaskao s frizbijem u zubima. Bio je to poveći pas, možda labrador, Klej nije baš veliki poznavatelj pasmina, kad treba da nacrta nekog psa, jednostavno pogleda u knjigu i prekopira ga. Pokraj psa klečao je muškarac u poslovnom odelu i držao ga oko vrata rvačkim zahvatom. Činilo se - ma ne može biti istina da vidim to što vidim, pomisli Klej - da grize psa za uvo. Pas ponovo zacvili i pokuša da se iskobelja. Ali čovek u poslovnom odelu držao ga je čvrsto i - zaista - grizao ga za uvo, a potom ga i odgrizao. Pas sad vrisnu skoro ljudski i jato pataka koje je plovilo po obližnjem jezercetu gačući uzleti.

“Rasti” neko dreknu iza Kleja. Zazvučalo je kao rast. Možda je bilo i hrast ili rnast, ali s obzirom na događaje koji su usledili Klej se odlučio za rast: nije to uopšte bila reč već neartikulisani zvuk agresije.

On se ponovo okrenu prema sladoledžijskom kombiju: u međuvremenu, poslovna žena se bacila kroz otvor u želji da ščepa sladoledžiju. Uspela je da se dočepa širokih nabora njegove bele kecelje, ali on od zaprepašćenja ustuknu korak što je bilo dovoljno da joj ne dopadne šaka. Njene visoke potpetice nakratko se odlepiše od pločnika i Klej začu šuštanje tkanine i škripanje dugmeta kad je prednjom stranom sakoa najpre skliznula uz izbočinu tezge pa niz nju. Ona čašica sladoleda iščeznu. Klej ugleda mrlju sladoleda i sirupa na ženinom levom zglobu i podlaktici kad su njene potpetice ponovo kucnule po pločniku a ona se zateturala savijenih kolena. Onaj nedokučivi, dobro vaspitani, javni izraz na njenom licu - ono što je Klej nazivao klasičnim primerom ulične bezličnosti - zameni izobličeno nabiranje usana zbog čega su joj se oči suzile u proreze a gornji i donji zubi iskezili. Gornja usna potpuno joj se izvrnula pa joj se videlo baršunasto ružičasto meso, intimno poput stidnice. Pudlica istrča na ulicu vukući za sobom svoj crveni povodac s omčom za ruku. Naiđe crna limuzina i pregazi je. U jednom trenutku si oblak paperja, a u sledećem klupko creva.

Jadnica je verovatno već cvilela pred vratima psećeg raja pre nego što je shvatila daje uginula, pomisli Klej. Na neki klinički način shvatao je da je u šoku, ali to nije ni na koji način promenilo dubinu njegovog zaprepašćenja. Blejao je. U jednoj ruci mlitavo mu je visila mapa, u drugoj smeđa papirna kesica.

Negde - zazvučalo je kao iza ugla u Njuberijevoj ulici - nešto grunu.

Iznad iPod slušalica one dve devojke imale su identične frizure, samo što je vlasnica telefona boje metvice bila plavuša a njena prijateljica brineta: Vila Svetla i Vila Tamna. Vila Svetla baci telefon na pločnik (telefon se smrska) pa uhvati poslovnu ženu oko struka. Klej je pretpostavio (koliko je bio u stanju u tim trenucima bilo šta da pretpostavi) da devojka namerava da onemogući poslovnu ženu da ponovo nasrne na sladoledžiju ili da izleti na ulicu za svojim psom. Jednim delom mozga aplaudirao je devojčinoj prisebnosti. Njena prijateljica, Vila Tamna, uzmicala je belih ručica čvrsto sklopljenih između grudi, razrogačenih očiju.

Klej spusti mapu i kesicu, svaku na svoju stranu, i načini korak u nameri da pomogne Vili Svetloj. Na drugoj strani ulice - on to ugleda krajičkom oka - neki automobil nagio skrenu i jurnu preko pločnika ispred hotela For Sizons tako da je vratar morao da se navratnanos skloni s puta. Iz hotelskog prednjeg dvorišta začu se vriska. Pre nego što je Klej uspeo da priskoči u pomoć Vili Svetloj da savlada poslovnu ženu, Vila Svetla iskezi svoje nesumnjivo jake i mlade zube, brzinom zmije pruži glavu i zdušno zagrize u vrat poslovne žene. Krv šiknu u jakom mlazu. Vila gurnu lice u nju. Izgledalo je kao da se kupa u njoj, a možda je i pije (Klej je bio gotovo uveren da je tako) pa poče da drmusa poslovnu ženu kao krpenu lutku. Poslovna žena bila je viša od devojke, i teža najmanje dvadeset kilograma, ali ju je devojka tresla tako snažno da se ženina glava klatila tamovamo pa je krv još jače prskala. Devojka podiže svoje krvlju umrljano lice prema modrom oktobarskom nebu i naizgled slavodobitno zaurla.

Luda je, pomisli Klej. Potpuno luda.

Vila Tamna zavapi: “Ko ste vi? Sta se događa?”

Na zvuk prijateljičinog glasa, Vila Svetla munjevito okrenu svoju krvavu glavu. Krv joj je kapala s kratkih pramenova nalik bodežima koji su joj padali preko čela. Oči su joj poput belih svetiljki zurile iz krvlju podlivenih duplji.

Vila Tamna pogleda u Kleja razrogačenih očiju.

“Ko ste vi?” ponovi ona… a potom: “Ko sam ja?”

Vila Svetla odbaci poslovnu ženu i ova se skljoka na pločnik. Iz njene pregrizene žile kucavice još je brizgala krv. Vila Svetla zaskoči devojku s kojom je do pre nekoliko trenutaka druželjubivo delila mobilni telefon.

Klej nije razmišljao. Da jeste, Vila Tamna mogla je imati rupu u vratu baš kao i poslovna žena. Nije ni procenio situaciju. Jednostavno se sagnuo malo udesno, uhvatio za vrh svoju kesicu na kojoj je pisalo drangulije i zamahnuo njome prema potiljku Vile Svetle kad je ova ispruženih ruku nasrnula na svoju dotadašnju prijateljicu, pa je na pozadini plavetnog neba njena silueta ličila na čudovište zvano Kolo iz filma Fantomska pretnja. Promaši li…

Nije promašio, a nije devojku ni samo okrznuo. Svojski je lupio Vilu Svetlu staklenim pritiskačem po glavi. Začu se jedno prigušeno tup. Vili Svetloj klonuše ruke, jedna krvava a druga još čista, i ona se svali prijateljici pod noge poput vreće pisama.

“Koji je ovo đavo?” jauknu sladoledžija neverovatno piskutavim glasom. Možda je od šoka počeo da pijuče.

“Ne znam”, reče Klej. Srce mu je tutnjalo.

“Brzo mi pomozite. Ova druga će iskrvariti.”

Iza njih, u Njuberijevoj ulici, jasno se začuo šuplji udarac i zveket sudara automobila, a nakon toga krici. Potom se začu još jedna eksplozija, glasnija, potresna, koja kao maljem odalami dan. Iza sladoledžijskog kombija još jedan automobil naglo skrenu preko tri vozne trake Bojlstonove u dvorište hotela, pokosi dva pešaka pa se zapuca u zadnji deo onog prvog automobila koji se bio zaustavio, prednjeg dela prignječenog u vratima na okretanje. Taj drugi automobil gurnu prvi automobil dublje u vrata od čega se ona iskriviše. Klej nije mogao da vidi je li neko ostao zarobljen u njima - oblaci pare kuljali su iz smrskanog hladnjaka prvog automobila - ali bolni jauci iz senke ukazivali su da je situacija tamo loša. Krajnje loša.

Sladoledžija, koji nije mogao da vidi na tu stranu, naginjao se preko tezge i zurio u Kleja.

“Sta se to tamo događa?”

“Ne znam. Dve saobraćajne nesreće. Ima ranjenih. Nema veze. Pomozite mi, čoveče.” On kleknu pokraj poslovne žene u njenu krv i krhotine mobilnog telefona Vile Svetle. Žena se sad još jedva primetno trzala.

“U Njuberijevoj se nešto dimi”, prokomentarisa sladoledžija, ali ne izađe iz sigurnosti svog kombija.

“Tamo je nešto grunulo. I to jako. Možda su teroristi.”

Čim je sladoledžija izrekao tu reč, Klej je bio siguran da je u pravu.

“Pomozite mi.”

“KO SAM JA?” iznenada vrisnu Vila Tamna.

Klej je potpuno zaboravio na nju. Pogleda je. Ona se donjim delom zgloba najpre zveknu po čelu, a zatim se brzo zavrte, gotovo se podigavši na prste u patikama. Taj prizor podscti Klcja na pesmu koju je pročitao na faksu, za kolegijum iz književnosti - Okrug njega triput opleli. Je li to bio Kolridž¹? Vila Tamna posrnu, pojuri niz pločnik pa se zaleti u stub ulične rasvete. Nije pokušala da ga izbegne, čak ni da podigne ruke. Licem je bubnula u stub, odbila se, zateturala pa ponovila radnju.

“Prestani!” zaurla Klej. Skoči na noge, potrča prema njoj, okliznu se na krv poslovne žene, skoro padne, ponovo potrča, spotaknc se o Vilu Svetlu i ponovo skoro padne.

Vila Tamna okrenu se prema njemu. Iz slomljenog nosa slivala joj se krv niz donji deo lica. Na čelu joj se nadimala okomita oteklina poput olujnog oblaka u letnji dan. Jedno oko naherilo joj se u duplji. Ona otvori usta, pokaza krš preostao od nekad verovatno skupog ortodontskog rada i nasmeja mu se. Klej nikad nije zaboravio taj prizor.

A potom Vila Tamna vrišteći odjuri niz pločnik.

Iza Kleja se pokrenuo motor i razglasom pojačani zvončići počeše piskavo da izvode temu iz serije Ulica Sezam. Klej se okrenu i ugleda kombi Mister Softija kako se strelovito odlepljuje od pločnika upravo u trenutku kad se na gornjem spratu hotela preko puta ulice smrskao prozor u svetlucavoj kiši stakla a kroz njega se sunovratilo telo. Palo je na pločnik, gde se višemanje rasprsnulo. Ponovo krici iz dvorišta hotela. Krici užasa, krici bola.

“Ne!” dreknu Klej i potrča uz sladoledžijin kombi.

“Ne! Vraćaj se i pomozi mi! Potrebna mi je pomoć, kurvin sine!”

Nije bilo odgovora od sladoledžije, koji možda i nije čuo Kleja zbog preglasne muzike. Klej se sećao reči te pesmice iz vremena kad nije imao razloga da ne veruje da će njegov brak potrajati doveka. Tad je Džoni gledao Ulicu Sezam svakog dana, sedeći u svojoj plavoj stoličici i čvrsto stežući u rukama svoju bebišolju. Nešto o tome kako sunčan dan rasteruje oblake.

Neki muškarac u poslovnom odelu istrča iz parka. Dernjao se nesuvislo iz petnih žila. Skutovi odela vijorili su se za njim. Klej ga prepozna po kozjoj bradici od psećeg krzna. Čovek istrča na Bojlstonovu ulicu… Automobili počeše da manevrišu kako ga ne bi pregazili. On pretrča na drugu stranu, neprestano urlajući i mlatarajući rukama prema nebu. Iščeznu u senkama hotelske nadstrešnice i izgubi se iz vida, ali mu sigurno ni tamo đavo nije dao mira jer se odatle istog trenutka začu svezi rafal krikova.

Klej odusta od potere za sladoledžijinim kombijem. Osta da stoji jedne noge na pločniku a druge na odvodnom kanalu kraj njega. Gledao je kako kombi naglo skreće u srednju traku Bojlstonove ulice. Klej je upravo nameravao da se ponovo posveti umirućoj ženi i onesvešćenoj devojci kad se pojavi još jedan dak bout, samo što ovaj nije polako plovio ulicom nego strelovito jurio i luđački se zanosio sleva nadesno. Neke putnike bacalo je tamoamo i oni su urlali - preklinjali - šofera da stane. Drugi su se samo grčevito držali za metalne prečke koje su se protezale duž otvorenih bočnih strana te grdosije koja je jurila niz Bojlstonovu suprotnim smerom.

Neki muškarac u gornjem delu trenerke zaskoči vozača s leđa, no Klej kroz primitivni razglas tog turističkog vozila začu još jedan od onih neartikulisanih povika; vozač snažno slegnu ramenima i zbaci turistu s leđa. Ovaj put Klej ne začu “Rasti” već nešto grlenije, nešto što je zazvučalo poput “Glah.” A onda vozač dak bouta ugleda sladoledžijin kombi - Klej je bio uveren u to - i promeni pravac kretanja, hotimice ciljajući u njega.

“O, Isuse, molim te ne!” zavapi žena koja je sedela u prednjem delu tog turističkog plovila. Dok je ono smanjivalo razdaljinu između sebe i šest puta manjeg zveketavog sladoledžijskog kombija, Klej se živo seti kako je na televiziji gledao pobednički mimohod one godine kad je ekipa Red soksa postala svetski prvak u bejzbolu. Igrači su se polako vozili u povorci tih istih vozila i mahali oduševljenoj gomili na hladnoj jesenjoj kisici.

“Bože svemogući, molim te ne!” ponovo vrisnu .ona žena, a pored Kleja neki muškarac reče, gotovo blago:.

“Isuse Hriste.”

Dak bout udari u sladoledžijski kombi i kombi se prevrnu na bok poput dečje igračke. Njegov razglas nastavi da cvili muzičku temu iz Ulice Sezam. Kombi otkliza nazad prema parku, od trenja prskajući kišu varnica. Dve žene koje su to sve gledale uhvatiše se za ruke i potrčaše da mu se pomere s puta, i on ih promaši za dlaku. Kombi odskoči na pločnik, nakratko se vinu u vazduh, udari u ogradu od kovanog gvožđa koja je opasavala park, pa se smiri. Muzika dvaput štucnu i umuknu.

Onaj luđak za upravljačem đak bouta izgubio je za to vreme i ono malo kontrole koju je možda imao nad svojim vozilom. Skrenu nazad preko Bojlstonovc ulice sa svojim teretom prestravljenih putnika koji su vrištali i grčevito se držali za otvorene strane vozila, pa na suprotnoj strani i pedesetak metara niže od mesta gde je kombi Mister Softija odguslao svoje, zajaha pločnik i zaleti se u niski cigleni zaštitni zid ispred izloga salona finog nameštaja Sitilajts. Izlog se smrska uz neskladan tresak. Široka krma đak bouta (na njoj je ružičastim slovima pisalo Gospodarica luke) podignu se nekih dva metra u vazduh. Sila inercije želela je da se ta gegava grdosija prevrne, ali njena masa to nije dopuštala. Vozilo se smiri na pločniku, njuške zarivene u raštrkane trosede i skupe naslonjače, ali tek nakon što je najmanje deset ljudi netragom bilo izbačeno iz svojih sedišta.

Iz salona nameštaja oglasi se protivprovalni alarm.

“Isuse Hriste”, ponovi onaj blagi glas negde pored Klejovog desnog lakta. Klej se okrenu na tu stranu i ugleda niskog, proćelavog tamnokosog muškarca, crne brčiće i naočari zlatnih okvira.

“Šta se događa?”

“Ne znam”, reče Klej. Pričanje je predstavljalo napor. Ogroman. Kao da mora da gura reči iz sebe, pomisli on. Verovatno zbog šoka. Na drugoj strani ulice ljudi su trčali, neki što dalje od hotela, a neki od nasukanog dok bouta. Jedan od onih koji je bežao od đak bouta sudari se s čovekom izbeglim iz hotela i obojica se skljokaše na pločnik. Klej je imao toliko vremena da se upita je li poludeo i halucinira u nekakvoj ludnici. Možda u Juniper Hilu u Augusti, između dve injekcije torazina.

“Sladoledžija je rekao da su možda teroristi.”

“Ne vidim naoružane ljude”, reče onaj niski muškarac s brčićima.

“Ni ljude opasane bombama.”

Nije ih video ni Klej, ali jeste video svoju kesicu s drangulijama i mapu s radovima na pločniku te da je krv (i to koliko krvi, pomisli on) iz pregrizenog vrata poslovne žene stigla nadomak njegove mape. U njoj su bili svi njegovi crteži za Crnog skitača osim možda njih desetak, i njegov- se mozak uspaničeno usredsredi na mapu… Klej krenu nazad brzim korakom, a onaj čavečuljak u korak s njim. Kad se u hotelu oglasio drugi protivprovalni alarm (odnosno nekakav alarm) i svojim se promuklim njakanjem pridružio zvečanju alarma salona nameštaja, čovečuljak poskoči.

“To je hotel”, reče Klej.

“Znam, samo što… o moj bože.” Ugledao je poslovnu ženu koja je sad ležala u jezercetu čarobne supstance koja je podmazivala sve njene točkice do pre koliko? Četiri minuta? Samo dva?

“Mrtva je”, reče mu Klej.

“Barem sam prilično siguran u to. Ona devojka…” On pokaza na Vilu Svetlu.

“Njeno delo. Učinila je to zubima.“

“Šalite se.”

“Kako bih voleo da se šalim.”

Negde iz Bojlstonove ulice začu se još jedna eksplozija. Obojica se trgnuše. Klej shvati da sad oseća miris dima. Podignu svoju kesicu s drangulijama i svoju mapu i odmače ih od šireće lokve krvi.

“Ovo je moje“, reče on čudeći se svojoj potrebi da objašnjava.

Čovečuljak u odelu od tvida - prilično kicoški, pomisli Klej - još je užasnuto zurio u izmrcvareno telo žene koja se zaustavila tek toliko da kupi sladoled a izgubila najpre psa a potoni i život. Iza njih pločnikom projuriše tri mladića, smejući se i klicajući. Dvojica su imali kape Red soksa okrenute naopačke. Jedan je na grudi čvrsto privijao kartonsku kutiju na čijem je boku plavom bojom pisalo panasonik. Desnom patikom zagazi u šireću krv poslovne žene pa je za sobom ostavljao bledeći jednonogi trag dok su on i njegovi ortaci nastavili da trče prema istočnoj strani parka i Kineskoj četvrti iza njega.

3.

Klej kleknu na jedno koleno i posluži se rukom kojom nije čvrsto držao svoju mapu (još se više bojao da će je izgubiti nakon što je video onog klinca kako beži s panasonikovom kutijom) da podigne zglob Vile Svctle. Odmah oseti njen puls, spor ali snažan i pravilan. Klej odahnu. Bez obzira na to što je malopre učinila, ipak je još klinka. Nije mu se sviđala pomisao da ju je možda dokrajčio pritiskačem za papir, poklonom za Šeron.

“Pripazite, pažnja!” čovečuljak s brčićima reče gotovo pevajući. Klej nije imao vremena da se pripazi. Na svu sreću, ovo nije bilo ni blizu opasnog. Vozilo - jedan od onihvelikih terenaca, gutača OPEC-‘ ove nafte - nckontrolisano se zanese s Bojlstonove ulice i zaleti u park najmanje dvadeset metara od mesta gde je Klej klečao. Pokupi usput klupko ograde od kovanog gvozda i zaustavi se do branika utonuvši u jezero s patkama.

Vrata terenca se otvoriše i iz njega se teturavo izvuče mladić koji je nešto nemušto dovikivao nebu. Pade na kolena u vodu, zagrabi vode obema rukama, prinese je ustima i popi. (Klej nakratko pomisli na sve te patke koje godinama veselo kenjaju u tu baru), pa se teškom mukom osovi na noge i odgaca kroz vodu na drugu stranu. Iščeznu u šumarku i dalje mlatarajući rukama i urlajući svoju besmislenu propoved.

“Moramo naći nekoga da pomogne ovoj devojci”, Klej reče muškarcu s brčićima.

“U nesvesti je, ali ni u kojem slučaju mrtva.”

“Moramo se pomeriti s ulice pre nego što nas pregaze”, reče muškarac s brčićima. Kao potvrda ispravnosti čovekovih reči, nedaleko od mesta brodoloma dak bouta taksi se sudari s limuzinom. Premda je limuzina vozila u pogrešnom smeru, taksi je izvukao deblji kraj; s mesta na kojem je još klečao na pločniku Klej je gledao kako je taksista izleteo kroz svoj odjednom neostakljeni vetrobran i prizemljio se na ulicu, gde je ostao da leži držeći se za nadlakticu i vrišteći.

Naravno, čovek s brčićima bio je u pravu. Klej je delimično još mogao razumno da razmišlja, iako je malo toga uspevalo da se probije kroz debeli sloj šoka koji mu je otupio mišljenje, i znao je da bi bilo najpametnije da se pod hitno pomore s Bojlstonove i negde sklone. Ako je ovo zaista teroristički napad, dosad tako nešto nije ni video ni pročitao. Trebalo bi se negde zavući i tamo ostati dok se situacija ne raščisti. To bi verovatno podrazumevalo da treba pronaći i televizor. Ali nije želeo da ostavi ovu onesvešćenu devojku na ulici koja se iznenada pretvorila u ludu kuću. Cclim svojim uglavnom ljubaznim - a u svakom slučaju civilizovanim - bićem bunio se protiv toga.

“Vi samo krenite”, reče on čovečuljku s brčićima, prilično nevoljno. Prvi put vidi tog čoveka, ali on barem ne lupeta besmislice i ne diže ruke prema nebu. I ne nasrće na Klejov grkljan iskeženih zuba.

“Sklonite se negde. Ja ću…” Nije znao kako da završi.

“Vi ćete šta?” upita čovek s brčićima, pa se zguri i tržnu kad je još nešto eksplodiralo. Ta eksplozija kao da je odjeknula neposredno iza hotela; odatle je sad počeo da se diže crni dim i da čadi plavo nebo pre nego što se podigao dovoljno visoko da ga vetar rastera.

“Nazvaću policiju”, reče Klej u iznenadnom napadu nadahnuća.

“Oni imaju mobilne telefone.” Pokaza palcem prema poslovnoj ženi koja je sad ležala mrtva u lokvi vlastite krvi.

“Poslužila se njime pre… nego što je, trenutak pre nego što su sranja…”

On zaćuta i prelista u glavi tačno šta se dogodilo trenutak pre nego što su počela’sranja. Uhvati se kako pogledom prelazi s mrtve žene do onesvešćene devojke pa do krhotina njenog mobilnog telefona boje metvice.

Zavijajuće sirene dvaju potpuno različitih intonacija razlegoše se kroz vazduh. Klej je pretpostavljao da jedna pripada policijskim automobilima a druga vatrogasnim kolima. Bostonci ih verovatno razlikuju, ali on ne živi tu nego u Kent Pondu u državi Mejn i sad svim srcem požele da je tamo.

A šta se dogodilo trenutak pre nego što su počela sranja bilo je to da je poslovna žena nazvala svoju prijateljicu Medi da joj kaže da je bila kod frizera te da je jedna od prijateljica Vile Svetio nazvala nju. Vila Tamna je prisluškivala taj razgovor. A nakon toga sve tri su pošandrcale.

Ma ne misliš valjda…

Iza njih, prema istoku, začu se dosad najjača eksplozija: grunulo je silno, kao da im je neko opalio iz sačmarice pored uveta. Klej skoči na noge. On i čovečuljak u odelu od tvida najpre izbezumljeno pogledaše jedan u drugoga, a potom prema Kineskoj četvrti i bostonskoj Maloj Italiji. Nisu mogli da vide šta je eksplodiralo, ali se sad iznad zgrada na tom delu horizonta dizao mnogo veći i crnji oblak dima.

Dok su oni gledali u taj oblak, ispred hotela For Sizons na drugoj strani ulice zaustavi se automobil bostonske policije i starinsko vatrogasno vozilo s merdevinama i kukama. Klej pogleda na tu stranu baš u trenutku kad je drugi skakač zaplovio s najvišeg sprata hotela, a za njim se s krova sunovrati još dvoje ljudi. Kleju se činilo da se to dvoje u padu žestoko glože.

“Isuse i Marijo i svi sveci, NE!” prepuklim glasom vrisnu neka žena.

“Ne, DOSTA je bilo! DOSTA više! Mili BOZE, DOSTA!”

Prvi član samoubilačkog trojca tresnu na zadnji deo policijskog automobila, poprska prtljažnik kosom i krvavom kašom i smrska prozor. Drugo dvoje padoše na vatrogasno vozilo, a vatrogasci odeveni u drečave žute jakne raštrkašc se poput nepostojeće vrste ptica.

“Ne”, vrisnu ona žena.

“Dosta VIŠE’DOSTA! Mili BOŽE, DOSTA više!”

Međutim, s četvrtog ili petog sprata strmoglavi se neka žena, prevrćući se u padu poput poludclog akrobate. Pade na policajca koji je škiljio uvis i bez sumnje je ubila njega kao i sebe.

Sa severa se začula još jedna od onih gromoglasnih eksplozija -zvuk kao da Nečastivi okida iz sačmarice u paklu - i ponovo Klej pogleda u čovečuljka koji je nervozno gledao u njega. U vazduh se podiže još dima, i uprkos oštrom vetriću nebo na toj strani postade modroplavo.

“Ponovo se služe avionima”, reče čovečuljak.

“Govnari se ponovo služe avionima.”

Kao potvrda te tvrdnje, grmljavina treće grozomorno eksplozije dovalja se do njih sa severoistoka grada.

“Ali… tamo je Logan.” Kleju je ponovo bilo teško da govori, a još teže da misli. Jedino što mu se motalo po glavi bio je nekakav polovični vic: Jeste li čuli onaj o/ubacite svoju omiljenu etničku grupu/ teroristima koji su odlučili da bace Ameriku na kolena bombardovanjem aerodroma?

“I onda?” upita čovečuljak, gotovo svadljivo.

“Zašto nc soliterčinu Henkok bilding? Ili Pru?”

Čovečuljak snizi glas.

“Ne znam. Samo znam da želim da se pomerim s ove ulice.”

Ispravnost njegovog zaključka potvrdi sc istog trenutka jer pokraj njih projuri još šestoro mladih ljudi. Boston je grad mladih, Klej je to već primctio - toliki koledži. Ta šestorka, tri mladića i tri devojke, barem su trčali bez plena, i nisu se uopšte smejali. Jedan od mladića u trku izvadi mobilni telefon i zalepi ga na uvo.

Klej pogleda na drugu stranu ulice. Drugi crnobeli policijski automobil zaustavio se iza prvog: nema potrebe da se posluži telefonom poslovne žene (što je bilo dobro, budući da je zaključio da mu nije baš do toga). Jednostavnije mu je da prede ulicu i obrati im se… samo što nije bio siguran da se trenutno usuđuje da pređe Bojlstonovu. A da je i pređe, da li bi oni došli ovde da pogledaju jednu onesvešćenu devojku kad tamo imaju bogzna koliko žrtava? Utom vatrogasci počeše da pakuju svoje starinsko vozilo; izgledalo je kao da kreću na neko drugo mesto. Najverovatnije na aerodrom Logan ili…

“O Isuse, pogledajte onoga”, reče čovečuljak s brčićima tihim, napetim glasom. Gledao je na zapad duž Bojlstonove, prema centru grada, u smeru iz kojeg je stigao Klej kad mu je najvažniji prioritet u životu bilo to da nazove Šeron. Čak je znao i kako bi počeo: Dobre vesti, mila - šta god da se dogodilo između nas, dete će nam biti zbrinuto. U njegovoj glavi to je zazvučalo neusiljeno i smešno - kao u stara dobra vremena.

No u ovome nije bilo ničeg smešnog. Primicao im se - ne trkom nego krupnim korakom - muškarac od pedesetak godina, u pantalonama i ostacima košulje i kravate. Pantalone su bile sive. Nije moglo da se odredi koje su boje nekad bile njegova košulja i kravata jer su to sad bile prnje umrljane krvlju. U desnoj ruci čovek je držao nešto slično mesarskom nožu s oštricom dugom pola metra. Klej je zapravo bio uveren da je taj nož video u izlogu radnje Soul Kičen na povratku sa sastanka u hotelu Kopli Skver. Komplet noževa u tom izlogu (ŠVEDSKI ČELIK! objavljivao je izbočenim slovima natpis ispred njih) toplo je žario na lukavoj svetlosti skrivenih halogenki, ili se ova oštrica svojski naradila - odnosno svoje odradila - nakon što ju je ovaj čovek ukrao i sad je otupela od krvi.

Muškarac u pocepanoj košulji koji im je prilazio svojim dugim koracima zamahivao je u hodu nožem i oštrica je zasecala kratke lukove po vazduhu. Samo je jedanput poremetio tu rutinu - da bi zasekao sebe. Svezi mlaz krvi poteče kroz novu razderotinu na njegovoj ionako dronjavoj košulji. Ostaci njegove kravate lepetali su od njegovog žustrog hoda. Dok je smanjivao razdaljinu između sebe i Kleja i čovečuljka s brčićima, držao im je pridiku poput nekog provincijskog propovednika koji u transu božanske objave progovara nemuštim jezicima.

“Ajlah!” viknu on.

“Ilahajlahababala nazl A-babala zašto? A-banalu sram? Kazala! Kazala-MOZE! Fuj! UJ-fuj!” Tad ponovo spusti nož uz desni bok, a potom zamahnu jače i Klej, natprosečno razvijene vizuelne inteligencije, istog trenutka ugleda široki luk udarca koji će uslediti. Udarca koji će nekome rasporiti utrobu, iako luđak nije ni zastao u svom manijakalnom i besciljnom maršu tim svojim krupnim deklamatorskim koracima.

“Pazite!” vrisnu čovečuljak s brčićima, ali se on nije pazio, taj čovečuljak s brčićima, prva normalna osoba s kojom je Klej Ridel izmenio neku reč nakon izbijanja ovog ludila - koji se, zapravo, obratio njemu, što je s obzirom na okolnosti iziskivalo popriličnu hrabrost. Ukipio se i još jače razrogačio oči iza stakala svojih naočara zlatnih okvira. I je li se to luđak ustremio na njega budući da je od njih dvojice muškarac s brčićima manji i izgleda kao lakši plen? Ako je tako, možda gospodin Nemušti Jezik i nije sasvim lud, i odjednom Klej oseti bes koliko i strah; bio je besan kao da je pogledao kroz ogradu školskog dvorišta i ugledao kako se neki školski nasilnik priprema da pretuče manjeg, mlađeg klinca.

“PAZITE!” gotovo jauknu čovečuljak s brčićima, ali se ipak ne pomeri, premda je smrt krupnim koracima grabila prema njemu, smrt maznuta iz radnje zvane Soul Kičen u kojoj bez sumnje primaju dajners i viza kartice, a naravno i čekove uz maestro karticu.

Klej nije mnogo razmišljao. Ponovo podiže svoju mapu za njenu dvostruku ručku i ubaci je između nadolazećeg noža i svog novog poznanika u odelu od tvida. Oštrica prođe kroz mapu - začu se jedno šuplje tak - i zaustavi se deset centimetara od čovečuljkovog stomaka. Čovečuljak se najzad trgnu iz svoje ukočenosti i zguri se, odskoči u stranu prema parku pozivajući u pomoć iz petnih žila.

Čovek u pocepanoj košulji i kravati - pomalo salast oko vilice i vrata, kao da se njegova lična jednačina zdrave ishrane i fizičke aktivnosti poremetila pre otprilike dve godine - iznenada, prekinu svoju besmislenu filipiku. Lice mu poprimi izraz tupe zbunjenosti u kojem nije bilo ni trunke iznenađenosti a još manje zaprepašćenosti.

Klej je osećao neku vrstu zlokobnog gneva. Oštrica je prošla kroz sve njegove slike za Crnog skitača (za njega su to uvek bile slike, nikad crteži ni ilustracije); onaj tak mogao je biti i zvuk oštrice koja probija posebnu komoru njegovog srca. Premda, to je besmislica, s obzirom na to da ima reprodukcije svih slika, uključujući i četiri velike u boji, ali to ništa ne menja na stvari. Luđakova oštrica nabola je na kolac Vrača Džonija (nazvanog po njegovom sinu, naravno], Maga Topnika, Frenka i Odred, Pospanka, Carsku Otrovnicu, Lili Astolet, Plavu Vešticu i, naravno, Reja Damona, Crnog skitača lično, njegova izmaštana stvorenja, stanovnike pećine njegove mašte, koji bi uskoro trebalo da ga oslobode glupog podučavanja likovnog vaspitanja u desetak provincijskih škola u Mcjnu zbog čega mesečno prede hiljade kilometara i praktično živi u automobilu.

Mogao bi se zakleti da je čuo kako su njegovi likovi jeknuli kad ih je luđakova švedska oštrica probola u njihovom nevinom snu.

Besan, ne hajući za oštricu (barem zasad), Klej brzo odgura čovcka u pocepanoj košulji, posluživši se mapom kao nekom vrstom štita. Razbesni se još više kad se mapa savila oko oštrice noža u obliku širokog slova V.

“Blet!” zaurla luđak i pokuša da izvuče oštricu, ali ju je prečvrsto zabio.

“Blet kajam doram kazala ababalal”

“Sad ćeš ti akazala svog ababala, idiote!” viknu Klej i podmetnu levo stopalo iza ludakovih unatraške veslajućih nogu. Posle će pomisliti kako telo zna da se bori kad mora. Da je to tajna koju telo ne odaje, baš kao što ne odaje ni tajne toga kako se trči, preskače preko potoka, vodi ljubav ili - verovatno - kako se umire kad nema druge. Da u okolnostima silnog stresa telo preuzme komande i čini šta se treba učiniti, a mozak za to vreme stoji po strani i može samo da nestrpljivo lupka nogom i gleda u nebo. Ili, kad smo već kod toga, razmišlja o zvuku koji nož proizvodi dok probija kroz mapu koju ti je žena poklonila za dvadeset osmi rođendan.

Luđak se spotaknu o Klejovu nogu baš kao što je Klejovo mudro telo želelo i opruzi se po pločniku. Klej je stajao nad luđakom i dahtao, još držeći mapu obema rukama poput štita iskrivljenog u boju. Iz nje je još uvek virio onaj mesarski nož: drška s jedne a oštrica s druge strane.

Luđak pokuša da ustane. Klejov novi prijatelj dojuri sitnim koracima i opauči luđaka nogom po vratu, prilično jako. Čovečuljak je sad ridao, bujica suza mu se slivala niz obraze i zamagljivala mu stakla naočara. Luđak se ponovo prevali na pločnik isplaženog jezika. Tako isplaženog jezika ispuštao je grguljave zvukove koji su Kleju ličili na njegovo predašnje nemušto lupetanje.

“Pokušao je da nas ubije!” plakao je čovečuljak.

“Pokušao je da nas ubije!”

“Da, da”, reče Klej i shvati da je nekad i Džoniju na isti taj način govorio da, da kad su ga još zvali Džoni-Dži a on bi im prilazio niz prednji pešački prilaz odranih kolena ili laktova vrišteći: “Imam KRV!”

Onaj čovek na pločniku (koji je imao mnogo krvi) podbočio se na laktove i ponovo je pokušavao da se pridigne. Ovaj put, Klej je imao tu čast da ga nogom raspali po laktu i ovaj se ponovo opruzi po pločniku. To je ritanje u najboljem slučaju bilo tek privremeno rešenje, a pored toga i krvavo. Klej uhvati dršku noža, namršti se kad je osetio sluzavost napola zgrušanc krvi - kao da dlanom trlja po hladnoj svinjskoj masti - i cimnu. Nož se malo izvuče, a onda ili zape ili je Kleju skliznula ruka. Njegovi likovi kao da su nesrećno mrmoljili iz tame njegove mape, pa i on žalosno jeknu. Nije mogao ništa da uradi. A morao je i da se upita šta namerava da učini s nožem ako ga izvuče. Da probode luđaka? Mogao je to pre učiniti u besu, ali verovatno ne i sad.

“Staje?” upita čovečuljak vodnjikavim glasom. Kleja, mada dovoljno jadnog, ipak ganu zabrinutost koju začu u čovekovom glasu.

“Je li vas dohvatio? Zaklonili ste ga nekoliko trenutaka pa nisam video. Je li vas dohvatio? Je li vas posekao?”

“Ne”, reče Klej.

“Dobro sam.”

Sa severa se začu još jedna silna eksplozija, gotovo sigurno s aerodroma Logan na drugoj strani bostonske luke. Obojica se trgnuše i žmirnuše.

Luđak iskoristi tu priliku da sedne; upravo se pridizao s teškom mukom, kad mu čovečuljak u odelu od tvida udeli nespretan ali delotvoran bočni udarac nogom, cipelom ga pogodi tačno posred prnje od kravate i ponovo ga sruši na zemlju. Luđak riknu i posegnu za čovečuljkovom nogom. Verovatno bi srušio čovečuljka, a onda ga i povukao u smrtonosni zagrljaj, da Klej nije zgrabio svog novog prijatelja za rame i cimnuo ga unazad.

“Uzeo mije cipelu1.” vrisnu čovečuljak. Iza njih sudariše se još dva automobila. Novi krici, još alarma. Alarmi od automobila, vatrogasne sirene, zdušno zavijanje protivprovalnih alarma. Sirene zaurlaše u daljini.

“Govnar mi je uzeo ci…”

Iznenada se pokraj njih stvori policajac. Pripadnik interventnih jedinica od preko puta, pretpostavi Klej, i kad je policajac kleknuo na jedno plavo koleno pokraj blebetavog luđaka, Klej oseti nešto vrlo slično ljubavi za policajca. Našao je vremena da skokne do njih! Kako li je uopšte primetio?

“Oprezno s njim”, nervozno će čovečuljak.

“On je…”

“Znam ja šta je on”, odgovori policajac i Klej u njegovoj ruci ugleda službeni automatski pištolj. Nije imao pojma je li ga policajac isukao nakon što je kleknuo ili ga je sve vreme držao u ruci. Klej je bio suviše zauzet osećajem zahvalnosti da bi primetio.

Policajac pogleda u luđaka. Pridignu se. Gotovo kao da se nudi luđaku.

“Hej, ortak, kako si mi ti?” promrmlja.

“Hoću reći, šta ima?”

Luđak posegnu za policajcem i rukama ga uhvati za vrat. Cim je to učinio, policajac položi otvor cevi u udubinu luđakove slepoočnice i povuče okidač. Silan mlaz krvi prsnu kroz prosedu kosu na drugoj strani luđakove glave i on se svali na pločnik, melodramatično raširivši obe ruke: Vidi mama, mrtav sam.

Klej pogleda u čovečuljka s brčićima a ovaj u njega. A onda ponovo pogledaše u policajca koji je u međuvremenu vratio pištolj u futrolu i iz džepa policijske košulje vadio kožni novčanik. Kleju je bilo drago kad je video da policajčeva ruka malo drhti. Klej se sad bojao policajca, ali bi ga se bojao još i više da policajcu nisu drhtale ruke. A to što se upravo dogodilo nije bio izolovan slučaj. Policajčev pucanj kao da je učinio nešto Klejovom sluhu, pročistio neki kanal ili nešto slično. Sad je čuo i druge pucnjeve, pojedinačne praske koji su istačkali rastuću kakofoniju tog dana.

Policajac iz onog tankog kožnog novčanika izvadi karticu - Kleju se učini da je reč o posetnici - pa novčanik vrati u džep košulje. Uhvati karticu s dva prsta leve ruke a desnu ponovo spusti na kundak službenog pištolja. Pokraj njegovih uglancanih cipela krv iz luđakove prostreljene glave širila se u lokvu na pločniku. Nedaleko od njega, poslovna žena ležala je u još jednoj lokvi krvi koja je sad počela da se zgrušava i poprima tamniju nijansu crvene boje.

“Kako se zovete, gospodine?” policajac upita Kleja.

“Klejton Ridel.”

“Ko je predsednik Amerike?”

Klej mu reče.

“Gospodine, znate li koji je danas datum?”

“Prvi oktobar. Znate li šta se…”

Policajac pogleda u čovečuljka s brčićima.

“Vi se zovete?”

“Ja sam Tomas Mekort, Salemska ulica 140, Malden. Ja…”

“Recite mi kako se zvao predsednikov protivkandidat na poslednjim izborima.”

Tom Mekort to učini.

“Ko je žena Breda Pita?”

Mekort podiže ruke kao da se predaje.

“Odakle da ja to znam? Valjda neka filmska zvezda.”

“U redu.” Policajac Kleju pruži posetnicu koju je držao između dva prsta.

“Ja sam policajac Ulrih Ešland. Ovo je moja posetnica. Gospođo, možda će vas pozvati da svedočite o tome šta se ovde dogodilo. A dogodilo se to da vam je zatrebala pomoć, ja sam vam je pružio, bio sam napadnut i uzvratio sam.”

“Namerno ste ga ubili”, reče Klej.

“Da, gospodine, takvima skraćujemo muke najbrže što možemo”, potvrdi policajac Ešland.

“A izjavite li na nekom sudu ili pred nekim istražnim organom da sam ja to rekao, poricaću. Ali se to mora učiniti. Ti ljudi iskrsavaju na sve strane. Neki odmah počine samoubistvo. Ali mnogi napadaju.” Oklevao je a zatim doda: “Zapravo, koliko znamo, svi ostali napadaju.” Kao potvrda toga, začu se još jedan pucanj preko puta ulice, pa tajac, a potom se zaredaše još tri pucnja iz natkrivenog prednjeg dvorišta hotela For Sizons koje je sad bilo puno razbijenog stakla, skrhanih tela, slupanih vozila i prolivene krvi.

“Kao Noć živih mrtvaca, boga mu.” Policajac Ulrih Ešland krenu nazad prema Bojlstonovoj, ruke još uvek položene na kundak pištolja.

“Samo što ovi ljudi nisu mrtvi. Osim ako im mi ne pomognemo.”

“Riki” Hitno ga pozva policajac s druge strane ulice.

“Rik, moramo na Logan! Sve jedinice! Dolazi ovamo1.”

Policajac Ešland pogleda levodesno, ali nije bilo vozila. Osim olupina, Bojlstonova ulica trenutno je bila pusta, ali iz okoline su dopirali zvuči novih eksplozija i karambola. Miris dima se sve više osećao. Ešland krenu preko ulice, stiže do sredine, pa se okrenu.

“Zavucite se negde”, reče on.

“Sklonite se. Jednom vam se posrećilo. Možda neće dvaput.”

“Policajce Ešland“ reče Klej.

“Vaše kolege se ne služe mobilnim telefonima, zar ne?”

Ešland se zagleda u njega stojeći nasred Bojlstonove ulice - po Klejovom mišljenju ne baš sigurno mesto. Seti se odbeglog dak bouta.

“Ne, gospodine”, reče Ešland.

“Imamo radiostanice u automobilima. I ovo.” On potapša radio na svom opasaču nasuprot futroli za pištolj. Kleja, koji je počeo da guta stripove čim je naučio da čita, to podseti na Betmenov čudesni opasač.

“Nemojte ih koristiti”, reče Klej.

“A recite i ostalima. Nemojte se služiti mobilnim telefonima.”

“Zašto ne?”

“Jer su se one služile.” Pokaza na mrtvu poslovnu ženu i onesvešćenu devojku.

“Trenutak pre nego što su podivljale. A siguran sam i da je ovaj tip s nožem…”

“Rik!” ponovo viknu policajac na drugoj strani ulice.

“Požuri, do đavola!”

“Sklonite se”, ponovi policajac Ešland i otkasa na stranu ulice na kojoj se nalazio hotel For Sizons. Da sam barem uspeo da ponovim to o mobilnim telefonima, pomisli Klej, ali sve u svemu bilo mu je drago da policajcu E.šlandu ne preti pogibija. Premda nije verovao da je iko u Bostonu siguran, ne danas popodne.

4.

“Šta to radite?” Klej upita Toma Mekorta.

“Ne dirajte ga, možda je, šta ja znam, zarazan.”

“Neću ga dirati”, reče Tom, “ali mi treba cipela.”

Pomenuta cipela, koja je ležala pokraj raširenih prstiju luđakove leve ruke, barem nije bila blizu izlazne lepeze luđakove krvi. Tom prstima pažljivo zakači zadnji deo cipele i privuče je k sebi. Potom sede na ivicu pločnika Bojlstonove ulice - tačno tamo gde je stajao sladoledžijin kombi u nečemu što se Kleju sad činilo drugim životom - i obu cipelu.

“Pertle su pokidane”, reče on.

“Prokleti luđak je pokidao pertle.” I Tom se ponovo rasplaka.

“Svežite ih kako znate i umete”, reče Klej. Poče da izvlači mesarski nož iz mape. Nož je bio zabijen u nju silnom snagom i on shvati da ga mora pomerati goredole da bi ga izvukao. Nož izađe nevoljno u nizu trzaja i uz ružne zvuke grebanja od kojih se Klej skoro stresao. Pitao se ko je u mapi najviše nadrljao. To je bilo glupo, košmarne misli kao posledica šoka, ali nije mogao da ih izbaci. “A da svežete čvor bliže dnu?”

“Da, mislim da…”

Klej je već načuo nekakvo mehaničko zujanje slično komarčevom, no ono se sad pojačalo do nivoa brundanja. Tom izvi vrat s mesta na kojem je sedeo na ivici pločnika. Klej se okrenu. Onaj mali karavan automobila bostonske policije koji je krenuo ispred hotela For Sizons zaustavi se ispred salona nameštaja i slupanog turističkog vozila ne gaseći rotacijska svetla. Policajci se nagnuše kroz prozore. Privatni avion - srednje veličine, možda neka cesna ili neki od onih koje zovu ivin bonanca, Klej nije znao mnogo o avionima - plovio je iznad zgrada između bostonske luke i parka, brzo gubeći visinu. Avion se pijano naheri iznad parka i donjim krilom zamalo očeša vrh jednog stabla koje je sad bilo u jesenjim bojama, ali se ispravi u kanjonu Carlsove ulice, kao da je pilot zaključio da je ulica pista. A tada, ni sedam metara od tla, nagnu se na levu stranu i levim krilom zakači pročelje sive kamene zgrade, možda banke, na uglu ulica Čarls i Bikon. Utisak da je avion leteo polako, skoro jedrio, rasplinuo se istog trenutka. Avion se žestoko zavrti oko krila kojim je zapeo poput kladiva, zabije se u zgradu od cigle pored banke i pretvori u dim u jarkim laticama crvenonarandžastog plamena. Udarni talas potrese park. Patke panično uzleteše pred njim.

Klej spusti pogled i shvati da u ruci drži onaj mesarski nož. Izvukao ga je dok su on i Tom Mekort gledali pad aviona. Obrisa ga o košulju najpre s jedne pa s druge strane, pazeći pri tom da se ne poseče (sad su njemu ruke drhtale). Potom ga zatače - veoma pažljivo - u kaiš, sve do drške. Pri tom mu na um pade jedan od njegovih ranih radova na stripovima… zapravo mladalački rad.

“Gusar Skotser stoji vam na usluzi, lepoto”, promrmlja on.

“Molim?” upita Tom. Sad je stajao pokraj Kleja i zurio u paklenu buktinju aviona na drugoj strani gradskog parka. Samo je rep aviona virio iz vatre. Na njemu Klej pročita broj LN6409B. Iznad toga videlo se nešto slično logu neke sportske ekipe.

A onda i toga nestade.

Klej oseti kako mu prvi talasi vrućine blago plave lice.

“Nema veze”, reče on čovečuljku u odelu od tvida.

“Odmaglimo.”

“Šta?”

“Pomerimo se odavde.”

“Ooo. U redu.”

Klej krenu duž južne strane parka, smerom kojim se kretao u tri sata - pre osamnaest minuta i cele večnosti. Tom Mekort požuri da ga sustigne. Stvarno je pravi čovečuljak.

“Recite mi”, reče on, “često govorite besmislice?”

“Naravno” reče Klej.

“Pitajte moju ženu.”

5.

“Gde ćemo?” upita Tom.

“Ja sam bio krenuo prema podzemnoj.” On pokaza na zeleni kiosk koji se nalazio ulicu niže. Tamo se vrzmalo nešto ljudi.

“A sad više nisam siguran da je pametno biti ispod zemlje.”

“Ni ja” reče Klej.

“Imam sobu u hotelu Atlanik’Avenju In, oko pet ulica dalje.”

Tomovo lice se ozari.

“Mislim da znam gde je to. To je zapravo u Loudenovoj ulici, čim se skrene iz avenije Atlantik.”

“Tako je. Krenimo. Možemo da pogledamo šta kažu na televiziji. A želim i da nazovem ženu.”

“Ali hotelskim telefonom.”

“Hotelskim telefonom, naravno. Ja i nemam mobilni telefon.”

“Ja ga imam, ali sam ga ostavio kod kuće. Razbio se. Rafa - moj mačak - srušio ga je s radne ploče. Upravo sam danas nameravao da kupim novi ali… slušajte. Gospodine Ridel…”

“Klej.”

“U redu, Kleje. Uveren si da će biti bezbedno telefonirati s hotelskog telefona?”

Klej stade. Nije ni pomislio na tu mogućnost. Ali ako fiksna telefonija ne odgovara, šta onda odgovara? Upravo je to nameravao da kaže Tomu kad kod stanice podzemne ispred njih poče krkljanac. Začuše se uspaničeni povici, krici i još onog besmislenog blebetanja, i on shvati šta je to - naškrabani potpis ludila. Onaj mali grozd ljudi koji se vrzmao oko bunkera od sivog kamena i silazio niz stepenice raštrka se pod zemlju. Nekoliko njih istrča na ulicu, dvoje zagrljeni, u hodu pogledavajući preko ramena. Više njih - većina - otrča u park, razbeža se na sve strane, što na neki način Kleju slomi srce. Nekako mu je bilo draže ono dvoje zagrljenih.

Ispred stanice podzemne na nogama su ostala još dva muškarca i dve žene. Klej je bio prilično siguran da su oni izašli iz podzemne i rasterali ostale. Klej i Tom su gledali kako se ta preostala četvorka podžapala. U toj makljaži bilo je nekakve histerične, ubojite opakosti koju je već video, ali nije imala prepoznatljiv obrazac. Nije troje napalo je jednog, ili dvoje drugo dvoje, a ni u kojem slučaju nije bilo momci protiv devojaka; zapravo je jedna “devojka” bila žena koja je izgledala kao da je odavno prevalila šezdesetu, zbijene grade i frizure koja je poručivala da s njom nema šale a koja Kleja podseti na nekoliko njegovih starijih koleginica nastavnica.

Tukli su se nogama, šakama, noktima i zubima, stenjali, vikali i kružili oko tela otprilike šestoro ljudi koje su već onesvestili ili ubili. Jedan od dvojice muškaraca spotaknu se o ispruženu nogu i pade na kolena. Odmah ga zaskoči mlada žena. Posrnuli čovek dohvati nešto s pločnika na vrhu stepeništa - Klej se ne iznenadi kad shvati da je reč o mobilnom telefonu - i klepnu njime ženu po licu. Telefon se razleti, poseče ženin obraz i rame njene lagane jakne poprska mlaz krvi. Međutim, njen krik bio je pun gneva a ne boja. Zgrabi klečećeg muškarca za uši kao da rhu je glava krčag, kleknu mu na krilo i gurnu ga unazad u polutamu stepeništa stanice podzemne železnice. Iščeznuše iz vidokruga tako nerazdvojivo isprepleteni koprcajući se poput mačaka u februaru.

“Dođi”, promrmlja Tom, neobično blago potežući Klejovu košulju.

“Na drugu stranu ulice. Dođi.”

Klej dopusti da ga Tom povede preko Bojlstonove ulice. Pretpostavljao je da ili Tom Mekort gleda kuda idu ili naprosto imaju sreće jer stigoše na drugu stranu nepovređeni. Ponovo se zaustaviše ispred knjižare Kolonijal buks (Najbolje od starog, najbolje od novog): neočekivana pobednica okršaja ispred stanice podzemne krupnim koracima grabila je u park u smeru zapaljenog aviona. Krv joj je kapala na kragnu s krajeva sede kose ošišane na način koji pokazuje da s njom nema šale. Kleja nije nimalo iznenadilo da je poslednja u ringu ostala baš gospoda koja izgleda poput bibliotekarke ili profesorke latinskog koju još godinadve dele od zlatnog sata i penzije. Među njegovim koleginicama bilo je takvih gospođa; one koje su doživele te godine u presveti najčešće su bile korak od neuništivosti.

Klej zausti da Tomu kaže nešto u tom smislu - u njegovoj glavi to je zvučalo prilično duhovito - ali samo vodnjikavo zarokta.

A i vid mu se zamutio. Očigledno da nije jedino Tom Mekort, čovečuljak u odelu od tvida, imao problema s curećim suznim kanalima. Klej mahnu rukom pred očima, ponovo pokuša da progovori ali uspe samo ponovo onako vodnjikavo da zarokće.

“U redu je”, reče Tom.

“Izbaci to iz sebe.”

I Klej, stojeći ispred izloga punog starih knjiga u čijem se okruženju nalazila pisaća mašina rojal koja je poticala iz davnina i pre ere mobilne telefonije, izbaci to iz sebe. Oplakivao je poslovnu ženu, oplakivao Vilu Svetlu i Vilu Tamnu, a plakao je i radi sebe jer Boston nije njegov dom, a dom mu se nikad nije činio daljim.

6.

Iznad gradskog parka Bojlstonova ulica sužavala se i bila tako zakrčena automobilima - i karamboliranim i napuštenim - da više nisu morali brinuti zbog limuzinakamikaza ili odbeglih turističkih vozila. Što je bilo veliko olakšanje. Posvuda oko njih grad je gruvao i treskao kao na proslavi Nove godine u paklu. Iz blizine je dopirala halabuka -mahom automobilskih i protivprovalnih alarma - ali ulica je trenutno bila sablasno pusta. Sklonite se negde” rekao im je policajac Ulrih Ešland. Jednom vam se posrećilo. Možda neće dvaput.

Ali dve ulice istočno od knjižare Kolonijal buks i još ulicu dalje od Klejove ne baš rupe od hotela, ipak im se ponovo posreći. Još jedan luđak, ovaj put mladić od nekih dvadeset pet godina, čiji su mišići izgledali kao da su se oblikovali na skupim spravama za vežbanje, iskoči pred njih iz sporedne uličice i jurnu preko ulice. Preskoči prepreku od priljubljenih branika dvaju automobila zapcnjeno ispaljujući neprekidnu bujicu lave besmislenog govora. U svakoj ruci držao je po jednu automobilsku antenu i brzo njima kao bodežima probadao vazduh na svojoj smrtonosnoj putanji. Bio je nag osim para naizgled novih najk patika s drečavocrvenim znakom. Penis mu se klatio levodesno poput klatna starinskog sata. Stiže do pločnika preko puta i skrenu ulevo na zapad, nazad prema gradskom parku; ritam stezanja i opuštanja njegovih guzova bio je fantastičan prizor.

Tom Mekort grčevito zgrabi Kleja za mišicu i nastavi da je steže sve dok taj poslednji u nizu luđaka nije odmakao, pa polako popusti stisak.

“Da nas je video…” zausti on.

“Aha, ali nije”, reče Klej. Iznenada se oseti besmisleno srećnim. Znao je da će ga taj osećaj proći, ali na trenutak mu se razdragano prepusti. Osećao se poput čoveka kojem se u pokeru posrećila kenta u trenutku kad na stolu pred njim leži najveći ulog večeri.

“Žalim one koje će videti”, reče Tom.

“Žalim one koji će videti njega”, reče Klej.

“Dođi.”

7.

Vrata hotela Atlantik Avenju In behu zaključana.

Kleja to toliko iznenadi da je trenutak ostao da stoji i pokušava da okrene kvaku. Osećao je kako mu klizi kroz prste. Pokušavao je da shvati tu činjenicu: zaključana. Vrata njegovog hotela, a zaključana za njega.

Tom stade pored njega, nasloni čelo na staklo da priguši odsjaj, i zaviri unutra. Sa severa - sigurno Logan - začu se još jedna od onih čudovišnih eksplozija, i ovaj put Klej samo trepnu. Učinilo mu se da Tom Mekort uopšte nije reagovao. Tom je bio previše zaokupljen onim što je video.

“Mrtvac na podu”, objavi on konačno. “U uniformi je, ali izgleda prestar da bi bio liftboj.”

“Ali ne želim da mi neko nosi prtljag, do đavola”, reče Klej.

“Samo’želim gore, u sobu.”

Tom neobično i tiho frknu. Klej pomisli da će se čovečuljak možda ponovo rasplakati, ali tad shvati da je to bio prigušeni smeh.

Na jednom krilu dvostrukih staklenih vrata pisalo je ATLANTIK AVENJU IN a na drugom gnusna laž - NAJGOSPODSKIJA BOSTONSKA ADRESA. Tom pljesnu dlanom po staklu levog krila, između reči NAJGOSPODSKIJA BOSTONSKA ADRESA i niza nalepnica s logom kreditnih kartica.

Sad je i Klej zavirivao u hotel. Predvorje nije bilo veliko. Recepcija se nalazila s leve strane. Na desnoj su bila dva lifta. Na podu drečavocrveni tepih. Na njemu je ležao starac u uniformi, potrbuške, jedne noge na kauču; na turu mu je ležala uokvirena grafika s motivom jedrenjaka.

Klejova raspoloženost ispari. Kad je Tom počeo da bubnja po vratima šakom a ne samo dlanom, on položi ruku na Tomovu šaku.

“Ne trudi se”, reče on.

“Neće nas pustiti unutra, čak i da su živi i pri zdravoj pameti.” Razmisli o ovome i klimnu glavom.

“Naročito ako su pri zdravoj pameti.”

Tom ga pogleda začuđeno.

“Ne shvataš, zar ne?”

“Molim? Šta ne shvatam?”

“Stvari su se promenile. Ne mogu da nas ostave napolju.” On gurnu Klejovu ruku sa svoje, ali umesto da bubne šakom, ponovo nasloni čelo na staklo i povika. Klej pomisli kako ima prilično gromak glas za takvog čovečuljka.

“Hej! Vi unutra!”

Tajac. U predvorju se ništa ne promeni. Stari liftboj ostade mrtav sa slikom na turu.

“Hej, ako ste unutra, da ste otvorili vrata] Čovek koji je sa mnom gost je ovog hotela a ja sam njegov gosti Otvarajte ili ću dohvatiti kocku kaldrme i razbiti staklo! Čujete li me?”

“Kaldrma?” reče Klej. Prasnu u smeh.

“Zar si rekao kaldrma! Baš simpatično.” Nasmeja se još jače. Nije mogao da se suzdrži. A tad krajičkom oka na levoj strani primeti nekakav pokret. Okrenu se i malo niže od njih ugleda tinejdžerku. Gledala ih je izmučenim plavim očima izbeglice. Imala je na sebi belu haljinu, na čijoj je prednjoj strani bila velika fleka od krvi. Ispod nosa, na ustima i bradi imala je i skorene krvi. Osim krvavog nosa činilo se da nije povređena, i nije izgledala luda, samo šokirana. Šokirana gotovo na smrt.

“Dobro si?” upita Klej. Zakorači prema njoj, a ona ustuknu jedan korak. S obzirom na okolnosti nije joj mogao zameriti. Klej stade pa podiže ruku poput saobraćajca: Ostani gde si.

Tom se okrenu i pogleda samo trenutak pa ponovo poče da lupa po vratima, ovaj put dovoljno jako da staklo zazveči u-starom drvenom okviru i da njegov odraz zadrhti.

“Poslednja šansa, a onda ulazimo!”

Klej se okrenu i zausti da mu kaže da tim svojim zapovedničkim preseravanjem ništa neće postići, ne danas, a onda se iza recepcije polako podiže ćelava glava. Kao da izranja periskop. Klej prepozna tu glavu i pre nego što se podigla; pripadala je recepcioneru koji ga je juče upisao u knjigu gostiju i overio mu karticu za parking ulicu dalje od hotela, isti recepcioner koji mu je jutros rekao kako da stigne do hotela Kopli Skver.

Na trenutak je oklevao iza recepcije pa Klej podiže ključ svoje sobe na kojem je visio zeleni plastični pnvczak Atlantik Avenju Ina. A tad Klej podiže i svoju mapu, misleći da bi službenik mogao da je prepozna.

Možda i jeste. Verovatnije je naprosto zaključio da nema izbora. Ovako ili onako, on podiže poklopac prolaza u dnu recepcije i brzo priđe vratima, zaobišavši leš u širokom luku. Klej Ridel beše siguran da prvi put u životu ima priliku da vidi nešto što bi se moglo nazvati zastajkujuće trčkaranje. Kad je hotelski službenik stigao do vrata, pogleda u Kleja pa u Toma, pa ponovo u Kleja. Iako ga ono što je video nije posebno osokolilo, iz jednog džepa izvadi svežanj ključeva, brzo prebra po njima, nađe jedan ključ i posluži se njime sa svoje strane vrata. Kad se Tom mašio kvake, ćelavi službenik podiže ruku slično kako je Klej podigao ruku prema krvlju umrljanoj devojci iza njih. Recepcioner nađe drugi ključ, gurnu ga u drugu bravu i otvori vrata.

“Uđite”, reče on.

“Požurite.” Ugleda devojku koja je neodlučno stajala malo dalje i gledala.

“Ali ne i ona.”

“Da, i ona”, reče Klej.

“Dođi, dušo.” Ali ona ne priđe, i kad je Klej zakoračio prema njoj, ona se okrenu na peti i dade u trk. Donji deo njene haljine zavijori se za njom.

8.

“Mogla bi umreti tamo napolju”, reče Klej.

“To nije moj problem”, reče recepcioner.

“Ulazite li ili ne ulazite, gospodine Ridle?” Govorio je bostonski, ne radničkojužnjačkim jezikom na kakav je Klej uglavnom bio naviknut u Mejnu, gde kao da se svaka treća osoba doselila iz Masačusetsa, nego afcktiranim govorom osobe koja žali što nije Britanac.

“Zovem se Ridel.” Ući će on, naravno, nema toga čime bi ga ovaj čova mogao sprečiti da uđe sad kad su vrata otvorena, ali ostade da stoji još trenutak na pločniku i’gleda za devojkom.

“Hajde”, tiho će Tom.

“Ništa se tu ne može učiniti.”

I bio je u pravu. Ništa se ne može učiniti. U tome je celi problem. Klej ude u hotel za Tomom i recepcioner ponovo zaključa dve brave na vratima hotela Atlantik Avenju In, kao da je to dovoljno da ih sačuva od haosa na ulicama.

9.

“To je bio Frenklin”, reče recepcioner dok ih je vodio oko uniformisanog čoveka koji je potrbuške ležao na podu.

Izgleda prestaro za liftboja, bio je rekao Tom vireći kroz staklo, i Klej pomisli to isto. Sitnog rasta, bujne bele kose. Nažalost po njega, glava na kojoj ta kosa verovatno i dalje raste (kosa i nokti poslednji saznaju za tužnu vest, negde je pročitao nešto u tom smislu) bila je naherena pod užasno čudnim uglom, poput glave obešenog čoveka.

“Radio je u hotelu trideset pet godina što bi, siguran sam, rekao svakom gostu koji se ikad prijavio. A većini i dvaput.”

Taj njegov ukočeni govor pomalo je Kleju išao na njegove već načete živce. Da je reč o prdežu, zazvučao bi poput navijačke trubice u koju je dunuo klinac astmatičar.

“Neki čovek je izašao iz lifta”, reče recepcioner ponovo se posluživši poklopcem prolaza da zađe iza recepcije. Iza nje se očigledno osećao kao kod kuće. Osvetli ga plafonska svetiljka i Klej primeti da je jako bled.

“Jedan od poludelih. Frenklin je imao peh da je stajao tačno ispred vrata…”

“Pretpostavljam da vam nije palo na pamet da mu barem pomerite tu usranu sliku s dupeta”, reče Klej. Sagnu se, podignu reprodukciju i stavi je na kauč. Pri tomjmrnu stopalo mrtvog liftboja s ukrasnog jastučića gde je počivalo. Covekova noga u padu proizvede Kleju jako dobro poznat zvuk. U mnogim stripovima prikazao ga je kao TUP.

“Čovek iz lifta udario ga je šakom samo jedanput”, reče recepcioner.

“Odbacilo je sirotog Frenklina sve do zida. Mislim da je od tog udarca slomio vrat. U svakom slučaju, slika je pala kad je Frenklin udario o zid.”

Po recepcionerovom mišljenju, to kao da je sve opravdavalo.

“A šta je s čovekom koji ga je’udario?” upita Tom. “S luđakom? Gde je otišao?”’

“Napolje”, reče recepcioner.

“Tad sam zaključio da bi bilo mnogo pametnije da zaključam vrata. Nakon što je on izašao.” On ih pogleda s mešavinom zebnje i prostačke, jadne i gramzive znatiželje koja se Kleju neobično gadila.

“Šta se to napolju događal Koje je to razmere poprimilo?”

“Mislim da ste stekli prilično dobru sliku” reče Klej.

“Niste li zato zaključali vrata?”

“Da, ali…”

“Šta kažu na televiziji?” upita Tom.

“Ništa. Kablovska je prestala da radi…” On pogleda na svoj sat.

“Ima već pola sata.”

“A radio?”

Recepcioner uvredeno pogleda u Kleja kao da poručuje Sigurno se šalice. Klej pomisli da bi tip mogao napisati knjigu Kako postati omražen u tri koraka.

“Radio u ovom hotelu? U bilo kojem hotelu u centru grada? Sigurno se šalite.”

S ulice se začuo piskutavi prestrašen jauk. Ona devojka u krvavoj beloj haljini ponovo se pojavi na vratima i poče dlanom da lupa po njima, osvrćući se preko ramena. Klej požuri da joj priskoči u pomoć.

“Ali ponovo ih je zaključao, zar se ne sećaš?” doviknu mu Tom.

Klej se nije toga setio. Okrenu se prema recepcioneru.

“Otključajte vrata.”

“Ne”, reče recepcioner i čvrsto prekrsti ruke na svom uskom grudnom košu kako bi odlučno pokazao da namerava da se usprotivi toj hameri. Devojka u beloj haljini ponovo pogleda preko ramena i jače zalupa. Njeno krvlju išarano lice bilo je zategnuto od straha.

Klej isuka onaj mesarski nož iz kaiša. Gotovo je zaboravio na njega i pomalo se zaprepasti time kako ga se brzo - prirodno - prisetio.

“Otvori vrata, govnaru”, reče recepcioneru, “ili te koljem.”

10.

“Nema vremena!” dreknu Tom i dohvati jednu od lažnih antiknih stolica visokog naslona koje su stajale pored troseda. Tom uperi nogare stolice prema vratima i krenu u juriš na njih.

Devojka ga ugleda pa ustuknu i savi se, podigavši obe ruke da zaštiti lice. U istom trenutku ispred vrata pojavi se njen progonitelj. Beše to građevinac kojem je stomačina zatezala žutu majicu, a masni prosedi konjski repić poskakivao na leđima.

Nogari stolice udariše o stakla dvokrilnih vrata; levi nogari razbiše staklo na kojem je pisalo ATLANTIK AVENJU IN a desni ono na kojem je pisalo NAJGOSPODSKIJA BOSTONSKA ADRESA.

Desni nogari zabodoše se u mesnato i u žuto obloženo levo rame, upravo kad je ščepao devojku za vrat. Donji deo sedišta stolice zaglavi se u čvrstom spoju vratnih krila i Tom Mekort se ošamućeno zatetura unazad.

Fizikalac je urlao nešto na onom nemuštom jeziku, a krv poče da mu curi niz pegavu kožu levog bicepsa. Devojka uspe da mu se istrgne iz stiska, ali joj se stopala sapletoše i ona se opruzi koliko je duga i široka delimično po pločniku a delimično po slivniku uz ivicu pločnika. Zavapi od bola i straha.

Klej je stajao uokviren jednim smrskanim krilom a da se nije sećao da je prešao preko predvorja, i samo nejasno da je iščupao zaglavljenu stolicu.

“Hej, šupku!” viknu i donekle ga osokoli kad snagatorova bujica besmislica na trenutak presuši i on stade kao ukopan.

“Da, tebi govorim!” dreknu Klej. A onda doda jedino čega je uspeo da se seti: “Nije mogao da mi se digne na tvoju mamu pa sam je pojebao prstom! “

Ljudeskara od manijaka u žutoj majici povika nešto što Kleja sablasno podseti na ono što je poslovna žena viknula pre svoje pogibije - sablasno slično rasti - i strelovito se okrenu prema zgradi koja je iznenada dobila zube i glas i napala ga. Sta god da je video, sigurno to nije bio smrknuti, oznojeni muškarac s nožem u ruci koji se naginje kroz pravougaoni okvir koji je donedavno uokvirivao staklo, jer Klej uopšte nije morao da ga napadne. Čovek u žutoj majici naskoči na štrčeću oštricu mesarskog noža. Švedski čelik glatko skliznu u njegov otromboljeni i suncem opaljeni podvaljak i šiknu crveni mlaz koji zali Klejovu ruku. Krv je bila zapanjujuće vruća - gotovo poput sveže natočene šoljice kafe - pa se Klej morao odupreti želji da se odmakne. Umesto toga, gurnu nož još dublje i naposletku oseti da je ovaj naišao na otpor. Na trenutak zastade, ali ta stvarčica nije imala mane: probi hrskavicu a zatim i Ijudeskarin zatiljak. Grdosija poče da pada prema napred -Klej nije mogao da ga pridrži jednom rukom, nema teorije, tip je imao najmanje sto trideset kila, a možda i sto četrdeset - i na trenutak osta da stoji podbočen vratima, poput pijanca navaljenog na stub ulične rasvete. Smeđe oči iskočile su mu navrh glave, od nikotina pegavi jezik isplazio mu se iz ugla usta, iz vrata mu je šikljala krv. A tad ga izdađoše kolena i on se skljoka. Sve vreme Klej nije ispuštao dršku noža i začudi se kako ga je na kraju lako izvadio. Mnogo lakše nego iz kože i čvrstog kartona mape.

Nakon što je luđak pao,. Klej ponovo ugleda devojku: jednim kolenom klečala je na pločniku a drugim na slivniku i vrištala kroz zavesu kose koja joj se spustila preko lica.

“Dušo”, reče on.

“Nemoj.” Ali ona nastavi da vrišti.

11.

Zvala se Alis Maksvel. Toliko je uspela da im kaže. A uspela je da im ispriča i da su ona i njena majka doputovale vozom u Boston - iz Boksforda, reče ona - u šoping, što bi često činile sredom, “kratkim danom” u školi koju je pohađala. Reče da su sišle s voza na Južnoj stanici i sele u taksi. Taksista je nosio plavi turban. Reče da je taj plavi turban poslednje čega se seća pre nego što je ćelavi recepcioner najzad otključao razbijena dvokrilna vrata hotela Atlantik Avenju In i pustio je unutra.

Po tome kako je počela da se trese kad ju je Tom Mekort upitao jesu li ona ili njena majka ponele mobilni telefon, Kleju se činilo da se ona seća mnogo više od toga. Tvrdila je da se ne seća, ali Klej je bio siguran da je jedna od njih ponela telefon - a možda i obe. Ovih dana kao da svi nose mobilne telefone. Klej je samo izuzetak koji potvrđuje pravilo. A Tom možda duguje život svom mačku koji mu je srušio telefon s kuhinjske radne ploče.

Porazgovarali su s Alis (razgovor se odvijao mahom tako da je Klej postavljao pitanja a devojka sedela i nemo zurila u svoja oguljena kolena i povremeno odmahivala glavom) u hotelskom predvorju. Klej i Tom odvukli su Frenklinovo telo iza recepcije, oglušivši se na glasni i bizarni protest ćelavog recepcionera da će se tamo samo “spoticati o njega”. Recepcioner, koji je rekao da se zove gospođin Rikardi, u međuvremenu se povukao u svoju kancelariju. Klej je pošao za njim tek toliko da se uveri da je gospodin Rikardi govorio istinu kad je rekao da televizor ne radi, a potom ga tamo ostavio. Šeron Ridel bi rekla da gospodin Rikardi čami u svom šatoru.

No gospodin Rikardi nije mogao dopustiti da Klej ode neispraćen zajedljivom primedbom.

“Sad smo prepušteni spoljnom svetu”, ogorčeno će on.

“Nadam se da smatrate da ste time nešto postigli.”

“Gospodine Rikardi”, reče Klej najstrpljivije stoje mogao.

“Video sam kako se pre sat vremena na drugoj strani gradskog parka srušio avion pri pokušaju sletanja. Gini se da na Loganu to pokušavaju i drugi avioni, i to veliki. Možda se čak i zaleću poput kamikaza u terminale. U centru grada odjekuju eksplozije. Rekao bih da je danas popodne cei i Boston izložen na milost i nemilost spoljnom svetu.”

Kao potvrda toj njegovoj tvrdnji, iznad njihovih glava začu se teški potmuli udar. Gospodin Rikardi i ne podiže pogled već samo mahnu rukom prema Kleju kao da ga otpušta. Budući da nije bilo televizora u koji bi gledao, sedeo je u svojoj stolici i mrgodno gledao u zid.

12.

Klej i Tom odgurali su dve lažne antikne stolice do vrata gde su njihovi visoki nasloni prilično delotvorno ispunili okvire nekad staklenih vrata. Klej je bio siguran da zaključavanje hotela pruža tek slabu ili naprosto lažnu sigurnost, ali smatrao je da ne bi bilo zgorega sakriti se od pogleda, i Tom se složi. Nakon što su namestili stolice, spustiše tendu iznad zastakljenog zida hotelskog predvorja. To poprilično zamrači prostoriju i blcde zatvorske rešetke senki počeše da šaraju po crvenom tepihu.

Nakon što se pobrinuo za to, i nakon što je Alis Maksvel ispričala svoju skraćenu priču, Klej najzad ode do telefona iza recepcije. Pogleda na sat. Bilo je 16:22, savršeno logično doba dana,vsamo što uobičajeno shvatanje vremena kao da je bilo poništeno. Činilo mu se da je prošlo nekoliko sati od trenutka kad je video kako je onaj čovek ugrizao psa u parku. A opet, kao da se to upravo dogodilo. Ali vreme ipak postoji, barem ono koje ljudi mere, i u Kent Pondu Seron se dosad već sigurno vratila u kuću koju je on još smatrao svojim domom. Treba da razgovara s njom. Da vidi je li dobro, a i da joj kaže da je i on dobro, ali to nije bilo ono najvažnije. Najvažnije je bilo uveriti se da je Džoni živ i zdrav, ali postoji nešto važnije čak i od toga. Zapravo od životne važnosti.

On nema mobilni telefon a nema ga ni Seron, u to je bio gotovo uveren. Možda ga je kupila nakon što su u aprilu počeli da žive odvojeno, ali još žive u istom gradu, viđa je skoro svakodnevno i čini mu se da bi znao da je ona u međuvremenu nabavila mobilni telefon. Kao prvo, dala bi mu svoj broj, zar ne? Tako je. Ali…

Ali Džoni ima mobilni telefon-. Mali Džoni-Dži, koji više i nije tako mali, dvanaest godina nije tako malo, a za svoj prošli rođendan poželeo je mobilni telefon. Crveni telefon koji kad neko nazove svira temu iz njemu najdraže televizijske emisije. Naravno, bilo mu je strogo zabranjeno da ga uključi pa čak i izvadi iz ranca dok bi bio u školi, ali škola se završila. Zapravo, Klej i Seron nagovarali su ga da nabavi mobilni telefon delimično i zbog njihovog odvojenog života. U slučaju da mu hitno zatreba ili da mu se dogodi kakav peh, na primer da zakasni na školski autobus. Klej je sad mogao polagati nadu jedino u to što mu je Šeron rekla da u poslednje vreme kad zaviri u Džonijevu sobu najčešće ugleda kako mu telefon leži zaboravljen na stolu ili na prozorskoj dasci pokraj kreveta, nepriključen na punjač i prazan.

Ipak mu je pomisao na Džonijev crveni mobilni telefon kuckala u glavi poput tempirane bombe.

Klej položi ruku na fiksni telefon na hotelskoj recepciji no odmah je povuče. Napolju je još nešto grunulo, ali ovaj put u daljini, onako kako zvuči eksplozija topovske granate kad si u dubokoj pozadini.

Nemoj se tome nadati, pomisli on. Nemoj se ni nadati da postoji pozadina.

On pogleda na drugu stranu predvorja: Tom je čučao pokraj Alis koja je sedela na trosedu. Nešto joj je tiho govorio, nežno je držao za jednu mokasinu i gledao je u lice. To je dobro. Tom je dobar. Klej je svakim trenutkom bio sve zadovoljniji što je naleteo na Toma Mekorta… ili što je Tom Mekort naleteo na njega.

Fiksne linije su verovatno u redu. Pitanje je samo je li verovatno dovoljno. Ima ženu za koju je na neki način on još odgovoran, a što se tiče njegovog sina tu je odgovoran sto posto. Bilo je opasno i pomisliti na Džonija. Svaki put kad bi mu se misli okrenule dečaku, Klej bi u glavi osetio pacova panike koji bi svakog časa mogao da se oslobodi nejakog kaveza u kojem je zarobljen i svojim oštrim zubićima počne da grize sve što mu se nađe na dohvatu. Kad bi nekako mogao da se uveri da su Džoni i Šeron dobro, uspeo bi da zadrži pacova u kavezu i planira sledeći potez. Ali ako učini nekakvu glupost, neće moći nikome da pomogne. Zapravo, samo bi ovim ovde ljudima otežao situaciju. Klej razmisli malo o tome pa pozva recepcionera.

Kad se iz kancelarije niko ne oglasi, on ponovo pozva. Kad ni tad nije bilo odgovora, Klej reče: “Gospodine Rikardi, znam da me čujete. Budem li morao da vas dovlačim iz kancelarije, iznerviraćete me. Možda toliko da ću početi razmišljati o opciji da vas izbacim na ulicu.”

“Ne možete to da učinite”, gospodin Rikardi reče tonom kisele poučnosti.

“Vi ste gost hotela.”

Klej je bio na ivici da ponovi ono što mu je Tom rekao dok su još bili ispred hotela - stvari sn se promenile. Ali zbog nečeg zadrža jezik za zubima.

“Šta je?” naposletku će gospodin Rikardi kiselije no ikad. Iznad njihovih glava začu se glasniji potmuli udarac, kao da je neko prevrnuo težak komad nameštaja. Možda komodu. Ovaj put i devojka podiže pogled. Kleju se učini da je začuo prigušen povik - a možda i bolan jauk - ali ako je i bilo tako, prestalo je. Šta je na drugom spratu? Nije restoran, jer se seća da su mu kad se prijavio u hotel rekli (posebno mu je to saopštio gospodin Rikardi) da hotel nema restoran, ali da je Metropoliten kaje odmah do hotela. Dvorane za sastanke, pomisli on. Prilično sam siguran da su to dvorane za sastanke indijanskih naziva.

“Šta je?” ponovi gospodin Rikardi još mrzovoljnije.

“Jeste li pokušali nekog da nazovete nakon što je sve ovo počelo da se događa?”

“Pa naravno.” reče gospodin Rikardi. Stade na vrata koja su delila kancelariju i prostor iza recepcije i njegove fioke, sigurnosne monitore i bateriju kompjutera. Ogorčeno pogleda u Kleja.

“Protivpožarni alarmi su se uključili - isključio sam njih, Doris je rekla da se na drugom spratu zapalila korpa za smeće - i nazvao sam vatrogasce da im kažem da ne moraju dolaziti. Linija je bila zauzeta! Zauzeta, možete li to da zamislite!”

“Sigurno ste se jako iznervirali”, reče Tom.

Gospodin Rikardi kao da se prvi put malo odobrovoljio.

“Nazvao sam i policiju kad je situacija napolju… ovaj… krenula nizbrdo.”

“Da”, reče Klej. Može se to i tako opisati - krenula nizbrdo.

“I je li vam se iko javio?”

“Neki čovek mi je rekao da moram osloboditi liniju i spustio mi slušalicu”, reče gospodin Rikardi. Ogorčenost mu se ponovo uvlačila u glas.

“Kad sam ponovo nazvao - nakon što je onaj luđak banuo iz lifta i ubio Frenklina - javila se neka žena. Rekla je…” Glas gospodina Rikardija poče da podrhtava i Klej ugleda kako niz uske useke koji su obrubljivali Rikardijev nos počinju da se kotrljaju prve suze.

“…Rekla..”

“Šta?” Upita Tom tim istim tonom blagog razumevanja.

“Šta je rekla, gospodine Rikardi?”

“Rekla je da ja, ako je Frenklin mrtav a ubica pobegao, nemam problema. Savetovala mi je da se zaključam. Takođe mi je rekla da pozovem hotelske liftove u prizemlje i isključim ih, što sam i učinio.”

Klej i Tom se pogledaše kao da žele da kažu: Dobra ideja. Kleju se iznenada ukaza živopisan prizor insekata uhvaćenih u zamku između zatvorenog prozora i zaštitne mrežice; besomučno zuje, ali ne mogu da nađu izlaz. Ta je slika imala nekakve veze s muklim udarcima koji su se čuli iznad njih. Nakratko se upita koliko će vremena trebati udaraču ili udaračima da nađu stepenište.

“A onda mi je i ona spustila slušalicu. Nakon toga, nazvao sam svoju ženu u Milton.”

“Znači, s njom ste razgovarali”, reče Klej u želji da proveri je li dobro shvatio.

“Bila je jako preplašena. Zamolila me da dođem kući. Rekao sam joj da su mi preporučili da ostanem u hotelu i zaključam vrata. Da mi je to savetovala policija. Rekao sam joj da i ona učini isto. Da se zaključa i… ovaj… pritaji. Preklinjala me da dođem kući. Rekla je da su se s ulice čuli pucnji a iz sporedne ulice i eksplozija. Rekla je da je videla kako kroz dvorište kuće Benzikovih trči nag muškarac. Benzikovi su naši prvi susedi.”

“Da”, blago će Tom. Čak i utešno. Klej ne reče ništa. Malo se stideo toga kako se naljutio na gospodina Rikardija, ali i Tom se bio rasrdio.

“Rekla je da joj se čini da je taj golać možda - možda, rekla je možda - nosio telo… ovaj… golog deteta. Ali je to možda bila samo lutka. Ponovo je počela da me preklinje da odem iz hotela i vratim se kući.”

Klej je saznao šta je želeo. Fiksne linije su sigurne. Gospodin Rikardi je u šoku, ali ne i lud. Klej položi ruku na telefon, ali gospodin Rikardi rukom poklopi Klejovu pre nego što je Klej uspeo da podigne slušalicu. Prsti gospodina Rikardija bili su dugački, bledi i vrlo hladni. Gospodin Rikardi nije rekao sve stoje imao da kaže. Gospodin Rikardi se zahuktao.

“Rekla mi je da sam prpadžija i spustila slušalicu. Znam da se naljutila na mene, i naravno shvatam i zašto. Ali iz policije su mi rekli da se zaključam i ne mičem se. Da se klonim izlaska na ulicu. Policija. Službeni organi reda.”

Klej klimnu glavom.

“Organi reda, naravno.”

“Jeste li došli podzemnom?” upita gospodin Rikardi.

“Ja uvek idem podzemnom. Stanica je nedaleko od hotela. Pri ruci.”

“Danas popodne ne bi bilo pri ruci”, reče Tom.

“Nakon onoga šta smo malopre videli, ne bi otišao dole ni za opkladu.”

Gospodin Rikardi pogleda u Kleja sa žalosnom ljubaznošću.

“Šta sam vam rekao!”

Klej ponovo klimnu glavom.

“Sigurniji ste ovde”, reče on premda je znao da mora stići svojoj kući i pobrinuti se za sina. Naravno i za Šeron, ali prvo za sina. Znao je da neće dopustiti da ga išta spreči u tom naumu osim nečeg neizbežnog. Bilo je to poput tega u njegovoj glavi koji mu je mutio vid.

“Mnogo sigurniji.” Potom podiže slušalicu i pritisnu 9 za izlaznu liniju. Nije bio siguran da će je dobiti, ali ipak jeste. Pritisnu 1, pa 207, pozivni broj za državu Mejn, a potom 692, pozivni za-Kent Pond i okolna mesta. Ukuca tri od posleđnja četiri broja - skoro da je uspostavio vezu s kućom koju je još smatrao domom - kad začu karakteristična tri piska prekida veze. Zatim se začuo snimljeni ženski glas.

“Trenutno su sve linije zauzete. Molim vas, nazovite kasnije.”

Odmah potom začu se ton slobodne linije kad neki automatski aparat prekinu njegovu vezu s Mejnom… ako je onaj robotski glas došao odande. Klej pusti da mu slušalica padne u visini ramena, kao da je silno otežala. A potom je spusti u ležište.

13.

Tom mu reče da je ludost to što želi da ode.

Kao prvo, istakao je, prilično su sigurni ovde u hotelu, posebno s obzirom na to da su liftovi u prizemlju isključeni a pristup u predvorje sa stepeništa blokiran. Blokirali su ga tako da su kutije i kovčege iz sobe za prtljag naslagali ispred vrata na kraju kratkog hodnika s druge strane lifta. I da neko natprosečne snage navali na ta vrata s druge strane, uspeo bi samo da pomeri hrpu do suprotnog zida i načiniti prolaz širine petnaestak centimetara. Sto nije dovoljno da se provuče.

Kao drugo, haos u gradu izvan njihovog malog skloništa kao da se pojačavao: neprekidna larma raznoraznih alarma, vika i vriska, grmeći motori, a ponekad i oštar miris dima koji bi sa sobom doneo i paniku, premda hladni povetarac koji je duvao tog dana kao da je najgore od toga oduvavao od njih. Zasad, pomisli Klej, ali to ne reče naglas, barem ne još - nije želeo da dodatno preplaši devojku. Eksplozije najčešće nisu bile pojedinačne nego mahovite. Jedna je odjeknula tako blizu da su se oni svi zgurili, uvereni da će prednji prozor pući. Nije, ali su nakon toga prešli u privatnu kancelariju gospodina Rikardija.

Treći argument u prilog Tomovom zaključku da je Klej lud što i pomišlja na odlazak iz kakvetakve sigurnosti hotela bio je što je već prošlo pet sati. Danje na izmaku. Bila bi ludost pokušati otići iz Bostona noću.

“Baci pogled napolje”, reče on i rukom pokaza u prozorčić kancelarije gospodina Rikardija s pogledom na Eseksovu ulicu. Ulica je bila zakrčena napuštenim automobilima. A videlo se i najmanje jedno telo, i to devojke u farmerkama i majici Red soksa. Ležala je potrbuške na pločniku, raširenih ruku kao da je umrla pokušavajući da pliva. Na njenoj majici pisalo je VARITEK².

“Misliš li da ćeš se odvesti automobilom? Jer ako to misliš, pogledaj malo bolje.”

“U pravu je”, reče gospodin Rikardi. Sedeo je za svojim kancelarijskim stolom ruku ponovo prekrštenih na svom uskom grudnom košu: bio je portret turobnosti.

“Parkirani ste u garaži u Tamvortovoj. Sumnjam da biste uspeli i ključeve da podignete.”

Klej, koji je već odustao od svog automobila kao od izgubljenog slučaja, zausti da kaže da ne namerava da ide automobilom (barem ne u početku), kad iznad glave začuše još jedan potmuli udarac, tako jak da je plafon zadrhtao. Udarac je propraćen jedva čujnim, ali raspoznatljivim treperavim zveketom razbijenog stakla. Alis Maksvel, koja je sedela u stolici s druge strane stola gospodina Rikardija, nervozno pogleda u plafon a potom kao da se još više snuždi.

“Šta je tamo gore?” upita Tom.

“Tačno iznad nas je Irokeška dvorana”, odgovori gospodin Rikardi.

“Najveća od naše tri dvorane za sastanke, a u njoj i držimo sav pribor - stolice, stolove, audiovizuelnu opremu”, reče pa zaćuta.

“Premda nemamo restoran, u toj dvorani priređujemo zakuske ako gosti zatraže takvu uslugu. Taj posiednji udarac…”

Nije uspeo da dovrši rečenicu. Što se Kleja tiče, nije ni morao. Posiednji potmuli udarac bio je posledica toga što je neko prevrnuo kolica krcata čašama i tanjirima na pod Irokeške dvorane, gde je neki raspomamljeni luđak koji gore mahnita već prevrnuo mnoga kolica i stolove. Zuji na spratu poput insekta uhvaćenog u zamku između prozora i zaštitne mrežice, bez dovoljno pameti da pronađe izlaz, pa može samo trčati i razbijati.

Alis progovori prvi put nakon gotovo pola sata, i to prvi put nakon što su nabasali na nju, sama od sebe.

“Pomenuli ste nekakvu Doris.”

“Doris Gutijerez.” Gospodin Rikardi je klimao glavom.

“Glavna domaćica. Izvrsna radnica. Verovatno moja najbolja. Posiednji put kad sam se s njom čuo bila je na drugom spratu.”

“Je li imala…?” Alis je odbijala da izgovori tu reč. Umesto toga načini pokret Kleju poznat gotovo koliko i kažiprst položen na usta koji poručuje PST! Alis desnu ruku podiže na obraz, palac položi na uvo a mali prst ispred usta.

“Ne” reče gospodin Rikardi gotovo vedro.

“Zaposleni moraju da ih ostave u svojim garderobnim ormarićima dok su na poslu. Jedno kršenje tog pravila, i dobiju opomenu. Za dva mogu dobiti otkaz. To im kažem kad ih primam.” On napola slegnu jednim mršavim ramenom.

“Politika uprave, a ne moja.”

“Da li bi ona otišla na sprat da istraži kakvi su to zvukovi?” upita Alis,

“Moguće je”, reče gospodin Rikardi.

“Ali ne mogu da znam. Jedino znam da se nisam čuo s njom nakon što mi je javila da je ugasila onu vatru u korpi, a nije se javila ni na pejdžer. A dvaput sam je pozvao.”

Klej nije želeo naglas i neuvijeno da kažeš Vidite, ni ovde nije sigurno; zato pogleda pored Alis u Toma, pokušavajući da mu očima prenese poruku u osnovnim crtama.

Tom reče: “Šta mislite, koliko je ljudi još gore?”

“Stvarno ne bih znao.”

“Otprilike?”

“Ne mnogo. Od osoblja verovatno samo Doris. Dnevna smena odlazi u tri, a noćna dolazi tek u šest.” Gospodin Rikardi čvrsto stisnu usta.

“Pokušaj štednje. Ne može se reći mera jer od toga nema nikakve vajde. A što se tiče gostiju…”

On se zamisli.

“Popodne je slaba posećenost, vrlo slaba. Jučerašnji gosti su se svi odjavili - sobe u hotelu moraju se isprazniti do podneva - a noćašnji gosti počeli bi da pristižu tek oko četiri sata, u normalnim okolnostima. Samo što današnji dan ni u kojem slučaju nije običan dan. Gosti koji u hotelu ođsednu nekoliko dana najčešće dolaze poslom. Kao što ste pretpostavljam došli i vi, gospodine Ridle.”

Klej klimnu glavom ne pokušavajući da ispravi Rikardija koji mu je ponovo pogrešno izgovorio prezime.

“U rano popodne, poslovni ljudi su negde napolju za poslom kojim su došli u Boston. Pa tako plandujemo po hotelu.”

Kao da želi da ospori tu njegovu tvrdnju, iznad njihovih glava začu se još jedan potmuli udarac, pa ponovo zvuk razbijenog stakla i jedva čujno divlje rezanje. Oni svi pogledaše u plafon.

“Kleje, slušaj”, reče Tom.

“Pronađe li taj tip gore stepenište… Ne znam mogu li ti ljudi da misle, ali…”

“Sudeći po onome što smo videli na ulici”, reče Klej, “možda je pogrešno čak i zvati ih ljudima. Meni se čini da taj tip gore više liči na insekta uhvaćenog između prozora i zaštitne mrežice. Insekt uhvaćen u tu zamku može naći izlaz - nađe li rupu - kao što bi i tip gore mogao naći stepenište, ali ako i nađe, mislim da će nabasati na njih pukim slučajem.”

“A nakon što siđe i shvati da su vrata od predvorja blokirana, izaći će kroz požarna vrata u sporednu uličicu”, reče gospodin Rikardi tonom koji je za njega bio živahan.

“Čućemo alarm - namešten je tako da zazvoni kad neko gurne prečku - i znaćemo da je otišao. Jedan luđak manje na vratu.”

Negde južno od njih nešto krupno odlete u vazduh i oni se svi trgnuše. Klej pomisli kako sad zna kako je bilo živeti u Bejrutu 1980-ih.

“Pokušavam da vam objasnim svoje viđenje situacije” reče on strpljivo.

“Mislim da ne pokušavaš” reče Tom.

“Otići ćeš ovako ili onako jer si zabrinut za ženu i sina. Pokušavaš da nas uveriš jer ti je potrebno društvo.”

Klej nemoćno frknu.

“Naravno da želim društvo, ali ne pokušavam zato da vas nagovorim da pođete sa mnom. Miris dima je sve jači, a kad ste posiednji put čuli bilo kakvu sirenu?”

Niko od njih ne odgovori.

“Nisam ni ja”, reče Klej.

“Mislim da se stanje u Bostonu neće popraviti, barem ne neko vreme. Biće sve gore. Ako su sve ovo zaista skrivili mobilni telefoni…”

“Pokušala je da pošalje poruku tati”, reče Alis. Govorila je brzo, kao da želi da bude sigurna kako će uspeti sve da kaže pre nego što je pamćenje izda.

“Samo je htela da ga podseti da podigne odeću sa hemijskog čišćenja jer joj je bila potrebna žuta vunena haljina za poslovni sastanak a meni rezervni dres za subotnju utakmicu u gostima. To je bilo u taksiju. A onda smo se sudarili! Ona je počela da davi taksistu, ugrizla ga je, pao mu je turban s glave, na obrazu je imao krvi i sudarili smo se!”

Alis pogleda u njihova tri netremice zagledana lica pa zari lice u ruke i poče da jeca. Tom krenu da je uteši, ali gospodin Rikardi iznenadi Kleja jer zaobiđe svoj sto i obgrli devojku poput lule tankom rukom pre nego što je Tom uspeo da stigne do nje.

“No, no”, reče on.

“Siguran sam da je sve to bio nesporazum, mlada damo.”

Alis ga pogleda razrogačenih očiju i užarenog pogleda.

“Nesporazum?” Pokaza u skoreni trag krvi na svojoj haljini.

“Izgleda li ovo kao nesporazum? Upotrebila sam karate udarce koje sam naučila na časovima samoodbrane koje sam pohađala u srednjoj školi. Karateom protiv vlastite majke! Mislim da sam joj slomila nos… sigurna sam…” Alis je brzo mahala glavom. Kosa joj je letela na sve strane.

“A opet, da nisam uspela da napipam kvaku iza leđa i otvorim vrata…”

“Ona bi te ubila”, činjenično će Klej.

“Ona bi me ubila”, šapatom potvrdi Alis.

“Nije znala ko sam. Moja vlastita majka.” Pogleda u Kleja pa u Toma.

“Sve je ovo zbog mobilnih telefona”, reče ona, i dalje šapatom.

“Zbog mobilnih telefona, i ničeg drugog.”

14.

“Pa koliko je tih prokletih stvarčica u Bostonu?” upita Klej.

“Kolika je pokrivenost tržišta?”

“S obzirom na veliki broj studenata, rekao bih da je vrlo visoka”, odgovori gospodin Rikardi. Ponovo je seo iza svog stola i izgledao malo življe. Možda zbog toga stoje utešio devojku, ili zato što mu se postavilo poslovno pitanje.

“Premda su se, naravno, raširili izvan kruga imućne omladine. Pre nekih mesecdva pročitao sam članak u časopisu Inc. u kojem se tvrdilo da je broj mobilnih telefona u današnjoj Kini, bez Tajvana, jednak broju stanovnika Amerike. Možete li to da zamislite?”

Klej nije želeo da zamisli to.

“U redu.” Tom je nevoljno klimao glavom.

“Shvatam na šta ciljate. Neko - nekakva teroristička grupa - ubaci virus u signale mobilne telefonije. Nazoveš li nekog ili neko nazove tebe, dobiješ nekakvu… šta?… nekakvu poruku koja deluje na podsvest, pretpostavljam… od koje poludiš. Zvuči kao naučna fantastika, ali pre petnaestdvadeset godina mobilni telefoni su u sadašnjem obliku za većinu ljudi verovatno takođe bili naučna fantastika.”

“Prilično sam uveren da je reč o nečemu takvom” reče Klej.

“A primiš dovoljnu dozu da te pošteno sjebe i kad samo slušaš tuđi razgovor.” Setio se Vile Tamne.

“Ali ono najpodmuklije u celoj toj stvari jeste to da kad ljudi vide kako sve oko njih odlazi do đavola…”

“Prvi poriv im je da se dohvate mobilnog telefona i pokušaju da saznaju šta je tome uzrok”, reče Tom.

“Aha”, reče Klej.

“Video sam kako ljudi rade upravo to.”

Tom ga pogleda tupo.

“I ja.”

“Ne znam kakve to ima veze s vašim odlaskom iz sigurnosti ovog hotela, posebno pred noć”, reče gospodin Rikardi.

Umesto odgovora začula se još jedna eksplozija, a potom još njih šest, odjek koji je slabio prema jugoistoku poput sve nečujnijih koraka nekog diva. Odozgo se začuo još jedan potmuli udarac i jedva čujni besni povik.

“Mislim da poludeli neće imati dovoljno pameti da odu iz grada kao što ni ovaj gore ne može da nađe stepenište” reče Klej.

Na trenutak pomisli da na Tomovom licu vidi šok, no tada shvati da je posredi nešto drugo. Čuđenje, možda. I tračak nade.

“O, Isuse”, reče on i pljusnu se po obrazu.

“Oni neće otići, nikad nisam pomislio na to.”

“I još nešto”, reče Alis. Grizla se za usnu i gledala u svoje ruke koje je nemirno kršila u obliku čvora. Prisili se da pogleda u Kleja.

“Zapravo, moglo bi da bude sigurnije poći nakon što padne mrak.”

“Zašto tako misliš, Alis?”

“Ako ne mogu da te vide - staneš li iza nečeg, sakriješ li se - gotovo istog trenutka zaborave na tebe.”

“Po čemu si to zaključila, dušo?” upita Tom.

“Jer sam se ja sakrila pred čovekom koji me progonio”, reče ona tiho.

“Onim u žutoj majici. Malo pre nego što sam ugledala vas. Sakrila sam se u nekoj sporednoj uličici. Iza jednog kontejnera? Bojala sam se jer sam pomislila da možda neću imati izlaza zađe li on u tu uličicu za mnom, ali jedino mi je to palo na pamet. Videla sam ga kako stoji na ulazu u uličicu, osvrće se, hoda ukrug - moj deda bi rekao da veze vrzino kolo brige - i isprva sam pomislila da se poigrava sa mnom, shvatate? Jer morao je videti da sam zašla u tu uličicu, odmicala sam mu samo par metara… tek par metara… gotovo dovoljno blizu da me ščepa…” Alis poče da drhti.

“Ali nakon što sam se zavukla tamo, kao da… ne znam…”

“Daleko od očiju, daleko od pameti”, reče Tom.

“Ali ako ti je bio za petama, zašto si prestala da trčiš?”

“Jer više nisam imala snage”, reče Alis.

“Nisam više mogla. Noge kao da su mi bile gumene, osećala sam se kao da ću se raspasti. Ali ispostavilo se da više nisam morala da trčim. Načinio je još nekoliko vrzinih kola brige, stalno onako luđački baljezgajući, a onda je naprosto otišao. Nisam mogla da poverujem. Mislila sam da pokušava da me nekakvom varkom namami da izađem… ali sam takode znala da je previše blesav za tako nešto.” Ona nakratko pogleda u Kleja pa ponovo u svoje ruke.

“Problem je bio u tome što sam ponovo nabasala na njega. Trebalo je da odmah ostanem s vama. Ponekad znam da budem prilično glupa.”

“Bojala si se…” zausti Klej a onda se istočno od njih začu najjača eksplozija, zaglušujući KA-BUM! od kojeg svi popadaše na pod i poklopiše rukama uši. Začuše kako je prednji prozor popucao.

“Moj… bože”, reče gospodin Rikardi. Zbog razrogačenih očiju ispod te njegove ćele Kleju je izgledao poput dobročinitelja sirote Eni, Dedija Varbaksa.

“To bi mogla biti ona nova Selova benzinska stanica u Nilandovoj ulici. Ona kojom se koriste svi taksiji i dak bouti. Čulo se baš iz tog smera.”

Klej nije imao pojma je li Rikardi u pravu, nije osećao miris zapaljenog benzina (barem ne još), ali njegov vizuelno obučeni mozak ugleda trougao gradskog betona kako plamti poput propanske buktinje na bledećem danu.

“Može li moderan grad da izgori?” upita on Toma.

“Većinom sagrađen od betona, metala i stakla? Može li izgoreti onako kako je Čikago izgoreo nakon što se 1871. godine krava gospode O’Liri ritnula i prevrnula fenjer?”

“To s prevrtanjem fenjera je samo urbana legenda”, reče Alis. Trljala je potiljak kao da joj preti jaka glavobolja.

“Tako je rekla gospoda Majers, na času američke istorije.”

“Naravno da bi mogao izgoreti”, reče Tom.

“Pogledaj samo šta se dogodilo sa zgradama Svetskog trgovinskog centra nakon što su se oni avioni zaleteli u njih.”

“Avioni puni kerozina”, važno napomenu gospodin Rikardi.

Kao da je ćelavi recepcioner nekom čarolijom prizvao miris zapaljenog benzina jer ovaj doplovi do njih nošen povetarcem kroz razbijene prozore predvorja i provuče se ispod vrata u kancelariju poput uroka.

“Čini se da ste tačno zaključili u vezi sa Selovom benzinskom stanicom”, reče Tom.

Gospodin Rikardi priđe vratima koja su delila njegovu kancelariju od hotelskog predvorja, otključa ih i otvori. Ono što je Klej video od predvorja već je izgledalo pusto, turobno i nekako nevažno. Gospodin Rikardi čujno omirisa vazduh, pa zatvori vrata i ponovo ih zaključa.

“Već se slabije oseća”, reče on.

“Pusti snovi”, reče Klej.

“Ili to ili vam se nos navikava na miris.”

“Mislim da bi Rikardi mogao biti u pravu”, reče Tom.

“Duva prilično jak zapadni vetar - što znači da se vazduh kreće prema okeanu - a ako je to što smo upravo čuli bila ta nova benzinska stanica koju su podigli na uglu Nilandove ulice i Vašingtonove avenije, pored klinike…”

“To je ta”, reče gospodin Rikardi. Licem mu se prevuče smrknuto zadovoljstvo.

“O, koliko se samo protestovalo protiv njene izgradnje! Ali biznismeni su to sredili, nego šta…”

Tom mu upade u reč: “Što znači daje vatra sad već zahvatila i bolnicu… naravno, zajedno sa svima koji su ostali u njoj…”

“Ne”, reče Alis, pa rukom poklopi usta.

“Mislim da da. A sledeći na redu je Vongov centar. Povetarac bi mogao da oslabi kad se sasvim smrači, ali ne oslabi li, sve istočno od autoputa Mas Pajk do deset sati pretvoriće se u prepečeni tost.”

“Mi smo zapadno”, istaknu gospodin Rikardi.

“Onda smo sigurni”, reče Klej.

“Barem od toga.” Ode do prozorčića Rikardijeve kancelarije, podignu se na prste i proviri u Eseksovu ulicu.^

“Šta vidite?” upita Alis.

“Vidite li ljude?”

“Ne… da. Jednog muškarca. Na drugoj strani ulice.”

“Jedan od luđaka?” upita ona.

“Ne mogu da odredim.” Ali mu se činilo da jeste. Po načinu na koji je trčao i trzavom načinu na koji je pogledavao preko ramena. U jednom trenutku, pre nego što je skrenuo u Linkolnovu, tip se skoro zaleteo u police ispred piljarnice. Mada ga Klej nije čuo, video je kako se čovekova usta pomeraju.

“Više ga ne vidim.”

“Više nema nikoga?” upita Tom.

“Ne zasad, ali ima dima”, reče Klej pa zaćuta.

“I čađi i pepela. Ne mogu reći koliko. Vetar ih kovitla.”

“U redu, mene si uverio”, reče Tom.

“Oduvek mi je trebalo mnogo da naučim, ali bih na kraju ipak naučio. Grad će izgoreti i u njemu će ostati jedino luđaci.”

“Mislim da je to tačno”, reče Klej. To se nije odnosilo samo na Boston, ali zasad je mogao misliti jedino na Boston. S vremenom će možda uspeti da proširi svoju perspektivu, ali tek nakon što se uveri da je Džoni siguran. Ili će mu možda velika slika uvek izmicati. Ipak on za život zarađuje crtajući male slike. Uprkos tome, sebičnjak koji je poput prilepka živeo u dnu njegovog mozga imao je vremena da pošalje jasnu misao u plavoj i tamnosedefnoj zlatnoj boji. Zastoje to moralo da se dogodi baš danas, od svih dana? Nakon što mi se najzad posrećilo?

“Narode, mogu li s vama ako idete?” upita Alis.

“Naravno”, reče Klej. Pogleda u recepcionera.

“Možete i vi s nama, gospodine Rikardi.”

“Ja ću ostati na svom radnom mestu”, reče gospodin Rikardi. Rekao je to ponosno, ali pre nego što je pogledao u stranu, Klej mu u očima primeti mučan izraz.

“Mislim da s obzirom na okolnosti nećete pasti u nemilost uprave budete li zaključali hotel i otišli”, reče Tom tim blagim tonom koji je Kleju već pomalo prirastao za srce.

“Ostaću na svom radnom mestu” ponovi on.

“Gospodin Doneli, šef dnevne smene, odneo je popodnevni depozit u banku i mene zadužio da čuvam hotel. Ako se on vrati, možda u tom slučaju…”

“Molim vas, gospodine Rikardi”, reče Alis.

“Nije pametno ostati ovde.”

Ali gospodin Rikardi, koji je ponovo prekrstio ruke na svojim uskim grudima, samo odmahnu glavom.

15.

Odmakli su jednu lažnu antiknu stolicu a gospodin Rikardi im otključa ulazna vrata. Klej pogleda napolje, pa levodesno. Ne ugleda nijednog prolaznika, ali je bilo teško pouzdano reći jer je vazduh sad bio pun finog tamnog pepela koji je poigravao na povetarcu poput crnog snega.

“Dođite”, reče Klej. Za početak, nameravali su da odu samo do susedne zgrade Metropoliten kafea.

“Ja ću ponovo zaključati vrata i vratiti stolicu na mesto”, reče gospodin Rikardi, “ali ću napeto slušati. Upadnete li u nevolje - ako ima još tih… ljudi… koji se možda skrivaju u Metropolitenu - i morate se povući, viknite: ‘Gospodine Rikardi, gospodine Rikardi, potrebni ste nam!’ Tako ću znati da je bezbedno otvoriti vrata. Jeste li shvatili?”

“Da”, reče Klej. Stisnu mršavo rame gospodina Rikardija. Recepcioner ustuknu, a potom se odmah isprsi (premda nije ničim pokazao da mu je drago da ga tako pozdravljaju).

“Dobar ste vi čovek. Mislio sam da niste, ali sam se prevario.”

“Nadam se da činim najbolje što mogu”, ukočeno će ćelavac.

“Samo nemojte zaboraviti…”

“Nećemo”, reče Tom. “A zadržaćemo se tamo možda desetak minuta. Ako bude nekih problema ovde, vi viknite.”

“U redu.” Ali Klej nije bio siguran da će on to učiniti. Nije znao zašto je tako mislio, nema smisla pomisliti da neko ne bi viknuo da se spase nađe li se u škripcu, ali Klej je upravo to pomislio.

Alis reče: “Molim vas, predomislite se, gospodine Rikardi. U Bostonu nije sigurno, tog ste valjda svesni.”

Gospodin Rikardi samo pogleda u stranu a Klej pomisli, ne bez čuđenja: Tako izgleda čovek koji zaključuje da je rizik smrti bolji od rizika promene.

“Pođimo”, reče Klej.

“Napravimo nekoliko sendviča dok još ima struje.”

“Ne bi bilo loše poneti i nekoliko boca vode”, reče Tom.

16.

Struje je nestalo upravo u trenutku kad su pakovali poslednji sendvič u urednoj kuhinjici Metropoliten kafea obloženoj belim keramičkim pločicama. Dotad je Klej još triput pokušao da uspostavi telefonsku vezu s Mejnom: sa svojom bivšom kućom, pa s osnovnom školom u Kent Pondu u kojoj je radila Šeron, i sa školom Džošua Cembrlen koju je pohađao Džoni. U sva tri pokušaja nije dospeo dalje od 207, pozivnog broja za državu Mejn.

Kad je u Metropolitenu nestalo struje, Alis vrisnu u onome što se Kleju isprva učinilo mrklom tamom. Tad se upališe pomoćna svetla, ali to posebno ne uteši Alis. Jednom se rukom grčevito držala za Toma a drugom vitlala nožem za hleb kojim je dotad rezala sendviče. Oči su joj bile razrogačene i nekako bezizražajne.

“Alis, spusti taj nož”, reče Klej malo strože nego što je nameravao.

“Pre nego posečeš nekoga od nas.”

“Ili sebe”, reče Tom tim blagim i umirujućim glasom. Naočari su mu svetlucale na žaru pomoćnih svetala.

Alis spusti nož, ali ga istog trenutka ponovo podignu.

“Hoću ga”, reče ona.

“Hoću da ga ponesem sa sobom. Ti imaš jedan, Kleje. I ja hoću jedan.”

“U redu”, reče on, “ali nemaš kaiš. Napravićemo ti ga od stolnjaka. Zasad, oprezno s njim.”

Polovina sendviča bila je punjena pečenom govedinom i sirom, a pola šunkom i sirom. Alis ih je umotala u celofan. Ispod blagajne Klej nade hrpu kesica; s jedne strane pisalo je OSTACI ZA PSE a s druge OSTACI ZA LJUDE. On i Tom utrpaše sendviče u dve kesice. U treću ubaciše tri boce vode.

Stolovi su bili postavljeni za svečanu večeru koja se neće održati. Dvatri stola bila su prevrnuta, ali su većinom stajali nedirnuti. Čaše i srebrni pribor za jelo sjajili su se na kontrastnoj svetlosti pomoćnih svetiljki na zidovima. Nešto u spokojnoj urednosti tih stolova ganu Kleja: čistoća složenih salveta i svetiljčice na svakom stolu, sad ugašene. Kleju se činilo da bi moglo proteći prilično vremena pre nego što se sijalice u njima ponovo upale.

Primeti da se i Alis i Tom nesrećno ogledavaju po sali, nesrećno koliko se i on osećao. Obuze ga skoro pomamna želja da ih oraspoloži. Seti se trika koji je znao izvesti za svog sina. Usput se ponovo seti Džonijevog mobilnog telefona i onaj pacov panike ponovo ga gricnu. Klej se svim srcem nadao da taj prokleti telefon leži zaboravljen ispod Džoni-Džijevog kreveta zajedno s lopticama prašine, prazne - najpraznije - baterije.

“Pažnja”, reče on i odloži kesicu sa sendvičima.

“Primetićete da se moje ruke ni u jednom trenutku neće odvojiti od mojih zglobova.” On dohvati ivicu stolnjaka.

“Ovo baš nije vreme za mađioničarske trikove”, reče Tom.

“Želim da vidim”, reče Alis i prvi put nakon što su je sreli na licu joj se ukaza smešak - bled, ali smešak.

“Treba nam taj stolnjak”, reče Klej.

“Neću dugo, a osim toga - gospođica želi da vidi.” Okrenu se ka Alis.

“Ali moraš reći čarobnu reč. Dovoljno će biti ćiribućiriba.”

“Ciribućiriba!” reče ona i Klej brzo povuče stolnjak obema rukama.

Nije izveo taj trik ima dve a možda i tri godine, i zamalo mu nije uspeo. No ta njegova greška - jedva primetna neodlučnost pri potezanju, nema sumnje - zapravo je povećala draž trika. Umesto da predmeti ostanu tamo gde su bili kad je stolnjak kao čarobnim štapićem iščeznuo ispod njih, oni su odskočili desetak centimetara udesno. Okruglo stakleno postolje čaše najbliže Kleju završi napola na stolu a napola van njega.

Alis - sad nasmejana - zapljeska. Klej se nakloni raširenih ruku.

“Možemo li sad da krenemo, o veličanstveni Koperfildu?” upita Tom, ali se i on smešio. Klej je video njegove zubiće na svetlosti pomoćnih svetala.

“Čim ovo sredim” reče Klej.

“Alis može nositi nož s jedne a kesicu sa sendvičima s druge strane. Ti možeš nositi vodu.” On preklopi stolnjak u trougao, pa ga brzo smota u pojas. Nataknu na njega ručke kesice sa sendvičima a zatim stolnjak omota oko devojčinog vitkog struka. Morao ju je opasati jedan i po put i svezati čvor na leđima da bi učvrstio pojas. Na kraju joj u pojas sa desne strane ugura nož za hleb reckave oštrice.

“Sam svoj majstor”, reče Tom.

“Sam svoj majstor, sam svoj gospodar”, reče Klej no tada napolju još nešto odlete u vazduh, dovoljno blizu da uzdrma restoran. Ona čaša koja je stajala napola na stolu a napola u vazduhu izgubi ravnotežu, skotrlja se na pod i razbi. Njih troje zagledaše se u nju. Klej je nameravao da im kaže da ne veruje u sujeverne znake, ali to bi samo pogoršalo situaciju. Osim toga, verovao je.

17.

Klej je imao svoje razloge zbog kojih je želeo ponovo da svrati u Atlantik Avenju In pre nego što krenu. Jedan je bio da uzme mapu sa svojim radovima koju je ostavio u predvorju, a drugi da pokušaju da nađu improvizovane korice za Alisin nož; i futrola za brijaći pribor dobro bi došla ako je dovoljno dugačka. Treći razlog bio je da pruži gospodinu Rikardiju još jednu priliku da im se pridruži. Iznenadi se kad shvati da to želi još i više nego što želi svoju zaboravljenu mapu crteža. Rikardi mu je sa zakašnjenjem postao neobično simpatičan.

Kad je to priznao Tomu, ovaj ga iznenadi jer potvrdno klimnu glavom.

“Tako se ja osećam u vezi s inćunima kao prilogom na picama”, reče on.

“Kažem da ima nečeg ogavnog u kombinaciji sira, kečapa i mrtve ribe… ali ponekad me svlada ta sramotna želja i ne mogu joj se odupreti.”

Mećava crnog pepela i čađi vijala je niz ulicu i između zgrada. Automobilski alarmi su zavijali, protivprovalni alarmi njakali, a vatrogasne sirene zvečale. U vazduhu kao da nije bilo topline, ali Klej začu pucketanje vatre južno i istočno od njih. A i miris paljevine se pojačao. Začuše povike, ali iz parka, tamo gde se Bojlstonova ulica širila.

Kad su stigli do ulaza u Atlantik Avenju In, Tom pomože Kleju da odgura jednu od one dve navodno antikne stolice s jednog od razbijenih krila staklenih ulaznih vrata. Predvorje iza njih sad je bilo jezero tame u kojem su recepcija gospodina Rikardija i trosed bili tek još tamnije senke; da Klej već nije bio tu, ne bi imao pojma šta te senke predstavljaju. Iznad lifta jedno jedino pomoćno svetio bilo je na izdisaju; kockasti agregat ispod njega zujao je poput obada.

“Gospodine Rikardi?” pozva Tom.

“Gospodine Rikardi, vratili smo se u slučaju da ste se predomislili.”

Nije bilo odgovora. Alis pričeka trenutak pa poče pažljivo da izbija staklene krhotine koje su štrcale iz prozorskog okvira.

“Gospodine Rikardi.” ponovo pozva Tom, a kad ni nakon toga nije bilo odgovora, okrenu se Kleju.

“Nećeš valjda ulaziti, ha?”

“Hoću. Po mapu. U njoj su moji crteži.”

“Nemaš kopije?”

“To su originali”, reče Klej kao da to sve objašnjava. Barem za njega. Osim toga, tu je i gospodin Rikardi. Rekao je: Ja ću napeto slušati.

“Šta ako ga je dohvatio luđak sa sprata?” upita Tom.

“Da se to dogodilo, mislim da bismo ga čuli kako lupa po prizemlju”, reče Klej.

“Pored toga, dotrčao bi na zvuk naših glasova blebećući kao onaj tip koji je pokušao da nas saseče kod gradskog parka.”

“To ne možeš znati”, reče Alis grizući se za donju usnu.

“Prerano je da zaključiš da znaš sva pravila.”

Naravno, bila je u pravu, ali ne mogu ni samo stajati i razglabati o tome, nikakve koristi ni od toga.

“Paziću se”, reče Klej i prebaci nogu preko donjeg dela prozorskog okvira. Bio je uzak, ali dovoljno širok da se popne kroz njega.

“Samo ću zaviriti u njegovu kancelariju. Ako nije tamo, neću u potragu za njim poput ženskih žrtava iz filmova strave i užasa. Samo ću uzeti svoju mapu i onda hvatamo maglu.”

“Viči”, reče Alis.

“Samo reci ‘Sve je u redu, dobro sam’, nešto tako. Stalno viči.”

“U redu, ali prestanem li da vičem, vi krenite. Ne ulazite za mnom.”

“Ne brini”, reče ona bez smeška.

“I ja sam gledala sve te filmove. Imamo kablovsku.”

“Sve je u redu”, povika Klej, uze svoju mapu pa je odloži na recepciju. Drago mi je da idem, pomisli on. Ali ne još.

Pogleda preko ramena dok je zaobilazio recepciju i ugleda kako onaj nezagrađeni prozor svetluca, kao da plovi u sumraku, i dva obrisa urezana u poslednje zrake dnevne svetlosti.

“Dobro sam, sve je još u redu, sad ću zaviriti u njegovu kancelariju, dobro sam, i dalje sam…”

“Kleje?” Tom usplahireno reče, ali na trenutak Klej nije mogao da odgovori i umiri Toma. Nasred visoke tavanice kancelarije nalazila se svetiljka. Gospodin Rikardi visio je na njoj na nečemu što je ličilo na traku zavese. Na glavu je bio navukao belu kesu. Kleju se učini daje to kesa kakvu hoteli daju gostima da u nju stavljaju prljavo rublje i stvari za hemijsko čišćenje.

“Kleje, jesi li dobro?”

“Kleje?” Alis zazvuča kreštavo, na ivici histerije.

“Dobro”, Klej začu svoj glas. Usta kao da su mu se pomerala sama od sebe, bez pomoći njegovog mozga.

“Još sam tu.” Mislio je na to kako je gospodin Rikardi izgledao kad je rekao: Ja ću ostati na svom radnom mestu. Te su reči bile uzvišene, ali su mu oči bile preplašene i nekako skrušene, oči malog rakuna kojeg je u ugao garaže saterao krupan i besan pas.

“Izlazim.”

On krenu unazad, kao da bi gospodin Rikardi mogao skinuti svoju omču od vezice za zavese i napasti ga čim mu Klej okrene leđa. Iznenada se više nego ikad bojao za Seron i Džonija: osećao je tako duboku i bolećivu čežnju za njima da ga to podseti na prvi dan škole kad ga je majka ostavila na ulaznim vratima školskog dvorišta. Ostali roditelji otpratili su svoju decu u školu, ali njegova majka reče: Uđi, Klejtone, u prvu učionicu, sve će biti u redu, dečaci taj deo moraju da obave sami. Pre nego što ju je poslušao, zagledao se za njom kako hoda nazad niz Ulicu kedrova. Njen plavi kaput. A sad, dok stoji ovde u tami, on se podseća da postoji razlog zašto se čežnja najčešće naziva bolećivom.

Tomu i Alis ništa ne fali, ali on želi ljude koje voli.

Nakon što je zaobišao recepciju, krenu prema ulici i pređe preko predvorja. Stiže dovoljno blizu dugačkog razbijenog prozora da bi video prestrašena lica svojih novih prijatelja, no potom se seti da je ponovo zaboravio svoju usranu mapu i da mora nazad. Kad je pružio ruku da je dohvati, bio je siguran da će se ruka gospodina Rikardija prikrasti iz tame iza recepcije i sklopiti se oko njegove. To se nije dogodilo, ali odozgo se začuo još jedan potmuli udarac. Nešto je još gore, nešto još baulja u tami. Nešto što je do tri sata danas po podne bilo ljudsko biće.

Ovaj put kad je prešao pola puta do vrata, ono jedno pomoćno svetio nakratko zatreperi, pa se ugasi. Protivno propisima o protivpožarnoj zaštiti, pomisli Klej. Trebalo bi to prijaviti.

On pruži svoju mapu i Tom je prihvati.

“Gde je on?” upita Alis.

“Zar nije bio u kancelariji?”

“Mrtav je”, reče Klej. Isprva je pomislio da bi mogao da slaže, ali nije bio u stanju. Zgromilo ga je to što je video. Kako se Rikardi obesio? Nije shvatao kako je to uopšte bilo moguće.

“Samoubistvo.”

Alis se rasplaka. Klej shvati da ona nije svesna da bi verovatno sad bila mrtva da je bilo po Rikardijevom. No Klej shvati da je i on na ivici suza. Jer se gospodin Rikardi preobratio. Možda se većina ljudi preobrati ukaže li im se prilika.

Zapadno od njih u potamneloj ulici, iz smera gradskog parka, začuo se vrisak, preglasan da bi izašao iz ljudskih pluća. Kleju je zazvučao gotovo poput slonovskog trubljenja. U njemu nije bilo ni bola ni veselja, samo ludila. Alis se stisnu uz njega i on je zagrli. Kao da je prigrlio električnu žicu kroz koju teče visokonaponska struja.

“Ako nameravamo da odemo odavde, krenimo”, reče Tom.

“Ne budemo li putem morali da se zadržavamo, trebalo bi da do mraka stignemo do Maldena i prenoćimo kod mene.”

“Izvrsna ideja”, reče Klej.

Tom se oprezno nasmeši.

“Stvarno?”

“Stvarno. Ko zna, možda je policajac Ešland već tamo.”

“Ko je policajac Ešland?” upita Alis.

“Policajac kojeg smo upoznali kod gradskog parka”, reče Tom.

“On nam je… ovaj… pomogao da se izvučemo.” Njih troje krenuše na istok prema Atlantskoj aveniji, kroz kišu pepela i zvuk alarma.

“Ali nećemo se naći s njim. Klej samo pokušava da bude duhovit.”

“O”, reče ona.

“Drago mi je da neko i to pokušava.” Na pločniku je ležao plavi mobilni telefon napuknutog kućišta. Alis ga, ne zastavši, šutnu nogom u jarak.

“Dobar udarac”, reče Klej.

Alis slegnu ramenima.

“Pet godina fudbala”, reče, i u tom se trenutku upali ulična rasveta, poput obećanja da još nije sve izgubljeno.

MALDEN

1.

I hiljade ljudi stajalo je na mostu preko Mistične reke i gledalo kako vatra zahvata i guta sve između Komonvelt avenije i bostonske luke. Zapadni vetar zadržao je jačinu i toplinu i nakon zalaska sunca. Vatrena stihija grmela je poput visoke peći i sakrila zvezde. Mesec se podigao na nebu, pun i gnusan. Ponekad bi dim sakrio i njega, ali je previše često to izbuljeno zmajsko oko plovilo po nebu nezakriljeno škiljeći u prizor ispod sebe, osvetljavajući ga narandžastom svetlošću. Kleju je ličio na mesec iz stripova strave, ali to ne reče.

Niko nije imao bogzna šta da kaže. Ljudi na mostu gledali su u grad koji su napustili. Plamenovi su lizali skupe lučke apartmane i počeli da ih gutaju. Sa suprotne obale čuo se makrame alarma - mahom vatrogasnih i automobilskih, začinjenih s nekoliko zavijajućih sirena. Određeno vreme neki glas je govorio okupljenom narodu SKLONITE SE S ULICA, a onda je drugi počeo da ih savetuje KRENITE IZ GRADA PEŠICE GLAVNIM SAOBRAĆAJNICAMA NA ZAPAD I SEVER. Ta su se dva protivrečna saveta nekoliko minuta takmičila, a onda je prestalo ono SKLONITE SE S ULICA. Nakon otprilike pet minuta više se nije čulo ni ono KRENITE IZ GRADA PEŠICE. Sad se čula samo gladna rika vetrom nošene vatre, alarma i uporni tihi škrgutavi zvuk za koji Klej zaključi da su sigurno prozori koji se rasprskavaju na silnoj vrućini.

Upita se koliko je ljudi ostalo uhvaćeno u zamku između vatre i vode.

“Sećaš se kad si se upitao može li neki moderni grad da izgori?” reče Tom Mekort. Na svetlosti vatre njegovo inteligentno lice izgledalo je umorno i izmučeno. Na jednom obrazu imao je mrlju od pepela.

“Sećaš se toga?”

“Ućutite i krenimo”, reče Alis. Bila je vidno iznervirana, ali je i ona - kao i Tom - govorila tihim glasom. Kao da smo u biblioteci, pomisli Klej. A potom: Zapravo, kao u pogrebnom zavodu.

“Možemo li da krenemo, molim lepo? Jer me ovo izluđuje.”

“Naravno”, reče Klej.

“Naravno. Koliko je do tvoje kuće, Tome?”

“Nepuna tri kilometra”, reče on.

“Ali, nažalost, moram reći da ono najgore nije još iza nas.” Krenuše na sever i Tom pokaza ispred njih i udesno. Zar koji je tamo procvetao mogla je biti narandžasta svetlost ulične rasvete u oblačnoj noći, samo što je noć bila vedra a ulična rasveta pogašena. U svakom slučaju, iz ulične rasvete ne dižu se stubovi dima.

Alis jauknu pa pokri usta, kao da je očekivala da bi je neko iz nemog mnoštva zagledanog u Boston u plamenu mogao prekoriti da se utiša.

“Ne brinite”, reče Tom nestvarno spokojno.

“Mi idemo u Malden a ono je, čini se, Rivier. S obzirom na smer vetra, trebalo bi da je Malden još uvek nezahvaćen.”

Ni reci više, Klej ga je preklinjao u sebi, ali Tom nastavi.

“Zasad”, doda.

2.

Na donjem nivou mosta bilo je nekoliko napuštenih automobila i jedno vatrogasno vozilo na čijem je avokadozelenom boku pisalo ISTOČNI BOSTON a koje je pomeo kamion za prevoz cementa (oba vozila bila su napuštena), ali je uglavnom bilo pešaka. Samo što bi ih sad bilo ispravnije nazivati izbeglicama, pomisli Klej a onda shvati da nema mesta za ih. Nas. Nazivati nas izbeglicama.

Ljudi su i dalje bili ćutljivi. Većinom su stajali i ćuteći gledali kako grad gori. A oni koji su hodali, hodali su polako i često se osvrtali. A onda, kad su stigli do kraja mosta (Klej ugleda istorijski jedrenjak Old ajronsajds - barem je mislio da je to Old ajronsajds - kako pluta usidren u luci, još na sigurnoj udaljenosti od požara), on primeti nešto čudno. Mnogi od tih ljudi gledali su u Alis. Isprva mu pade na um paranoična pomisao da ti ljudi sigurno misle da su on i Tom oteli devojku da im posluži u bogzna kakvu nemoralnu svrhu. No tad se morao podsetiti da su ove sablasti na mostu na Mističnoj reci u šoku, još iščupaniji iz svoje kolotečine nego izbeglice nakon uragana Katrine - ti su nesrećnici barem bili donekle unapred upozoreni - i bilo je teško verovatno da bi im na pamet mogle pasti tako složene teorije. Većinom su ih dovoljno morile sopstvene crne misli da bi drugima popovali. A onda se mesec podignu malo više i zasvetli jače i Klej shvati: Alis je jedina maloletna osoba u zbegu. Čak je i Klej bio mlad u poredenju s većinom sapatnika. Većina ljudi netremice zagledanih u buktinju koja je nekad bila Boston, ili onih koji su se polako vukli prema Maldenu i Danversu, bili su stariji od četrdeset godina, a mnogi su izgledali kao kandidati za staračke domove. Video je nekoliko ljudi s malom decom i dve bebe u kolicima, ali je to bila sva omladina.

Malo dalje Klej primeti još nešto. Na putu su ležali odbačeni mobilni telefoni. Na svakih nekoliko metara prošli bi pokraj jednog, a nijedan nije bio čitav. Ili su bili pregaženi ili izgaženi do golih žica i iveraka plastike, poput opasnih zmija uništenih pre nego što bi mogle ponovo da ujedu.

3.

“Kako se zoveš, dušo?” upita bucmasta žena koja se prestroji na njihovu stranu autoputa. To se dogodilo oko pet minuta nakon što su sišli s mosta. Tom je rekao da će za petnaest minuta stići do izlaza za Salemsku ulicu, a njegova kuća je samo četiri ulice dalje. Reče da će mu se mačak silno obradovati, i to izmami bled smešak na Alisino lice. Klej zaključi da je i bledi smešak bolji od nikakvog.

Alis nepoverljivo pogleda u bucku koja se odvojila od mahom utihnulih grupica i kratkih kolona muškaraca i žena - zapravo skoro senki od kojih su neke nosile kofere a neke kese ili rance - a koje su prešle Mističnu reku i hodale na sever niz deonicu i, što dalje od velikog požara na jugu, bolno svesne novog požara koji je zahvatao Rivier na severoi stoku.

Debeljuca je gledala u Alis milo i sa zanimanjem. Proseda kosa bila joj je počešljana u urednu frizersku trajnu. Nosila je naočari u obliku mačjih očiju i ono što bi Klejova majka nazvala “kočijaška jakna”. U jednoj ruci nosila je kesu a u drugoj knjigu. Od nje naizgled nije pretila nikakva opasnost. U svakom slučaju nije bila jedna od lujki - nisu videli nikoga takvog nakon što su izašli iz Atlantik Avenju Ina noseći kesice klope - ali Klej je ipak bio na oprezu. To što im je žena pristupila kao da su na čajanci a ne u begu iz zapaljenog grada nije mu se činilo normalnim. Ali šta je bilo normalno u takvim okolnostima? Verovatno je počeo da gubi osećaj za meru, ali ako jeste, onda se to događalo i Tomu jer je i on motrio debeljucu majčinskog izgleda pogledom koji joj je poručivao da se skloni.

“Alis?” naposletku će Alis, baš kad je Klej zaključio da devojka neće odgovoriti na ženino pitanje. Zazvučala je poput učenice koja pokušava da odgovori na pitanje za koje strahuje da skriva zamku, a iz gradiva koje je preteško za nju.

“Zovem se Alis Maksvel?”

“Alis”, reče bucka a usne joj se zaobliše u majčinskom osmehu milom koliko i njen radoznali pogled. Nije bilo razloga da taj smešak dodatno uznemiri Kleja, ali ipak jeste.

“Lepo ime. Znači ‘Bogom blažena’.”

“Zapravo, gospođo, znači ‘od kraljevskog roda’ ili ‘kraljevske krvi’“, reče Tom.

“A sad oprostite. Devojka je danas izgubila majku pa…”

“Danas smo svi nekog izgubili, zar ne, Alis?” reče bucka i ne pogledavši Toma. Hodala je u korak s Alis, a njeni profesionalno oblikovani uvojci poskakivali su sa svakim njenim korakom. Alis ju je gledala s mešavinom neprijatnosti i fascinacije. Oko njih su hodali drugi ljudi, katkad žurno, no često su se vukli pognutih glava, tek nešto konkretniji od sablasti u ovoj neuobičajenoj tami. Osim nekoliko beba, nekoliko netom prohodale dece i Alis, Klej ne ugleda nikakvu omladinu. Nijednog tinejdžera jer tinejdžeri mahom imaju mobilne telefone, baš kao Vila Svetla ispred slađoledžijskog kombija. Ili kao njegov sin koji je imao crveni nekstel koji je svirao temu iz filma Klub čudovišta i majku nastavnicu koja je možda s njim a možda je ko zna g…

Prestani. Ne puštaj tog pacova iz kaveza. Taj pacov zna samo da trči, grize i lovi vlastiti rep.

Za to vreme je ona punačka žena klimala glavom, a njeni uvojci su pri tom poskakivali.

“Da, svi smo nekog izgubili jer ovo je vreme velikih iskušenja. Sve je zapisano tu, u Apokalipsi.” Ona podignu knjigu koju je držala u ruci. Bese to, naravno, Biblija i Kleju se sad učini da mu je jasniji žar u očima iza buckinih mačkastih naočari: nije to bila ljubazna radoznalost već ludilo.

“E, sad ste prevršili svaku meru, zabavi je kraj”, reče Tom glasom u kojem Klej začu mešavinu zgađenosti (verovatno samim sobom jer je dopustio da im se punačka žena prilepi i počne da im dosađuje] i zbunjenosti.

Punačka žena se, naravno, ne obazre na to; fiksirala je Alis pogledom, a ko bi je silom odvukao? Policajci imaju drugog posla, ako ih još uopšte ima. Ovde su samo šokirane i umorne izbeglice a njih baš boli uvo za jednu postariju lujku s Biblijom i minivalom.

“I čaša ludila bude ulivena u mozgove opakih, a bludnicu svih gradova zapali Gospodova baklja pročišćenja!” kliknu punačka gospođa usnama namazanim crvenim ružem. Zubi joj behu odveć pravilni da bi mogli biti išta drugo osim staromodne proteze.

“Pogledaj sad kako neobraćeni beže, o, i razleteše se na sve strane, baš kao što larve beže iz rasprsle utrobe…”

Alis rukama poklopi uši.

“Neka prestane!” zavapi ona, ali sablasne sene donedavnih bostonskih žitelja nastavišc da promiču. Samo ih nekoliko tupo i nezainteresovano pogleda pa se odmah potom ponovo zagledaše u tamu gde je negde ispred njih ležala država Nju Hempšir.

Bucka je počela da se zagreva za svoju temu: podignute Biblije, užarenog oka, trajne koja je konstantno poskakivala pri hodu.

“Spusti ruke, devojko, i poslušaj reč Božju pre nego što dopustiš da te ovi muškarci odvedu i obljube na širom otvorenim vratima pakla! ‘Jer ugledah zvezdu sjajnu na nebu, i zvezda se zvala Pelin. Oni koji je slediše pođoše za Sotonom, a ti koji slediše Nečastivog siđoše u pakleni oganj…’“

Klej je udari. U poslednjem trenutku donekle se suzdrži, ali ipak je to bio solidan kroše, i on oseti kako mu je povratni udar prostrujio punom dužinom ruke do ramena. Buckine naočari podigoše se s njenog zatupastog nosa pa se ponovo smiriše na njemu. Iza njih, oči joj izgubiše sjaj i zakolutaše u dupljama. Kolena joj se razglaviše i ona pokleknu, a Biblija joj se otkotrlja iz čvrsto stisnute šake. Alis, još zapanjena i užasnuta, ipak skloni ruke s ušiju dovoljno brzo da uhvati Bibliju. Tom Mekort uhvati ženu ispod pazuha. Klejov udarac i dva opisana hvatačka manevra bili su silno vesto izvedeni, kao da su deo kakve koreografije.

Klej se naglo nađe dosad najbliže ivici nervne rastrojenosti od trenutka kad su stvari krenule po zlu. Nije znao zašto bi ova pobožna žena bila gora od tinejdžerke koja kolje ljude golim zubima ili poslovne žene koji vitla nožinom, gora od gospodina Rikardija obešenog o luster s kesom na glavi, ali bila je. Ritnuo je biznismena koji je vitlao mesarskim nožem, i Tom ga je udario, ali je taj nožem vitlajući biznismen bio lud na drugi način, dok je starica s trajnom bila tek…

“Isuse”, reče on.

“Zena je bila samo ćaknuta a ja sam je nokautirao.” Poče da drhti.

“Terorisala je devojčicu koja je danas izgubila majku”, reče Tom i Klej shvati da u Tomovom glasu ne čuje smirenost nego izvanrednu hladnoću.

“Učinio si pravu stvar. Osim toga, ovakva stara raga ne može dugo ostati izvan pogona. Već dolazi k sebi. Pomozi mi da je premestimo uz ivicu puta.”

4.

Stigli su do deonice 1 - ponekad zvane Čudesna milja a ponekad Aleja poroka - gde je superautoput uzmicao pred vrevom diskonta pića, prodavnica odeće sa stalnim totalnim rasprodajama, veleprodajnih radnji sportske opreme i mlečnim restoranima. Na tom potezu bilo je šest voznih traka ako ne zakrčeno a ono zasuto vozilima koja su se ili lančano sudarila ili bila napuštena kad su se oni koji su njima upravljali uspaničili, mašili se svojih mobilnih telefona pa sišli s uma. Izbeglicc su ćuteći vijugale svojim putem između tih automobilskih olupina podsetivši Kleja Ridla na mrave koji evakuišu mravinjak razrušen u prolasku bezobzirne čizme nekog nepažljivog ljudskog bića.

Na ivici jedne provaljene ružičaste prizemne zgrade nalazio se zeleni reflektujući znak na kojem je pisalo MALDEN SALEMSKA ULICA IZLAZ 500 M; pročelje joj je bilo optočeno bordurom staklenih krhotina, a agregatski pokretni protivprovalni alarm još je izdišući umorno zavijao. Jedan pogled na ugašenu neonsku reklamu na krovu bio je dovoljan Kleju da shvati zašto se ta zgrada našla na udaru u metežu nakon današnje kataklizme: MAKSI DISKONT PIĆA KOD MAK-SIJA.

Klej uhvati mrmoljeću bucku za jednu, Tom za drugu ruku, a Alis joj pridrža glavu. Postavili su je leđima naslonjenu na jedan od nogara znaka za izlaz s autoputa. U trenutku kad su je smestili, bucka otvori oči i ošamućeno ih pogleda.

Tom joj dvaput brzo pucnu prstima ispred nosa. Ona žmirnu pa skrenu pogled na Kleja.

“Ti… ti si me udario”, reče. Prstima dodirnu mesto na bradi koje je brzo oticalo.

“Da, žao mi j…” zausti Klej.

“Njemu možda jeste, ali meni nije”, reče Tom sa tom karakterističnom hladnom žustrinom.

“Terorisali ste našu štićenicu.”

Punačka žena se tiho nasmeja, ali je u očima imala suze.

“Štićenica! Čula sam mnogo reči za to, ali nikad tu. Kao da ja ne znam šta muškarci vašeg soja žele od pupoljka poput nje, posebno u ovakva vremena. ‘I ne obratiše se od bludničenja, ni protivprirodnog bluda, ni svojih…’“

“Kuš”, reče Tom, “ili ću vas i ja raspaliti po nosu. A za razliku od mog prijatelja koji je čini mi se imao sreću da nije odrastao među verskim fanaticima pa ne shvata ko ste zapravo, ja vas neću štedeti. Lepo vas upozoravam - ni reči više.” I on joj stavi šaku pod nos. Premda je Klej zaključio da je Tom obrazovan i uljudan muškarac koji u normalnim okolnostima verovatno ne zna da se služi šakama, ipak ga zbuni pogled na tu malu, čvrsto stisnutu šaku kao da gleda u neki zloslutni nagoveštaj budućnosti.

Bucka ga pogleda i ne reče ništa. Jedna krupna suza slije joj se niz narumenjeni obraz.

“Dosta bi bilo, Tome, nije mi ništa “, reče Alis.

Tom baci ženi u krilo njen smotuljak. Klej nije ni znao da ga je Tom poneo. Zatim Tom uze Bibliju od Alis, podiže jednu buckinu prstenjem nakićenu ruku i tutnu Bibliju u nju. Pode, ali se vrati.

“Tome, dostaje, krenimo”, reče Klej.

Tom se ogluši na to. Sagnu se nad ženu koja je sedela leđima podbočena o nogar saobraćajnog znaka. Rukama se podbočio o kolena i Kleju su njih dvoje - punačka žena s naočarima koja gleda u čovečuljka s naočarima koji se naginje nad nju rukama se podbočivši o kolena - izgledali poput likova iz luđakove parodije ranih ilustracija iz romana Čarlsa Dikensa.

“Jedan savet, sestro”, reče Tom.

“Policija te više neće štititi kao što je bio slučaj dok ste ti i tvoja orna, svetačka družina napadali centre za planiranje porodice ili kliniku Emili Ketkart u Valtamu…”

“Ta fabrika pobačaja!” siknu ona pa podiže Bibliju kao da želi da blokira udarac.

Tom je nije udario, ali se mrko nasmešio.

“Ne znam za tu čašu ludila, ali večeras bez sumnje beaucoup luđaka lunja po svetu. Mogu li biti otvoren? Lavovi su pušteni iz kaveza i lako bi se moglo dogoditi da će najpre pojesti klepetave hrišćane. Neko je danas u tri po podne ukinuo tvoje pravo slobode govora. Pametnome jedna dosta.” Pogleda u Alis pa u Kleja i Klej primeti da Tomova gornja usna ispod brkova blago podrhtava.

“Da krenemo?”

“Da”, reče Klej.

“Opa”, reče Alis nakon što su ponovo krenuli prema izlazu za Salemsku ulicu a Maksi diskont pića kod Maksija ostao iza njih.

“Odrastao si s nekim takvim?”

“Majkom i njene obe sestre”, reče Tom.

“Prva novoengleska crkva Hrista Spasitelja. Prihvatile su Isusa kao svog spasitelja, a crkva ih je prihvatila kao svoje ovce.”

“Gde ti je sad majka?” upita Klej.

Tom ga kratko pogleda.

“Na nebu. Ukoliko je nisu i u tome preveslali. A siguran sam da jesu, seronje.”

5.

Blizu znaka obaveznog zaustavljanja na kraju izlaza dva muškarca otimala su se za bačvu piva. Da je morao da pogađa, Klej bi rekao da je bačva verovatno ukradena iz Maksi diskonta pića kod Maksija. Sad je zaboravljena i ulubljena ležala uz ogradu i puštala penu dok su se ona dvojica - krupni i krvavi - makljali. Alis se stisnu uz Kleja i on je obgrli oko ramena, ali bilo je nečeg gotovo utešnog u tim kavgadžijama. Bili su besni - gnevni - ali ne i ludi. Ne poput onih ljudi u gradu.

Jedan je bio ćelav i na sebi imao jaknu Seltiksa, bostonskog košarkaškog tima. Odvali protivniku široki horog udarac kojim mu usta pretvori u kašu i nokautira ga. Kad je muškarac u jakni Seltiksa krenuo prema nokautiranom, ovaj se poče panično odgurivati nogama a potom i ustade, sve vreme uzmičući. Ispljunu krv.

“Uzmi je, seronjo!” vrisnu jakim, plačljivim bostonskim naglaskom.

“Zagrcnuo se, dabogda!” y Ćelavac u jakni Seltiksa krenu kao da će nasrnuti na njega, ali njegov protivnik potrča niz ulicu prema deonici 1. Ćelavac se sagnu da podigne svoju nagradu, no tad spazi Kleja, Alis i Toma i ponovo se uspravi. Troje na jednog, on već ima šljivu na oku a krv mu curi niz obraz iz rasečene usne resice, ali Klej na njegovom licu ne ugleda strah, premda nije najbolje video jer je to lice osvetljavao tek tamneći žar plamenom zahvaćenog Riviera. Njegov bi deda rekao da je čoveku skočio irski pritisak, i taj je zaključak bio u skladu s velikom zelenom detelinom na leđima njegove jakne.

“Koji kurac buljite?” upita on.

“Ne buljimo, samo prolazimo, ako je dopušteno”, blago će Tom.

“Živim u Salemskoj.”

“Sto se mene tiče možete u Salemsku ili u Paklensku”, reče ćelavac u jakni Seltiksa.

“Ovo je još slobodna zemlja, je 1’ da?”

“Večeras?” reče Klej.

“I preslobodna.”

Čelavac se zamisli nad ovim pa se nasmeja neveselim kratkim grohotom.

“Koji je to kurac bio? Zna li iko od vas?”

Alis reče: “Zbog mobilnih telefona. Pretvorili su ljude u luđake.”

Æelavac lako podiže bačvicu i nagnu je tako da je prestalo da curi iz nje.

“Usrani mobilni telefoni”, reče on.

“Nikad nisam hteo da ga imam. Bonus minuti. Koji im je to kurac?”

Klej nije znao. Tom bi mogao znati jer je nekad imao mobilni telefon, ali Tom ne reče ništa. Verovatno nije želeo da se upušta u dugu raspravu s ćelavcem, što verovatno nije bila loša odluka; Kleju se činilo da ćelavac pomalo podseća na neeksplodiranu ručnu bombu.

“Grad gori?” upita ćelavac.

“Je l’ da?”

“Da”, reče Klej.

“Mislim da Seltiksi ove godine neće igrati u dvorani Flit.”

“Ionako su truli”, reče čovek.

“Dok Rivers ne bi mog’o trenirati ni policijsku ligu.” Stajao je i gledao ih, bačve podignute na rame, krvavog obraza. Ali izgledao je prilično miroljubivo, gotovo spokojno.

“Idite slobodno”, reče on. “AY na vašem mestu ne bih se dugo zadržavo blizu grada. Pre nego bude bolje biće još gadnije. Kao prvo, biće još požara. Mislite da su se svi koji su zdimili na sever setili da isključe plin? Čisto sumnjam, jebote.”

Njih troje krenuše dalje, no tad se Alis zaustavi. Pokaza na bačvicu.

“Je li bila vaša?”

Čelavac je pogleda strpljivo.

“Curo moja, u ovakvim okolnostima nema ‘bilo je’. Nema više ‘bilo je’. Postoji samo sad i možda sutra. Sad je bačva moja, a ako u njoj nešto ostane, biće moja i sutra. A sad, idite. Štrafta.”

“Vidimo se”, reče Klej i podiže ruku.

“Ne bih vam bio u koži”, odgovori ćclavac ne smešeći se, ali ipak podiže ruku i otpozdravi im. Prošli su znak obaveznog zaustavljanja i upravo prelazili na drugu stranu onoga za šta je Klej pretpostavljao da je Salemska ulica, kad ih ćelavac ponovo pozva: “Hej, lepi!”

I Klej i Tom se okrenuše da vide šta ćelavac hoće, a onda se pogledaše i nasmešiše. Čelavac s bačvom piva sad je bio tek tamni obris na vrhu odvajanja druma; ličio je na pećinskog čoveka s toljagom.

“Gde su sad one dileje?” upita on.

“Nećete mi valjda reći da su svi mrtvi, ha? Jer ja to ne gutam.”

“Jako dobro pitanje”, reče Klej.

“Nego šta nego da je dobro. Pripazite malecku.” I ne pričekavši njihov odgovor, pobednik bitke za pivsku bačvicu okrenu se i stopi sa senkama.

6.

“Stigli smo”, reče Tom desetak minuta kasnije. Mesec izroni iz naplavine oblaka i dima koja ga je zaklanjala poslednjih tridesetak minuta, kao da je čovečuljak s naočarima i tankim brkovima dao znak nebeskom majstoru rasvete. Mesečevi zraci, sad srebrne boje umesto one užasne kužne narandžaste, osvetliše kuću tamnoplave, zelene ili možda sive boje; bilo je teško pouzdano reći bez pomoći ulične rasvete. Međutim, ono što je Klej mogao pouzdano reći bilo je da je kuća lepa i dobro održavana, mada možda ne velika koliko bi se na prvi pogled moglo zaključiti. Mesečina je bila saučesnik u toj optičkoj varci, ali glavni krivac bio je način na koji su se stepenice penjale od negovanog travnjaka Toma Mekorta do jedinog stubovima poduprtog trema u celoj ulici. Na levoj strani nalazio se dimnjak od grubo klesanog kamena. Iznad trema krovni prozor gledao je s visine na ulicu.

“O Tome, predivna je!” Alis će previše oduševljeno. Kleju zazvuča iscrpljeno i na ivici histerije. Njemu kuća nije bila lepa, ali jeste izgledala kao dom vlasnika mobilnog telefona, te bele i ostale tehnike modernog doba. Kao i ostale kuće u ovom delu Salemske. Klej je sumnjao da je mnogo stanovnika te ulice imalo Tomovu neverovatnu sreću. Nervozno se osvrnu. Sve su kuće bile u mraku - struje sad nije bilo - i možda su bile napuštene, samo što je Klej imao osećaj da ih posmatraju oči.

Oči luđaka? Telefonskih luđaka? Seti se poslovne žene i Vile Svede, seti se luđaka u sivim pantalonama i s dronjkom od kravate, pa muškarca u poslovnom odelu koji je psu odgrizao uvo. Seti se onog golog mladića koji je u trku probadao vazduh automobilskim antenama. Ne, posmatmnje nije bilo na repertoaru telefonskih luđaka. Oni samo navale. Ali ako su normalni ljudi zabarikadirani u tim kućama -barem u nekima - gde su luđaci?

Klej nije znao.

“Nisam siguran da bih je ja nazvao predivnom”, reče Tom, “ali još je na mestu i ja sam zadovoljan. Bio sam gotovo siguran da ćemo zateći samo zgarište.” Gurnu ruku u džep i izvadi omanji svežanj.

“Uđite. U moj skromni dom i tako to.”

Krenuli su niz pešački prilaz, ali nisu prešli ni dva metra kad Alis viknu: “Stanite!”

Klej se munjevito okrenu - i usplahireno i iscrpljeno. Učini mu se da pomalo počinje da shvata šta znači izraz vojnička malaksalost. Čak mu je i adrenalin bio umoran. Ali iza njega ne beše nikog, ni telefonskih luđaka, ni ćelavca kojem niz obraz curi krv iz rasečenog uveta, pa ni staričice koja širi apokaliptičnu depresiju. Ugleda jedino Alis: kleči na jednom kolenu na mestu gde se spajaju Tomov pešački prilaz i pločnik.

“Šta je, dušo?” upita Tom.

Ona ustade i Klej shvati da ona u ruci drži veoma malu patiku.

“Dečija najk patika”, reče ona; “Imate li vi…”

Tom odmahnu glavom.

“Živim sam. Ako izuzmemo Rafu. On je umislio da je kralj, premda je samo mačak.”

“Pa ko ju je onda ostavio?” Ona upitnim, umornim očima pogleda u Toma pa u Kleja.

Klej odmahnu glavom.

“Ko bi ga znao, Alis. Baci je.”

Kleja obuze silan dežavi, znao je da Alis to neće učiniti; držala ju je u šaci stisnutoj u visini struka i kad je stala iza Toma na stepenicama dok je on na slaboj svetlosti polako prebirao po svojim ključevima.

A sad nastupa mačak, pomisli Klej. Rafa. I zaista, iz kuće ih mjaukanjem pozdravi mačak koji je Tomu Mekortu spasio život.

Tom se sagnu i Rafa ili Rafcr - obe skraćenice od Rafael - skoči mu u naručje glasno predući i izvijajući vrat da bi omirisao Tomov brižljivo oštucani brk.

“Aha, i ti si meni nedostajao”, reče Tom.

“Veruj mi, sve ti je oprošteno.” Tom odnese Rafu preko ostakljenog trema milujući ga po glavi. Alis pode za njim. Klej ude posiednji, zatvori i zaključa vrata pa sustignu ostale.

“Samo za mnom do kuhinje”, reče Tom nakon što su ušli u kuću. Osećao se prijatan miris sredstava za poliranje nameštaja i - barem se tako Kleju učinilo - kože, miris koji je povezivao s muškarcima koji žive mirnim životom u kojem nužno nema žena.

“Druga vrata desno. Ne razdvajajte se. Hodnik je širok i na podu nema ničeg, ali su s obe strane stolovi i mračno je kao u rogu. Kao što mislim da i sami vidite.”

“Recimo”, reče Klej.

“Haha.”

“Imaš li baterijske lampe?” upita Klej.

“I lampe i još korisniji plinski fenjer, ali najpre idemo u kuhinju.”

Oni krenuše za njim niz hodnik, Alis između njih dvojice. Klej je čuo kako plitko diše pokušavajući da ne dopusti da je nepoznata okolina prestravi, ali to je naravno bilo teško. Do đavola, bilo je teško i za njega. Dezorijentiše ga. Bilo bi bolje da ima barem malo svetla ali…

Klej kolonom udari u jedan od stolova koje je Tom pomenuo i nešto što je zazvučalo previše spremno da se razbije zacvokota poput zuba. Klej se pripremi za tresak i za Alisin vrisak. To da će ona vrisnuti gotovo da se podrazumevalo. A onda šta god da je to bilo, vaza ili neki suvenir, odluči da pozivi još malo i smiri se. Ipak mu se činilo da su prilično dugo hodali pre nego što Tom reče: “Ovde je, dobro? Skrenite desno.”

U kuhinji je bilo mračno gotovo koliko i u hodniku i Klej se u deliću sekunde seti svih stvari koje mu nedostaju a Tomu sigurno i više: digitalni sat na mikrotalasnoj, zujanje frižidera, možda i svetio iz susedne kuće koje se sliva kroz prozor iznad sudopere i stvara odsjaje na slavini.

“Ovde je sto”, reče Tom.

“Alis, uhvatiću te za ruku. Ovde je stolica, u redu? Izvinjavam se ako zvučim kao da se igramo ćorave bake.”

“Sve je u r…” zausti Alis, ali tad tiho vrisnu, od čega Klej poskoči. Ruku je položio na dršku svog noža (sad ga je već doživljavao kao svojinu) pre nego što je uopšte i postao svestan da ga se mašio.

“Šta je?” strogo će Tom.

“Šta je?”

“Ništa”, reče ona.

“Samo… ništa. Mačak. Njegov rep… na mojoj nozi.”

“Oh. Izvini.”

“Sve je u redu. Baš sam glupa”, doda ona s takvim samoprezirom da se Klej trgnuo u tami.

“Ne” reče on.

“Nemoj biti tako stroga prema sebi, Alis. Imala si težak dan na poslu.”

“Težak dan na poslu!” ponovi Alis i nasmeja se na način koji se Kleju ne svidi jer ga podseti na ton njenog glasa kad je rekla da je Tomova kuća predivna. On pomisli: Pući će, a šta ću onda? U filmovima se histeričnoj devojci opali šamar i ona se sabere, ali u filmovima vidiš gde se ona nalazi.

Ali nije morao da šamara Alis, niti da je prodrma ili zagrli. Verovatno bi najpre pokušao ovo poslednje jer je ona, čini se, čula ton svog glasa, obuzdala ga i čvrsto ščepala poput buldoga: najpre se zagrcnu, potom naglo udahnu i naposletku zaćuta.

“Sedi”, reče Tom.

“Sigurno si umorna. A i ti, Kleje. Doneću nekakvo svetio.”

Klej napipa stolicu i sede za sto koji se jedva nazirao, mada bi trebalo da su mu se oči dosad već navikle na tamu. Začu se tihi sušanj kad mu se nešto očešalo o nogavicu, pa iščezlo. Tihi mjauk. Rafa.

“Hej, pogodi šta se upravo dogodilo!” reče on nejasnom obrisu devojke kad je zvuk Tomovih koraka utihnuo.

“Stari je Rafa upravo i mene prestrašio na smrt.” Mada nije, ne jako.

“Moramo mu oprostiti”, reče ona.

“Da nije bilo tog mačka, Tom bi bio lud poput ostalih. A to bi bila prava šteta.”

“Istina.”

“Užasno se bojim”, reče ona.

“Misliš li da će sutra, po danu, biti bolje? To sa strahom?”

“Ne znam.”

“Sigurno si na ivici nerava zbog žene i sina.”

Klej uzdahnu i protrlja lice.

“Najteže se pomiriti s bespomoćnošću. Jer mi… ovaj… živimo odvojeno i…” On zaćuta i zavrti glavom. Ne bi nastavio da ga ona nije uhvatila za ruku. Prsti su joj bili čvrsti i hladni.

“Od proleća. Još živimo u istom gradiću, ono što bi moja majka nazvala ‘komšijski brak’. Žena mi radi u osnovnoj školi.”

On se nagnu napred pokušavajući da joj nazre lice u tami.

“Znaš šta je najgore? Da se ovo dogodilo pre godinu dana, Džoni bi bio s njom. Ali u septembru je krenuo u peti razred, u školu udaljenu gotovo osam kilometara. Pokušavam da dokučim je li već mogao biti kod kuće kad je počelo ovo ludilo. On i njegovi prijatelji idu u školu autobusom. Mislim da je mogao već biti kod kuće. I mislim da bi otišao pravo k njoj.”

Ili izvukao mobilni telefon iz ranca i nazvao je! veselo dobaci onaj pacov panike… a potom ugrize. Klej oseti kako prstima steže Alisine i prisili se da prestane. Ali nije mogao sprečiti da mu graške znoja izbiju po licu i rukama.

“Ali ne znaš”, reče Alis.

“Ne.”

“Moj tata je vlasnik salona za uramljivanje slika u Njutonu”, reče ona.

“Sigurna sam da je dobro, jako je snalažljiv, ali ga sigurno brine šta je sa mnom. Sa mnom i s mojom. S mojom… znaš već.”

Klej je znao.

“Pitam se kako se snašao za večeru” reče ona.

“Znam da je to glupost, ali ne zna da skuva ni supu iz kesice.”

Klej je želeo da je pita ima li njen otac mobilni telefon, ali zbog nečeg to ne učini već upita: “Zasad se držiš?”

“Da”, reče ona i slegnu ramenima.

“Šta mu se dogodilo, dogodilo se. Ja to ne mogu promeniti.”

Klej pomisli: Da barem to nisi rekla.

“Moj klinac ima mobilni telefon, jesam li ti to rekao?” Glas mu u vlastitim ušima zazvuča kreštavo poput graktanja vrane.

“Zapravo i jesi. Pre prelaska preko mosta.”

“U pravu si, tako je.” Grizao se za donju usnu pa se prisili da prestane.

“Ali nije ga uvek punio. Verovatno sam ti i to rekao.”

“Jesi.”

“Nema načina da saznam.” Pacov panike sad je pobegao iz kaveza. Ustrčao se i grizao.

Sad se obe njene ruke sklopiše oko njegovih. Nije želeo da se prepusti njenoj utehi - činilo mu se teško pustiti uzde i prepustiti se njenom tešenju - ali ipak to učini jer je njoj potrebnije pružiti utehu nego što je njemu primiti. Držali su se tako za ruke pored posudica za so i biber na kuhinjskom stočiću Toma Mekorta kad se Tom vratio iz podruma donevši četiri baterijske lampe i plinski fenjer, još uvek u originalnoj ambalaži.

8.

Fenjer je davao dovoljno svetlosti da baterijske lampe učini suvišnim. Svetlost mu je bila oštra i bela, ali se Kleju sviđala ta bleštavost i to kako je rasterala sve senke osim njihove i mačje; Rafina senka uporno je skakala po zidu u neverovatnim oblicima poput ukrasa za Noć veštica izrezanih iz crnog kreppapira.

“Mislim da bi trebalo da navučemo zavese”, reče Alis.

Tom je upravo otvarao jednu od plastičnih kesa iz Metropoliten kafea, onih na kojima je sjedne strane pisalo OSTACI ZA PSE a s druge OSTACI ZA LJUDE. Radoznalo pogleda u nju.

“Zašto?”

Alis slegnu ramenima i nasmeši se. Klej nije video neobičniji smešak na licu neke tinejdžerke. Iako je obrisala krv s nosa i brade, imala je crne podočnjake umora, a fenjer je izbledeo ostatak njenog lica u mrtvačko bledilo, pa je taj njen smešak - koji jedva da je otkrivao svetlucanje zuba između uzdrhtalih usana s kojih se dosad obrisao sav karmin - bio dezorijentišući u svojoj odrasloj usiljenosti. Alis je izgledala poput filmske zvezde s kraja 1940-ih koja glumi bogatašicu na ivici nervnog sloma. Na stolu ispred nje ležala je ona majušna patika i Alis ju je vrtela prstom. Svaki put kad bi je zavrtela, pertle bi zalepršale i zazveckale. Klej poče da se nada da će se Alis uskoro slomiti. Sto duže bude sve to potiskivala to će biti gore kad joj naposletku popuste brane. Nešto je već izbacila iz sebe, ali nedovoljno. Dosad je on najviše olakšao dušu.

“Mislim da ne bi trebalo da ljudi vide da smo ovde, samo zato”, reče ona i kvrcnu patiku koju je nazvala bebi najka. Patika se zavrti. Njene pertle zalepršaše i zaškripaše po Tomovom izglancanom stolu.

“Mislim da bi to moglo biti… loše.”

Tom pogleda u Kleja.

“Mogla bi biti u pravu”, reče Klej.

“Ne sviđa mi se pomisao da ćemo biti jedina osvetljena kuća u ulici, makar to svetio bilo u zadnjem delu kuće.”

Tom usta i bez reči navuče zavese iznad sudopere. Kuhinja je imala još dva prozora i on navuče zavese i na njima. Krenu natrag prema stolu, ali tad skrenu i zatvori vrata između kuhinje i predsoblja. Alis zavrti dečju patiku ispred sebe na stolu. Na jarkoj, nemilosrdnoj svetlosti fenjera, Klej je video da je patika ružičastoljubičasta, boja kakvu jedino dete može da voli. Patika se zavrti. Pertle zalepršaše i zaškripeše. Tom pogleda u patiku, namršti se i sede, a Klej pomisli: Reci joj da skloni patiku sa stola. Reci joj da ne zna gde je ta patika sve bila i da ne želiš da je drži na tvom stolu. To bi trebalo da bude dovoljno da se ona slomi pa da se toga resimo. Reci joj. Mislim da ona želi da joj kažeš. Mislim da ona to zato i čini.

Ali Tom samo izvadi sendviče iz kesice - pečena govedina i sir, šunka i sir - i podeli ih. Iz frižidera (“Još je hladan da ne može biti hladniji”, reče on) izvadi bokal ledenog čaja a potom stavi ostatak sirove pljeskavice na pod za mačka.

“Zaslužio je”, reče on gotovo kao da se opravdava.

“Pored toga, samo bi se pokvarila sad kad nema struje.”

Na zidu je visio telefon. Klej proveri da li radi, ali je to bila puka formalnost i ovaj put nije se začuo ni ton slobodne linije. Telefon je bio mrtav kao… kao ona poslovna žena kod gradskog parka. On ponovo sede i prihvati se svog sendviča. Bio je gladan, iako mu nije bilo do jela.

Alis spusti svoj sendvič nakon samo tri zalogaja.

“Ne mogu”, reče ona.

“Ne sad. Verovatno sam preumorna. Odspavala bih malo. A i želim da se izvučem iz ove haljine. Pretpostavljam da se ne mogu oprati - barem ne kako treba - ali dala bih sve na svetu da bacim ovu usranu haljinu. Zaudara na znoj i krv.” Ona zavrti patiku pokraj zgužvanog papira na kojem je ležao njen sendvič koji je jedva dotakla.

“ A i osećam majčin miris na njoj. Njenog parfema.”

Trenutak niko ništa ne reče. Klej nije znao šta bi rekao. Nakratko mu se ukaza prizor Alis lišene svoje haljine, u belom brushaltcru i gaćicama. Zbog zurećih, upalih očiju podseti ga na lutke od papira. Njegova umetnička mašta, uvek spremna za akciju, doda tom liku papirne nastavke na ramenima i listovima. To ga je šokiralo ne zato što je bilo seksi nego zato što nije bilo. U daljini - jedva čujno - nešto eksplodira uz jedno prigušeno fump.

Tom razbi tišinu na čemu mu je Klej bio zahvalan.

“Kladim se da bi mogla stati u moje farmerke, ako zavrneš nogavice. Znaš, mislim da ćeš u njima izgledati simpatično, kao Haklberi Fin u Velikoj reci u produkciji neke devojačke škole. Dodi sa mnom na sprat. Izvadiću ti nešto odeće da obučeš ujutru, a možeš da prespavaš u gostinskoj sobi. Imam mnogo pidžama - prava pošast pidžama. Želiš li da ti ostavim fenjer?”

“Samo… mislim da će biti dovoljna i baterijska lampa. Jesi li siguran? “

“Da”, reče on. Tom uze jednu batrerijsku lampu a njoj dade drugu. Izgledalo je da će nešto reći za onu patiku kad ju je ona uzela, ali se predomisli i reče: “A možeš se i oprati. Možda neće biti mnogo vode, ali će slavine isisati malo vode iako nema struje. Siguran sam da možemo bar da se umijemo.” Tom pogleda preko njene glave u Kleja. “U podrumu uvek držim sanduk boca vode, pa nam ne preti nestašica.”

Klej klimnu glavom.

“Laku noć, Alis”, reče on.

“I tebi”, reče ona rastreseno, a potom još rastresenije: “Bilo mi je drago.”

Tom joj otvori vrata. Svetlost njihovih lampi zaigra, a potom se vrata ponovo zatvoriše. Klej začu njihove korake na stepenicama a zatim iznad svoje glave. Začu zvuk tekuće vode. Pričeka klokot vazduha u cevima, ali voda je prestala da teče pre nego što se vazduh pokrenuo. Umivaonik vode, rekao je Tom, i to je i dobila. I Klej je po sebi imao krvi i prašine koje je želeo da spere sa sebe - verovatno je tako i s Tomom - ali pretpostavljao je da i u prizemlju ima kupatilo, a ako je Tomova kuća uredna kao i on, i voda u WC šolji će biti čista. A ima, naravno, i vode u kotliću.

Rafa skoči na Tomovu stolicu i poče da liže svoje šape na beloj svetlosti fenjera. Uprkos konstantnom tihom siktanju fenjera, Klej je čuo kako mačak prede. Što se Rafe tiče, život je još super.

On se seti kako je Alis vrtela onu patiku i upita se, gotovo nepotrebno, može li petnaestogodišnjakinja da doživi nervni slom.

“Ne budi glup”, reče on mačku.

“Naravno da može. Cesta pojava. O tome snimaju filmove nedelje.”

Rafa ga pogleda svojim mudrim zelenim očima i nastavi da liže šapu. Ispričajte mi malo fiše, kao da su govorile te oči. Tukli sufas kao dete? Gajili ste grešne misli o fašoj majci?

Osećam majčin miris na haljini. Njen parfem.

Alis kao papirna lutka, s nastavcima na ramenima i nogama.

Ne pudite smešni, kao da su govorile Rafine zelene oči. Papirni nastafci stafljaju se na odeću a ne na lutku. Kakaf ste fi to umetnik?

“Besposlen umetnik”, reče Klej.

“A da zaćutiš, može?”

Klej zatvori oči, ali bilo mu je još gore. Zelene Rafine oči kao da su sad bestelesne plovile po tami, poput očiju mačka Luisa Kerola: Ovde smo svi ludi, draga Alisa. U pozadini konstantnog siktaja fenjera Klej je još čuo mačka kako prede.

9.

Toma nije bilo petnaest minuta. Nakon što se vratio, bez pardona istera Rafu iz svoje stolice i zdušno, uverljivo zagrize sendvič.

“Alis spava”, reče on.

“Pričekao sam u hodniku da se uvuče u neku moju pidžamu a onda smo zajedno bacili onu njenu haljinu u smeće. Mislim da je zaspala kao top četrdeset sekundi nakon što je položila glavu na jastuk. Pomoglo je to što je bacila haljinu u smeće, uveren sam.” Nakratko je zaćutao.

“Stvarno je odvratno zaudarala.”

“U tvojoj odsutnosti”, reče Klej, “nominovao sam Rafu za predsednika Sjedinjenih Država. Izabran je aklamacijom.”

“Dobro”, reče Tom.

“Pametan izbor. Ko je glasao?”

“Milioni glasača. Svi koji su još pri zdravoj pameti. Glasali su telepatijom.” Klej razrogači oči i kucnu se po slepoočnici.

“Mogu da čitam miiiiisliiii.”

Tom prestade da žvaće… pa nastavi… ali polako.

“Znaš”, reče on, “s obzirom na okolnosti to i nije smešno.”

Klej uzdahnu, otpi malo ledenog čaja i prisili se da pojede još malo svog sendviča. Reče sebi da na sendvič gleda kao na telesno gorivo, ako će mu to pomoći da sendvič nekako protera kroz jednjak u želudac.

“I nije. Oprosti.”

Tom podiže svoju čašu i nazdravi Kleju.

“Sve je u redu. Cenim trud. Onda, gde ti je mapa?”

“Ostavio sam je na tremu. Želeo sam da imam obe ruke slobodne dok smo pipkavo prolazili kroz hodnik smrti Toma Mekorta.”

“Onda ti je oprošteno. Slušaj, Kleje, stvarno mi je žao zbog tvoje porodice…”

“Neka ti ne bude još žao”, reče Klej, pomalo nakostrešeno.

“Još se nema zbog čega žaliti.”

“…ali mi je stvarno drago da sam nabasao na tebe. Samo sam to želeo da kažem.”

“Vredi i obratno”, reče Klej.

“Zahvalan sam ti jer imam mirno mcsto za prenoćište, a uveren sam da je i Alis zahvalna.”

“Sve dok u Maldenu ne nastane krkljanac i mesto nam izgori pred očima.”

Klej klimnu glavom i lagano se nasmeši.

“Sve dok. Jesi li joj uzeo onu jezivu cipelicu?”

“Ne. Ponela ju je u krevet kao da je… ne znam, plišani medvedić. Sutra će se osećati mnogo bolje ako uspe da prespava noć.”

“Misliš li da hoće?”

“Ne”, reče Tom.

“Ali ako se probudi od straha, provešću ostatak noći s njom. Uvući joj se u krevet, bude li potrebno. Ti znaš da joj od mene ne preti nikakva opasnost, zar ne?”

“Da.” Klej je znao da joj i od njega ne bi pretila opasnost, ali je shvatao o čemu Tom govori.

“Sutra ujutru krećem na sever čim se razdani. Verovatno bi bilo pametno da ti i Alis pođete sa mnom.”

Tom nakratko razmisli o tome pa upita: “A njen otac?”

“Alis kaže da je on - citiram - ‘jako snalažljiv’. Najveća joj je briga bila šta je spremio sebi za večeru. Ja sam po tome zaključio da ona još nije spremna da zna. Naravno, moraćemo da vidimo šta ona kaže na moj plan, ali ja bih radije da ona ostane s nama, a ne želim da idem na zapad u industrijske gradove.”

“Ne želiš uopšte na zapad.”

“Ne”, prizna Klej.

Možda će Tom pokušati da ga razuveri, pomisli Klej, ali Tom to ne učini. “A noćas? Misliš da bi trebalo da stražarimo?”

Klej na to dosad nije ni pomislio. Reče: “Ne znam kakve vajde od toga. Navali li raspamećena rulja niz Salemsku ulicu vitlajući puškama i bakljama, šta mi tu možemo?”

“Sići u podrum?”

Klej razmisli o tome. Silazak u podrum uvek mu se činio nekako užasno konačnim - bunkerska odbrana - ali moguće je da će ta pretpostavljena raspamećena gomila pomisliti da je kuća napuštena i odbauljati dalje. Bolje to nego da te prikolju u kuhinji, pomisli on. I to možda nakon što odgledaš Alisino grupno silovanje.

Neće doći do toga, pomisli on teskobno. Izgubio si se u scenarijima, to je sve. U strahu su velike oči. Neće doći do toga.

Samo što se iza njih Boston pretvara u zgarište. Provaljuje se u prodavnice pića i muškarci se divljački tuku zbog aluminijumskih bačvica piva. Do toga je već došlo.

Tom ga je posmatrao i dopuštao mu da razmisli… što je značilo da je Tom možda već o tome razmislio. Rafa mu skoči u krilo. Tom odloži sendvič i pogladi mačka po leđima.

“Evo kako ćemo”, reče Klej.

“Ako imaš par prekrivača u koje se mogu ubundati, šta kažeš na to da prenoćim napolju na tremu? Ostakljen je, i na njemu je tamnije nego na ulici. Sto znači da bih verovatno video da neko dolazi mnogo pre nego što bi oni primetili da ih gledam. Posebno ako bi pridošlice bile telefonski luđaci. Nisam stekao utisak da su majstori prikradanja.”

“Da, nisu skloni šunjanju. A šta ako dođu kroz zadnje dvorište? Linova avenija je samo ulicu iza kuće.”

Klej slegnu ramenima pokušavajući time da saopšti da se ne mogu odbraniti od svega - pa ni od malo toga - a da to nije morao reći naglas.

“U redu”, reče Tom nakon što je pojeo još jedan zalogaj sendviča i dao Rafi komadić šunke.

“Mogao bi doći po mene oko tri. Ne probudi li se Alis dotad, možda će odspavati do jutra.”

“A da pričekamo da vidimo kako će se stvari razvijati?” reče Klej.

“Slušaj, mislim da već znam odgovor, ali ti nemaš pušku, je li?”

“Nemam”, reče Tom.

“Čak ni neki bedni suzavac u spreju.” Pogleda u sendvič pa ga odloži. Kad je pogledao Kleju u oči, bile su prazne. Tom progovori tihim glasom, kako ljudi čine kad govore o tajnama.

“Sećaš li se šta je onaj drot rekao pre nego što je ustrelio onog luđaka?”

Klej klimnu glavom.

“Hej, ortak, kako si mi? Hoću reći, šta ima?” Nikad to neće zaboraviti.

“Znao sam da u životu nije kao na filmu”, reče Tom, “ali nikad nisam pretpostavljao kolika je to snaga, izncnadnost… a zvuk kad je ono… ono iz njegove glave…”

On se iznenada nagnu napred, jedne ručice podignute do usta. Ta kretnja prestraši Rafu i mačak skoči na pod. Tom triput tiho podrignu i Klej se pripremi za neizbežno povraćanje. Jedino se mogao nadati da neće i on početi povraćati, iako mu se činilo da bi mogao. Znao je da mu je malo potrebno, dovoljno bi bilo da ga neko zagolica perom. Jer je znao o čemu Tom govori. O pucnju pa o vlažnoj mrlji na asfaltu.

Nije bilo ništa od povraćanja. Tom se obuzda i pogleda u Kleja vlažnih očiju.

“Oprosti”, reče on.

“Nije trebalo da počinjem o tome.”

“Ne treba da ti bude žao.”

“Želimo li da preživimo, što nas čeka, trebalo bi da smislimo način kako da potisnemo svoju osetljivost. Mislim da ljudi koji to neće moći…” On ućuta pa nastavi.

“Mislim da ljudi koji to neće moći…” On ućuta drugi put. Treći put uspeo je da dovrši rečenicu.

“Mislim da bi ljudi koji to neće moći mogli umreti.”

Ostadoše tako zagledani jedan u drugog na jarkoj svetlosti plinskog fenjera.

10.

“Nakon odlaska iz grada nismo videli nikoga s oružjem”, reče Klej.

“Isprva nisam zagledao, a posle jesam.”

“A znaš i zašto, zar ne? Osim možda Kalifornije, država Masačusets ima najstroži zakon o posedovanju oružja u celoj zemlji.”

Klej se priseti da je pre nekoliko godina na državnoj granici video natpise koji su to objavljivali. Posle su ih zamenili natpisi koji su objavljivali da ćete provesti noć u zatvoru ako vas uhvate u vožnji pod uticajem opojnih supstanci.

Tom reče: “Nade li ti policija skriveno oružje u kolima - na primer u odeljku za rukavice zajedno s vozačkom i saobraćajnom - može te strpati u zatvor na, mislim, sedam godina. Zaustave li te i nadu ti napunjenu pušku u kamionetu, čak i u sezoni lova, mogu te kazniti s deset hiljada dolara kazne i dve godine društvenokorisnog rada.” On podiže ostatke svog sendviča, osmotri ih, ponovo ih odloži.

“Možeš posedovati oružje i držati ga u kući ukoliko nisi kažnjavan, ali dobiti dozvolu za nošenje oružja? Možda ako ti je garant sveti otac papa, ali možda ni tad.”

“Ta zabrana nošenja oružja možda je spasila nešto života prilikom egzodusa iz grada.”

“Potpuno se slažem s tobom”, reče Tom.

“Ona dvojica koja su se tukla zbog bačve piva? Hvala bogu da nijedan nije imao neku pucu.”

Klej klimnu glavom.

Tom se zaljulja unazad u svojoj stolici, prekrsti ruke na kržljavom grudnom košu pa se osvrnu. Naočari mu zasvetlucaše. Krug svetlosti koju je bacao plinski fenjer bio je bleštav ali mali.

“Premda mi ne bi bilo krivo da sad imam pištolj, lako sam video kakvo sranje mogu da naprave. A smatram se miroljupcem.”

“Tome, koliko dugo živiš ovde?”

“Gotovo dvanaest godina. Dovoljno dugo da vidim kako se Malden srozava. Ne sasvim, ali je na vrlo dobrom putu.”

“U redu, razmisli. Ko bi od tvojih komšija mogao da ima u kući bilo kakvo oružje? Ili više toga?”

Tom odgovori kao iz puške.

“Arni Nikerson, na drugoj strani ulice, tri kuće niže. Na svom kemriju ima nalepnicu NRA - zajedno sa starom nalepnicom Buš-Čejni…”

“Razumem…”

“I dve nalepnice NRA na kamionetu za koji u novembru zakači kampprikolicu i ode u lov u tvoj deo sveta.”

“A mi smo presrećni zbog zarade od lovačkih dozvola koje kupe oni čije mesto boravka nije u Mejnu”, reče Klej.

“Provalimo mu sutra u kuću i uzmimo oružje.”

Tom Mekort pogleda u Kleja kao da je lud.

“Čovek nije paranoičan poput pripadnika nekih od paravojnih formacija iz Jute - ta on ipak živi u državi u kojoj se na oružje plaća veliki porez - ali na travnjaku imajedno od onih upozorenja koje poručuje nešto kao ŠLJAMU, MISLIŠ DA TI SE POSREĆILO? a siguran sam da si upoznat sa službenom politikom NRA o tome kad im se jedino može oduzeti oružje.”

“Nešto s odvajanjem njihovih hladnih mrtvih prstiju…”

“To je to.”

Klej se nagnu napred i izjavi ono što je njemu bilo jasno čim su sišli niz izlaz s deonice 1: Malden je sad samo jedan u nizu sjebanih gradova u Sjedinjenim Telefonskim Državama Amerike: žalim, ali ta zemlja trenutno nije dostupna, slušalica je podignuta pa molim vas nazovite kasnije. Salemska ulica je pusta. Osetio je to dok su dolazili… zar ne?

Ne. Gluposti. Osećao si da te neko posmatra.

Zaista? I da jeste, je li to intuicija na koju se može osloniti, na temelju koje se može nešto pred’uzeti, nakon ovakvog dana? Ta je pomisao bila smešna.

“Tome, slušaj. Jedan od nas će sutra otići u kuću tog Naklsona nakon što se potpuno razdani…”

“Zove se Nikerson, i mislim da to nije veoma pametna ideja, posebno zato što Veliki Mag Mekort vidi kako Nikerson kleči iza prozora svog dnevnog boravka s automatskom puškom koju je čuvao za smak sveta. Koji je čini se stigao.”

“Ja ću to učiniti”, reče Klej.

“A neću to učiniti ako budemo večeras ili sutra ujutru čuli pucnjavu iz Nikersonove kuće. A svakako to neću učiniti ugledam li leševe na njegovom travnjaku, upucane ili neupucane. I ja sam gledao sve one stare epizode Zone sumraka - one u kojima se ispostavi da je civilizacija tek tanki premaz laka.”

“Ako je i to”, smrknuto će Tom.

“Idi Amin, Pol Pot, optužba nema više šta da doda.”

“Prići ću podignutih ruku. Pozvoniti. Ako neko otvori vrata, reći ću da samo želim da razgovaramo. Šta je najgore što može da mi se dogodi? Tip će mi reći da se nosim.”

“Ne, najgore što se može dogoditi jeste da će te ustreliti na svom otiraču s natpisom ‘Dobro došli dragi gosti’ a ja ću ostati s tinejdžerkom bez majke”, oštro će Tom.

“Pametuj ti koliko hoćeš o starim epizodama Zone sumraka, samo ne zaboravi one ljude koje si danas video, one koji su se tukli ispred stanice podzemne u Bostonu.”

“To je bilo… ne znam šta je to bilo, ali ti su ljudi bili klinički ludi. To ne možeš poreći, Tome.”

“A biblijska proročica Debela Berta? A ona dvojica koji su se natezali oko bačve piva? Jesu li i oni bili ludi?”

Ne, naravno da nisu bili, ali ako u kući preko puta ulice postoji neka puška, on je ipak želi. A ako ih ima više, želi da Tom i Alis imaju po jednu.

“Nameravam da prevalim više od stotinu pedeset kilometara na sever”, reče Klej.

“Možda ćemo uspeti da ukrademo neki automobil i prevezemo se deo puta, ali možda ćemo i morati da pešačimo celim putem. Želiš li na takav put naoružan samo noževima? Pitam te kao ozbiljan muškarac ozbiljnog muškarca, jer će neki ljudi na koje ćemo nabasati biti naoružani. Hoću reći, to ti je jasno.”

“Da”, reče Tom. Prođe rukama kroz svoju uredno ošišanu kosu i komično je promrsi.

“A znam i da Arni i Bet verovatno nisu kod kuće. Oni su bili manijaci tehničkih novotarija koliko i oružja. On je večno brbljao na mobilnom telefonu kad bi prolazio u tom svom velikom falusu od kamioneta.”

“Eto.”

Tom uzdahnu.

“U redu. Zavisno od toga kakva će sutra ujutru biti situacija. Dogovoreno?”

“Dogovoreno.” Klej ponovo uze svoj sendvič. Apetit mu se malo poboljšao.

“Gde su otišli?” upita Tom.

“Oni koje zoveš telefonskim luđacima. Gde su otišli?”

“Ne znam.”

“Reći ću ti šta ja mislim” reče Tom.

“Mislim da su se pred zalazak sunca zavukli u kuće i zgrade i umrli.” Klej ga sumnjičavo pogleda.

“Razmisli zdravorazumski i videćeš da sam u pravu”, reče Tom.

“Ovo je gotovo sigurno bio nekakav teroristički čin, zar ne?”

“To se čini najverovatnjim objašnjenjem, iako neka me đavo odnese ako znam kako bi bilo koji signal, koliko god subverzivan bio, mogao biti programiran da učini šta je ovaj učinio.”

“Ti si naučnik?”

“Znaš da nisam. Ja sam umetnik.”

“Dakle, kad ti američka vlada kaže da kompjutcrizovanu pametnu bombu mogu ubaciti kroz vrata bunkera skrivenog na tlu pustinje navodeći je s nosača aviona udaljenog možda i tri hiljade kilometara, jedino ti preostaje da pogledaš fotografije i prihvatiš da takva tehnologija postoji.”

“Da li bi me Tom Klensi lagao?” upita Klej, ali se ne nasmeši. “A ako takva tehnologija postoji, zašto ne prihvatiti i ovu, barem uslovno?”

“U redu, da čujem. Ali jednostavnim recima.”

“U oko tri sata danas po podne neka teroristička organizacija, možda i neka odmetnička vlada, proizvela je nekakav signal ili impuls. Zasad moramo pretpostaviti da su taj signal preneli svi postojeći mobilni telefoni na svetu. Nadaćemo se da to nije slučaj, ali zasad mislim da moramo pretpostaviti ono najgore.”

“Je li s Impulsom gotovo?”

“Ne znam”, reče Tom.

“A da uzmeš mobilni telefon i saznaš?”

“Tušck” reče Klej.

“Tako moj sinčić kaže za touche.” Molim te bože, još tako kaže.

“Ali ako ta grupa može odaslati signal od kojeg svi koji ga čuju polude”, reče Tom, “zar nije moguće da bi taj signal mogao sadržavati i uputstvo da se njegovi primaoci ubiju nakon pet sati? Ili da možda odu na spavanje i prestanu da dišu?”

“Rekao bih da je to nemoguće.”

“Nekad bih rekao da je nemoguće da bi neki luđak iz hotela For Sizons nasrnuo na mene nožem”, reče Tom.

“Ili da će Boston izgoreti do temelja a da će svi njegovi stanovnici - odnosno oni srećkovići koji nemaju mobilne telefone - izbeći iz njega preko mosta na Mističnoj reci.”

Tom se nagnu napred i zagleda se Kleju u oči. On želi da veruje u to, pomisli Klej. Nemoj gubiti vreme pokušavajući da ga razuveriš jer on stvarno - zaista - želi da veruje u to.

“Na neki način ovo nije ništa drugo nego bioterorizam kojeg se naša vlada toliko pribojavala posle jedanaestog septembra”, reče on.

“Poslužiš se mobilnim telefonima, dominantnim oblikom komunikacije u našoj svakodnevici, i jednim udarcem pretvoriš stanovništvo u vlastitu vojsku - vojsku doslovno neustrašivu jer je sastavljena od luđaka - i uništiš infrastrukturu. Gde je Nacionalna garda večeras?”

“U Iraku?” pokuša Klej.

“Ili Luizijani?”

To nije bilo posebno duhovito i Tom se ne nasmeši.

“Nema je nigde. Kako aktivirati odbrambene snage kad gotovo potpuno zavisiš od mreže mobilne telefonije da ih uopšte mobilizuješ? A što se tiče aviona, posiednji koji sam video u vazduhu bio je onaj mali koji se slupao na uglu ulica Čarls i Bikon”, reče pa ućuta a potom nastavi netremice zagledan u Kleja na drugoj strani stola.

“Sve su to oni učinili… ko god ti oni bili. Pogledaju nas s tog mesta na kojem žive i poštuju svoja božanstva i šta ugledaju?”

Klej odmahnu glavom, fasciniran Tomovim očima koje su sijale iza njegovih naočara. Gotovo oči vizionara.

“Da iznova podigosmo kulu vavilonsku… i to na temelju elektronske paučine. I za nekoliko sekundi oni razgrnuše tu paučinu i naša se kula uruši. Sve to oni učiniše, a nas troje smo poput insekata koji su pukim slučajem, nekakvom jadnom srećom, izbegli smrt pod stopalom diva. Sve su to postigli, a ti misliš da nisu mogli smisliti i signal koji poručuje zahvaćenima da pet sati kasnije zaspu i prestanu da dišu? Sta je taj trik u poređenju s prvim? Ništa posebno, rekao bih.”

Klej reče: “Rekao bih da je vreme za spavanje.” Jedan trenutak Tom se ne pomeri, već ostade da sedi malo zgrbljen nad stolom, zagledan u Kleja kao da ne shvata staje Klej upravo rekao. A onda se nasmeja.

“Aha”, reče on.

“Da, ima u tome nečega. Navijem se pa ne znam da stanem. Oprosti.”

“Zbog čega”, reče Klej.

“Nadam se da si u pravu da su luđaci mrtvi”, reče pa zaćuta. Zatim nastavi: “Hoću reći… ako moj sin nije… Džoni-Dži…” Nije mogao da završi rečenicu. Delom, ili možda uglavnom, zato što Klej nije bio siguran u to da li želi da mu je sin još živ ako se Džoni danas popodne pokušao poslužiti svojim mobilnim telefonom i dobio isti poziv kao Vila Svetla i ona poslovna žena.

Tom ispruži svoju finu ruku dugih prstiju preko stola i Klej je uhvati obema rukama. Video je to kao da je van svog tela, a kad je progovorio kao da to nije učinio on, iako je osećao kako mu se usta miču a suze počinju da mu teku.

“Tako se bojim za njega”, govorila su njegova usta.

“Bojim se za njih oboje, ali uglavnom za svog klinca.”

“Sve će biti u redu” reče Tom, i Klej je znao da je to rečeno s dobrim namerama, ali ga od tih reči ipak spopade jeza, jer se to govori u situacijama kad se nema šta drugo reći. Kao Prebolećeš ili On je sad na nekom boljem mestu.

11.

Alisini krici probudili su Kleja iz zbunjujućeg mada ne i neprijatnog sna. Bio je u šatoru za tombolu u Ohaju, na sajmu u Akronu. U tom snu ponovo je bio šestogodišnjak - možda i mladi, ali nikako stariji - i čučao ispod dugačkog stola za kojim je sedela njegova majka. Gledao je šumu ženskih nogu i udisao miris slatke piljevine dok je voditelj tombole izvikivao: “B-12, moji tombolaši, B-12! Sunčani vitamin!”

Na trenutak je njegova podsvest pokušavala da ugradi devojčin vrisak u san uporno tvrdeći da je to što čuje subotnja podnevna sirena, ali samo na trenutak. Klej je zaspao na Tomovom tremu nakon sat vremena bdenja jer je bio uveren da se tamo ništa neće dogoditi, barem ne noćas. Ali je sigurno bio jednako uveren u to da Alis neće mirno prespavati noć jer nakon što je njegov mozak prepoznao pravu prirodu njenih krikova, nije se smeo, nije se upitao gde je ili šta se događa. U jednom trenutku bio je dečačić koji čuči ispod stola za tombolu u Ohaju, a u drugom se kotrljao s udobnog dugačkog kauča na ostakljenom prednjem tremu Toma Mekorta prekrivača još uvek omotanog oko nogu. A negde u kući je Alis Maksvel, koja je vrištala u registru gotovo dovoljno visokom da od njega prsne kristal, izražavala sav užas proteklog dana, uporno tvrdeći, vrisak za vriskom, da se takve stvari sigurno nisu mogle dogoditi i da se moraju negirati.

Klej pokuša da iskobelja noge iz pokrivača, no isprva mu to nije uspelo. Odskakuta do ulaznih vrata kuće i uspaničeno ih otvori, istovremeno pogledavajući u Salemsku ulicu, uveren da će se početi paliti svetla u celoj ulici iako je znao da nema struje, uveren da će neko - možda i do zuba naoružani komšija, ljubitelj tehničkih novotarija gospodin Nikerson - izaći na svoj prednji travnjak i dreknuti da neka zaboga neko ućutka to dete. Nemojte da vam ja dođem!, zaurlaće Arni Nikerson. Nemojte da vam ja dođem i upucam je!

Ili će njeni krici privući telefonske luđake poput moljaca na svetio. Tom može da misli da su oni mrtvi, ali Klej veruje u to koliko i da na Severnom polu postoji radionica Deda Mraza.

Ali Salemska ulica - barem njihov deo, zapadno od gradskog centra i ispod dela grada koji je Tom nazvao Granada Hajlends - ostade taman i tih i Klej ne primeti nikakvo kretanje. Čak i žar požara iz Riviera kao da je jenjavao.

Klej se najzad reši pokrivača, uđe u kuću i zastade u podnožju stepenica, zagledan u mrklu tamu. Začu Tomov glas - ne reči nego ton, tih, smiren i utešan. Jezive devojčine krikove počeše da prekidaju grcaji pa jecaji i neartikulisani vapaji koji se pretvoriše u reči. Klej razabra jednu od njih: ružan san. Tomov glas izgovarao je uporno brundajući utešne laži: sve je u redu, videćeš, ujutru će sve biti bolje.

Klej je mogao da ih zamisli kako sede jedno do drugog na krevetu u gostinskoj sobi, oboje u pidžamama s monogramom TM na gornjem džepiću. Mogao bi ih nacrtati. Nasmeši se na tu pomisao.

Nakon što je bio siguran da Alis neće nastaviti da vrišti, Klej se vrati na trem na kojem je bilo sveže ali ne i hladno nakon što se ušuškao u pokrivač. Sede na kauč i zagleda se u deo ulice koji je mogao da vidi. Sleva, istočno od Tomove kuće, nalazila se poslovna četvrt. Učini mu se da vidi semafor koji označava ulaz na gradski trg. Na drugoj strani - s koje su oni došli - sve su kuće još bile ukopane duboko u rov noći.

“Gde ste?” promrmlja on.

“Neki od vas krenuli ste na sever ili zapad, i još ste pri zdravoj pameti. Ali gde ste se vi ostali denuli?”

Od ulice nije dobio odgovor. Do đavola, možda je Tom u pravu -mobilni telefoni su im poslali poruku da polude u tri i sruše se mrtvi u osam. Činilo se predobro da bi bilo istinito, ali se seti da je pomislio to isto i za kompakt diskove na koje se može narezivati muzika.

Muk na ulici ispred njega; muk u kući iza njega. Nakon nekog vremena, Klej se zavali na kauču i dopusti da mu se kapci sklope. Učinilo mu se da bi mogao zadremati, ali sumnjao je da će ponovo zaspati. No ipak je zaspao, i ovaj put nije bilo snova. Jednom, pred svanuće, u dnu pešačkog prilaza kuće Toma Mekorta zaustavi se pas mešanac, pogleda u Kleja koji je hrkao toplo začauren u pokrivač, pa ode dalje. Pas se nije žurio; u Maldenu je tog jutra bilo mnogo hrane a tako će ostati i u dogledno vreme.

12.

“Kleje. Probudi se.”

Drmusa ga neka ruka. Klej otvori oči: Tom, odeven u farmerke i sivu radničku košulju, naginje se nad njega. Prednji trem osvetljen je jakom bledom svetlošću. Klej pogleda na svoj sat kad je njihanjem spustio noge s kauča: šest i dvadeset.

“Moraš ovo da vidiš”, reče Tom. Bio je bled, teskoban; krajevi brkova su mu posedeli. Košulja mu se na jednoj strani izvukla iz farmerki a kosa mu je još štrcala na potiljku.

Klej pogleda u Salemsku ulicu, ugleda psa koji drži nešto u zubima kako kaska pokraj dva nepokretna automobila niz ulicu prema zapadu, ali ništa se drugo nije micalo. Nanjuši bledu aromu dima u vazduhu, verovatno Boston ili Rivier. Možda i oboje, ali je barem vetar stao. Ponovo pogleda u Toma.

“Ne tamo”, reče Tom, tiho.

“U zadnjem dvorištu. Video sam to kad sam otišao u kuhinju da skuvam kafu pre nego što sam se setio da od kafe nema ništa, barem zasad. Možda nije ništa, ali… čoveče, nimalo mi se ne sviđa.”

“Alis još spava?” Klej je ispod pokrivača pokušavao da napipa svoje čarape.

“Da, i to je dobro. Pusti sad čarape i cipele, nije ovo večera u Ricu. Dođi.”

Klej pođe kroz hodnik u kuhinju za Tomom koji je na nogama imao udobne papuče. Na radnoj ploči stajala je napola popijena čaša ledenog čaja.

Tom reče: “Znaš da ne mogu da počnem dan bez kofeina? Zato sam nasuo sebi čašu čaja - posluži se, još je ukusan i hladan. Odmaknem zavese iznad sudopere da pogledam u vrt. Bez posebnog razloga, samo letimičan pogled na spoljni svet, kad ugledam… ali pogledaj sam.”

Klej virnu kroz prozor iznad sudopere. Iza kuće se nalazila uredna ciglom popločana mala veranda i plinski roštilj. Iza verande Tomovo zadnje dvorište, napola travnjak, napola povrtnjak. U dnu se nalazila visoka daščana ograda s vratima, sad otvorenim. Zasun pomoću kojeg su se zatvarala sigurno je bio razvaljen jer je sad nakrivljeno visio i Kleja podsetio na slomljeni zglob. Tom je mogao skuvati kafu na plinskom roštilju da u njegovom povrtnjaku nije sedeo muškarac pokraj nečega što su bez sumnje bila ukrasna kolica, jeo mekano meso raspolućene bundeve i pijuckao semenke. Imao je na sebi mehaničarski kombinezon i zamašćenu kapicu s izbledelim slovom B spreda. Na levoj strani njegovog kombinezona izbledelim crvenim slovima pisalo je Džordž. Klej je čuo mljackave zvukove koje bi Džordžovo lice proizvelo svaki put kad bi zaronilo u bundevu.

“Jebiga”, tiho će Klej.

“To je jedan od njih.”

“Da. A gde je jedan biće ih još.”

“Je li on razvalio vrata?”

“Naravno da jeste”, reče Tom.

“Nisam to video, ali vrata su juče bila zaključana kad sam odlazio, možeš da staviš ruku u vatru. Nisam u najboljim odnosima sa Skotonijem, tipom koji živi s druge strane. Njemu nije do ‘mog društva’, kako mije u nekoliko navrata rekao”, reče Tom, zaćuta, pa nastavi tišim glasom. Već je govorio tiho pa je Klej sad morao da se nagne prema njemu da bi ga čuo.

“Znaš li šta je najluđe? Poznajem tog tipa. Radi na pumpi, dole u centru. Jedina benzinska stanica koja još popravlja automobile. Ili je popravljala. Jednom mi je zamenio crevo hladnjaka na autu. Ispričao mi je kako su on i njegov brat godinu ranije bili na Jenki stadionu, videli kako je Kurt Šiling, bacač bostonskih Red soksa, nadigrao bacača Jenkijn, Rendija Džonsona, zvanog Gromada. Učinio mi se prilično simpatičan. A vidi ga sadi Sedi u mom povrtnjaku i jede sirovu bundevu!”

“Šta se događa, narode?” upita ih Alis iza leđa.

Tom se okrenu i pogleda je iznenađeno.

“Ne želiš to da vidiš”, reče on.

“Neće moći”, reče Klej.

“Ona mora da vidi ovo.”

Klej se nasmeši Alis; nije bilo teško nasmešiti se. Na džepiću pidžame koju joj je Tom pozajmio nije bilo monograma, ali bila je plava baš kako je zamislio, i u njoj je Alis izgledala užasno ljupko: bosonoga, nogavica podvijenih do ispod kolena, kose raščupane od spavanja. Uprkos svojim noćnim morama izgledala je odmornija od Toma. Klej je bio spreman da se opkladi da izgleda odmornija i od njega.

“Nije nekakav karambol ili nešto tako”, reče on.

“Samo neki čovek jede bundevu u Tomovom zadnjem dvorištu.”

Ona stade između njih, položi ruke na ivicu sudopere i podiže se na prste da pogleda napolje. Rukom se očeša o Klejovu i on oseti kako joj koža još isijava toplinu sna. Alis je dugo gledala napolje, a onda se okrenu Tomu.

“Rekao si da su se svi ubili”, reče ona i Klej nije mogao da zaključi optužuje li ona Toma ili ga u šali prekorava. Verovatno to ni ona ne zna, pomisli.

“Nisam rekao da sam siguran”, neuverljivo odgovori Tom.

“Meni si zazvučao prilično sigurno.” Ona ponovo pogleda napolje. Barem ne šizi, pomisli Klej. Zapravo mu se činilo da Alis izgleda potpuno sabrano - mada i pomalo čaplinovski - u svojoj prevelikoj pidžami.

“Ovaj… narode?”

“Šta je?” njih će dvojica uglas.

“Pogledajte u ona mala kolica pokraj kojih sedi. Pogledajte u prednji točak.”

Klej je već video to o čemu ona govori: smeće od kora, semenki i mesa bundeve.

“Smrskao je bundevu na točak da bi došao do onog unutra”, reče Alis.

“Verovatno jedan od njih…”

“Naravno da je jedan od njih” reče Klej. Džordž mehaničar sedeo je u povrtnjaku raširenih nogu pa Klej primeti da je Džordž nakon jučerašnjeg popodneva zaboravio sve što ga je majka naučila o tome da spusti pantalone pre nego što obavi nuždu.

“…ali poslužio se tim točkom kao alatkom. To mi se ne čini baš ludim.”

“Jedan od njih juče se služio nožem”, reče Tom. “A drugi je automobilskim antenama probadao vazduh.”

“Da, ali… ovo mi se čini nekako drukčije.”

“Misliš, mirnije?” Tom ponovo pogleda u uljeza u svom povrtnjaku.

“Ne bih želeo da izađem i proverim.”

“Ne to. Ne mislim mirno. Ne znam baš kako da to objasnim.”

Kleju se činilo da shvata o čemu Alis govori. Agresivnost kojoj su juče bili svedoci bila je šlepa nasrtljivost: navaliti na sve što se nađe na dohvatu. Istina, onaj biznismen ih je napao nožem a onaj mišićavi mladić automobilskim antenama probadao vazduh u trku, ali video je i kako je onaj muškarac u parku psu odgrizao uvo. I Vila Svetla se poslužila zubima. Ovo danas izgledalo je potpuno drukčije, i to ne samo zato što čovek jede a ne ubija. Ali kao ni Alis, ni Klej nije mogao tačno da odredi kako drukčije.

“O Isuse, još dvoje”, reče Alis.

Kroz otvorena dvorišna vrata uđe žena od četrdesetak godina u prljavom sivom kostimu s pantalonama i stariji muškarac u bermudama i majici s natpisom SIVA EMINENCIJA.

Žena u poslovnom odelu imala je na sebi zelenu bluzu koja je sad visila u ritama pa su se videle korpe bledozelenog brushaltera. Onaj stariji muškarac hramao je i pri tom izbacivao laktove prema spolja u nekoj vrsti nakaradnog stepa kako bi održao ravnotežu. Kržljava leva noga bila mu je obložena skorenom krvlju i na toj nozi nije imao patiku. Ostaci sportske čarape, umrljani prašinom i krvlju klatili su mu se oko levog članka. J’oluduga seda kosa obesila mu se oko lica u nekakvoj vrsti kapuljače. Žena u poslovnom kostimu konstantno je ispuštala zvuk koji je zvučao poput Gumi Gumi i pogledom prelazila po dvorištu i povrtnjaku. Pogleda u Džordža žderača bundeve kao da ne postoji pa zagrabi pokraj njega prema preostalim krastavcima. Kleknu ispred njih, otkide jedan sa stabljike i počne da ga ždere. Muškarac u majici s natpisom SIVA EMINENCIJA odmaršira do ivice povrtnjaka i osta da stoji tamo poput robota koji je ostao bez pogonskog goriva. Njegove majušne naočari zlatnih okvira - naočari za čitanje, pomisli Klej - svetlucale su na ranojutarnjoj svetlosti. Kleju je izgledao poput nekoga ko je nekad bio vrlo pametan a sad je krajnje glup.

Trojac u kuhinji zbio je redove. Zurili su kroz prozor gotovo ne dišući.

Starčev pogled pade na Džordža koji odbaci komad bundevine kore, pregleda ostatak pa ponovo licem zaora bundevu i nastavi da doručkuje. Ne samo što nije nasrnuo na pridošlice - kao da ih uopšte nije ni primećivao.

Starac odšepa nekoliko koraka, sagnu se i poče vući bundevu veličine fudbalske lopte ni metar od Džordža. Klej, prisetivši se jučerašnjeg ljutog boja ispred stanice podzemne, presta da diše u očekivanju razvoja događaja.

Oseti kako ga je Alis čvrsto ščepala za mišku. Iz ruke joj je isparila sva toplina sna.

“Šta će učiniti?” upita ona tiho.

Klej samo zavrti glavom.

Starac pokuša da zagrize u bundevu, ali uspe samo da se očeše nosom o nju. Trebalo je da bude smešno, ali nije bilo. Naočari mu se nakriviše i on ih vrati na mesto. Bila je to tako normalna kretnja da je nakratko Klej bio siguran da je on lud.

“Gumi”, povika žena u pocepanoj bluzi i odbaci svoj napola pojedeni krastavac. Uvrebala je nekoliko kasnih paradajza i otpuza do njih. Kosa joj je padala na lice. Stražnji deo pantalona bio joj je gadno usvinjen.

Starac je ugledao ukrasna kolica. Odnese bundevu do njih, ali onda kao da je primetio Džordža koji je sedeo pokraj njih. Pogleda u njega nakrivivši glavu. Džordž jednom narandžastom rukom pokaza u kolica pokretom koji je Klej video hiljadu puta.

“Samo izvoli”, promrmlja Tom.

“Da ne poveruješ!”

Starac pade na kolena, pokret koji mu je očito naneo popriličan bol. Namršti se, podiže svoje naborano lice prema rudećem nebu i zastenja. Podiže bundevu iznad točka. Nekoliko trenutaka je drhtavih ostarelih bicepsa proučavao bundevinu silaznu putanju, a onda udari bundevom o točak i ona se rascepi na dve sočne polovine. Ono što je zatim usledilo dogodilo se u tren oka. Džordž spusti svoju uglavnom pojedenu bundevu u krilo, zanjiha se napred, narandžastim ručetinama zgrabi starca za glavu i zavrnu mu vrat. Oni začuše kvrcl pucanja starčevog vrata i kroz zatvoreni prozor. Njegova duga seda kosa zaleprša. Majušne naočari iščeznuše u nečemu što je Kleju ličilo na cveklu. Telo mu se najpre zgrči pa opruzi. Džordž odbaci starčevo telo. Alis zavrišta, ali joj Tom rukom poklopi usta. Njene oči, iskolačene od užasa, virile su iznad Tomove ruke. U povrtnjaku, Džordž podiže novi komad bundeve i poče da ga spokojno jede.

Ona žena u pocepanoj bluzi nakratko se osvrnu, neužurbano, pa ubra još jedan paradajz i zagrize u njega. Crveni sok poče da joj se sliva niz bradu i niz prljavu liniju vrata. Ona i Džordž sedeli su u zadnjem dvorištu Toma Mekorta i jeli povrće. Iz nekog razloga Kleju pade na pamet naziv jedne od njegovih najdražih umetničkih slika: Kraljevstvo mira Edvarda Hiksa.

Shvatio je da je to rekao naglas tek kad ga je Tom tupo pogledao i rekao: “Više nije.”

13.

Njih troje stajalo je ispred kuhinjskog prozora i pet minuta kasnije, kad u daljini zanjaka alarm. Zazvučao je umorno i promuklo, kao da će uskoro zamuknuti.

“Imate li pojma šta bi to moglo biti?” upita Klej. U povrtnjaku, Džordž je odustao od bundeva i iskopao veliki krompir. To ga je dovelo bliže onoj ženi, ali za nju nije pokazao nikakvo zanimanje. Barem ne još.

“Jedino čega se mogu setiti jeste da je crknuo agregat u marketu Sejfvej u tržnom centru”, reče Tom.

“Verovatno imaju alarm na agregat u slučaju da nestane struja, zbog kvarljive robe. Ali to je samo pretpostavka. A možda je reč o banci i T…”

„Pogledajte!” reče Alis.

Žena pusti drugi paradajz koji je upravo nameravala da ubere, usta i krenu prema istočnoj strani Tomove kuće. Dok je prolazila pored Džordža, ovaj je ustao. Klej je bio uveren da namerava da ubije i nju kao što je ubio onog starca. Tržnu se unapred i primeti kako je Tom pružio ruku prema Alis da je okrene. Ali Džordž pode za ženom i oboje iščeznuše iza kuće.

Alis se okrenu i žurno pode prema kuhinjskim vratima.

“Nemoj da te vide!” doviknu joj Tom tihim, napetim glasom i krenu za njom.

“Ne brini”, reče ona.

Klej pode za njima, zabrinut za sve njih.

Našli su se na vratima trpezarije baš u trenutku kad su žena u prljavom poslovnom kostimu i Džordž u još prljavijem kombinezonu prolazili pored prozora trpezarije, tela razlomljenih venecijanerima koji su bili spušteni, ali ne i zatvoreni. Nijedno ne pogleda prema kući. Džordž je hodao ženi za petama; mogao ju je ugristi za potiljak. Alis, a za njom Tom i Klej, krenuše niz hodnik u Tomovu malu radnu sobu. Ovde su venecijaneri bili spušteni, ali Klej ugleda kako su senke ono dvoje brzo promakle ispred njih. Alis krenu dalje niz hodnik, prema otvorenim vratima ostakljenog trema. Pokrivač je ležao napola na kauču a napola na podu, kako ga je Klej ostavio. Trem je preplavila sjajna jutarnja sunčana svetlost koja kao da je gorela na podnim daskama.

“Alis, pazi!” reče Klej.

“Pa…”

Ali je ona već stala i nemo gledala. A onda i Tom stade pokraj nje. Bili su skoro iste visine, mogli su biti brat i sestra. Nisu ni pokušavali da se sakriju od pogleda.

“Bože moj!” reče Tom kao da mu je neko izbio vazduh iz pluća. Alis poče da plače soptavim plačem umornog deteta, deteta koje se navikava na to da ga kažnjavaju.

Klej im se pridruži. Ona žena u kostimu presekla je preko Tomovog travnjaka. Džordž je još hodao za njom, u korak, gotovo marševim korakom. To se malo poremetilo na ivičnjaku kad joj je Džordž prešao na levu stranu i tako joj sad postao krilnik.

Salemska ulica bila je puna luđaka.

Po Klejovoj prvoj proceni bilo ih je oko hiljadu. A onda uzde preuze posmatrač u njemu - hladno umetničko oko - i on shvati da je preterao, posledica iznenađenosti činjenicom što uopšte nekoga vidi u ulici za koju je očekivao da će biti prazna, te šok spoznaje da su svi koje vidi oni. Nije bilo sumnje: prazna lica, oči koje kao da gledaju u prazno, prljavi i krvavi dronjci (a u nekoliko slučajeva i bez odeće), povremeno graktanje ili trzanje. Ugleda muškarca odevenog samo u uske bele gaćice i polo majicu koji kao da je neprestano salutirao; krupna žena rasečene donje usne koja joj je visila u dva mesnata visuljka pa su joj se videli svi donji zubi; visoki tinejdžer u kratkim farmerkama koji je hodao posred Salemske ulice noseći u ruci nešto što je ličilo u krv ogrezlom pajseru; uglađeni Indijac ili Pakistanac koji prođe pokraj Tomove kuće migoljeći vilicama i istovremeno cvokoćući zubima; dečak - bože moj, Džonijevog uzrasta - hodao je ničim ne pokazujući da oseća bol mada mu je ruka mlitavo visila ispod iščašenog ramena; zgodna devojka u mini suknji i topu koja je čini se jela crveni sadržaj vraninog želuca. Neki su stenjali, neki ispuštali zvukove koji su nekad možda bile reči, a svi su išli na istok. Klej nije imao pojma privlači li ih onaj alarm ili miris hrane, ali su svi hodali prema tržnom centru Malden.

“Bože moj, raj za zombije” reče Tom.

Klej se i ne potrudi da odgovori. Ljudi na ulici nisu baš bili zombiji, ali je Tom ipak bio prilično u pravu. Pogleda li neko od njih na ovu stranu, spazi nas i odluči da nas napadne, gotovi smo. Nema nam spasa. Ni da se zabarikadiramo u podrumu. A što se tiče plana da se dočepamo onog oružja od komšije preko puta? Možeš na to zaboraviti.

Pomisao da se njegova žena i sin možda - a verovatno i jeste tako - bakću s takvim stvorenjima ispuni ga užasom. Ali ovo nije strip i on nije junak: bespomoćan je. Njih troje možda i jesu sigurni u ovoj kući, ali što se tiče neposredne budućnosti, čini se da on, Tom i Alis neće ići nigde.

14.

“Poput ptica su”, reče Alis i donjim delom šake obrisa suze s obraza.

“Jata ptica.”

Klej shvati šta ona želi da kaže i nagonski je zagrli. Izrazila je nešto što mu je prvo upalo u oči dok je gledao kako mehaničar Džordž hoda za onom ženom umesto da je ubije, kao što je ubio onog starca. Njih dvoje behu očigledno praznoglavi, ali su izašli na ulicu kao vođeni nekim prećutnim dogovorom.

“Ne shvatam”, reče Tom.

“Sigurno ti je promakao film Marš pingvina”, reče Alis.

“Zapravo i jeste”, reče Tom.

“Kad želim da vidim nekoga da se gega u smokingu, odem u francuski restoran.”

“Ali zar nisi nikad primetio ponašanje ptica, posebno u proleće i jesen?” upita Klej.

“Sigurno jesi. Sve slete na isto stablo ili na istu telefonsku žicu…”

“Ponekad ih je toliko da se žica ulegne”, reče Alis.

“A onda istovremeno polete. Moj tata kaže da sigurno imaju grupnog vođu, ali gospodin Salivan, nastavnik prirode i društva - još u osnovnoj školi - rekao nam je da je to nekakva grupna pamet jata, kao što svi mravi izađu iz mravinjaka ili pčele iz košnice.”

“Jato naglo skrene ulevo ili udesno, istovremeno, a da se nijedna ptica nikad ne sudari s drugom”, reče Klej.

“Katkad se nebo zacrni od njih a od njihovih zvukova dođe ti da pokudiš”, reče pa zaćuta.

“Barem u provinciji, gde ja živim.” Ponovo zaćuta.

“Tome… prepoznaješ li nekoga od tih ljudi?”

“Nekoliko. Ono je gospodin Potovami, pekar”, pokaza na Indijca koji je migoljio vilicama i cvokotao zubima. “A ona zgodna devojka… mislim da radi u banci. A sećate se da sam spomenuo Skotonija, čoveka koji živi u kući čije se zadnje dvorište naslanja na moje?”

Klej klimnu glavom.

Tom, sad vrlo bled, pokaza u vidno trudnu ženu odevenu samo u hranom umrljanu tuniku koja joj je sezala do bedara. Plava kosa obesila joj se na bubuljičave obraze, a u nosu joj je svetlucao mali dijamant.

“To mu je snaja”, reče on.

“Džudi. Silno se trudila da bude ljubazna prema meni.” On doda suvo, činjenično.

“Srce mi puca.”

Iz smera centra grada začu se glasan pucanj. Alis vrisnu, ali joj ovaj put Tom nije morao poklopiti usta, jer ona to učini sama. Ionako niko od ljudi na ulici ne skrenu pogled prema njima. A činilo se da ih nije uznemirio ni prasak - Kleju je zazvučao poput sačmarice. Nastaviše da hodaju, ni brže ni sporije. Klej pričeka još jedan pucanj, no umesto njega začu vrisak, vrlo kratak - sad ga čuješ sad ga ne čuješ - kao odsečen.

Trojka koja je stajala u senkama iza trema nastavi da gleda, ćuteći. Sva su stvorenja išla na istok, pa premda se ne bi baš moglo reći da su hodali u formaciji, neporecivo su podsećali na vrstu. Za Kleja to nije bilo toliko očigledno pri pogledu na telefonske luđake, od kojih su mnogi šepali a katkad i vukli noge, nešto blebetali i čudno gestikulirali, koliko u nemom, strojevom prolasku njihovih senki na pločniku. To ga podseti na filmske žurnale s prilozima iz Drugog svetskog rata, u kojima bi bombarderi plovili vazduhom u neprekidnim talasima. On izbroja dve stotine pedeset stvorenja i tad odusta. Muškarci, žene, tinejdžeri. Popriličan broj dece Džonijevog uzrasta. Mnogo više dece nego staraca, premda vrlo malo dece mlađe od deset godina. Nije želeo ni da misli šta se sigurno dogodilo bebcima za koje nakon Impulsa više nije imao ko da brine.

Ili bebcima za koje su se u vreme Impulsa starali ljudi s mobilnim telefonima.

Klej se upita koliko je dece praznog pogleda koja sad prolaze ispred njega prošle godine gnjavilo roditelje da im kupe mobilne telefone sa specijalnim signalnim melodijama. Baš kao što je to činio Džoni.

“Jedan um”, sad će Tom.

“Stvarno verujete u to?”

“Ja nekako verujem”, reče Alis.

“Jer… inače… odakle njima pamet?”

“U pravu je”, reče Klej.

Seoba (nakon što ste to počeli da doživljavate na taj način, bilo je teško doživljavati drukčije) se proredi, ali ne presahnu, ni nakon pola sata; trojica bi prošli u troredu - jedan u sportskoj majici, drugi u ostacima odela, a treći donjeg dela lica većinom skrivenog ispod sloja zgrušane krvi - a za njima dva muškarca i žena u nekakvoj vrsti rasprave u raskoraku, pa sredovečna žena koja izgleda kao bibliotekarka (zanemari li se jedna obnažena dojka koja se klati na vetru) u tandemu s polovično izraslom, štrkljavom devojkom, možda pomoćnicom bibliotekarke. Potom prekid, a onda bi došlo njih još desetak, gotovo u formaciji šupfjeg kvadrata, poput borbenih jedinica iz Napoleonovih ratova. U daljini, Klej začu ratne zvukove - sporadični škrgut puščane ili revolverske paljbe, a jednom (i to blizu, možda iz obližnjeg Medforda ili odavde iz Maldena) dug, prodoran urlik visokokalibarskog automatskog oružja, pa još krikova. Uglavnom iz daljine, ali Klej je bio prilično siguran da je reč o krikovima.

Na ovom području još ima ljudi koji su pri zdravoj pameti, i to mnogo njih, a neki su uspeli da se dočepaju oružja. Ti ljudi verovatno sad uživaju u lovu na glinene telefonce. Međutim, drugi nisu bili te sreće da se nađu u zatvorenom kad je granulo a luđaci izmileli na svetio dana. Seti se mehaničara Džordža kako je svojim narandžastim ručetinama ščepao onog starca za glavu, zavrnuo mu vrat, i kako su starčeve male naočari odletele u cveklu gde će ostati. Zauvek.

“Mislim da ću se vratiti u dnevni boravak i šesti”, reče Alis.

“Više ne želim da ih gledam. A ni slušam. Muka mi je od toga.”

“Naravno”, reče Klej.

“Tome, a da….”

“Ne”, reče Tom.

“Ti idi. Ja ću ostati ovde i motriti. Mislim da jedan od nas treba da motri, zar ne?”

Klej klimnu glavom. I on je tako mislio.

“A onda za otprilike sat vremena, možeš me zameniti. Pa opet ja tebe, pa ti mene.”

“U redu. Dogovoreno.”

Kad su krenuli natrag niz hodnik, Klej ruke prebačene oko Alisinih ramena, Tom reče: “Još nešto.” Oni se okrenuše i pogledaše ga.

“Mislim da bi trebalo da pokušamo da se danas što bolje odmorimo. Naravno, pod uslovom da još nameravamo na sever.”

Klej se zagleda u njega da se uveri je li Tom još pri zdravoj pameti. Činilo se da jeste, ali….

“Jesi li video šta se napolju događa?” upita on.

“Jesi li čuo pucnjavu? One…” Nije želeo pred Alis reći krikove, mada je bilo malo kasno štititi ono što je ostalo od njene osetljivosti.

“…povike?”

“Naravno”, reče Tom.

“Ali luđaci su se sinoć zavukli negde” zar ne?”

Na trenutak se ni Klej ni Alis ne pomeriše. A onda Alis zapljeska tiho, skoro nečujno, a Klej se poče smešiti. Smešak mu je bio ukočen i nekako se čudno osećao dok se tako smešio, a nada koja je s tim smeškom proplamsala beše gotovo bolna.

“Znaš, Tome, možda si genije”, reče on.

Tom mu ne uzvrati smešak.

“Nemoj računati na to” reče on.

“Jedva da sam skupio više od polovine mogućih bodova na maturi.”

15.

Primetno bolje volje - a to je sigurno dobro, pretpostavi Klej - Alis ode na sprat da prekopa po Tomovoj garderobi u potrazi za dnevnom odećom. Klej sede na kauč i pokuša da zamisli šta su Seron i Džoni mogli učiniti, gde su mogli otići, naravno pod pretpostavkom da su imali dovoljno sreće da se nađu. Zadrema i ugleda ih jasno u Seroninoj školi u Kent Pondu, zabarikadirane u gimnastičkoj dvorani s još dvadesetaktridesetak ljudi, jedu sendviče iz školske kantine i piju mleko iz tetrapaka. Oni….

Probudi ga Alis; dozivala ga je sa sprata. Klej pogleda na svoj ručni sat i shvati da je na kauču odspavao gotovo dvadeset minuta. Čak je i počeo da balavi.

“Alis?” Klej priđe podnožju stepenica.

“Je li sve u redu?” I Tom je zabrinuto gledao.

“Da, ali možeš li da dođeš na trenutak?”

“Naravno.” Klej pogleda u Toma, slegnu ramenima, pa se pope na sprat.

Alis je bila u gostinskoj sobi koja nije izgledala kao da se nagledala gostiju, iako su dva jastuka ukazivala na to da je Tom veći deo noći ovde proveo s njom, a zgužvana posteljina na njihov vrlo nemiran san. Alis je našla pantalone kaki boje gotovo odgovarajuće veličine i gornji deo trenerke na kojoj je ispod obrisa spirale smrti pisalo LUNA-PARK JEZERO KANOBI. Na podu je ležao veliki prenosni stereouređaj za kakvim su svojevremeno Klej i njegovi prijatelji čeznuli onako kako je Džoni-Dži čeznuo za svojim crvenim mobilnim telefonom. Klej i njegovi prijatelji zvali su takav prenosni stereosistem ghetto blaster ili boombox.

“Bio je u ormaru a baterije izgledaju nove”, reče ona.

“Nameravala sam da ga uključim i potražim neku radiostanicu, ali sam se bojala.”

Klej pogleda u stereo na lepom parketu gostinske sobe, pa se i on uplaši. Kao da je posredi napunjena puška. Ali oseti i želju da ispruži ruku i da polugicu za biranje, sad okrenutu na opciju CD, prebaci na opciju FM. Pretpostavljao je da je i Alis osetila isti nagon i da ga je zato pozvala. Isti nagon kao i želja da dotakneš napunjenu pušku.

“Sestra mi je poklonila taj stereo za pretprošli rođendan”, reče Tom s vrata i oni se oboje trgnuše.

“Prošlog jula napunio sam ga novim baterijama i odneo na plažu. Kad sam bio dete, cela porodica otišla bi na plažu i slušala radio, premda nikad nisam imao ovako veliki.”

“Ni ja”, reče Klej.

“Ali sam ga želeo.”

“Poneo sam CD plejer na plažu Hempton u Nju Hempširu, zajedno s pregršt Van Helenovih i Madoninih kompaktdiskova, ali to nije bilo isto. Ni blizu. Više ga nikad nisam koristio. Pretpostavljam da su sve radiostanice prestale s emitovanjem, šta mislite?”

“Kladim se da neke još rade”, reče Alis grizući se za donju usnu. Ne prestane li uskoro s tim, pomisli Klej, raskrvariće je.

“One koje moji ortaci zovu ‘robotske stanice’. Imaju simpatična imena kao što su BOB i FRENK, ali ih zapravo sve emituje nekakav divovski radiokompjuter u Koloradu a nakon toga se prenose satelitski. Barem tako kažu moji prijatelji. A…” Obliza mesto koje je grizla, sjajno od krvi ispod površine.

“A tako se i prenose signali mobilnih telefona, zar ne? Satelitskim putem.”

“Ne znam”, reče Tom.

“Međugradski pozivi možda… a međunarodni svakako… a pretpostavljam da bi neki maher koji se u to razume mogao preusmeriti pogrešan satelitski signal u sve te mikrotalasne tornjeve… one koji pojačavaju signale…”

Klej je znao na koje tornjeve on misli, čelične kosture oblepljene satelitskim antenama kao sivim pijavicama. U poslednjih deset godina niču kao pečurke posle kiše.

Tom reče: “Kad bismo uspeli da uhvatimo neku lokalnu stanicu, možda bismo uspeli da čujemo vesti. Savet šta da radimo, gde da odemo….”

“Da, ali šta ako se Impuls prenosi i radiom?” reče Alis. ‘To ja mislim. Šta ako se uključite u to što je čula moja…” Ponovo obliza usne, pa nastavi da ih gricka, “…majka? I moj tata? O da, i on, imao je novnovcati mobilni telefon, sa svim dodacima - video, automatsko biranje, internetska veza - obožavao je tog ljubimca!” Ona se nasmeja smućujućom kombinacijom histerije i sete.

“Šta ako se uključite u to što su oni čuli? Moji matorci i svi oni napolju? Želite li to da rizikujete?”

Isprva Tom ne reče ništa. A onda, oprezno, kao da iskušava tu ideju: “Jedno od nas bi moglo rizikovati. Drugo dvoje bi moglo otići i pričekati dok….”

“Ne”, reče Klej.

“Molim vas, nemojte”, reče Alis. Ponovo je bila na ivici suza.

“Želim vas obojicu. Potrebni ste mi obojica.”

Stajali su oko sterea i gledali u njega. Klej se uhvati kako razmišlja o romanima naučne fantastike koje je čitao kao tinejdžer (katkad na plaži, samo što je on umesto Van Helena slušao Nirvanu). Ponajčešće bi u tim romanima došlo do smaka sveta. A onda bi ga glavni junaci obnovili. Ne bez borbe i prepreka, ali bi ga obnovili, alatima i tehnologijom. Nije se mogao setiti nijednog romana u kojem bi glavni junaci stajali u spavaćoj sobi i gledali u radio. Pre ili posle neko će uzeti u ruku alatku ili uključiti radio, pomisli on, jer neko će morati. Da. Ali ne današnjeg jutra.

Osećajući krivicu kao daje izneverio nešto nepojmljivo, Klej podiže Tomov CD-plejer, vrati ga u ormar i zatvori vrata.

16.

Nakon otprilike sat vremena ona uredna seoba na istok izgubi zamah. Tad je Klej bio na straži. Alis je bila u kuhinji i jela jedan od sendviča koje su doneli iz Bostona - rekla je da sendviče moraju pojesti pre nego što počnu jesti konzerve iz Tomove majušne ostave jer se ne zna kad će ponovo doći do svežeg mesa - a Tom je spavao u dnevnom boravku, na kauču. Klej ga je čuo kako zadovoljno hrče.

Klej primeti da nekoliko ćaknutih tumara u smeru suprotnom opštoj migraciji na istok, a potom oseti određeno slabljenje reda i discipline u Salemskoj ulici, nešto tako jedva primetno da mu je mozak tek intuitivno registrovao ono što mu je oko videlo. Isprva on tu devijaciju pripisa šačici zabludelih - još umobolnijih od ostalih - koji su se zaputili na zapad umesto na istok, no potom pogleda u senke. I oni uredni obrasci riblje kosti odranije počeli su da se rasplinjavaju. Uskoro ih više nije bilo.

Sad je prema zapadu išlo sve više ljudi. Neki su. glodali hranu koju su negde maznuli, verovatno u Sejfveju koji je Tom onomad spomenuo. Džudi, snaja gospodina Skotonija, nosila je divovsku kantu sladoleda od čokolade koji se topio i cedio po njenoj trudničkoj haljini i premazao je od kolena do dijamanta u nosu; zbog čokoladnog premaza na licu izgledala je kao trubadur. Nekadašnja vegetarijanska načela gospodina Potovamija pala su u zaborav; u hodu je žderao sirovo mleveno meso. Debeljko u prljavom odelu jeo je nešto slično odmrznutom jagnjećem butu, a kad je Džudi Skotoni pokušala da mu ga otme, debeljko je opako raspali njime posred čela. Ona se skljoka bez reči poput maljem umlaćenog vola i svojim se trudničkim stomakom svali na napola zgnječenu kantu sladoleda od čokolade.

Spodobe su se razmilele na sve strane i ponašale prilično nasilnički, ali ni izbliza bezobzirno i krvoločno kao juče popodne. Barem ne ovde. Alarm u trgovačkom centru Malden, koji je i u početku zvučao umorno, odavno je utihnuo. U daljini se i dalje čula sporadična pucnjava, ali ništa slično onom pucnju iz sačmarice koji je zagrmio u centru grada. Klej je motrio hoće li neko od luđaka pokušati da provali u neku kuću, ali mada bi povremeno prešli preko travnjaka, nisu pokazivali znakove da su napravili skok s ometanja poseda na provale. Uglavnom su tumarali naokolo, povremeno pokušavali jedno drugom da otmu hranu, ponekad se tukli ili grizli. Troječetvoro - na primer ona Skotonijeva - ležali su na ulici, mrtvi ili u nesvesti. Većina onih koji su pre prošli pokraj Tomove kuće još su na gradskom trgu, pretpostavljao je Klej; organizovali su uličnu igranku ili možda Prvi maldenski festival sirovog mesa, i hvala bogu da su tamo. No bilo je čudno kako je onaj osećaj svrhovitosti - osećaj roja ili jata - oslabio i izgubio se.

Nakon podneva, Kleju se naglo i jako prispavalo pa ode u kuhinju gde zateče Alis kako drema za kuhinjskim stolom glave položene na ruke. Patikicu - onu koju je nazvala bebi najka - labavo je držala u jednoj ruci. Kad ju je probudio, ona ga ošamućeno pogleda i privi patikicu na trenerku, kao da se boji da će on pokušati da joj je oduzme.

Klej je upita da li može malo da stražari u dnu hodnika i da ne zaspi ponovo. Alis reče da može. Klej joj poverova i donese joj stolicu. Alis nakratko zasta na vratima dnevnog boravka.

“Pogledaj ovo”, reče ona.

On gvirnu preko njenog ramena i ugleda mačka Rafu kako spava na Tomovom stomaku. Klej se veselo nasmeja.

Alis sede tamo gde joj je postavio stolicu, dovoljno daleko od vrata da je neko ko bi pogledao u kuću ne može videti. Bio joj je dovoljan samo jedan pogled da zaključi: “Više nisu u roju. Sta se dogodilo?”

“Ne znam.”

“Koliko je sati?”

Klej pogleda na sat.

“Dvanaest i dvadeset.”

“Kad smo primetili da se roje?”

“Ne znam.” Pokušavao je biti strpljiv s njom ali je jedva držao otvorene oči.

“Pola sedam? Sedam? Ne znam. Je li bitno?”

“Kad bismo pronikli u njihove navike, moglo bi biti, zar ne misliš tako?”

Klej joj reče da će o tome razmišljati nakon što malo odspava.

“Dva sata a onda probudi mene ili Toma”, reče on. “A i pre, pođe li šta naopako.”

“Ne može biti naopakije”, Alis će tiho.

“Idi gore. Izgledaš grozno.”

Klej se pope u gostinsku sobu, izu cipele i leže u krevet. Na trenutak se zamisli nad onim što je rekla: Kad bismo dokučili njihove navike. Možda ima nečeg u tome. Verovatno nema, ali možda…

Soba je bila jako prijatna, puna sunca. Ležiš u takvoj sobi i lako zaboraviš da se u ormaru nalazi radio koji se ne usuđuješ da uključiš.

Ali teže je zaboraviti da ti je žena - s kojom doduše više ne živiš, ali koju ipak još voliš - možda mrtva, a tvoj sin - kojeg voliš kao dragog Koga - možda lud. No telo ima svoje zahteve, zar ne? A ako je ikad postojala soba za popodnevni odmor, bila je to ova. Onaj pacov panike se tržnu, ali ne ugrize i Klej zaspa gotovo čim je sklopio oči.

17.

Ovaj put ga je probudila Alis. Prodrma ga i pri tom joj se zaljulja ona mala ljubičasta patika koju je zavezala za levi zglob i napravila od nje prilično jeziv talisman. Svetlost u sobi se promenila. Prešla je zenit i slabila. Klej je ležao okrenut na bok i veoma mu se išlo u WC, pouzdan znak da je poprilično odspavao. On se žurno uspravi i iznenadi -gotovo zaprepasti - da je pet i četrdeset pet. Spavao je više od pet sati. Ali naravno, protekla noć nije mu bila prva loše prospavana; slabo je spavao i noć pre. Bio je nervozan zbog sastanka s predstavnicima Dark Horsa, izdavača stripova.

“Je li sve u redu?” upita on uhvativši je za zglob.

“Zašto si me pustila da tako dugo spavam?”

“Jer ti je bilo potrebno”, reče ona.

“Tom je spavao do dva a ja do četiri. Otad zajedno motrimo. Sidi da vidiš. Prilično je zanimljivo.”

“Ponovo se roje?”

Ona klimnu glavom.

“Samo što ovaj put idu na drugu stranu. A to nije sve. Dodi i pogledaj.”

Klej isprazni mehur i požuri u prizemlje. Tom i Alis stajali su na vratima trema držeći se oko struka. Nije bilo bojazni da bi ih neko mogao videti; naoblačilo se i Tomov trem je već vrveo od senki. Ionako je u Salemskoj ulici ostalo tek nekoliko ljudi. Svi su išli na zapad. Nisu trčali, ali su žustro hodali. Prođe četvoročlana grupa hodajući posred ulice. Koračali su preko posejanih leševa i ostataka odbačene hrane. Tu je bio i onaj jagnjeći but, sad oglodan do kosti, bilo je i pocepanih celofanskih kesica i kartonskih kutija kao pleve te poneki komad odbačenog voća ili povrća. Za njima pristiže šestočlana grupica; oni na boku hodali su po pločnicima. Nisu gledali jedni u druge, ali su ipak hodali tako složno da su u prolasku pokraj Tomove kuće na trenutak izgledali kao jedna osoba; Klej shvati da čak i rukama usklađeno mašu. Iza njih došepa dečko od četrnaestak godina koji je mukao poput krave i pokušavao da održi korak s onom šestorkom.

“Ostavili su mrtve i one u dubokoj nesvesti”, reče Tom, “ali su pomogli dvoma koji su davali znakove života.”

Klej pogledom potraži onu trudnicu, ali je ne ugleda.

“Gospoda Skotoni?”

“Njoj su pomogli”, reče Tom.

“Znači, ponovo se ponašaju kao ljudi.”

“Nemoj se nadati”, reče Alis.

“Jedan od tih kojima su pokušali pomoći nije mogao da hoda, i nakon što je nekoliko puta pao, jednom od onih koji su ga podizali dojadilo je da izigrava izviđača pa ga je začas posla…”

“Ubio”, reče Tom.

“Ali ne rukama, kao onaj tip iz vrta. Zubima. Pregrizao mu grkljan.”

“Pretpostavila sam šta će se dogoditi pa sam pogledala u stranu” reče Alis, “ali sam čula. On je… zacičao.”

Klej je blago stisnu za nadlakticu.

“Samo mirno.”

Sad je ulica bila gotovo pusta. Doklatiše se još dvojica. Mada su hodali višemanje jedan do drugog, obojica su tako jako šepali da kod njih’nije bilo složnosti.

“Gde idu?” upita Klej.

“Alis misli da se možda negde sklanjaju” reče Tom uzbuđeno.

“Pre nego padne mrak. Mogla bi biti u pravu.”

“Gde? Gde će se skloniti? Jeste li videli da je neko od njih ušao u kuću?”

“Ne” Alis i Tom rekoše uglas.

“Nisu se svi vratili” reče Alis.

“Nema teorije da se kroz Salemsku vratilo onoliko koliko ih je jutros prošlo. Znači, još ih je mnogo u trgovačkom centru Malden, ili negde dalje. Možda obitavaju u javnim zgradama, recimo školskim gimnastičkim dvoranama…”

Školske gimnastičke dvorane. Kleju se ta pomisao nije sviđala.

“Jeste li gledali film Zora mrtvaca?” upita Alis.

“Da”, reče Klej.

“Nećeš mi valjda reći da je tebe neko pustio u bioskop da to gledaš, a?”

Alis ga pogleda kao da je ćaknut. Ili star.

“Jedna drugarica imala ga je na DVD-u. Celo naše društvo gledalo ga je kod nje još u osmom razredu.” Nekad davno kad su jahači Poni Ekspresa još raznosili poštu a ravnice se crnele od bizona, poručivao je njen ton.

“U tom su se filmu svi mrtvaci - zapravo, ne baš svi, ali mnogo njih - vraćali u jedan šopingcentar kad bi ustali iz groba.”

Tom Mekort blenuo je u nju trenutak, pa prasnu u smeh. Ne u prigušen smeh, već dugi niz grohota. Tako je urlao od smeha daje morao da se nasloni na zid da ne padne, i Klej pomisli da ne bi bilo zgoreg zatvoriti vrata između hodnika i trema. Bogzna koliko dobar sluh imaju ti stvorovi koji se vuku ulicom; seti se kako je umobolni pripovedač Poove pripovetke “Izdajničko srce” imao vrlo osetljiv sluh.

“E pa, jesu”, reče Alis i podboči se rukama o bokove. Ona se patika pri tom zanjiha.

“Pravo u šopingcentar.” Tom se nasmeja još jače. Kolena mu klecnuše i on polako skliznu na pod hodnika, crkavajući od smeha i pljeskajući se dlanovima po košulji.

“Umrli su…” hvatao je vazduh, “… i vratili se… samo da bi otišli u šopingcentar. Isuse, zna li naš vrli baptistički TV-propovednik Džeri F. Falvel…” Ponovo se zacene od smeha. Suze su mu se sad slivale niz obraze u bistrim potočićima. Kad se pribrao, dovrši šta je želeo da kaže: “Zna li Džeri Falvel da je raj zapravo šopingcentar?”

I Klej poče da se smeje. A poče da se smeje i Alis, mada se Kleju učini da je malo uvređena time što je njena primedba izazvala grohot a ne zanimanje ili blagi podsmeh. No kad ljudi počnu da se smeju teško je ne pridružiti se. I kad si uvređen.

Taman kad je izgledalo da će prestati da se smeju, Klej reče, nevezano: “Ako raj nije sličan američkom Jugu, ne želim u njega.”

To ih ponovo natera u smeh, sve troje. Alis se još smejala kad je rekla: “Ako se okupljaju i noće u sportskim dvoranama, crkvama i šopingcentrima kao u kokošinjcima, moglo bi ih se automatom pokokati na stotine.”

Klej prvi prestade da se smeje. A potom i Tom. Pogleda u Alis brišući vlagu sa svojih urednih brčića.

Alis, obraza rumenih od smeha, klimnu glavom. Još se smešila. Zapravo je, barem nakratko, načinila nagli skok iz zgodnog devojčurka u pravu lepoticu.

“Možda i na hiljade, ako svi budu na jednom mestu.”

“Isuse” reče Tom. Skinu naočari pa poče i njih da briše.

“Ti se ne šališ.”

“Reč je o preživljavanju”, činjenično će Alis. Pogleda u majušnu patiku zavezanu za njen zglob, pa u njih dvojicu. Ponovo klimnu glavom.

“Trebalo bi da ustanovimo njihove navike. Otkriti roje li se stvarno i kad to čine. Noće li grupno i gde. Jer ako možemo da otkrijemo njihove navike…”

18.

Klej ih je izveo iz Bostona, ali kad je njih troje posle nekih dvadeset četiri sata napustilo Tomovu kuću u Salemskoj ulici, petnaestogodišnja Alis Maksvel bila je voda. Sto je Klej duže o tome razmišljao, sve ga je to manje čudilo.

Tomu Mekortu nije manjkalo onoga što su njegovi britanski rođaci nazivah junačnost, ali on nije bio niti će biti rođeni vođa. Klej je imao određenih kvaliteta potrebnih za vođu, ali je te večeri Alis stekla prednost koja nije imala veze s njenom inteligencijom i željom da preživi: zadesila ju je životna tragedija i ona ju je prerasla. Odlaskom iz kuće u Salemskoj, Klej i Tom su se suočavali s novim tragedijama. Kleja je obuzela prilično zastrašujuća depresija koju je isprva proglasio posledicom svoje odluke - neizbežne - da ostavi svoju mapu. No kako je noć odmicala, on shvati da je zapravo reč o strahu od toga šta bi mogao zateći ako i kad stigne u Kent Pond.

Tomov problem bio je jednostavniji: bilo mu je teško da ostavi Rafu.

“Podboči vrata tako da mu budu otvorena”, reče Alis - nova i očvrsnuta Alis, svakog minuta odlučnija.

“Ništa mu neće biti, Tome. Naći će dovoljno hrane. Proći će mnogo vremena pre nego što mačke počnu da umiru od gladi ili telefonski luđaci spadnu na mačje meso.”

“Podivljaće”, reče Tom. Sedeo je na kauču u dnevnom boravku, otmen i ucveljen u mantilu stegnutom kaišem i šeširu. Rafa mu je sedeo u krilu, preo i dosađivao se.

“Da, tako to ide” reče Klej.

“Seti se samo svih pasa - i malih i velikih - koji će uginuti.”

“Imam ga već dugo. Dobio sam ga kao mačića.” On podiže pogled i Klej shvati da je Tom na ivici suza.

“A nekako smatram i da mi donosi sreću. Moj anđeo čuvar. Pa spasao mi je život.”

“Sad smo ti mi anđeli čuvari”, reče Klej. Nije želeo da ističe da je i on već jedanput Tomu spasio život, ali bilo je tako.

“Je li tako, Alis?”

“Aha”, reče ona. Tom je za nju pronašao pončo, a na leđima je nosila naprtnjaču, mada u njoj trenutno nije bilo ničeg osim baterija za džepne lampe… i - Klej je bio prilično siguran u to - ona jeziva patikica. Barem joj više nije bila zavezana za zglob. I Klej je u svom rancu nosio baterije, zajedno s onim plinskim fenjerom. I više ništa, na Alisin predlog. Rekla je da nema razloga da nose ono što mogu pokupiti putem.

“Tome, mi smo tri musketara - svi za jednog i jedan za sve. A sad pođimo do Niklbijevih da vidimo hoćemo li naći neki mač.”

“Nikersonovih.” Tom je još gladio mačka.

Alis je bila dovoljno pametna - a i dovoljno saosećajna, možda i to - da ne kaže nešto poput Svejedno, ali Klej je video da je Alis na izmaku strpljenja. Klej reče: “Tome, vreme je za pokret.”

“I ja mislim.” Tom napravi pokret kao da će mačka pomeriti iz krila, ali ga tad podiže i snažno cmoknu između ušiju. Rafa to otrpi i samo malo zaškilji. Tom spusti Rafu na trosed i usta.

“Dečko, duple porcije su ti u kuhinji pokraj šporeta”, reče Tom.

“Plus velika zdela mleka u koju sam ti usuo ostatak pavlake. Zadnja vrata su ti otvorena. Pokušaj da zapamtiš gde ti je dom i možda… hej, možda se vidimo.”

Mačak skoči s troseda i odšeta iz sobe prema kuhinji podignutog repa. U skladu sa svojom mačjom prirodom, i ne okrenu se.

Klejova mapa, savijena, s vodoravnom brazdom koja se širila na obe strane od mesta na sredini na kojem je probodena nožem, stajala je naslonjena na zid dnevnog boravka. Klej je pogleda na izlasku i odupre se želji da je dodirne. Nakratko pomisli na ljude u mapi s kojima je tako dugo živeo, i u svojoj sobici od ateljea i u mnogo prostranijim (barem je sebi tako laskao) odajama svoje mašte: Mag Flak, Spavalica, Otrovnica Carska. I, naravno, Crni Skitač. Pre dva dana pomislio je da bi se mogli proslaviti. A sad su probodeni i društvo im pravi mačak Toma Mekorta.

Seti se Spavalice koji na odlasku iz grada na Robotskom Poniju govori: “M-nimomci, zzzdmvo! M-mmožda ppponovo sssvratim!”

“Momci, zdravo”, reče on naglas, ne posebno postiđeno. Ljudi, smak je sveta. Nije to bio neki naročiti oproštaj, ali bolje i to nego ništa… a kao što bi Spavalica takođe mogao da kaže: “S-ssvakako je bbbolje od zzzardede šššipke u oku!”

Klej pode za Alisoni i Tomom na trem, okružen rominjanjem jesenje kiše.

19.

Tom je imao svoj šešir, Alisin pončo imao je kapuljaču, pa je Tom za Kleja našao bejzbol kačket Red soksa da mu štiti glavu od kišice barem neko vreme, ukoliko ne počne jače da pada. A počne li jače da pada… pa, kao što reče Alis, snabdevanje neće biti problem. Sto znači i da ne bi trebalo da bude teško naći odeću za kišu. S blage uzvisine Tomovog trema videli su otprilike potez između dve raskrsnice. Dnevna svetlost se gasila pa nisu mogli da budu sigurni, ali Salemska ulica izgledala je potpuno pusta osim nekoliko leševa i ostataka hrane koje su luđaci ostavili.

Sve troje nosilo je nož uguran u korice Klejove izrade. Ako Tom nije bio u zabludi u vezi sa Nikersonovima, uskoro će biti bolje naoružani. Klej se tome nadao. Možda bi mu pošlo za rukom da se ponovo posluži onim mesarskim nožem iz Soul Kičena, ali još nije bio siguran da bi se njime mogao poslužiti osim u samoodbrani.

Alis je držala baterijsku lampu u levoj ruci. Proveri da li i Tom ima lampu, pa klimnu glavom.

“U redu”, reče ona.

“Vodiš nas u kuću Nikersonovih, je li tako?”

“Tako je” reče Tom.

“Ugledamo li putem nekog, istog trenutka stanemo i osvetlimo ga.” Ona pogleda u Toma, pa u Kleja, pomalo teskobno. Već su se to dogovorili. Klej je pretpostavljao da je ona tako milion puta ponavljala pre važnih testova… a ovo je bez sumnje bio jako važan test.

“Tako je”, reče Tom.

“Kažemo: ‘Zovemo se Tom, Klej i Alis. Mi smo normalni. Kako se vi zovete?’“

Klej reče: “Ako imaju baterijske lampe kao i mi, možemo da pretpostavimo…”

“Ništa ne možemo da nagađamo”, reče Alis nemirno, svadljivo.

“Moj otac kaže daje nagađanje ludom radovanje. Shvataš, ludom…

“Shvatio sam”, reče Klej.

Alis obrisa oči, mada Klej nije bio siguran briše li kišu ili suze. On se nakratko i bolno upita plače li Džoni negde za njim. Klej se nadao da plače. Nadao se da njegov sin još može da plače. Da se seća.

“Odgovore li, kažu li kako se zovu, znači da su u redu, i da verovatno od njih ne preti opasnost”, reče Alis.

“Je li tako?”

“Tako je”, reče Klej.

“Aha”, složi se Tom, pomalo rastreseno. Gledao je u ulicu u kojoj nije bilo ni ljudi ni plešućih baterijskih snopova, u blizini ili u daljini.

Negde u daljini zapucketaše meci, poput petardi. Vazduh je smrdeo na paljevinu i čađ, kao uostalom celi dan. Klej zaključi da sad taj miris osećaju intenzivnije jer je vlažno. Upita se koliko će vremena proći pre nego se miris raspadajućih leševa u ustajalom vazduhu koji visi nad širim bostonskim područjem pretvori u smrad. Verovatno zavisi od temperature idućih nekoliko dana.

“Sretnemo li normalne ljude i oni nas upitaju šta radimo ili gde idemo, setite se šta smo se dogovorili”, reče Alis.

“Tražimo preživele”, reče Tom.

“Tako je. Jer oni su naši prijatelji i komšije. Ljudi koje sretnemo biće u prolazu. Zeleće da nastave put. Posle ćemo verovatno poželeti da se pridružimo drugim normalnim ljudima jer masa pruža sigurnost, ali zasad…”

“Zasad želimo do oružja”, reče Klej.

“Ako ga bude. Alis, krenimo i obavimo to.”

Ona ga zabrinuto pogleda.

“Šta je? Nešto mi je promaklo? Možeš mi reći, znam da sam samo klinka.”

Strpljivo - najstrpljivije što je mogao, živaca poput prenapetih žica gitare - Klej reče: “Sve je u redu, dušo, samo želim da krenem. Ionako mislim da nećemo nikoga sresti. Mislim da je još prerano za to.”

“Nadam se da si u pravu”, reče ona.

“Frizura mi je očajna i pukao mi je nokat.”

Na trenutak se nemo zagledaše u nju, a onda se nasmejaše. Nakon toga među njima popusti napetost, i tako ostade do kraja.

20.

“Ne”, reče Alis i glasno podrignu.”Ne mogu.” Još glasniji zvuk nadimanja želuca. A onda: “Povratiću. Zao mi je.”

Alis jurnu s jarke svetlosti fenjera u polutamu dnevnog boravka Nikersonovih, spojenog s kuhinjom širokim lučnim prolazom. Klej začu tih potmuli udarac kad su joj kolena udarila u tepih, pa još podrigivanja. Pauza, glasan uzdah, a onda poče da povraća. Klej gotovo oseti olakšanje.

“Isuse”, reče Tom. Dugo i glasno udahnu, pa progovori drhtavo izdahnuvši, skoro zaplakavši.

“liiiisuse.”

“Tome”, reče Klej. Spazi kako se čovečuljak njiše i shvati da je na ivici nesvestice. Zašto ne? Ovi krvavi ostaci nekad su mu bili komši-

“Tome!” Klej stade između Toma i dva leša na kuhinjskom podu, između Toma i većine krvavih fleka koje su na nemilosrdnoj svetlosti fenjera izgledale crno poput tuša. Klej slobodnom rukom lupi Toma po obrazu.

“Nemoj se onesvestiti!” A kad se Tom ustabilio, Klej stiša glas.

“Idi u susednu sobu i pobrini se za Alis. Ja ću se pobrinuti za kuhinju.”

“Zašto bi ulazio u nju?” upita Tom.

“Ono tamo je Bet Nikerson a mozak joj je… m…mozak joj je po celoj…” On proguta pljuvačku.

“Lica zamalo da i nema, ali prepoznajem plavi džemper s uzorkom belih pahulja. A ono na podu pokraj stuba je Hajdi. Njihova kćerka. Nju prepoznajem, mada…” On odmahnu glavom, kao da želi da razbistri misli, pa ponovi: “Zašto bi želeo da ulaziš?”

“Prilično sam siguran da vidim ono po šta smo došli”, reče Klej. Zaprepastilo ga je kako smireno zvuči.

“U kuhinji?’

Tom pokuša da pogleda pored Kleja no Klej se pomeri tako da mu zakloni pogled.

“Veruj mi. Pobrini se za Alis. Ako je u stanju, krenite u potragu za još oružja. Vičite ako nabasate na skladište. I pripazite se: gospodin Nikerson bi mogao biti tu negde. Verovatno je bio na poslu kad je sve otišlo u materinu, ali kao što reče Alisin tata…”

“Nagađanje ludom radovanje”, reče Tom i uspe da se bolećivo nasmeši.

“Shvatio sam.” Pođe, ali se tad ponovo okrenu prema Kleju.

“Kleje, svejedno mi je gde ćemo krenuti, ali ne želim da se ovde zadržavamo duže nego što je potrebno. Nisam baš voleo Arnija i Bet Nikerson, ali bili su mi komšije. A bili su prema meni mnogo bolji od one budale Skotonija iz paralelne ulice.”

“Shvatio sam.”

Tom upali baterijsku lampu i uđe u dnevni boravak Nikersonovih. Klej ga začu kako nešto tiho govori Alis, teši je.

Klej se pripremi na najgore, pa ude u kuhinju visoko podignutog fenjera. Zaobiđe lokve krvi na parketu. Krv se dosad sasušila, ali ipak nije želeo da ugazi u nju ako baš ne mora.

Devojka koja je ležala na leđima pokraj stuba na sredini kuhinje bila je visoka, ali su njene kike i uglatost tela ukazivali da je reč o devojčici dvetri godine mlađoj od Alis. Glava joj je bila nakrivljena pod čudnim uglom, gotovo u parodiji upitnosti, a mrtve oči iskolačile. Imala je plavu kosu, ali je na levoj strani glave - strani koja je zadobila smrtonosni udarac - kosa sad bila iste tamnosmeđe boje kao i mrlje na podu.

Majka joj se opružila ispod radne ploče desno od šporeta, na spojištu lepih ugaonih kuhinjskih elemenata od trešnjevine. Ruke su joj bile sablasno bele od brašna a njene krvave, izgrizene noge nedamski raskrečene. Jednom, pre nego stoje počeo rad na stripknjižici s naslovom U paklu borbe, Klej je na Internetu našao fotografije smrtonosnih rana nanetih vatrenim oružjem, nadajući se da bi nešto od toga mogao da iskoristi. Ali nije našao ništa takvo. Rane iz vatrenog oružja govorile su vlastitim hladnim jezikom, baš kao i ove ovde. Od Bet Nikerson je od levog oka naviše ostala većinom krv i hrskavica. Desno oko odlutalo joj je u gornju orbitu duplje, kao da je Bet umrla pokušavajući da zaviri u vlastitu glavu. Kosa na potiljku i popriličan komad mozga zalepio se za kuhinjski element od trešnjevine na koji se naslonila u kratkom trenutku smrti. Nekoliko muva zujalo je oko nje.

Kleju poče da se diže želudac. Okrenu glavu i rukom pokri usta. Naredi sebi da se sabere. U susednoj sobi Alis je prestala da povraća - zapravo je čuo kako ona i Tom razgovaraju zalazeći dublje u kuću - a nije želeo da joj ponovo pozli.

Zamisli da su lutke, filmski rekviziti, reče sebi, ali znao je da mu to nikad neće uspeti.

Umesto toga, kad se okrenuo, pogleda u druge predmete na podu. To je pomoglo. Već je video pištolj. Kuhinja je bila prostrana i pištolj je bio sasvim na drugoj strani: cev mu je virila između frižidera i jednog kuhinjskog elementa. Kad je ugledao mrtvu ženu i devojčicu, prvi poriv mu je bio da skrene pogled s njih i tako je pukim slučajem spazio revolversku cev.

Ali bih možda ionako znao da negde mora biti pištolj.

Čak je i video gde je nekad stajao: u držaču na zidu između ugrađenog televizora i glomaznog električnog otvarača konzervi. Ludi su za tehničkim novotarijama koliko i za oružjem, rekao je Tom, a za zid pričvršćen pištolj u kuhinji koji samo čeka da ti uskoči u ruku… ako to nije najbolje od oba sveta, šta jeste?

“Kleje?” Bila je to Alis, iz daljine.

“Šta je?”

Začu se zvuk nogu koje se brzo penju uza stepenice, a onda Alis pozva iz dnevnog boravka.

“Tom reče da želiš da te obavestimo ako nađemo skladište oružja. Upravo jesmo. U podrumu je barem desetak komada oružja. I pušaka i pištolja. U ormaru s nalepnicom kompanije za ugradnju protivprovalnih alarma pa će nas verovatno uhapsiti… šalim se. Dolaziš?”

“Za minut. Ne ulazi u kuhinju.”

“Ne boj se, i neću. Nemoj ni ti tamo predugo da se zadržavaš da ti se ne smuči.”

Klej je odavno prošao fazu gadljivosti. Na krvavom parketu kuhinje Nikersonovih ležala su još dva predmeta: oklagija, što je bilo logično jer se na kuhinjskoj ploči nalazila zdela za mešanje, i vesela žuta posuda na kojoj je pisalo BRAŠNO. Drugi predmet na podu ležao je nedaleko od ruku Hajdi Nikerson: mobilni telefon kakav se može sviđati jedino tinejdžerki, plavi, oblepljen narandžastim cvetićima.

Klej je video šta se dogodilo, iako nije to želeo. Bet Nikerson peče pitu. Da li zna da je nešto užasno počelo da se događa na širem području Bostona, u Americi, a možda i širom sveta? Prikazuju li na televiziji šta se događa? Ako je tako, televizija joj nije poslala ludogram, Klej je bio uveren u to.

Ali ga je njena kći primila mobilnim telefonom. O da. I Hajdi je onda napala majku. Je li Bet Nikerson pokušala da urazumi kćerku pre nego što ju je pokosila udarcem oklagije, ili ju je samo odalamila bez objašnjenja? Ne iz mržnje, već iz bola i straha? U svakom slučaju, nije je udarila dovoljno jako. Bet je na sebi imala samo široki pulover, ali ne i pantalone; noge su joj bile gole.

Klej povuče pokojničin pulover nadole. Učini to pažljivo i pokri jednostavno kućno donje rublje u koje se Bet na kraju i uneredila.

Hajdi, ni u kojem slučaju starija od četrnaest godina, a možda samo dvanaest, sigurno je režala tim neartikulisanim jezikom koji bi luđaci naučili u toj jednoj sekundi nakon što bi primili dozu besplatnog ludila iz svojih mobilnih telefona, pa bi govorili stvari kao što su rast, ilah i kazala-MOGU! Prvi udarac oklagije srušio je Hajdi, ali ne i onesvestio, pa je lujka počela da obrađuje majčine noge. Nije ih grickala, nego svojski zagrizala u njih, u nekoliko slučajeva do kosti.

Klej ugleda ne samo otiske zuba nego i sablasnu tetovažu koju je sigurno ostavila Hajdina proteza. Pa je Bet Nikerson - verovatno vrišteći, bez sumnje u smrtnom bolu, gotovo sigurno nesvesna šta čini - ponovo udarila svoju kćer, samo ovaj put mnogo jače. Klej gotovo začu prigušeno kvrc pucanja devojčinog vrata. Ljubljena kćerka, mrtva na podu najmodernije opremljene kuhinje, sa zubnom protezom, a pokraj njene ispružene ruke leži najnoviji model mobilnog telefona.

I je li njena majka stala i razmislila pre nego što je izvukla pištolj iz držača između televizora i otvarača konzervi, gde je čekao bogzna koliko dugo da neki provalnik ili silovatelj primiriše u ovu čistu, dobro osvetljenu kuhinju? Klej zaključi da nije. Ne bi oklevala, zaključi Klej, poželela bi da sustigne odbeglu dušu svoje kćeri dok joj je objašnjenje njenog čina još sveže na usnama.

Klej podiže pištolj. Od tehnomanijaka kao što je Arni Nikerson očekivao bi automatski pištolj - možda čak i s laserskim nišanom - ali ovo je bio običan stari kolt kalibra 0.45. I u tome verovatno ima logike. Njegovoj je ženi verovatno više odgovarao takav pištolj; ne gubiš vreme na gluposti da proveriš je li napunjen kad ti zatreba (ili na to da iščeprkaš šaržer iza kutlača ili bočica sa začinom ako nije), pa na to da povučeš klizni zatvarač i proveriš je li municija u ležištu. Ne, ovoj uveloj kurvi potrebno je samo podići cev, što Klej s lakoćom učini. Nacrtao je hiljadu kopija baš tog pištolja za Crnog skitača. Kao što je i očekivao, samo je jedno od šest ležišta bilo prazno. Klej istrese jedan metak, znajući tačno šta će naći. Četrdesetpetica Bet Nikerson bila je napunjena ilegalnim mecima, “ubicama drotova”. Rasprskavajućim. Nije ni čudo da Bet sad nema temena. Pravo čudo da joj nije raznelo celu glavu. Pogleda u ostatke žene naslonjene na ugaoni kuhinjski element i zaplaka.

“Kleje?” Tom se penjao po podrumskim stepenicama.

“Čoveče, Arni je imao sve] Ima i automatsko oružje koje bi mu, kladim se, obezbedilo poduži boravak u zatvoru… Kleje? Jesi li dobro?”

“Dolazim”, reče Klej brišući oči. Zakoči revolver i zataknu ga za kaiš. Potom skinu svoj nož, još u koricama kućne radinosti, i položi ga na radnu ploču Bet Nikerson. Kao da se trampe.

“Daj mi još samo dva minuta.”

“Imaš ih, faco.”

Klej začu kako Tom stupajući silazi nazad u podrumsko skladište oružja Arnija Nikersona i nasmeši se uprkos suzama koje su mu još tekle niz lice. Ovo mora zapamtiti: daj simpatičnom homiću iz Maldena igraonicu punu oružja i odmah počne da govori faco kao Silvester Stalone.

Klej poče da pretura po fiokama. U trećoj koju je otvorio nade tešku crvenu kutiju s oznakom AMERICAN DEFENDER³ KALIBAR 0.45 50 PATRONA. Bila je ispod kuhinjskih krpa. Klej ubaci kutiju u džep i ode da se pridruži Tomu i Alis. Zeleo je da se pomeri odavde, što pre. Ali trebaće mu mnogo lukavosti da i njih nagovori da odu a da ne pokušaju da sa sobom ponesu celi arsenal Arnija Nikersona.

Kad se našao ispod lučnog prolaza, on zasta i okrenu se. Visoko podiže fenjer i pogleda u leševe. To što je povukao donji deo ženinog pulovera nije mnogo pomoglo. Ipak su to i dalje bili leševi, a njihove rane gole kao Noje kad su na njega nabasali njegovi pripiti sinovi. Mogao bi naći nešto da ih pokrije, ali počne li pokrivati leševe, gde će tome doći kraj? Gde? Sa Šeron? S njegovim sinom?

“Bože sačuvaj”, šapnu on, ali je sumnjao da bi Bog to učinio samo zato što bi ga zamolio. Klej spusti fenjer i pode za razigranim žarom snopa baterijske lampe u podrum k Tomu i Alis.

21.

Obojica su nosili opasače s visokokalibarskim pištoljima u futrolama, i to automatskim. Tom je preko ramena prebacio i redenik s municijom. Klej nije znao da li da se smeje ili da se ponovo rasplače. Jedan njegov deo želeo je da učini i jedno i drugo. Naravno, kad bi to učinio, Alis i Tom bi pomislili da ga je spopala histerija. I naravno, bili bi u pravu.

Plazma televizor na zidu ove podrumske prostorije bio je veliki -veoma veliki - brat televizora u kuhinji. Drugi televizor, doduše znatno manji, imao je višestruki priključak za videoigrice koji bi Klej, nekad davno, vrlo rado pregledao. Možda i balio nad njim. Kao ravnoteža, u uglu pokraj stola za stoni tenis Nikersonovih stajao je originalni Sibergov džuboks; njegove inače raskošne lampice raznih boja sada su bile ugašene. Naravno, tu je bilo vitrina s oružjem, dve, još zaključane, ali razbijenih stakala.

“Imale su multilok bravu sa šipkama, ali je u garaži Arni držao kutiju s alatom” reče Tom.

“Alis je razvalila šipke francuskim ključem.”

“Ma bile su kao od testa”, skromno će Alis.

“Ovo sam našla u garaži iza kutije s alatom, umotano u ćebe. Je li to ono što mislim da jeste?” Ona podiže pomenuti predmet sa stola za stoni tenis, oprezno ga držeći za žičani kundak, i donese ga Kleju.

“Majku mu” reče on.

“Ovo je…” On zaškilji u izbočena slova iznad štitnika okidača.

“Mislim da je rusko.”

“Siguran sam da jeste” reče Tom.

“Misliš da je to kalašnjikov?”

“Bogami, ne znam. Ima li odgovarajućih metaka? Hoću reći, u kutijama koje odgovaraju utisnutim slovima na pušci?”

“Sest. Teških kutija. To je mašinka, zar ne?”

“Moglo bi se reći.” Klej podignu ručicu.

“Prilično sam siguran da je jedna od ovih pozicija za pojedinačnu a druga za rafalnu paljbu.”

“Koliko metaka ispaljuje u minutu?” upita Alis.

“Ne znam”, reče Klej, “ali mislim da ih ispaljuje u sekundi.”

“Opa.” Oči joj se raširiše.

“Možeš li da provališ kako se iz toga puca?”

“Alis, prilično sam siguran da šesnaestogodišnje seljačiće uče kako se puca iz njih. Da, mogu da provalim. Možda ću potrošiti kutiju municije, ali ću provaliti.” Molim te, Bože, ne dopusti da mi eksplodira u rukama, pomisli on.

“Je li nešto ovako legalno u Masačusetsu?” upita ona.

“Sada jeste, Alis”, reče Tom bez smeška.

“Je li vreme za pokret?”

“Da”, reče ona, a potom - verovatno se još nije sasvim saživela s tim da ona mora donositi odluke - pogleda u Kleja.

“Da”, reče on.

“Na sever.”

“Nemam ništa protiv”, reče Alis.

“Aha”, reče Tom.

“Na sever. Krenimo.”

GAJTENSKA AKADEMIJA

 1.

Kad je sutradan osvanulo kišno jutro, Klej, Alis i Tom bili su utaboreni u štali pokraj napuštene farme konja u Severnom Ridingu. Gledali su s vrata kako se pomaljaju prve grupe luđaka i u jatu kreću niz autoput na jugozapad, u smcru Vilmingtona. Odcća im je izgledala ujednačeno mokro i otrcano. Neki su bili bosi. U podne ih više nije bilo. Oko četiri sata, kad je sunce počelo da se probija kroz oblake u dugim zracima tankim poput žbica, počeli su da se u jatima vraćaju smerom iz kojeg su došli. Mnogi su u hodu nešto žvakali. Neki su pomagali onima koji su se jedva držali na nogama. Ako je danas bilo ubistava, Klej, Tom i Alis nisu videli nijedno.

Otprilike šestoro luđaka teglilo je krupne predmete koji se Kleju učiniše poznatim; Alis je našla jedan takav u ormaru Tomove gostinske sobe. Njih troje stajali su oko njega, bojeći se da ga uključe.

“Kleje?” upita Alis.

“Zašto neki od njih nose te velike muzičkelinije?”

“Ne znam”, reče Klej.

“Ne sviđa mi se to”, reče Tom.

“Ne sviđa mi se to njihovo rojenje, ne sviđa mi se to što pomažu jedni drugima, a najmanje mi je drago da ih vidim s tim velikim stereouređajima.”

“Samo ih nekoliko…” zausti Klej.

“Pogledaj onu tamo”, prekide ga Tom i pokaza u sredovečnu ženu koja je posrtala niz autoput 62 noseći u naručju radio i CD-plejer veličine otomana. Privijala ga je na grudi kao da je reč o usnuloj bebi. Njegov strujni kabl se izvukao iz malog odeljka na zadnjem delu i vukao se za njom po ulici.

“A niko od njih ne nosi svetiljke ili tostere, ha? Šta ako su programirani da osposobe radioprijemnike na baterije, uključe ih i počnu da emituju onaj ton, impuls, subliminalnu poruku, šta god da je to? Šta ako žele da dopru i do onih koje prvi put nisu ulovili u svoju mrežu?”

Oni. Uvek to popularno paranoično oni. Alis je odnekud izvukla onu svoju patikicu i sad ju je gnječila u ruci, ali kad je progovorila, glas joj je bio prilično miran.

“Mislim da nije reč o tome”, reče ona.

“Zašto ne?” upita Tom.

Ona odmahnu glavom.

“Ne bih znala da objasnim. Jednostavno mi se nekako ne uklapa.”

“Ženska intuicija?” Tom se smešio, ali ne i podrugljivo.

“Možda”, reče ona, “ali smatram da je jedno očito.”

“A šta to, Alis?” upita Klej. Naslućivao je šta bi mogla da kaže, i nije se prevario.

“Postaju pametniji. Ne pojedinačno, nego zato što razmišljaju grupno. To verovatno zvuči šašavo, ali mislim da je to verovatnije nego ideja da skupljaju gomilu CD-plejera na baterije da bi nas sve zajedno poslali k ludom đavolu.”

“Telepatsko grupno razmišljanje”, reče Tom i zamisli se nad tim. Alis ga je gledala kako razmišlja. Klej, koji je već zaključio da je Alis u pravu, pogleda kroz vrata štale u smiraj dana. Trebalo bi da nađu nekakvu autokartu.

Tom je klimao glavom.

“Hej, zašto da ne? Verovatno rojenje tako i funkcioniše: grupnom telepatijom.”

“Misliš li stvarno tako ili to kažeš samo zato da me…”

“Stvarno tako mislim”, reče Tom. Pruži ruku i dodirnu njenu koja je sad brzo gnječila onu patikicu.

“Stvarno, zaista tako mislim. Hajde prestani s tim, važi?”

Alis mu se brzo, rastreseno nasmeši. Klej to spazi i pomisli kako je istinski lepa. I kako je na ivici sloma.

“Ono seno izgleda mekano a ja sam umorna. Mislim da ću odspavati nekoliko sati.”

“Da vidimo šta će nam naše nevaljalo ja poručiti u snu”, reče Klej.

2.

Klej je sanjao da on, Seron i Džoni-Dži ručaju iza njihove kućice u Kent Pondu. Seron je na travu prostrla svoje indijansko ćebe. Jeli su sendviče i pili ledeni čaj. Iznenada se smrači. Šaron pokaza preko Klejovog ramena i reče: “Pogledaj! Telepate!” Ali kad se on okrenuo da pogleda, ugleda samo jato vrana, tako veliko da je pomračilo sunce. Potom se začuo zvuk sličan uvodnoj špici Ulice Sezam koju je svirao onaj sladoledžijski kombi, ali je on znao da je to zvonjava telefona, i u snu ga obuze ogroman strah. Okrenu se - Džonija više nije bilo. Kad je upitao Šeron gde je Džoni - već strepeći, već znajući odgovor - ona reče da se Džoni zavukao ispod ćebeta da bi se javio na mobilni telefon. Ćebe je bilo grbavo. Klej zaroni pod ćebe, u teški miris slatkog sena, povika na Džonija da ne dira telefon, da se ne javlja, posegnu za njim, ali napipa tek hladnu oblinu staklene kugle: pritiskač papira koji je kupio u Drangulijama, kuglu u čijem je centru maglica pahuljica maslačaka lebdela poput džepne magle.

A zatim ga je drmusao Tom, govorio mu da je na njegovom satu prošlo devet, da je mesec izašao, i ako žele da krenu, krajnji je čas. Kleju nikad nije bilo tako drago što se probudio. Ipak su mu bili draži snovi o šatoru s tombolom.

Alis ga je čudno gledala.

“Šta je?” reče Klej i pogleda da proveri da li je njihovo automatsko oružje zakočeno - to je već radio automatski.

“Govorio si u snu. ‘Ne javljaj se, ne javljaj se.’“

“Niko nije trebalo da se javi”, reče Klej.

“Sad bi nam svima bilo bolje.”

“Ah, ali ko može odoleti zvonjavi telefona?” upita Tom.

“I tako kola krenuše nizbrdo.”

“Tako je, jebote, govorio Zaratustra”, reče Klej. Alis se nasmeja do suza.

3.

Mesec je po nebu igrao žmurke u oblacima poput ilustracije iz dečjeg romana o gusarima i zakopanom blagu, pomisli Klej. Farma konja osta iza njih a oni nastaviše da pešače na sever. Te noći počeše ponovo sretati ljude svojeg soja.

Jer ovo je sad naše vreme, pomisli Klej prebacujući automatsku pušku iz jedne ruke u drugu. Napunjena, bila je đavolski teška. Telefonski luđaci gospodari su dana; nakon što izađu zvezde, nastupamo mi. Mi smo poput vampira, prognanici noći. Izbliza se prepoznajemo jer znamo da govorimo smisleno; na manjoj udaljenosti možemo se s priličnom sigurnošću prepoznati po rancima koje nosimo na leđima ili po oružju koje sve više nas nosi; ali na daljinu jedini siguran znak jeste mahanje baterijskom lampom. Do pre tri dana ne samo da smo vladali zemljom, nego smo i osećali krivicu zbog svih biljnih i životinjskih vrsta koje smo zbrisali s lica zemlje na putu do nirvane nonstop vesti na kablovskoj televiziji i kokica iz mikrotalasne. A sada smo Baterijci.

Klej pogleda u Toma.

“Gde idu?” upita ga.

“Gde luđaci idu nakon zalaska sunca?”

Tom ga čudno pogleda.

“Na Severni pol. Svi vilenjaci su umrli od irvaškog ludila i luđaci ispomažu dok ne stasa novi naraštaj vilenjaka.”

“‘Ajde”, reče Klej, “kako smo noćas ustali na levu bateriju!”

Ali Tom se ne nasmeši.

“Mislim na svog mačka”, reče on.

“Pitam se da li je dobro. Sigurno misliš da je to glupost.”

“Ne”, reče Klej mada, budući da je imao sina i ženu na koje je trebalo da misli, donekle i jeste.

4.

Našli su autokartu u knjižari u Balardvilu, gradiću dovoljno velikom da ima čak dva semafora. Sad su išli na sever. Bilo im je veoma drago što odlučili da se drže višemanje idiličnog klina između međudržavnih autoputeva 1-93 i 1-95. Drugi putnici koje su sreli putem - a koji su mahom išli na zapad, dalje od 1-95 - rekoše im za užasne saobraćajne krkljance i grozne nesreće. Jedan od malobrojnih hodočasnika na istok reče im da se blizu izlaza s 1 -93 za Vejkfild prevrnula cisterna, zapalila i izazvala niz eksplozija koje su progutale gotovo kilometar i po vozila na putu za sever. Smrad koji se nakon toga osećao, reče on, podsećao je na “sardine u paklu”.

Sreli su još normalaca dok su se vukli kroz prigradska naselja Andovera i od njih dočuli glasinu tako uporno ponavljanu da je poprimila izvesnost činjenice: granica prema Nju Hempširu je zatvorena. Policija te države i specijalci najpre pucaju a posle postavljaju pitanja, i svejedno im je jeste li ludi ili normalni.

“Samo nova kopija usrane krilatice koju od pamtiveka imaju na registarskim oznakama u toj državi”, reče ogorčeni starac koji im se pridružio komad puta. Na leđima skupog kaputa nosio je mali ranac a u ruci dugačku baterijsku lampu. Iz džepa kaputa virila mu je drška pištolja.

“Ako ste u Nju Hempširu, niko vas neće dirati. Ali ako želite ući u Nju Hempšir, crknite.”

“To je tako… stvarno teško poverovati”, reče Alis.

“Verujte u šta hoćete, gospođice”, reče njihov privremeni saputnik.

“Sreo sam neke ljude koji su pokušali na sever kao i vi, ali su se brzo predomislili i krenuli nazad na jug kad su videli kako su neke ljude ubili kao mačke u pokušaju prelaska u Nju Hempšir severno od Danstejbla.”

“Kad je to bilo?” upita Klej.

“Sinoć.”

Kleju pade na um još nekoliko pitanja, ali odluči se da zadrži jezik za zubima. Nadomak Andovera, starčić ogorčenog lica i većina saputnika u čijem su društvu prešli komad vozilima zakrčene (ali prohodne) ulice skrenu na autoput 133, prema Lovelu i zapadnim odredištima. Klej, Tom i Alis ostadoše u glavnoj ulici u Andoveru, praznoj osim nekoliko lampama opremljenih ljudi u potrazi za hranom i drugim potrepštinama. Morali su da donesu odluku.

“Veruješ li ti u to?” Klej upita Alis.

“Ne”, reče ona i pogleda u Toma.

Tom odmahnu glavom.

“Ni ja. Čovekova priča zazvučala mi je poput one o krokodilu u gradskoj kanalizaciji.”

Alis je klimala glavom.

“Vesti više ne putuju tako brzo. Ne bez telefona.”

“Aha”, reče Tom.

“To je bez sumnje najnovija urbana legenda. No ipak je reč o državi koju jedan moj prijatelj rado zove Nju Hamster⁴. Zbog čega mislim da bi trebalo preći granicu na nekom neupadljivom mestu.”

“Dobro, imamo plan” reče Alis i oni ponovo krenuše, hodajući po pločniku dok su bili u gradu i dok je bilo pločnika.

5.

U predgrađu Andovera, kroz razbijeni izlog supermarketa 1GA izađe muškarac s dve baterijske lampe povezane oko glave (po jedna lampa na svakoj slepoočnici). Druželjubivo im mahnu, pa jurnu prema njima kroz džunglu kolica, putem ubacujući konzerviranu hranu u nešto slično kolporterskoj torbi. Zasta pokraj kamioneta prevaljenog na bok, predstavi se kao gospodin Rosko Handt iz Metjuena, i upita ih gde idu. Kad mu Klej reče da idu u Mejn, Handt zavrti glavom.

“Granica s Nju Hempširom je zatvorena. Nema ni pola sata kako sam sreo dvoje ljudi koje su vratili s granice. Graničari pokušavaju da razaznaju telefonske luđake od ljudi poput nas, ali se ne trude baš previše.”

“Je li njih dvoje videlo to vlastitim očima?” upita Tom.

Rosko Handt pogleda u Toma kao da je Tom lud.

“Čoveče, moraš verovati šta ti drugi kažu”, reče on.

“Hoću reći, ne možeš nekog nazvati i proveriti, zar ne?” reče pa zaćuta.

“U Salemu i Našui pale leševe, tako su mi rekla ona dvojica. Smrdi kao svinjsko pečenje. I to su mi rekli. Ja vodim petočlanu grupicu na zapad, i moramo prevaliti popriličan broj kilometara pre svanuća. Put na zapad je otvoren.”

“Tako se priča, ha?” upita Klej.

Handt ga pogleda s blagim prezirom.

“Da, tako se priča. A pametnome jedna dosta, govorila je moja mama. Ako ste stvarno namerili na sever, pazite da se nađete na granici u gluvo doba noći. Luđaci ne izlaze noću.”

„Znamo”, reče Tom.

Čovek s baterijskim lampama pričvršćenim za giavu ne obazre se na Toma i nastavi da se obraća Kleju. Očito je Kleja proglasio predvodnikom njihove trojke.

“I ne nose lampe, pa vi mašite njima. Govorite. Vičite. Oni ni to ne rade. Sumnjam da će vas graničari pustiti, no budete li imali sreće neće vas ni upucati.”

“Luđaci postaju pametniji”, reče Alis.

“To znate, gospođine Handt, zar ne?”

Handt frknu.

“Kreću se u čoporima i više se ne ubijaju međusobno. Ne znam čini li ih to pametnijima. Ali još ubijaju nas, to znam.”

Handt je sigurno primetio sumnju na Klejovom licu jer se nasmešio. Njegove baterijske lampe pretvoriše taj smešak u nešto ružno.

“Jutros sam video kad su uhvatili jednu ženu”, reče on.

“Vlastitim očima, zadovoljni?”

Klej klimnu glavom.

“Zadovoljan.”

“Mislim da znam zašto se našla na ulici. To je bilo u Topsfildu, petnaestak kilometara istočno odavde? Moje društvo i ja bili smo u Motelu 6. Ona je naišla tim putem. Samo što nije hodala već se žurila. Skoro trčala. Osvrtala se. Video sam je jer nisam mogao da spavam.” On zavrti glavom.

“Užasno je teško navići se na spavanje danju.”

Klej zausti da kaže Handtu da će se svi navići, ali ipak ne reče. Primeti da Alis ponovo drži svoj talisman. Nije želeo da Alis čuje sve ovo, ali je znao da to ne može nikako sprečiti. Delom zato što su to bile informacije potrebne za preživljavanje (za razliku od priča o državnoj granici Nju Hempšira, bio je gotovo uveren da su ovo bile utemeljene informacije), a delom zato što će određeno vreme svet biti pun takvih priča. Budu li ih se naslušali u dovoljnom broju, neke bi na kraju mogle da počnu da se uklapaju i oblikuju obrasce.

“Verovatno je samo tražila neko bolje sklonište, shvatate? I ništa više. Ugledala je Motel 6 i pomislila: ‘Gle, soba s krevetom. Odmah uz Exxon benzinsku pumpu. Samo ulicu dalje’. Ali pre nego što je prešla pola puta, iza ugla banu jedan njihov čopor. Hodali su… znate kako sad hodaju?”

Rosko Handt krenu prema njima ukočeno, poput limenog vojnika. Ona kolporterska torba klatila se tamovamo. Telefonski luđaci nisu tako hodali, ali su Klej i njegovi prijatelji znali šta Rosko pokušava da im prikaže pa klimnuše glavama.

“A ona…” Handt se nasloni na prevrnuti kamionet i obema rukama nakratko obrisa lice.

“Želim da to shvatite, dobro? Da vas ne uhvate nespremne, da se ne zavaravate da postaju normalni jer svaki čas neko od njih pukim slučajem ubode ispravne tipke na stereu i pusti neki CD…”

“Videli ste to?” upita Tom.

“Čuli?”

“Aha, dvaput. Drugi kojeg sam video u hodu je tako jako mahao stereom da je CD preskakao kao lud, ali je svirao. Pa šta? Vole muziku, i istina je da im možda više ne fali toliko dasaka u glavi, ali upravo zato morate da pripazite, shvatate?”

“Šta se dogodilo onoj ženi?” upita Alis.

“Onoj koju su uhvatili na brisanom prostoru?”

“Pokušala je da se pretvara da je jedna od njih”, reče Handt.

“Pomislim, stojeći pokraj prozora sobe u kojoj sam bio: Aha, drži se, curo, možda ima nade za tebe ako uspeš još malo da glumiš pa jurni i skloni se negde’. Jer oni ne vole da ulaze u zatvorene prostore, primetili ste?”

Klej, Tom i Alis klimnuše glavama.

I Rosko klimnu glavom.

“Uđu ako baš moraju, video sam, ali nerado.”

“Kako su je provalili?” upita Alis.

“Ne znam tačno. Nanjušili su je ili nešto tako.”

“Ili su joj pročitali misli”, reče Tom.

“Ili nisu mogli da ih pročitaju”, reče Alis.

“Ne znam šta je bilo”, reče Handt, “ali znam da su je rastrgli na ulici. Doslovno rastrgli.”

“Kad se to dogodilo?” upita Klej. Primeti da se Alis zaljuljala pa je pridrža.

“Danas u devet ujutro. U Topsfildu. Pa ako ih vidite kako hodaju niz ulicu noseći stereo iz kojeg se ori ‘Zašto ne možemo biti prijatelji’…” On ih smrknuto pogleda na svetlosti baterijskih lampi pričvršćenih za njegovu glavu.

“Na vašem mestu ne bih istrčao raširenih ruku kličući kemo sake prijatelji moji, samo to želim da kažem”, reče pa zaćuta.

“A ne bih ni pošao na sever. Čak i da vas ne upucaju na granici, to je gubitak vremena.”

Ali nakon kraćeg dogovora na ivici parkinga supermarketa /G/l, oni se ipak zaputiše na sever.

6.

Zastali su kod Severnog Andovera, na pcšačkom nadvožnjaku iznad deonice 495. Oblaci su se ponovo gomilali, ali se mesec probio kroz njih dovoljno dugo da bi im pokazao šest voznih traka utihlog saobraćaja. Blizu mosta na kojem su stajali, iznad južne deonice, prevrnuti šleper ležao je poput uginulog slona. Oko njega su bili složeni narandžasti signalni stubići, znak da je neko barem pokušao da izvrši uviđaj, a iza stubića su se videla dva napuštena policijska automobila, jedan prevrnut. Zadnji deo šlepera bio je ugljenisan. Nije bilo ni traga leševima, barem koliko su mogli da vide na kratkotrajnoj mesečini. Nekoliko ljudi mukotrpno se probijalo prema zapadu po zaustavnoj traci, jer se i tamo moglo kretati samo puževim korakom.

“Kad ovo vidiš, sve bude nekako stvarnije, zar ne?” reče Tom.

“Ne”, reče Alis ravnodušno.

“Meni liči na specijalne efekte u nekom letnjem filmskom megahitu. Kupi kokice i kokakolu i odgledaj smak sveta u… kako ono to zovu? Kompjuterska animacija? KA? Plavi ekrani?” Ona podiže onu svoju malu patiku za pertlu.

“Meni je ovo dovoljno stvarno. Nešto dovoljno malo da držim u ruci. Krenimo.”

7.

Na autoputu 28 bilo je mnogo napuštenih vozila, ali bio je prazan u poređenju s deonicom 495, i u četiri sata našli su se nadomak Metjuena, rodnog mesta gospodina Roska Handta, onog sa stereobaterijama. A Handtu su poverovali dovoljno da su želeli da budu negde na sigurnom mnogo pre nego što grane sunce. Odlučili su se za motel na raskrsnici autoputeva 28 i 110. Desetak automobila bilo je parkirano ispred soba, ali su Kleju izgledali napušteno. A zašto i ne bi bili? Pomenuta dva autoputa bila su prohodna, ali samo za pešake. Klej i Tom stadoše na ivicu parkinga i počeše da mašu baterijskim lampama iznad glave.

“Mi smo OK!” viknu Tom.

“Normalni smo! Ulazimo!”

Pričekaše. Nije bilo reakcije iz onoga što je neonski natpis nazivao Svit Veli In, bazen sa toplom vodom, kablovska TV, popust za grupe.

“Krenimo”, reče Alis.

“Bole me noge. A i uskoro će dan, zar ne?”

“Pogledajte ovo”, reče Klej, podiže CD s motelskog parkinga i osvetli ga baterijskom lampom. Ljubavne pesme Majkla Boltona.

“A rekli ste da postaju pametniji”, reče Tom.

“Nemoj brzati sa zaključcima”, reče Klej kad su krenuli prema sobama.

“Osoba koja je imala taj CD bacila ga je, zar ne?”

“Verovatnije joj je ispao”, reče Tom.

Alis osvetli CD svojom lampom.

“Ko je uopšte taj tip?”

“Dušo”, reče Tom, “bolje da ne znaš.” Uze CD i baci ga preko ramena.

Razvalili su vrata triju susednih soba, ali pažljivo, da bi ih mogli zaključati nakon što uđu. Najzad u krevetima, prespavali su veći deo dana. Niko im nije dodijavao, mada te večeri Alis reče da joj se učinilo da je negde u daljini čula muziku. Ali, prizna ona, možda je to bio deo sna koji je sanjala.

8.

U predvorju Svit Veli Ina na prodaju su bile karte detaljnije od njihovih autokarti. Nalazile su se u razbijenoj staklenoj vitrini. Klej uze jednu mapu Masačusetsa i jednu Nju Hempšira. Oprezno je zavukao ruku u vitrinu da sc ne poseče, i tad ugleda nekog mladića kako leži iza recepcije, slepog pogleda. Na trenutak se Kleju učini da je neko u mrtvačeva usta gurnuo buketić cveća neobičnih boja. No tad primeti da iz mrtvačevih obraza vire zelenkasti šiljci i shvati da su ti šiljci iste boje kao i smrskano staklo čije su krhotine na policama vitrine. Mrtvac je nosio pločicu na kojoj je pisalo ZOVEM SE HENK SVE ZNAM O POPUSTIMA. Henk nakratko podseti Kleja na gospodina Rikardija.

Tom i Alis su ga čekali kod ulaznih vrata predvorja. Bilo je osam i četrdeset pet i napolju je bilo crno kao u rogu.

“Jesi li imao sreće?” upita Alis.

“Ovo bi moglo pomoći”, reče Klej. Dao je Alis mape, pa podiže plinski fenjer da ih ona i Tom pregledaju, uporede s autokartom i isplaniraju njihovo noćno pešačenje. Pokušavao je u sebi da razvije osećaj pomirenosti sa sudbinom u vezi s Džonijem i Seron, pokušavao je da se usredsredi na golu istinu o njegovoj trenutnoj porodičnoj situaciji: u Kent Pondu se dogodilo šta se dogodilo. Njegov sin i žena su ili dobro ili nisu. Ili će ih naći ili neće. No uspešnost takvog načina polumagijskog razmišljanja bila je samo polovična.

Kad bi počele da ga obuzimaju zle slutnje rekao bi sebi da je srećan što je živ, i to je bez sumnje bila istina. Ono što je brisalo tu srećnu okolnost bilo je to da se on u vreme Impulsa zatekao u Bostonu, stotinu pedeset kilometara južno od Kent Ponda vazdušnom linijom (kojom oni ni u kojem slučaju ne hodaju). A opet, našao se u dobrom društvu. I tačka. S ljudima je koje može nazvati prijateljima. Video je mnogo onih drugih - čovu od pivske bačvice i gojaznu biblijsku proročicu kao i gospodina Roska Handta iz Metjuena - koji nisu bili te sreće.

Šeron, ako je stigao do tebe, ako je Džoni stigao do tebe, ne dao bog da ga nisi spasila. Bolje da te nema.

Ali šta ako je Džoni imao mobilni telefon sa sobom? Šta ako je poneo svoj crveni telefon u školu? Zar ga nije u poslednje vreme malo češće nosio? Jer je tako mnogo drugih klinaca nosilo svoje?

Isuse.

“Kleje? Jesi li dobro?” upita Tom.

“Naravno. Zašto pitaš?”

“Ne znam. Izgledao si nekako… smrknuto.”

“Mrtvac iza recepcije. Ne izgleda lepo.”

“Pogledajte ovo”, reče Alis. Prstom je na karti iscrtavala nit koja je migoljila preko državne granice a potom kao da se spajala s Nju Hempširom na deonici 38 istočno od Pelhama.

“Meni to izgleda prilično dobro”, reče ona.

“Možemo dvanaestak kilometara ići na zapad autoputem”, i ona pokaza deonicu 110 na kojoj su i automobili i asfalt bledo svetlucali na sipljivoj kiši, “i izbiti pravo na deonicu 38. Šta kažete?”

“Meni zvuči dobro”, reče Tom.

Alis pogleda u njega pa u Kleja. Onu patikicu je sklonila negde -verovatno u ranac - ali je Klej video da bi želela da je stiska. Dobro da ne puši, pomisli Klej, jer bi sad već pušila četiri paklice dnevno.

“Ako su postavili stražare na granični prelaz…” zausti ona.

“Razbijaćemo glavu time ako budemo morali”, reče Klej, ali ga ta mogućnost nije brinula. Stići će u Mejn, bilo kako. Ako to znači da će morati da puze kroz šipražje poput ilegalnog useljenika koji prelazi kanadsku granicu da bi brao jabuke u oktobru, učiniće i to. Ako Tom i Alis odluče da ostanu, njihov problem. Bilo bi mu žao da ih ostavi… ali on bi ipak otišao u Mejn. Jer mora da sazna.

Ona crvena jeguljica koju je Alis uočila na kartama iz motela Svit Veli imala je ime - Dosti strim roud - i bila je skoro sasvim prohodna. Do državne granice trebalo je prepešačiti šest kilometara. Naišli su samo na petšest napuštenih vozila i samo jednu saobraćajnu nesreću. A prošli su i pokraj dve kuće u kojima su videli svetio i čuli riku agregata. Najpre pomisliše da bi mogli svratiti u njih, ali ubrzo su odustali od te ideje.

“Verovatno bismo se zapleli u pucnjavu s nekim tipom koji brani ognjište i dom”, reče Klej.

“Naravno, pod pretpostavkom da tamo uopšte ima nekoga. Ti su agregati verovatno baždareni tako da se uključe kad u okrugu nestane struje i radiće dok im ne ponestane benzina.”

“Da u tim kućama i ima normalnih ljudi i oni nas puste da uđemo, što se ne bi moglo nazvati pametnim, šta bismo mogli da učinimo?” Tom reče.

“Da ih zamolimo da se poslužimo telefonom?”

Razmotrili su i mogućnost da negde pokušaju da otuđe vozilo (otuđiti je bila Tomova reč), ali naposletku su se predomislili i u vezi sa tim.

Ako državnu granicu brani policija, ili paravojske, dovesti se do nje u ševroletu možda i nije najpametniji potez.

I tako su pešačili. Naravno, na državnoj granici nije bilo nikoga i ničega osim natpisa (nevelikog, kako i odgovara lokalnom drumu koji je vijugao kroz to zaleđe) a na kojem je pisalo ULAZITE U NJU HEMPŠIR i BIENVENUE! Jedini zvukovi bili su kapanje u šumama s obe strane puta i povremeni uzdah povetarca. Možda šum neke životinje. Oni nakratko zastadoše da pročitaju natpis pa krenuše dalje. Masačusets ostade iza njih.

9.

Osećaj samoće završio se zajedno s Dosti strim roudom, kod putokaza na kojem je pisalo NH DEONICA 38 i MANČESTER 28 KM. Na 38-ici je bilo malo pešaka, ali kad su se nakon pola sata prebacili na 128-icu - široku, automobilskim havarijama istačkanu magistralu koja se protezala gotovo direktno na sever - ta razređena povorka pretvori se u bujicu izbeglica. Hodali su većinom u tročlanim i četvoročlanim grupicama i pri tom, po Klejovom mišljenju, pokazivali kukavno slabo zanimanje za druge.

Sreli su ženu od četrdesetak godina, i dvadesetak godina starijeg muškarca koji su gurali kolica iz supermarketa, a u svakim kolicima po jedno dete. U muškarčevim kolicima vozio se dečak, prevelik za to prevozno sredstvo, ali je pronašao način da se nekako sklupča u njima i zaspi. Dok su Klej i njegova grupa prolazili pokraj te netipične porodice, s muškarčevih kolica otpade točak. Kolica se nagnuše i dečak -otprilike sedmogodišnjak - skotrlja se iz njih. Tom ga uhvati za rame i tako ublaži dečakov pad, ali je dečak ipak ogrebao koleno. I naravno, prepao se. Tom ga podignu, ali budući da je dečaku Tom bio nepoznat, dečak se poče otimati i zaplaka još jače.

“U redu je, hvala, držim ga”, reče onaj muškarac. Uze dete i sede s njim pokraj druma, gde je izmuzao što se dalo iz nečega što je on nazvao bubu, reč koju Klej nije čuo od svoje sedme godine. Ćovek reče: “Gregori da cmokić, pa neće boleti.” Poljubi ogrebotinu na dečakovom kolenu i dečak položi glavu na njegovo rame. Već je ponovo tonuo u san. Gregori se nasmeši Tomu i Kleju i klimnu glavom. Izgledao je gotovo nasmrt umoran, muškarac koji je prošle sedmice lako mogao biti dobrodržeći šezdesetogodišnjak, a koji je sad izgledao kao 75-godišnji Jevrejin koji pokušava da zbriše iz Poljske dok se još može.

“Bićemo dobro”, reče on.

“Možete sad da idete.”

Klej zausti da kaže: A zašto ne bismo zajedno krenuli dalje? Da se udružimo? Šta kažeš na to, Greg? To uvek kažu junaci SF romana koje je čitao kao tinejdžer: Da se udružimo?

“Aha, produžite, šta čekate?” upita žena pre nego što je Klej uspeo da kaže to ili bilo šta drugo. U njenim kolicima spavala je devojčica od otprilike pet godina. Žena je zaštitnički stajala pokraj kolica, kao da je ugrabila nekakav senzacionalni artikl na rasprodaji i boji se da bi Klej ili neko od njegovih prijatelja mogao da pokuša da joj ga istrgne iz ruku.

“Misliš da imamo nešto što ti želiš?”

“Natali, prestani”, Gregori reče umorno strpljiv.

Ali Natali ne prestade i Klej shvati zbog čega je taj mali prizor izazvao u njemu takvu potištenost. Ne to što je dobio verbalnu packu - i to ponoćnu - od žene koju su iscrpljenost i strah doveli na ivicu paranoje; to je bilo razumljivo i oprostivo. Utuklo ga je to kako ljudi pešačc i mašu svojim baterijskim lampama i tiho govore medu sobom unutar svojih grupica ili - retki - prebacuju kofer iz ruke u ruku. Neki idiot na patuljastom električnom motociklu vijugao je niz put između karamboliranih vozila i preko smeća; ljudi su mu se pomerali s puta i pri tom ogorčeno brundali. Ništa se ne bi promenilo, pomisli Klej, da je onaj dečačić ispao iz kolica i slomio vrat umesto stoje samo ogrebao koleno. Bilo bi isto i kad bi srčani udar pokosio korpulentnog tipa koji se dahćući tetura pokraj puta s prenatrpanom okruglom platnenom torbom u rukama i srušio se mrtav. Niko ne bi pokušao da ga reanimira, a dani pozivanja hitne pomoći telefonom su naravno prošli.

Niko čak i ne povika Samo tako, gospodo! ili Hej, čoveče, zašto joj ne kažeš da začepi? Samo su nastavili da prolaze pokraj njih ne zastajkujući.

“…jer jedino što imamo su ova deca, odgovornost koju nismo tražili jer jedva možemo da brinemo za sebe, on ima pejsmejker, šta da radimo kad mu se baterija potroši, da mi je znati? A sad još i ta deca! Hoćete dete?” Ona se izbezumljeno ogleda oko sebe.

“Hej! Hoće li neko dete?”

Devojčica se promeškolji.

„Natali, probudićeš Poršu”, reče Gregori.

Žena po imenu Natali poče da se smeje.

“E pa, veoma mi je žao! Živimo u svetu u kojem nema odmora!”

Oko njih, ljudi nastaviše svoj krstaški put. Niko se i ne obazre i Klej pomisli: Znači, tako se ponašamo. Tako stvari stoje kad sve ode u pizdu materinu. Kad nema kamera, ni zgrada u plamenu, a Anderson Kuper ne govori: A sad se vraćamo u studio CNN-a uAtlanti.’ Tako stvari stoje kad Nacionalnu gardu raspuste zbog neuračunljivosti.

“Dajte da ja nosim malog”, reče Klej.

“Nosiću ga dok ne nađete nešto bolje u čemu ćete ga voziti. Ona su kolica dala svoje.” Klej pogleda u Toma. Tom slegnu ramenima i klimnu glavom.

“Sklonite se od nas”, reče Natali i iznenada se u njenoj ruci nađe pištolj. Nije bio posebno veliki, verovatno samo kalibar 0.22, ali čak i tako mali kalibar može napraviti haos ako metak uđe na pravo mesto.

Klej s obe strane začu zvuk izvlačenja pištolja i znao je da su Tom i Alis uperili pištolje koje su uzeli iz kuće Nikersonovih u ženu po imenu Natali. I tako stvari stoje, čini se.

“Sklonite pištolj, Natali”, reče Klej.

“Nastavljamo put.”

“Nego šta nego da nastavljate”, reče Natali i donjim delom šake slobodne ruke skloni zalutali uvojak kose s oka. Kao da nije primećivala da su je mladić i devojka koji su bili s Klejom držali na nišanu. Sad su ljudi u prolazu pogledavali u njih, ali je njihova jedina reakcija bila da malo brže prođu pokraj mesta sukoba i potencijalnog krvoprolića.

“Dođi, Kleje”, tiho će Alis i položi slobodnu ruku na njegov zglob.

“Pre nego što neko strada.”

Krenuše dalje. Alis je hodala ruke položene na Klejov zglob, gotovo kao da joj je dečko. Ponoćna šetnjica, pomisli Klej, mada nije imao pojma koliko je sati a i bilo mu je svejedno. Srce mu je snažno tuklo. Tom je hodao s njima, samo što je do prvog zavoja hodao unazad, još isukanoga pištolja. Klej je pretpostavio da Tom želi da bude spreman da uzvrati vatru ako Natali odluči da ipak pripuca iz svog pištoljčića. Jer tako sad stvari stoje, sad se uzvraća kad neko zapuca na vas, sad kad su telefonske linije u prekidu do daljnjeg.

10.

Pre svanuća, dok su se teturali niz deonicu 102 istočno od Mančestera, začuše muziku, jako tihu.

“Bože”, reče Tom i stade kao ukopan.

“To je ‘Slončićev geg’.”

“To je šta?” upita Alis, pomalo razvcseljeno.

“Instrumentalna kompozicija u izvođenju plesnog orkestra iz vremena kad su plinska brojila radila na kovanice. Ovo su Les Braun i njegov Bend oj rinoun, tako nekako. Moja mama je imala tu ploču.”

Dva muškarca ih sustigoše i zaustaviše se da naprave pauzu. Bili su stariji, ali su obojica izgledali u dobroj kondiciji. Poput dua nedavno penzionisana poštara koji planinare po ljupkim engleskim brežuljcima, pomisli Klej, gde god bili. Jedan je nosio naprtnjaču, i to ne neku pedersku, nego pravu planinarsku, do struka, metalnog okvira, a drugom je na desnom ramenu visio ranac. Preko levog je prebacio nešto što je izgledalo kao opasna vinčesterka.

Onaj s naprtnjačom podlakticom obrisa znoj s naboranog čela i reče: “Sinko, vaša je majka možda imala verziju Lesa Brauna, ali verovatnije je da su to bili Don Košta ili Henri Mančini, jer oni su bili popularni. A onaj tamo”, on nakrivi glavu u smeru sablasne melodije, “to je Lorcns Velk, stavljam ruku u vatru.”

“Lorens Velk”, Tom prošaputa, gotovo sa strahopoštovanjem.

“Ko?” upita Alis.

“Poslušajte kako se taj slon gega”, reče Klej i nasmeja se. Bio je umoran i spreman za zezanciju. Pomisli kako bi se Džoniju ta muzika veoma svidela.

Čovek s naprtnjačom osinu ga prezirnim pogledom, pa ponovo pogleda u Toma.

“U pravu ste, to jeste Lorens Velk”, reče on.

“Oči me više ne služe kao nekad, ali čujem sasvim dobro. Žena i ja smo gledali njegov šou svake subotnje večeri.”

“I Dodžu je dobro išlo”, reče Ranac. Bio je to njegov jedini doprinos razgovoru i Klej nije imao blagog pojma šta bi mu to moglo značiti.

“Lorens Velk i njegov Sampanj bend”, reče Tom.

“Ko bi se tome nadao.”

“Lorens Velk i njegovi Sampanj mjuzik mejkers”, reče Naprtnjača.

“Isuse Hriste.”

“Ne zaboravite Lenon sisters i ljupku Alis Lon”, reče Tom.

U daljini se začu druga sablasna melodija.

“To je ‘Kalkuta’“, reče Naprtnjača i uzdahnu. “E pa, idemo mi. Bilo nam je drago provesti deo dana s vama.”

“Noći”, reče Klej.

“A ne”, reče Naprtnjača.

“To su sad naši dani. Zar niste primetili? Prijatan dan vam želim, momci. I vama, gospođice.”

“Hvala vam”, jedva čujno će gospođica koja je stajala između Kleja i Toma.

Naprtnjača ponovo krenu. Ruksak stameno krenu za njim. Oko njih, postojana povorka poskakujućih baterijskih lampi vodila je ljude dublje u Nju Hempšir. A onda Naprtnjača zastade i okrenu se da uputi oproštajnu reč.

“Nemojte ostati na putu duže od sat vremena”, reče on.

“Nađite neku kuću ili motel i sklonite se. Znate ono s cipelama, je li?”

“Sta s cipelama?” upita Tom.

Naprtnjača ga pogleda strpljivo, onako kako bi verovatno pogledao u nekoga ko je svestan toga da je glup. U daljini je “Kalkutu” - ako je to stvarno bila ta kompozicija - zamenila neka polka. Zvučala je sumanuto u noćnoj izmaglici. A sad ovaj starac s velikom naprtnjačom na leđima govori o nekakvim cipelama.

“Kad uđete u neku kuću, ostavite cipele na tremu”, reče Naprtnjača.

“Luđaci ih neće uzeti, neka vas to ne brine, a normalnim ljudima poručuje da je kuća zauzeta i da krenu dalje, da potraže neki drugi smeštaj. Izbeći ćete…” pogled mu pade na teško automatsko oružje koje je Klej nosio, “nesrećne slučajeve.”

“Zar ih je bilo ?” upita Tom.

“O, da” reče Naprtnjača neprijatno ravnodušno.

“Uvek se događaju nesrećni slučajevi, s obzirom na ljudsku prirodu. Ali kuća ima dovoljno, tako da nema potrebe da se vama dogodi. Samo ostavite cipele pred vratima.”

“Kako to znate?” upita Alis.

On joj se nasmeši osmehom od kojeg se neverovatno prolepša. Ali bilo je teško ne nasmešiti se Alis: bila je mlada, a čak i u tri ujutro, zgodna.

“Ljudi pričaju, a ja slušam. Ja govorim, ponekad drugi poslušaju. Jeste li vi poslušati?”

“Da”, reče Alis.

“Slušanje mi je jača strana.”

“Onda prenesite drugima. Dovoljno je to što moramo da se bakćemo s njima.” Nije morao da bude određeniji.

“Ne treba nam još da se i među nama događaju nesrećni slučajevi.”

Klej se seti kako je Natali uperila u njih svoj pištoljčić. Reče: “U pravu ste. Hvala.”

Tom reče: “Ovo je ‘Polka o pivskom burencetu’, je li tako?”

“Tako je, sinko”, reče Naprtnjača.

“Majron Floren na harmonici. Pokoj mu duši. Mogli biste predaniti u Gajtenu. Zgodno seoce oko tri kilometra odavde.”

“I vi ćete tamo?” upita Alis.

“Ne, ja i Rolf ćemo možda koji kilometar dalje”, reče on.

“Zašto?”

“Jer nam se može gospođice, to je sve. Prijatan dan vam želim.”

Ovaj put nisu pokušali da mu protivreče, pa iako su njih dvojica bili na pragu sedamdesetih, uskoro se izgubiše iz vida, sledeći svetlosni snop jedne baterijske lampe koju je držao Ruksak Rolf.

“Lorens Velk i njegovi Šampanj mjuzik mejkers”, čudio se Tom. ‘“Slončićev geg’“, reče Klej i nasmeja se.

“Zašto i Dodžu nije loše išlo?” radoznalo će Alis.

“Zato što mu se moglo, pretpostavljam”, reče Tom i prasnu u smeh ugledavši njen zbunjeni izraz lica.

11.

Muzika koju su čuli dopirala je iz Gajtena, zgodnog seoceta koje im je Naprtnjača preporučio kao mesto odmora. Nije bila ni u kojem slučaju glasna poput koncerta AC/DC-ja u Bostonu na kojem je Klej bio kao tinejdžer - nakon tog koncerta još mu je danima zvonilo u ušima - ali bilo je dovoljno glasno da ga podseti na letnje koncerte plesnih orkestara u Saut Berviku na koje je odlazio s roditeljima. Zapravo je zamislio da će otkriti da je izvor te muzike park u Gajtenu - verovatno ju je navio neki matorac, i to neko ko nije izgubio pamet zbog mobilnog telefona nego zbog proživljenih užasa i ko je sebi dao u zadatak da isprati egzodus serenadama u obliku lako slušljivih šlagera zahvaljujući bateriji zvučnika spojenih na akumulator.

Gajten jeste imao park, ali je u njemu bila samo šačica ljudi koji su na svetlosti baterijskih lampi i plinskih fenjera jeli ili kasnu večeru ili rani doručak. Izvor one muzike nalazio se malo severnije. Dotad je Lorensa Velka zamenio neko ko je duvao u trubu tako zaneseno da je bilo na ivici uspavljujućeg.

“To je Vinton Marsalis, zar ne?” upita Klej. Bio je spreman za fajront, a i činilo mu se da je Alis nasmrt umorna.

“On ili Keni Dži”, reče Tom.

“Znaš šta je Keni Dži rekao kad je izašao iz lifta, zar ne?”

“Ne,” reče Klej, “ali sam uveren da ćeš mi ti reći.”

‘“Goveče! Ovo mi je podiglo raspoloženje!’“

Klej reče: “To je tako smešno da mi se čini da mi je smisao za humor upravo upao u crnu rupu.”

“Ne kapiram”, reče Alis.

“Ne isplati se objašnjavati”, reče Tom.

“Slušajte narode, moramo se negde skrasiti. Ja sam crk’o.”

“I ja”, reče Alis.

“Mislila sam da sam u dobroj kondiciji od igranja fudbala, ali sam stvarno umorna.”

“Aha”, složi se Klej.

“Ubrojite i mene.”

Već su prošli kroz trgovački deo Gajtena. Ako je bilo verovati natpisima, Glavna ulica - ujedno i deonica 102 - postala je Akademijina avenija. To nije iznenadilo Kleja jer je natpis na prilazu gradu objavljivao da je Gajtcn sedište istorijske Gajtenske akademije, institucije za koju je Klej samo ovlaš čuo. Bila je to jedna od privatnih škola u Novoj Engleskoj za decu koja nisu uspela da se upišu u Ekseter ili Milton. Pretpostavljao je da će se njih troje uskoro vratiti u zemlju Burger kinga, radionica za popravku izduvnih sistema i lanaca motela, ali ovaj potez deonice 102 kroz Nju Hempšir bio je obrubljen vrlo lepim kućama. Problem je bio u tome da su ispred većine vrata stajale cipele - ponekad i četiri para.

Pešački saobraćaj poprilično se razredio budući da su drugi šetači našli sklonište za skorašnji dan, ali nakon što su prošli pored benzinske stanice Citgo i približili se kamenim stubovima s obe strane prilaza Gajtenske akademije, počeše da sustižu postariju sredovečnu trojku ispred sebe, dva muškarca i ženu, koji su u hodu zagledali u svaku kuću u potrazi za nekom ispred čijih ulaznih vrata nema cipela. Žena je jako hramala i jedan ju je muškarac držao oko struka.

Gajtenska akademija nalazila se s leve strane i Klej shvati da ona muzika (trenutno otegnuta, gudačka verzija kompozicije “Daj da dohvatim Mesec”) dopire odande. Primeti još dve stvari. Kao prvo, ovde je bilo posebno mnogo smeća na putu - pocepanih kesa, napola pojedenog povrća, oglodanih kostiju - a tako je bilo i na samom prilazu akademiji. Kao drugo, tamo su stajale dve osobe. Jedna je bio starac zgrbljen nad štapom. Druga je bio dečak koji je između cipela držao fenjer na baterije. Izgledao je kao dvanaestogodišnjak i dremao naslonjen na jedan od ulaznih stubova. Na sebi je imao nešto što je ličilo na školsku uniformu: sive pantalone, sivi džemper, crvenosmeđi sako sa školskim grbom.

Kad je onaj trojac ispred Kleja i njegovih prijatelja došao u ravan sa akademijinim prilazom, onaj starac - u sakou od tvida sa zakrpama na laktovima - obrati im se prodornim glasom koji se garantovano čuo do poslednjih redova predavaonica.

“Pozdravljeni! Pozdravljeni, kažem! Zar nećete da uđete ovde? Možemo da vam ponudimo sklonište, ali još je važnije da moramo…”

“Ništa mi ne moramo, gospodine”, reče žena.

“Imam četiri žulja, po dva na svakoj nozi, i jedva hodam.”

“Ali ima mnogo mesta…” poče starac. Muškarac koji je pridržavao ženu dobaci mu pogled koji je sigurno bio mrk jer starac zaćuta. Trojka prođe pokraj ulaza, stubova i natpisa na kojem je pisalo GAJTENSKA AKADEMIJA OSNOVANA 1846 “Mladi je um svetlost u tami” a koji je visio na starinskim čeličnim kukama u obliku slova S.

Starac se ponovo zguri nad štapom, ali onda ugleda Kleja, Toma i Alis te se ponovo uspravi. Spremao se da ih pozove, no tad očigledno zaključi da njegov predavački pristup ne deluje: Umesto toga, vrhom štapa ćušnu u rebra svog družbenika. Dečak se uspravi i pogleda unezvereno. Iza njih, tamo gde su se ciglene zgrade preteći uzdizale u tami duž blagog obronka, “Daj da dohvatim Mesec” zamenilo je jednako otegnuto izvođenje nečega što je izvorno mogla biti pesma “Ti me uzbuđuješ”.

“Džordane!” reče starac.

“Na tebe je redi Pozovi ih da uđu!”

Dečak po imenu Džordan se tržnu, pogleda u starca i žmirnu, pa turobno nepoverljivo pogleda u novi trojac dolazećih neznanaca. Kleja to podseti na Martovskog Zeca i Miša uAlisi u zemlji čuda. Možda se prevario - verovatno jeste - ali bio je jako umoran.

“Ma, ni oni neće pristati, gospodine”, reče on.

“Oni neće ući. Niko neće. Pokušaćemo ponovo sutra uveče. Spava mi se.”

I Klej je znao da će bez obzira na umor oni ipak izvideti šta starac hoće… osim ako Tom i Alis to, naravno, odlučno ne odbiju. Delom zato što ga je starčev družbenik podsetio na Džonija, ali uglavnom zato što je klinja bio uveren da niko neće pomoći u ovom ne tako vrlom novom svetu - on i taj kojem se obratio s gospodine ostali su sami jer sad tako stoje stvari. Samo, ako je to stvarno tako, uskoro više neće biti ničega vrednog da se spase.

“Hajde”, nagovarao ga je starac. Ponovo gurnu Džordana vrhom štapa, ali ne jako. Ne bolno.

“Reci im da im možemo pružiti sklonište, imamo mnogo prostora, ali najpre moraju da vide. Neko to mora da vidi. Ako i oni odbiju, onda ćemo odustati za noćas.”

“U redu, gospodine.”

Starac se nasmeši i pokaza usta puna konjskih zuba.

“Hvala ti, Džordane.”

Dečak bezvoljno pođe prema njima vukući prašnjave cipele po zemlji. Košulja mu je provirivala ispod džempera. U jednoj ruci nosio je fenjer, koji je jedva primetno treperio. Dečak je ispod očiju imao tamne podočnjake od celonoćnog bdenja, a kosa mu je vapila za šamponom.

“Tome?” upita Klej.

“Da vidimo šta hoće” reče Tom, “jer vidim da ti to hoćeš, ali…”

“Gospodo? Oprostite, gospodo?”

“Trenutak”, Tom reče dečaku pa se ponovo okrenu Kleju, ozbiljnog lica.

“Ali za sat vremena počeće da se razdanjuje. A možda i pre. Teško starcu ako nema smeštaj za nas.”

“O, ima, gospodine”, reče Džordan. Izgledao je kao neko ko ne želi da se nada4 ali sebi ne može pomoći.

“Mnogo mesta. Stotine đačkih soba plus Čitam lodž. Prošle godine došao je Tobijas Volf i tamo odseo. Održao je predavanje o svojoj knjizi, Stara škola.”

“Pročitala sam je”, veselo i iznenađeno će Alis.

“Dečaci koji nisu imali mobilne telefone su pobegli. A oni koji su ih imali…”

“Znamo sve o njima”, reče Alis.

“Ja sam stipendista. Stanovao sam u Holoveju. Nisam imao mobilni telefon. Kad sam želeo da nazovem kuću morao sam da se služim školskim telefonom pa su mi se drugi dečaci smejali.”

“Džordane, čini mi se da si se ti posiednji smejao”, reče Tom.

“Da, gospodine” poslušno će Džordan, ali na svetlosti njegovog treperavog fenjera Klej ne primeti veselje, već samo jad i umor.

“Molim vas, dopustite da vas upoznam s upravnikom.”

Pa iako je i on bio silno umoran, Tom odgovori krajnje pristojno, kao da stoje na suncem obasjanoj terasi - recimo na roditeljskoj čajanci povodom početka nove školske godine - umesto na smećem posutom početku akademijine avenije u 4:15 ujutro.

“Džordane, biće nam pravo zadovoljstvo” reče.

12.

“Ðavolji portafoni, tako sam ih ja zvao” reče Čarls Ardai, predsednik odseka za englesku književnost na Gajtenskoj akademiji punih dvadeset pet godina, a u vreme Impulsa vršitelj dužnosti upravnika Akademije. Sad je iznenađujućom brzinom hodao uzbrdo tupkajući štapom, držeći se pločnika, izbegavajući reku prljavštine kojom je poput čilima bio prekriven akademijin prilaz. Džordan je hodao pokraj njega držeći ga na oku, a ostalo troje iza njega. Džordan se brinuo da bi starac mogao izgubiti ravnotežu. Kleja je brinulo da bi starac mogao da doživi srčani udar budući da istovremeno pokušava da govori i penje se uzbrdicom, mada prilično blagom.

“Nisam to ozbiljno mislio, naravno, bila je to šala, vic, komično preterivanje, ali istinu govoreći, nikad mi nisu bili simpatični, posebno u akademskom okruženju. Mogao sam da predložim da se zabrane u Akademiji, ali naravno, nadglasali bi me. Kao da pokušavam da donesem zakon protiv plime, zar ne?” On nekoliko puta brzo otpuhnu.

“Brat mi je poklonio jedan za šezdeset peti rođendan. Istrošio sam bateriju…” Ufpuf. “I nikad je više nisam napunio. Oni zrače, znate li to? Istina, u malim dozama, ali svejedno… izvor zračenja tako blizu glave… mozga…”

“Gospodine, trebalo bi da sačekamo da stignemo do Tonija”, reče Džordan. Uhvati Ardaija kad se upravnikov štap okliznuo na trulom komadu voća a upravnik se nakratko (ali pod uznemirujućim uglom) naherio nalevo.

“Verovatno dobra ideja”, reče Klej.

“Da”, složi se upravnik.

“Samo… nikad im nisam verovao, samo toliko želim da kažem. Zanimljivo da nikad nisam tako reagovao na svoj računar. On mi je odmah odgovarao.”

Na vrhu uzbrdice, glavni put akademijinog kompleksa račvao se u obliku ipsilona. Levi krak skretao je prema zgradama koje su gotovo sigurno bili paviljoni. Desni se spuštao prema predavaonicama, grozdu upravnih zgrada i betonskom luku koji se belasao u tami. Reka smeća i odbačenih omota tekla je ispod njega. Upravnik Ardai povede ih tim putem, zaobilazeći smeće koliko je mogao.

Džordan ga je pridržavao za lakat. Ona muzika - sad je Bet Midler pevala “Vetar u mojim jedrima” - dolazila je iza onog luka, i Klej među kostima i praznim kesicama čipsa ugleda desetine odbačenih CD-a. Počeše da ga obuzimaju zle slutnje.

“Gospodine? Upravniče? Možda bi trebalo da…”

“Ništa nam neće biti”, odgovori upravnik.

“Jeste li se kao deca igrali muzičkih stolica? Naravno da jeste. Sve dok muzika svira, nemamo čega da se bojimo. Samo ćemo nakratko zaviriti, a onda idemo u Čitam lodž. Upravnikovu rezidenciju. Ni dvesta metara od igrališta Toni Field. Obećavam.”

Klej pogleda u Toma, koji slegnu ramenima. Alis klimnu glavom.

Džordan je slučajno u tom trenutku baš gledao u njih (prilično teskobno) i primetio to njihovo domunđavanje.

“Stvarno bi trebalo da to vidite”, reče im on.

“Upravnik je u pravu. Dok ne vidite, ne možete znati.”

“Vidimo šta, Džordane?” upita Alis.

Ali je Džordan samo pogleda - krupnim mladim očima u tami.

“Sačekaj”, reče on.

13.

“Majku mu!” reče Klej. U njegovoj glavi te reči zazvučaše poput gromoglasnog urlika iznenađenja i užasa - uz možda mrvicu zgražavanja - ali zapravo su ispale više kao umorno cviljenje. Delom zato što je ovako blizu muzika bila glasna kao na onom davnom koncertu AC/ DC-ja (mada je Debi Bun i njena milozvučna i nevina interpretacija pesme “Ti si svetio mog života” bila poprilično daleko od “Paklenih zvona”, čak i kad trešti iz zvučnika), ali uglavnom od šoka. Mislio je da ga nakon Impulsa i egzodusa iz Bostona više ništa ne može iznenaditi, ali prevario se.

Nije ni mislio da bi privatne škole ovog tipa upražnjavale nešto tako narodski (i tako razbijački) kao stoje američki fudbal, ali je evropski fudbal očigledno bio važna stvar. Tribine poslagane s obe strane Toni filda izgledale su kao da bi se na njima moglo smestiti hiljadu ljudi. Bile su ukrašene zastavicama koje su počele da izgledaju pokislo tek sad, nakon nekoliko dana obilnih padavina. U dnu igrališta stajala je komplikovana rezultatska tabla na čijem su vrhu bila velika slova. Klej u tami nije mogao da pročita šta piše i verovatno ne bi ni po danu shvatio značenje. Međutim, bilo je dovoljno svetla da vidi igralište, a to je jedino bilo važno.

Svaki centimetar trave bio je pokriven telefonskim luđacima. Ležali su na leđima poput sardina u konzervi, jedan do drugog. Lica su im zurila u crno ranojutarnje nebo.

“Bože svemogući”, reče Tom, prigušenog glasa jer je jednom šakom pritisnuo usta.

“Pridržite devojku!” zahripa upravnik.

“Onesvestiće se!”

“Ne, dobro sam”, reče Alis, ali kad ju je Klej obgrlio rukom ona klonu na njega. Plitko je disala. Oči su joj bile otvorene ali zagledane u jednu tačku, ošamućene.

“Ima ih i ispod tribina”, reče Džordan. Govorio je naučenom, skoro samodopadnom mirnoćom u koju Klej ne poverova. Bio je to glas dečaka koji uverava svoje ortake da se ne gadi crva kojima vrve oči uginule mačke… a trenutak potom se krije i ispovraća sve živo.

“Ja i upravnik smatramo da tamo odlažu svoje ranjenike kojima nema pomoći.”

“Upravnik i ja, Džordane.”

“Izvinite, gospodine.”

Debi Bun dosegnu poetsku katarzu i prestade da peva. Usledi kraća pauza a onda Sampanj mjuzik mejkers Lorensa Velka još jedanput zasviraše “Slončićev geg”. Ni Dodžu nije loše išlo, pomisli Klej.

“Koliko su tih mrcina od sterea spojili?” Klej upita upravnika Ardaija. “I kako su to učinili? Pa oni nemaju mozga, zaboga, oni su zombiji!” Padne mu na um užasna pomisao, nelogična i uverljiva istovremeno.

“Jeste li vi to učinili? Da ih umirite ili… šta već…”

“Nije on to učinio”, tiho će Alis iz svog utočišta u obruču Klejove ruke.

“Ne. I obe polazne tvrdnje su vam pogrešne”, reče mu upravnik.

“Obe? Ali ja ne…”

“Sigurno su veliki ljubitelji muzike”, Tom je razmišljao glasno, “jer ne vole da ulaze u zgrade, a kompakt diskovi su u zgradama, zar ne?”

“Kao i ti masivni CD-plejeri”, reče Klej.

“Nema vremena za objašnjavanje. Nebo već bledi i… reci im, Džordane.”

Džordan poslušno odgovori poput nekoga ko vergla lekciju koju ne razume.

“Svi vampiri moraju na počinak pre nego što petao kukurikne, gospodine.”

“Tako je, pre petla. Zasad samo gledajte. To je dovoljno. Niste znali za ovakva mesta, zar ne?”

“Alis je znala”, reče Klej.

Gledali su u igralište. Budući da je noć zaista bila na izmaku, Klej primeti da luđaci imaju otvorene oči. Bio je prilično siguran da ništa ne vide; samo su… otvorene.

Ovde se događa nešto gadno, pomisli on. Rojenje je tek početak.

Bilo je užasno gledati u zbijena tela i prazna lica (mahom belačka jer ovo je ipak Nova Engleska), ali te prazne oči uprte u noćno nebo ispunjavale su ga i podsvesnim strahom. Negde, ne jako daleko, zapevaše prve jutarnje ptice. Ne petao, ali se upravnik ipak tržnu i posrnu. Ovaj put pridržao ga je Tom.

“Pođimo”, reče im upravnik.

“Do Čitam lodža nije daleko, ali trebalo bi da krenemo. Od noćne vlage sam još ukočeniji. Džordane, uhvati me za lakat.”

Alis se izvuče iz Klejovog stiska i stade starcu s druge strane. On joj se prilično strogo nasmeši i odmahnu glavom.

“Džordan može sam da se poštara za mene. Mi se sad brinemo jedan za drugog, je li tako, Džordane?”

“Da, gospodine.”

“Džordane?” upita Tom. Približavali su se velikoj (i prilično pretencioznoj) zgradi u tudorskom stilu za koju je Klej pretpostavljao da je Čitam lodž.

“Gospodine?”

“Natpis na rezultatskoj ploči, nisam uspeo da ga pročitam. Sta je pisalo?”

“POLAZNICI, DOBRO DOŠLI NA PROSLAVU GODIŠNJICE MATURE.” Džordan se skoro nasmeši, ali seti se da ove godine neće biti godišnje proslave - zastavice na tribinama već su se pretvorile u dronjke - i ozarenost mu se iscedi s lica. Da nije bio tako umoran, možda bi uspeo da se savlada, ali bilo je veoma kasno, gotovo zora, i dok su hodali niz pešačku stazu prema upravnikovoj rezidenciji, poslednji polaznik Gajtenske akademije, još odeven u njene boje - crvenosmeđu i sivu - brižnu u plač.

14.

“To je bilo neverovatno, gospodine”, reče Klej. Sasvim je prirodno usvojio Džordanov način oslovljavanja. Kao i Tom i Alis.

“Hvala vam.”

“Da”, reče Alis.

“Hvala. U životu nisam pojela dva hamburgera, barem ne ovako velika.”

Bila su tri^sata popodne idućeg dana. Bili su na zadnjem tremu Čitam lodža. Čarls Ardai - odnosno upravnik, kako ga je Džordan zvao - ispekao je hamburgere na malom plinskom roštilju. Meso je potpuno sigurno, reče on, jer je agregat koji je napajao zamrzivač u kantini radio do juče u podne (zaista, pljeskavice koje je izvadio iz prenosivog frižidera koji su Tom i Džordan doneli iz ostave još su bile bele od leda i tvrde poput hokejaških pakova). Upravnik reče da će meso s roštilja biti bezbedno za jelo verovatno do pet sati, mada oprez nalaže rani obrok.

“Nanjušili bi miris kuvanja?” upita Klej.

“Recimo da ne želimo to da saznamo”, odgovori upravnik.

“Nije li tako, Džordane?”

“Tako je, gospodine” reče Džordan i zagrize u svoj drugi hamburger. Malaksao je, ali je Klej smatrao da će uspeti da izvrši svoju dužnost.

“Želimo da budemo u zatvorenom prostoru kad se probude i ponovo kad se vraćaju iz grada. Jer tamo odlaze, u grad. Da sve pozobaju, poput ptica na polju žita. Tako kaže upravnik.”

“Vraćali su se u koloniju i ranije, dok smo još bili u Maldenu”, reče Alis.

“Samo što nismo znali gde se vraćaju.” Pogledala je u poslužavnik sa šoljicama pudinga.

“Mogu li da pojedem jedan?”

“Naravno.” Upravnik gurnu poslužavnik prema njoj.

“I još jedan hamburger, ako želiš. Sto uskoro ne pojedemo, pokvariće se.”

Alis zastenja i zavrti glavom, ali uze puding. Tom takođe.

“Čini se da svako jutro polaze u isto vreme, ali grupni povratak počinje kasnije” zamišljeno će Ardai.

“Zašto?”

“Sve manje plena?” upita Alis.

“Možda…” Upravnik pojede posiednji zalogaj hamburgera pa ostatke uredno pokri papirnom salvetom.

“Znate, ima mnogo kolonija. Možda desetak u krugu od sedamdeset pet kilometara. Znamo od ljudi koji su se zaputili na jug da ima kolonija u Sandaunu, Frimontu i Kandiji. Danju harače gotovo besciljno, možda u potrazi za muzikom koliko i hranom, pa se vraćaju odakle su došli.”

“Znate to pouzdano”, reče Tom. Pojeo je jedan puding i posegnuo za drugim.

Ardai odmahnu glavom.

“Ništa nije sigurno, gospodine Mekort.” Njegova kosa - duga bela ćuba (tipična kosa profesora engleskog, pomisli Klej) - lagano se zaleluja na blagom popodnevnom povetarcu. Oblaci su se razišli. Sa zadnjeg trema pružao im se dobar pogled na akademijin kompleks, koji je dosad bio pust. Džordan bi u redovnim razmacima otišao iza zgrade da osmotri obronak koji se spuštao prema Akademijinoj aveniji. Izvestio je da je i tamo sve mirno.

“Niste videli nijedno drugo gnezdište?”

“Ne”, reče Tom.

“Ali mi se krećemo po mraku”, Klej ga podseti, “a sad je tama stvarno crna.”

“Da”, složi se upravnik, gotovo sanjivo.

“Kao u ie moven age. Prevod, Džordane?”

“Srednji vek, gospodine.”

“Vrlo dobro.” Upravnik potapša Džordana po ramenu.

“Bilo bi lako ne primetiti i velike kolonije”, reče Klej.

“Ne bi morali ni da se skrivaju.”

“I ne skrivaju se”, složi se upravnik Ardai i složi prste u obliku crkvenog zvonika.

“Barem ne još. Roje se… harače… Grupno mišljenje im se možda malo poremeti dok harače… ali sve manje. Svakim danom verovatno malo manje.”

“Mančester je izgoreo do temelja”, iznebuha će Džordan.

“Videli smo požar odavde, zar ne, gospodine?”

“Da”, potvrdi upravnik.

“Jako žalosno i zastrašujuće.”

“Je li istina da ljude koji pokušavaju da predu u Masačusets ubijaju na granici?” upita Džordan.

“Tako se barem priča. Kažu da se mora ići u Vermont, da je to jedini siguran put.”

“To je podvala”, reče Klej.

“Mi smo čuli isto za granicu s Nju Hempširom.”

Džordan je blenuo u njega trenutak, a onda prasnu u smeh. Zvuk njegovog smeha bio je zvonak i predivan u nepomičnom vazduhu. A potom u daljini opali pištolj. Bliže njima, neko vrisnu od besa ili užasa.

Džordan prestade da se smeje.

“Recite nam nešto o tom čudnom stanju u kojem su noćas bili”, tiho će Alis.

“I o muzici. Slušaju li i ostale kolonije noću muziku?” Upravnik pogleda u Džordana.

“Da”, reče dečak.

“I to isključivo šlagere, nema rokenrola ili kantri muzike…”

“A pretpostavljam ni klasike”, ubaci upravnik.

“Barem ne ništa napornije.”

“To su im uspavanke”, reče Džordan.

“Tako mislimo upravnik i ja, zar ne?”

“Smatramo, Džordane.”

“Smatramo upravnik i ja, u pravu ste, gospodine.”

“Zaista tako smatramo”, potvrdi upravnik.

“Premda mi se čini da to nije sve. Daleko je to od svega.”

Klej je bio zbunjen. Nije znao šta da kaže. Pogleda u svoje prijatelje i na njihovim licima ugleda ono što je on osećao, ne samo zbunjenost nego i užasnu nevoljnost da bude informisan.

Upravnik Ardai se nagnu napred i reče: “Smem li da budem otvoren? Moram da budem otvoren; to mi je životna navika. Želim da nam pomognete da ovde učinimo nešto strašno. Vremena za to je malo, barem mislim, i premda jedan takav čin možda neće ništa promcniti, nikad se ne zna, zar ne? Nikad se ne zna kakva bi komunikacija mogla poteći između tih… kolonija. U svakom slučaju, neću stajati skrštenih ruku dok ti… stvorovi… kradu ne samo moju školu nego i svetlost dana. Mogao sam to već i sam da pokušam da učinim, ali ja sam star a moj Džordan vrlo mlad. Premlad. Sta god da su sad, donedavno su bili ljudi. Neću dopustiti da Džordan u tome učestvuje.”

“Gospodine, ja mogu da obavim svoj deo posla!” reče Džordan odlučno poput nekog muslimanskog tinejdžera koji se opasao samoubilačkim opasačem punim eksploziva, pomisli Klej.

“Pozdravljam tvoju hrabrost, Džordane”, reče mu upravnik, “ali mislim da ipak ne.” On ljubazno pogleda u dečaka, ali kad je ponovo pogledao u ostale, pogled mu je otvrdnuo.

“Imate oružje - i to dobro - a ja imam samo staru malokalibarsku repctirku koja možda više nije upotrebljiva iako je cev prohodna - pogledao sam. Čak i da je u funkciji, patrone koje imam za nju možda neće opaliti. Ali imamo benzinsku pumpu kod našeg malog voznog parka i benzin bi mogao poslužiti da ih pobijemo.”

Sigurno je primetio užas na njihovim licima, jer klimnu glavom. Kleju više nije izgledao kao ljubazan stari uča, nego kao puritanski seoski starešina s nekog starog portreta. Kao neko ko bi čoveka mogao osuditi na giljotinu a da ne trepne. Ili da se neka žena spali na lomači kao veštica.

Upravnik je posebno klimnuo glavom Kleju. Klej je bio siguran u to.

“Znam šta govorim. Znam kako to zvuči. Ali to i ne bi bilo ubistvo nego tamanjenje. Ja nemam uticaja da vas prisilim ni na šta. Ali u svakom slučaju… pomognete li mi da ih spalim ili ne, morate proslediti poruku.”

“Kome?” jedva čujno upita Alis.

“Svima koga sretnete, gospođice Maksvel.” On se nagnu preko ostataka njihovog jela. Njegove oči linčsudije bile su oštre, male i užarene.

“Morate ispričati šta se događa njima - onima koji su čuli paklenu poruku na svojim đavoljim portafonima. Morate preneti poruku. Svi kojima je oduzeta dnevna svetlost moraju čuti tu poruku pre nego što bude prekasno.” Prođe rukom po donjem delu lica i Klej primeti da mu prsti lagano drhte. Bilo bi lako pripisati to njegovim godinama, ali Klej dosad nije primetio da su upravniku drhtale ruke.

“Strahujemo da će uskoro biti. Zar ne, Džordane?”

“Da, gospodine.” Džordan je bez sumnje mislio da nešto zna; izgledao je prestrašeno.

“Šta? Šta se događa s njima?” upita Klej.

“Ima nekakve veze s muzikom i s onim povezanim CD-plejerima, zar ne?”

Upravnik klonu. Iznenada je izgledao umorno.

“Nisu povezani”, reče on.

“Zar se ne sećate da sam vam rekao da su obe vaše polazne postavke pogrešne?”

“Da, ali ne shvatam šta želite d…”

“Reč je o sistemu ozvučenja s CD-om u njemu, tu ste u pravu. Kompilacija, kaže Džordan, pa se zato iste pesme vrte nonstop.”

“Baš smo srećnici”, promrmlja Tom, ali ga je Klej jedva čuo. Pokušavao je da shvati šta mu je Ardai upravo rekao - nisu povezani. Kako bi to moglo biti? To je nemoguće!

“Ti sistemi ozvučenja - odnosno sterei, ako vam se tako više sviđa - postavljeni su oko igrališta”, nastavi upravnik, “i svi rade. Noću se mogu videti njihove crvene lampice…”

“Da”, reče Alis.

“Primetila sam crvene lampice, samo što nisam mislila da je to važno.”

“…ali u njima nema ničeg, ni kompakt diskova ni kaseta - i ne povezuju ih žice. Oni su samo robovi koji primaju signal matrice i odašilju ga dalje.”

“Ako su im usta otvorena, onda ona muzika izvire i iz njih”, reče Džordan.

“Samo što je to malo… jedva čujno… ali se čuje.”

“Ne”, reče Klej.

“Maleni, to ti samo zamišljaš. Sigurno.”

“Ja to nisam lično čuo”, reče Ardai, “ali naravno moj sluh nije ono što je bio u vreme dok sam slušao Džina Vinsenta i The Blue Caps. ‘Nekad bilo’, rekli bi Džordan i njegovi prijatelji.”

“Gospodine, vi ste stvarno stara škola”, reče Džordan blago ozbiljno i neporecivo toplo.

“Da, Džordane, jesam”, složi se upravnik. Pljesnu dečaka po ramenu pa se posveti ostalima.

“Ako Džordan kaže da je čuo… ja mu verujem.”

“To je nemoguće”, reče Klej.

“Ne bez predajnika.”

“Oni su predajnici”, odgovori upravnik.

“Umeće koje su, čini se, stekli nakon Impulsa.”

“Samo malo”, reče Tom. Podiže ruku poput saobraćajca, spusti je, zausti nešto, pa ponovo podiže ruku. Iz svog sumnjivog skloništa uz bok upravnika Ardaija, Džordan ga je napeto gledao. Naposletku, Tom reče: “Mislite li vi na nekakvu telepatiju?”

“Pretpostavljam da to nije najtačnija le mot juste za tu pojavu”, odgovori upravnik, “ali zašto cepidlačiti? Voljan sam da se opkladim u sve preostale smrznute hamburgere u mom prenosivom frižideru da ste vi danas već koristili tu reč medu sobom.”

“Dobili biste duple hamburgere”, reče Klej.

“Aha, ali je ono rojenje drukčije”, reče Tom.

“Jer?” Upravnik podiže svoje čupave obrve.

“Pa zato što…” Tom nije mogao da završi rečenicu, a Klej je znao i zašto. Jer nije bilo drukčije. Rojenje nije spadalo u obrasce ljudskog ponašanja i to su shvatili čim su ugledali Džordža mehaničara kako hoda za petama žene u prljavom poslovnom kostimu preko Tomovog prednjeg travnjaka u Salemsku ulicu. Hodao je tako blizu nje da ju je mogao ugristi za vrat… ali nije. A zašto? Jer je za telefonske luđake bilo svršeno s ujedanjem, a počelo je rojenje.

Barem je bilo svršeno s međusobnim ujedanjem. Osim ako….

“Profesore Ardai, u početku su ubijali sve….”

“Da”, potvrdi upravnik.

“Imali smo veliku sreću da smo se izvukli, zar ne, Džordane?”

Džordan zadrhta i klimnu glavom.

“Učenici su trčali posvuda. I neki nastavnici. Ubijali… grizli… brbljali koješta… Neko vreme skrivao sam se u jednom od staklenika.”

“A ja u potkrovlju ove zgrade”, doda upravnik.

“Gledao sam kroz prozorčić kako akademija - ona koju obožavam - doslovno odlazi do đavola.”

Džordan reče: “Većina preživelih pobegla je prema centru grada. No mnogo ih se vratilo. Tamo.” On mahnu glavom otprilike prema fudbalskom igralištu.

“Sto sve ukazuje na šta?” upita Klej.

“Mislim da znate, gospodine Ridel.”

“Klej.”

“Dobro, Kleje. Mislim da je to što se sad događa nešto više od privremene anarhije. Mislim da je to početak rata. Biće kratak, ali silno krvav.”

“Ne mislite li da su to malo prejake reči…”

“Ne mislim. Pa iako sam taj zaključak doneo isključivo na temelju vlastitih opažanja - svojih i Džordanovih - uzorak nam je bilo prilično velika kolonija, i gledali smo luđake u odlasku i dolasku kao i dok… počivaju, recimo. Prestali su da se ubijaju međusobno, ali i dalje ubijaju ljude koje bismo mi svrstali u populaciju normalnih. Ja to zovem ratobornim ponašanjem.”

“Videli ste da ubijaju normalne?” upita Tom. Alis je stajala pokraj njega. Ona sad otvori svoj ranac, izvadi onu malu patiku i stisnu je u ruci.

Upravnik ozbiljno pogleda u Toma.

“Jesam. A sa žaljenjem moram reći da je video i Džordan.”

“Nismo mogli to da izbegnemo”, reče Džordan. Oči su mu suzile.

“Bilo ih je previše. Na primer, jedan muškarac i žena? Ne znam šta su radili u Akademiji tako kasno predveče, ali svakako nisu mogli znati za igralište Toni fild. Ona je bila ranjena. On joj je pomagao da hoda. Naleteli su na njih dvadesetak koji su se vraćali iz grada. Muškarac je pokušao da je ponese.” Džordanov glas prepuče.

“Sam bi možda uspeo da umakne, ali s njom… stigao je samo do paviljona Horton. Tamo je pao a oni su ih sustigli. Oni…”

Džordan iznebuha zari glavu u starčev kaput, koji je danas popodne poprimio tamnosivu nijansu. Upravnikova krupna ruka milovala je Džordanov glatki vrat.

“Čini se da prepoznaju svoje neprijatelje”, zamišljeno će upravnik.

“To je verovatno bio deo izvorne poruke, šta kažete?”

“Možda”, reče Klej. Imalo je smisla na neki ogavan način.

“A što se tiče toga šta rade noću dok leže tako nepomični i otvorenih očiju, i slušaju svoju muziku…” Upravnik uzdahnu, izvadi maramicu iz džepa na sakou i automatski obrisa dečakove oči. Klej shvati da se upravnik istovremeno i boji zaključka do kojeg je došao i da je siguran u njega.

“Mislim da se reprogramiraju.”

15.

“Primećujete crvene lampice, zar ne?” Upravnik upita svojim zvonkim glasom koji se čuo do zadnjih redova predavaonica.

“Nabrojio sam najmanje šezdeset tr…”

“Tiho!” siknu Tom i samo što nije rukom poklopio starcu usta.

Upravnik ga smireno pogleda.

“Tome, zar si zaboravio šta sam sinoć rekao o igri muzičkih stolica?”

Tom, Klej i Ardai stajali su malo iza ulaznih rampi; luk Toni filda bio im je iza leđa. Alis je - kako su se dogovorili - ostala u Čitam lodžu s Džordanom. Muzika koja je sad dopirala s fudbalskog igrališta bila je džez instrumentalna verzija “Devojke iz Ipaneme”. Za telefonske luđake verovatno avangardna muzika, pomisli Klej.

“Ne”, reče Tom.

“Sve dok muzika ne prestane, nemamo čega da se bojimo. Samo što ne želim da budem onaj kojem će grkljan pregristi neki izuzetak od tog pravila koji pati od nesanice.”

“I nećete.”

“Gospodine, kako možete biti tako sigurni?” upita Tom.

“Jer to i ne možemo nazvati snom. Dođite.”

Upravnik pođe niz betonsku kosinu kojom su se igrači nekad služili za silazak do igrališta, no primeti da Tom i Klej oklevaju, pa ih pogleda strpljivo.

“Ko ne riskira taj ne profitira i umre glup”, reče on, “a rekao bih da je u ovom trenutku znanje od životne važnosti, zar ne? Dođite.”

Oni krenuše za grebanjem njegovog štapa niz kosinu prema igralištu, Klej malo ispred Toma. Oko igrališta ugleda prsten crvenih lampica stereouređaja. Sezdesetaksedamdesetak bila je prilično tačna procena. Poveći sistemi ozvučenja raspoređeni u razmacima od tri do pet metara, a svaki okružen telima. Na zvezdanoj svetlosti ta tela su predstavljala zaprepašćujući prizor. Nisu bila poslagana jedno povrh drugog već svako na svom komadu igrališta - ali ni centimetar više od toga. Čak su im i ruke bile isprepletene, tako da su davali utisak čilima napravljenog od lutaka izrezanih iz papira, red za redom, dok se ona sladunjava muzika - kakva se može čuti u supermarketu, pomisli Klej - dizala u vazduh u tami. A još se nešto dizalo u vazduh: zasićen smrad prljavštine i trulog povrća, i još zasićeniji vonj ljudskog izmeta i truljenja ispod toga.

Upravnik zaobiđe gol, odgurnut u stranu i prevrnut, pocepane mreže. Ovde, gde je jezero tela počinjalo, ležao je mladić od tridesetak godina kojem su se po jednoj ruci, do rukava majice s natpisom NASCAR, nizali neravni tragovi ugriza koji su izgledali inficirano. U jednoj ruci držao je crvenu kapu koja Kleja podseti na Alisinu patikicu. Mladić je tupo zurio u zvezde dok je Bet Midler ponovo počela da peva o vetru u svojim jedrima.

“Zdravo!” povika upravnik svojim zarđalim, prodornim glasom. Žustro bočnu mladića u stomak vrhom štapa. Pritiskao je sve dok mladić nije pustio vetar.

“Zdravo, kažem!”

“Prestanite!” Tom skoro zastenja.

Upravnik ga prezirno pogleda čvrsto stisnutih usta, pa vrhom štapa prorova po kapi koju je mladić držao i odbaci je. Kapa preleti tri metra i pade na lice sredovečne žene. Klej je opčinjeno gledao kako kapa lagano klizi u stranu i otkriva jedno zatravljeno oko i nepomične kapke.

Onaj mladić polako, kao u snu, podiže ruku i stisnu prste koji su bili držali kapu u šaci. Potom se ponovo smiri.

“Misli da je još drži”, Klej očarano prošaputa.

“Verovatno” odgovori upravnik, prilično nezainteresovano. Vrhom štapa pročaprka jednu mladićevu inficiranu ranu. Trebalo je da ga đavolski zaboli, ali mladić i ne trepnu, već nastavi da zuri u nebo. Bet Midler zameni Din Martin.

“Mogao bih da mu proteram štap kroz grlo a on ne bi ni pokušao da me spreči. Niti bi mu komšije priskočile u pomoć iako bi me danju bez sumnje rastrgli.”

Tom je čučao kod jednog sterea.

“U ovom su baterije”, reče on.

“Osećam po težini.”

“Da. U svima su baterije. Čini se da su im potrebne baterije.” Upravnik razmisli, pa doda nešto bez čega je Klej sasvim lepo mogao da živi.

“Barem dosad.”

“Mogli bismo bez problema upasti među njih, zar ne?” reče Klej.

“Potamaniti ih onako kako su lovci istrebili golubove 1880-ih.”

Upravnik klimnu glavom.

“Rascopali im glavice dok su čučali na zemlji, zar ne? Nije loša analogija. Ali ja bih bio spor sa svojim štapom. A bojim se da biste i vi bili prespori i s tim svojim automatskim oružjem.”

“Ionako nemam dovoljno municije. A njih je najmanje…” Klej ponovo pređe pogledom po poslaganim telima. Od pogleda na njih zaboli ga glava.

“Ima ih najmanje šest do sedam stotina. Ne računajući one ispod tribina.”

“Gospodine? Gospodine Ardai?” Oglasi se Tom.

“Kad ste… kako ste prvi put…?”

“Kako sam ustanovio dubinu njihovog transa? To želiš da znaš?” Tom klimnu glavom.

“Prve noći izašao sam i izviđao. Tad je kolonija, naravno, bila kudikamo malobrojnija. Privukla me je k njima jednostavna ali silna znatiželja. Džordan nije bio sa mnom. Bojim se da mu je zamena dana za noć prilično teško pala.”

“Rizikovali ste život”, reče Klej.

“Nisam imao mnogo izbora”, odgovori upravnik.

“Bio sam kao hipnotisan. Brzo sam shvatio da su bez svesti uprkos otvorenim očima, a nekoliko jednostavnih eksperimenata s vrhom mojeg štapa potvrdilo je dubinu njihove obamrlosti.”

Klej pomisli na upravnikovo šepanje, dođe mu da ga upita je li pomislio šta bi mu se dogodilo da se prevario i da su ga spopali, ali se suzdrža. Upravnik bi bez sumnje ponovio šta je već rekao: ko ne riskira ne profitira. Džordan je bio u pravu - ovo je zaista čova veoma stare škole. Klej ne bi želeo da ima četrnaest godina i da stoji na njegovom disciplinskom tepihu.

Ardai je vrteo glavom.

“Šest ili sedam stotina je vrlo niska procena, Klej. Ovo je pravo fudbalsko igralište. Dakle, pet hiljada kvadratnih metara.”

“Koliko?”

“Poslagani ovako kao sardine? Rekao bih najmanje hiljadu.”

“I zapravo nisu ovde, je li? Sigurni ste u to.”

“Jesam. A to malo svesti što im se vraća - svakim danom sve više, i Džordan kaže isto, a on ima izvrstan dar zapažanja, verujte mi - nije ona nekadašnja. Odnosno, nije ljudska.”

“Možemo li se sad vratiti u Lodž?” upita Tom. Zazvučao je kao da mu je muka.

“Naravno”, složi se upravnik.

“Samo trenutak”, reče Klej i kleknu pokraj mladića u majici s logom NASCAR-a. Nije želeo to da uradi - misao da će ruka koja je posegnula za crvenom kapicom sad posegnuti za njim nije mu dala mira - ali se prisili. Ovde dole onaj smrad bio je još gori. Bio je uveren da se navikava na njega, ali se prevario.

Tom zausti: “Kleje, šta to…”

“Tiho.” Klej se nagnu nad mladićeva rastvorena usta. Zasta, pa se prisili da se nagne još niže, sve dok nije ugledao mutno mreškanje sline na mladićevoj donjoj usni. Isprva je pomislio da je to plod njegove mašte, ali ga dodatnih pet centimetara - sad je bio dovoljno blizu da poljubi neusnulog stvora s Rikijem Krcjvenom na grudima - razuveri u to.

Samo malo, bio je rekao Džordan. Ni šapat… ali se može čuti.

I Klej ga začu, vokal koji je nekim trikom bio slog ili dva ispred onoga koji je dopirao iz sterea: Din Martin peva “Svako ponekad voli nekog”.

Klej usta i gotovo vrisnu od praska pucketanja vlastitih jeolena. Tom podiže fenjer i pogleda ga razrogačenim očima.

“Šta je? Sta? Ne misliš valjda reći da je mali bio…”

Klej klimnu glavom.

“Krenimo nazad.”

Na pola kosog prilaza on grubo zgrabi upravnika za rame. Ardai se okrenu prema njemu, ne pokazujući uznemirenost zbog takvog postupka.

“U pravu ste, gospodine. Moramo ih likvidirati. Što više i što brže. To nam je možda jedina šansa. Ili mislite da se varam?”

“Ne”, odgovori upravnik.

“Nažalost, ne mislim. Kao što rekoh, ovo je rat - barem ja tako smatram - a u ratu ubijaš neprijatelje. A da se vratimo i popričamo o tome? Mogli bismo popiti toplu čokoladu. Ja volim da u svoju dodam malo viskija.”

Na vrhu kosine Klej se okrenu da baci još jedan pogled. Toni fild ležao je u mraku, ali na jakoj svetlosti severnog neba nije bilo toliko tamno da se ne bi mogao razaznati čilim od tela od ivice do ivice igrališta. Možda ne biste znali o čemu je reč da slučajno nabasate na to, pomisli on, ali nakon što biste saznali…

Na trenutak mu se zbog nekakve optičke varke učini da ih vidi kako dišu - svih osam stotina ili hiljadu njih - kao jedan organizam. To ga silno uplaši i on se okrenu da, skoro trkom, sustigne Toma i upravnika Ardaija.

16.

Upravnik u školskoj kuhinji skuva toplu čokoladu i oni je popiše u salonu na svetlosti dvaju plinskih fenjera. Klej pomisli da će starac predložiti da posle izađu na Akademijinu aveniju i upecaju još dobrovoljaca za Ardaijevu vojsku, ali činilo se da je zadovoljan s ovim što ima.

Benzinska pumpa kod voznog parka, reče im upravnik, napaja se iz nadzemnog rezervoara zapremine hiljadu i petsto litara - moraće samo da izvuku čep. A u stakleniku ima prskalica od sto dvadeset litara. Najmanje njih desetak.

“Možda bismo mogli da ih ukrcamo na kamionet i spustimo se unazad niz jednu od kosina…”

“Stanite, gospodine”, reče Klej.

“Pre nego počnemo da smišljamo strategiju, ako imate neku teoriju o svemu ovome, rado bih je čuo.”

“Ništa tako formalno”, reče starac.

“Ali Džordan i ja imamo dar zapažanja, intuiciju, a i poprilično iskustvo…”

“Ja sam kompjuterski frik”, reče Džordan iznad svoje šoljice tople čokolade. Kleju je bila simpatična dečakova turobna samouverenost.

“Pravi pravcati frik. Skoro ceo život visim na kompjuterima. Ti se stvorovi reprogramiraju, u to nema sumnje. Moglo bi im baš na čelu blinkati INSTALACIJA SOFTVERA U TOKU, MOLIM SAČEKAJTE.”

“Ne razumem te”, reče Tom.

“Ja razumem” reče Alis.

“Džordane, ti misliš da je Impuls stvarno i bio impuls, je li? Svi koji su ga čuli… izbrisao im je hard disk.”

“Pa, da”, reče Džordan. Bio je suviše dobro vaspitan da bi rekao “Pa, daaaa”.

Tom zbunjeno pogleda u Alis. Samo što je Klej znao da Tom nije glup i nije verovao da bi Tom tako sporo shvatao.

“Tome, imao si kompjuter”, reče Alis.

“Videla sam ga u tvom radnom sobičku.”

“Da…”

“I instalirao si softver, je li tako?”

“Naravno, ali…” Tom zaćuta, netremice zagledan u Alis. I ona u njega.

“Njihovi mozgovi? Misliš na njihove mozgove?”

“A šta mislite da je mozak?” reče Džordan.

“Stari dobri hard disk. Organski sklopovi. Niko ne zna koliko bajtova ima. Recimo giga na gigu. Beskonačan broj bajtova.” On sitnim i negovanim rukama poklopi uši.

“Tačno tu unutra.”

“Ne verujem”, reče Tom, ali to reče utanjenim glasom, mučnog izraza lica. Kleju se činilo da ipak veruje. Kad bi pomislio na ludilo koje je spopalo Boston, Klej je morao priznati da je ta postavka bila uverljiva. A i užasna: milioni, a možda i milijarde, mozgova ispranih istovremeno, onako kako bi se nekim jakim magnetom izbrisao neki stariji model kompjuterskog diska.

Priseti se Vile Tamne, drugarice vlasnice mobilnog telefona boje metvice. Ko ste vi? Sta se događa? zavapila je Vila Tamna. Ko ste vi? Ko sam ja? A potom je donjim delom zgloba počela da se udara po čelu i zaletela se punom brzinom u stub ulične rasvete, i to ne jedanput već dvaput, i razbila svoju skupu zubnu protezu u komadiće.

Ko ste vi? Ko sam ja?

Mobilni telefon nije bio njen. Ona je samo prisluškivala i nije dobila punu dozu.

Kleju, koji je uglavnom razmišljao u slikama a manje u recima, sad sc ukaza slika kompjuterskog ekrana koji popunjavaju reči: KO STE VI KO SAM JA KO STE VI KO SAM JA KO STE VI KO SAM JA KO STE VI KO SAM JA KO STE VI KO SAM JA, i na kraju, u dnu, sumorno i neporecivo poput sudbine Vile Tamne:

PAD SISTEMA.

Vila Tamna kao delimično izbrisan hard disk? Užasna pomisao, ali mu se činila poput u kamen uklesane istine.

“Diplomirao sam englesku književnost, ali sam u mladosti čitao mnogo knjiga iz oblasti psihologije”, reče im upravnik.

“Počeo sam s Frojdom, naravno, svi počinju s Frojdom… pa Jung… Adler… i nakon toga optrčao sve baze. U pozadini svih teorija o funkcionisanju mozga vreba jedna šira teorija, ona Darvinova. Frojdovim rečnikom, opstanak kao primarni nagon izražava se koncepcijom Ida. Prema Jungu, prilično uzvišenom postavkom krvne svesti. Mislim da nijedan od njih ne bi osporio sledeću teoriju: kad bi se sveukupno svesno mišljenje, sveukupno sećanje, sposobnost egzaktnog mišljenja odjednom izbrisalo iz ljudskog mozga, ostalo bi samo nešto čisto i užasno.”

Upravnik zaćuta i pogleda u sve njih, očekujući komentar. Niko od njih ne reče ništa. Upravnik klimnu glavom kao da je zadovoljan i nastavi.

“Mada ni frojdovci ni jungovci ne priznaju to kao izreku, ipak daju naslutiti da možda imamo jezgro, jedan temeljni talas nositelj ili - da se poslužimo jezikom razumljivijem Džordanu - jedan redak upisanog koda koji se ne može izbrisati.”

“Temeljno uputstvo”, reče Džordan.

“Kao u Star treku.”

“Tako je”, složi se upravnik.

“Zapravo uopšte nismo homo sapiensi. Naše jezgro je ludilo. Temeljno uputstvo je ubijanje. Prijatelji moji, ono što Darvin kao fin gospodin nije mogao reći, jeste da smo zemljom zavladali ne zato što smo najpametniji ili najopakiji već najluđe i najubojitije zveri u džungli. A upravo je to pre pet dana razotkrio Impuls.”

17.

“Odbijam da poverujem u to da smo izvorno bili luđaci i ubice”, reče Tom. “A Partenon, zaboga? Mikelanđelov David! Ploča na Mesecu na kojoj piše: ‘Dolazimo u miru u ime celog čovečanstva’?”

“Na toj ploči nalazi se i ime Ričarda Niksona”, suvo će Ardai.

“Kvekera, ali nikako i miroljupca. Gospodine Mekort - Tome - nije mi namera da podignem optužnicu protiv ljudskog roda. Kad bih to želeo, ukazao bih vam na činjenicu da na svakog Mikelanđela dolazi jedan Markiz de Sad, na svakog Gandija jedan Ajhman, na svakog Martina Lutera Kinga jedan Osama bin Ladcn. Recimo to ovako: ljudi su zavladali našom planetom zahvaljujući dvema bitnim obeležjima. Prvo je inteligencija. A drugo je bezuslovna spremnost ubiti sve što im se nađe na putu.”

On se nagnu i pogleda u njih svojim sjajnim očima.

“Na kraju je prevagnula ljudska inteligencija nad ljudskim nagonom za ubijanjem, a razum ovladao najluđim ljudskim nagonima. I to je bio deo opstanka. Lično smatram da se poslednji obračun između njih dogodio u oktobru 1963. zbog pregršt raketa na Kubi, ali ostavimo tu raspravu za koji drugi dan. Činjenica je da smo mahom sublimirali ono najgore u nama dok se nije dogodio Impuls i izbrisao sve osim tog crvenog jezgra.”

“Neko je pustio tasmanijskog đavola iz kaveza” promrmlja Alis.

“Ali ko?”

“Ni time ne bi trebalo da razbijamo glavu”, odgovori upravnik.

“Pretpostavljam da nisu imali pojma šta čine… ili koliko čine. Na temelju sigurno na brzinu izvedenih eksperimenata u razdoblju od nekoliko godina - a možda i mes’eći - verovatno su smatrali da će pokrenuti buru terorizma. Umesto toga pokrenuli su potresni talas neizrecivog nasilja, koje pored toga i mutira. Premda nam se ovi dani čine užasnim, možda će nam se posle činiti zatišjem između bura. A ovi dani su nam možda i jedina prilika da nešto preduzmemo.”

“Kako to mislite, mutira?” upita Klej.

Ali upravnik ne odgovori već se okrenu dvanaestogodišnjem Džordanu.

“Preuzmite vi, mladiću, molim lepo.”

“Da. Dakle.” Džordan reče pa zaćuta da razmisli.

“Naš se um služi samo majušnim postotkom kapaciteta mozga. To znate, zar ne?”

“Da”, reče Tom, pomalo popustljivo.

“Tako sam barem pročitao.”

Džordan klimnu glavom.

“I kad se dodaju sve vegetativne funkcije koje naš mozak kontroliše, plus podsvest - snovi, nagonsko mišljenje, polni nagon, sve to - naši mozgovi jedva da rade u praznom hodu.”

“I Iolmse, zapanjuješ me”, reče Tom.

“Tome, ne pravi se važan!” reče Alis i Džordan je zaljubljeno pogleda.

“Ne pravim se”, reče Tom.

“Mali je otkriće.”

“Zaista”, upravnik će suvo.

“Džordan možda povremeno ima problema sa staroengleskirn, ali nije dobio stipendiju zato što je prvak u monopolu.” Primeti dečakovu neprijatnost pa koščatim prstima s ljubavlju promrsi Džordanovu kosu.

“Nastavi, molim te.”

“Dakle…” Klej je primetio da se Džordan smeo, ali tad ponovo uhvati ritam.

“Kad bi naš mozak stvarno bio hard disk, bio bi skoro prazan.” Džordan shvati da ga jedino Alis razume.

“Recimo to ovako: kompjuter bi nam poručivao nešto kao 2 posto iskorišćeno 98 posto neiskorišćeno. Niko zapravo ne zna čemu služi onih 98 posto, ali to predstavlja veliki potencijal. Žrtve moždanog udara, na primer, ponekad počnu da se služe prethodno uspavanim područjima mozga kako bi ponovo hodale i govorile. Kao da im se mozgovi prespoje zaobilazeći pogođeno područje. Svetla se upale u sličnom delu mozga, samo na drugoj strani.”

“Ti proučavaš te stvari?” upita Klej.

“To je logičan nastavak mojeg zanimanja za kompjutere i kibernetiku”, reče Džordan i sleže ramenima.

“Osim toga, čitam i mnogo sajberpank SF-a. Vilijem Gibson, Brus Sterling, Džon Sirli…”

“Nil Stivenson?” upita Alis.

Džordanovo lice sc ozari.

“Nil Stivenson je bog.”

“Vratimo se našoj temi”, prekori ga upravnik… ali blago.

Džordan slegnu ramenima.

“Izbrišete li kompjuterski hard disk, on neće moći spontano da se regeneriše… osim možda u nekom romanu Grega Bera.” On se ponovo nasmeši, ali ovaj put brzo i prilično nervozno, pomisli Klej. Delom je za to bila odgovorna Alis, koja je dečka očito oborila s nogu.

“No ljudi su nešto drugo.”

“Ali postoji ogromna razlika između ponovog učenja hodanja nakon moždanog udara i sposobnosti da se telepatijom osigurava energija za rad sterea”, reče Tom.

“To je nebo i zemlja. Kvantni skok.” Bojažljivo pogleda u njih kad je izustio reč telepatija, kao da očekuje da će se oni nasmejati. Ali niko se ne nasmeja.

“Aha, ali moždani udar, čak i težak, nekoliko je svetlosnih godina drukčiji od onoga što se dogodilo ljudima koji su razgovarali mobilnim telefonom u vreme Impulsa”, odgovori Džordan.

“Ja i upravnik - upravnik i ja - smatramo da je Impuls, osim što je ljudske mozgove ogolio do te neizbrisive šifre, pokrenuo još nešto. Nešto što verovatno čuči u svima nama već milionima godina, skriveno u onih devedeset osam posto latentnog hard diska.”

Klej ova ruka prikrade se dršci revolvera koji je podigao s poda kuhinje Bet Nikerson.

“Fitilj”, reče on.

Džordanovo se lice ozari.

“Aha, tačno tako1 Mutirajući fitilj. Ovo nikad ne bi moglo da se dogodi bez tog potpunog brisanja na sveopštem nivou. Jer ono što se budi u tim tamo ljudima… samo što to više nisu ljudi, ono što se u njima budi…”

“Jeste objedinjeni organizam”, upravnik mu upade u reč.

“To je naš zaključak.”

“Da, ali nešto više od pukog roja ili jata” reče Džordan.

“Jer to što su u stanju da učine sa CD-plejerima možda je tek početak, poput deteta koje uči da veže pertle. Pomislite samo šta bi mogli biti u stanju da učine za sedam dana. Ili za mesec. Ili godinu.”

“Možda se varaš”, reče Tom, glasa suvog poput lomne grančice.

“A možda je u pravu”, reče Alis.

“O, siguran sam da je u pravu”, ubaci upravnik i otpi malo svoje viskijem začinjene vruće čokolade.

“Naravno, ja sam starac i meni je ionako vreme gotovo isteklo. Ja ću pristati na svaku odluku koju donesete.” Kraća pauza. Pogleda u Kleja, pa u Alis, pa u Toma.

“Pod uslovom da je ispravna.”

Džordan reče: “Jer kolonije će pokušati da se povezu. Ako se već ne čuju, čuće se vrlo skoro.”

“Gluposti” reče Tom.

“Priče za decu.”

“Možda”, reče Klej, “ali o tome valja razmisliti. Zasad su noći naše. Sta ako zaključe da im je potrebno manje sna? Ili da se više ne boje mraka?”

Niko ništa ne reče nekoliko trenutaka. Napolju je jačao vetar. Klej je pijuckao svoju toplu čokoladu, koja je i u početku bila mlaka a sad gotovo hladna. Kad je ponovo podigao pogled, primeti da je Alis svoju šoljicu odložila i umesto nje u ruci drži svoju najk amajliju.

“Želim da ih likvidiram”, reče ona.

“One na igralištu, želim da ih zbrišem s lica zemlje. Ne kažem ubiti ih jer mislim da je Džordan u pravu, i ne želim to da učinim u ime ljudskog roda. Želim to da učinim za majku i oca, jer ni njega nema. Znam da je mrtav, osećam. Želim to da učinim za svoje drugarice Viki i Tes. Bile su dobre drugarice, ali imale su mobilne telefone, nigde nisu išle bez njih, i znam kakve su sada i gde spavaju: na nekom mestu sličnom onom usranom fudbalskom terenu.” Ona pogleda u upravnika i zacrveni se.

“Izvinite, gospodine.”

Upravnik odmahnu rukom na njeno izvinjenje.

“Možemo li mi to?” Alis upita upravnika.

“Možemo li ih potamafcrti?”

Carls Ardai, koji je završavao svoj radni vek kao vršilac dužnosti upravnika Gajtenske akademije kad je došao smak sveta, naceri se i pokaza svoje oglodanc zube u veselom smešku koji bi Klej jako rado uhvatio perom ili kistom: u njemu nije bilo ni trunke samilosti.

“Gospođice Maksvel, možemo pokušati”, reče on.

18.

U četiri sata idućeg jutra, Tom Mekort sedeo je za izletničkim stolom između dva staklenika Gajtenske akademije. Oba su pretrpela velika oštećenja nakon Impulsa. Stopala, na kojima je imao ribok patike koje je obuo još u Maldenu, podigao je na jednu od klupica a glavu položio na ruke koje je, pak, podbočio kolenima. Vetar mu je nosio kosu na jednu pa na drugu stranu. Alis je sedela preko puta, brade podbočene rukama. Svetlost nekoliko baterijskih lampi bacala je sene po njenom licu. Na toj svetlosti izgledala je prilično zgodno uprkos primetnom umoru; u njenim godinama sve vrste svetlosti još laskaju. Upravnik, koji je sedeo pokraj nje, izgledao je samo iscrpljeno. U bližem od dva staklenika dva plinska fenjera lebdela su poput nemirnih duhova.

Fenjeri se sastadoše na bližem kraju staklenika. Klej i Džordan poslužili su se vratima, iako je u staklenoj oplati s obe strane bilo velikih rupa. Trenutak potom, Klej sede pokraj Toma, a Džordan zauze svoje uobičajeno mesto pored upravnika. Dečak je mirisao na benzin i đubrivo, a još više na očaj. Klej spusti nekoliko svežnjeva ključeva na sto medu baterijske lampe. Što se njega tiče, mogu ostati ovde dok ih neki arheolog ne pronađe nakon četiri milenijuma.

“Zao mi je”, tiho će upravnik Ardai.

“Činilo se tako jednostavno.”

“Aha” reče Klej. Zaista je izgledalo jednostavno: napuniće stakleničke prskalice benzinom, natovariti ih na prikolicu kamioneta, prevesti se preko igrališta i u vožnji prskati na obe strane, a potom baciti šibicu. Želeo je da kaže Ardaiju da se i Džordžu V. Bušu njegova iračka pustolovina verovatno učinila jednako jednostavnom - napuniš prskalice, baciš šibicu - ali nije to rekao. Bilo bi to besmisleno okrutno.

“Tome?” upita Klej.

“Jesi li dobro?” Dosad mu je već postalo jasno da Tom nema neiscrpnu zalihu izdržljivosti.

“Aha, samo sam umoran.” Tom podiže glavu i nasmeši se Kleju.

“Nisam navikao na noćnu smenu. Šta ćemo sad?”

“Na spavanje, pretpostavljam” reče Klej.

“Za četrdesetak minuta sviće.” Nebo je već bledelo na istoku.

“Nije pošteno”, reče Alis i besno obrisa obraze.

“Nije pošteno, toliko smo se trudili}”

Zaista i jesu, ali ništa im nije palo s neba. Svaka mala (i zapravo besmislena) pobeda predstavljala je neku vrstu izluđujuće borbe koju je njegova majka zvala boljševičko trudbeništvo. Jedan Klejov deo želeo je da okrivi upravnika… ali i sebe, jer Ardaijevu zamisao s prskalicima nije uzeo sa rezervom. Pristati na plan starog profesora engleske književnosti da spržiš fudbalski teren pomalo je bilo kao da se u revolveraški obračun upustiš s nožem. Ipak… izgledalo je kao dobra zamisao.

Dok nisu otkrili da je rezervoar za benzin u zaključanoj šupi. Proveli su gotovo pola sata u obližnjoj kanceariji, preturali na svetlosti fenjera po izluđujuće neoznačenim ključevima na ploči iza domarevog stola. Džordan najzad nađe ključ kojim su otključali vrata šupe.

Zatim su otkrili da neće biti dovoljno samo izvući čep. Umesto čepa dočeka ih poklopac. A poput šupe u kojoj se nalazio rezervoar i poklopac je bio zaključan. Natrag u kancelariju; ponovo prekopavanje na svetlosti fenjera, i najzad ključić koji je pristajao u bravicu poklopca. Međutim, tad im Alis skrenu pažnju na činjenicu da će bez creva ili sifona imati poplavu, budući da se poklopac nalazi na dnu rezervoara kako bi sila teže osigurala napajanje u slučaju nestanka struje. Sat vremena tražili su odgovarajuće crevo, ali ne nađoše ništa ni približno slično. Tom nađe mali levak, zbog čega ih sve spopade umerena histerija.

A budući da nijedan komplet ključeva za kamionete nije bio označen (barem ne na način razumljiv osobama koje nisu radnici voznog parka), nalaženje pripadajućih ključeva pretvori se u još jedan proces pokušaja i grešaka. Ovaj se barem brže završio, jer je iza garaže bilo parkirano samo osam kamioneta.

I na kraju staklenici. Umesto dvanaest prskalica našli su samo osam, i to ne kapaciteta sto dvadeset već četrdeset litara. Možda bi uspeli da ih napune iz rezervoara benzina, ali bi se i oni zalili benzinom, a rezultat bi ionako bio bednih trista dvadeset litara upotrebljivog benzina za prskanje. Pomisao na likvidaciju hiljadu telefonskih luđaka uz pomoć samo trista dvadeset litara običnog benzina oterala je Toma, Alis i upravnika na pomenutu izletničku klupu. Klej i Džordan se još malo zadržaše u stakleniku u potrazi za većim prskalicama, ali nisu našli nijednu.

“Ali našli smo nekoliko malih prskalica za lišće”, reče Klej.

“One koje su nekad zvali flitovke.”

“Osim toga”, reče Džordan, “velike prskalice u stakleniku pune su sredstva protiv korova ili za prehranu bilja ili nečeg sličnog. Najpre bismo morali da ih ispraznimo, što znači da bismo morali da stavimo maske da se ne otrujemo ili nešto slično.”

“Stvarnost je gorka”, sumorno će Alis. Na trenutak pogleda u svoju patikicu, pa je gurnu u dž.ep.

Džordan uze ključeve koje su sparili s jednim od kamioneta službe za održavanje.

“Mogli bismo se odvesti do grada,” reče on, “do gvožđarije Tmstvorti. Oni sigurno imaju prskalice.”

Tom odmahnu glavom.

“Do tamo ima više od kilometar i po, a glavna saobraćajnica puna je smrskanih i napuštenih automobila. Neke bismo možda uspeli da zaobiđemo, ali ne i sve. A vožnja preko travnjaka ne dolazi u obzir jer su kuće preblizu. Postoje razlozi zašto svi pešače.” Videli su ljude na biciklima, ali ne mnoge; čak su i bicikli opremljeni svetlima bili opasni pri svakoj brzini.

“Da li bi lagani kamionet uspeo da se probije sporednim uličicama?” upita upravnik.

Klej reče: “Pretpostavljam da bismo sutra uveče mogli da istražimo tu mogućnost. Izvidimo rutu unapred, pešice, pa se vratimo kamionetom.” On porazmisli. “A u gvoždari će verovatno imati i razna creva.”

“Ne zvučiš baš oduševljeno”, reče Alis.

Klej uzdahnu.

“Ne treba mnogo da se neka uličica zablokira. Na kraju ćemo morati da teglimo stvari pešice, čak i da nam se posreći više nego noćas. Ne znam ni sam. Možda će mi taj predlog izgledati bolje nakon što se odmorim.”

“Naravno da hoće”, složi se upravnik, ali je zazvučao šuplje.

“Svima nama.”

“A šta je s benzinskom pumpom preko puta Akademije?” upita Džordan ne nadajući se mnogo.

“Kakvom benzinskom pumpom?” upita Alis.

“Misli na Citgo”, odgovori upravnik.

“Isti problem, Džordane -mnogo benzina u rezervoarima ispod pumpi, ali nema struje. A i sumnjam da imaju veću količinu kanistera osim onih od deset ili dvadeset litara. Zaista mislim…” Ali ne reče šta zaista misli. Zaćuta usred rečenice.

“Šta je, Kleje?”

Klej je razmišljao o onoj trojci ispred njih koja je prošepala pokraj te iste pumpe, kako je jedan od muškaraca držao ženu oko struka.

“Akademi gruv citgo”, reče on.

“Tako se zove, zar ne?”

“Da…”

“Ali mislim da nisu prodavali samo benzin.” Nije to samo mislio nego i znao. Zbog dva kamiona parkirana sa strane. Video ih je, ali nije obraćao pažnju. Barem ne tada. Nije imao razloga.

“Ne znam šta…” zausti upravnik pa zaćuta. Pogledi im se sretnu. Upravnikovi nagrizeni zubi ponovo se pokazaše u tom jedinstveno nemilosrdnom osmehu.

“O”, reče on.

“O. O, bože. Bože moj, tako je.”

Tom je gledao čas u jednog, čas u drugog, sve zbunjeniji. Alis takođe. Džordan je samo čekao.

“A da vas dvojica kažete nama ostalima zbog čega se tako pogledavate?” upita Tom.

Klej je bio voljan da to učini - već je video kako će to odjeknuti, i bilo je previše dobro da to ne bi podelio s drugima - kad ona muzika s igrališta utihnu. Nije se iznebuha isključila, kao što bi se najčešće dogodilo kad bi se telefonski luđaci ujutro probudili, nego je zaječala i postepeno utihnula, kao da je neko nogom šutnuo izvor muzike u otvor lifta.

“Rano su ustali”, tiho će Džordan.

Tom zgrabi Kleja za ruku.

“Danas nije isto”, reče on.

“A jedan od tih prokletih plejera još svira… Čujem ga, jako tiho.”

Vetar je bio jak, i Klej je znao da duva iz smera fudbalskog terena jer je sa sobom doneo zasićene mirise trule hrane, trulih leševa, stotina neopranih tela. Kao i sablasni zvuk Lorensa Velka i njegovih Sampanj mjuzik mejkersa i njihovog “Slončićevog gega”.

A onda se negde sa sevcrozapada - iz daljine od možda petnaestak a možda i četrdeset pet kilometara, bilo je teško odrediti koliko daleko ga je vetar nosio - začu nestvaran, zujav jauk. Usledi tajac… muk… a onda ona ni budna ni usnula stvorenja s fudbalskog igrališta Toni uzvratiše istom merom. Njihov jauk bio je mnogo glasniji, šuplji: ječeći sablasni jauk koji se vinu u crno i zvezdano nebo.

Alis rukama poklopi usta. Ona patikica joj je okomito štrcala iz ruku, a s obe strane su joj se iskolačile oči. Džordan se rukama uhvatio upravniku oko pasa i zario lice u njegovu slabinu.

“Pogledaj, Kleje!” reče Tom. Ustade i otetura se prema travnatom prolazu između dva smrskana staklenika upirući prstom u nebo.

“Vidiš li? O Rože, vidiš li ti ono?”

Na severozapadu, odakle se začuo onaj daleki jauk, na horizontu procveta crvenkastonarandžasti žar. Pojačavao se, a onda vetar ponovo donese taj užasni zvuk… i ponovo mu odgovori sličan, ali mnogo jači jauk s igrališta Toni jUd.

Pridruži im se Alis, pa upravnik, koji je hodao držeći ruku oko Džordanovih ramena.

“Staje tamo?” upita Klej pokazujući prema žaru koji je već počeo da gasne.

“Mogao bi biti Glcns Fols”, reče upravnik.

“Ili Litltaun.”

“Sta god to bilo, roštilj radi”, reče Tom.

“Luđaci gore. A naša kolonija to zna. Ćuli su.”

“Ili osetili”, reče Alis. Zadrhta, pa se uspravi i pokaza zube.

“Nadam se da jesu!”

Kao da su je čuli, začu se još jedan jauk s Tonija: mnogi glasovi kao jedan u vapaju saosećanja i - verovatno - zajedničkog bola. Onaj jedini stereo - onaj u kojem se nalazi CD, pomisli Klej, nastavi da svira. Deset minuta kasnije ponovo mu se pridružiše drugi plejeri. Muzika - sad pesma “U tvojoj blizini” u izvođenju Karpentersa - postepeno se pojača, baš kao što se prethodno postepeno stišala. Dotad ih je upravnik Ardai, primetno hramljući, već poveo natrag u Čitam lodž. Nedugo potom, muzika ponovo prosta… ali se ovaj put naprosto isključi, kao i prethodnog jutra. Iz daljine, nošen vetrorn bogzna koliko kilometara, začu se jedva čujan pucanj. A potom svet sablasno i potpuno utihnu, čekajući da tama ustupi mesto danu.

19.

Kad se sunce svojim zracima počelo probijati kroz krošnje na istočnom horizontu, gledali su kako telefonski luđaci ponovo s fudbalskog igrališta odlaze u zbijenim formacijama prema centru Gajtena i okolnim naseljima. Lepezasto su se širili nizbrdo prema Akademijinoj aveniji kao da se ništa nepoželjno nije dogodilo pred zoru. Ali Klej se ne bi opkladio u to. Potrebno je da što pre obave to što moraju s Citgom; danas, ako uopšte nameravaju to da učine. Izlazak po danu mogao bi značiti da će morati da upucaju neke od njih, ali dok se luđaci kreću u čoporu samo na početku i kraju dana, on je voljan da prihvati taj rizik.

Gledali su iz trpezarije ono što je Alis nazvala “zorom mrtvaca”. Posle su Tom i upravnik otišli u kuhinju. Klej ih zateče kako sede za stolom na kocki sunčeve svetlosti i piju mlaku kafu. Pre nego što je Klej uspeo da počne da objašnjava šta želi da učini kasnije tog dana, Džordan mu dotače zglob.

“Neki luđaci su još tamo”, reče on, a potom, tiše: “S nekima sam išao u školu.”

Tom reče: “Mislio sam da su dosad već svi u Kejmartu u potrazi za artiklima na akcijskoj prodaji.”

“Mislim da bi trebalo da pogledate ovo”, Alis reče s vrata.

“Nisam sigurna je li rcč o još jednom - kako vi to zovete, razvojnom koraku napred, ali bi moglo biti. Verovatno i jeste.”

“Naravno da jeste”, turobno će Džordan.

Telefonski luđaci koji nisu otišli - Kleju se činilo da je reč o grupi od njih stotinjak - odnosili su mrtvace ispod tribina. U početku bi ih odneli na parking južno od igrališta i iza dugačke zgrade od cigle, a vratili se praznih ruku.

“U toj zgradi je dvoranska atletska staza”, reče im upravnik.

“A tamo se drži i sva sportska oprema. Iza je strmina. Pretpostavljam da bacaju tela u tu jarugu.”

“Naravno”, reče Džordan, sav jadan.

“Tamo je kaljuža. Istrunu- će.”

“Ionako su trulili, Džordane”, blago će Tom.

“Znam,” reče Džordan još jadnije, “ali će na suncu istruliti još brže.” Pauza.

“Gospodine?”

“Da, Džordane?”

“Video sam Nou Čatskog. Iz dramske grupe.” Upravnik potapša dečaka po ramenu. Bio je jako bled.
“Ne uzimaj to k srcu.”

“Teško je ne uzimati”, šapnu Džordan.

“Jednom me fotografisao. Njegovim… njegovim, znate već čime.”

A tad, novi razvoj događaja. Dvadesetak pčelaradilica odvoji se od roja bez ikakvog dogovaranja i krenu prema razbijenim staklenicima u formaciji u obliku slova V, što posmatrače podseti na guskeselice. Medu njima je bio i stvor kojeg je Džordan identifikovao kao Nou Čatskog. Ostatak ekipe za uklanjanje leševa na trenutak se zagleda za odlazećom frakcijom, a potom odmarširaše natrag niz kosine, u troredu, te nastaviše da izvlače leševe ispod tribina.

Dvadeset minuta kasnije ona staklenička grupa se vrati, sad u koloni jedan po jedan. Neki su još bili praznih ruku, ali većinom su našli kolica za prevoz velikih vreća kreča ili dubriva. Uskoro su se telefonski luđaci služili kolicima za prevoz leševa i brže im je išlo.

“Da, to je korak napred, nema šta”, reče Tom.

“I više nego jedan”, doda upravnik.

“Pospremaju kuću i pri tom koriste alatke.”

Klej reče: “Ne sviđa mi se to.”

Džordan ga pogleda, lica bledog i umornog i mnogo starijeg nego što bi trebalo biti.

“Niste jedini.”

20.

Spavali su do jedan popodne. A onda, nakon što su se uverili da je radna grupa završila s poslom i pridružila se ostatku kolonije u potrazi za hranom, spustiše se do kamenih stubova koji su označavali ulaz u Gajtensku akademiju. Alis je posprdno frknula na Klcjov prcdlog da bi on i Tom trebalo da obave posao sami.

“Preseravanje u stilu Betmena i Robina ne dolazi u obzir”, reče ona.

“Jao, a oduvek sam želeo da budem Robin”, reče Tom i jedva primetno zašušlja, ali kad ga ona neveselo pogleda, u ruci čvrsto stežući svoju patikicu (sad već pomalo izlizanu), on se pokunji.

“Izvini.”

“Možete sami da odete preko do benzinske pumpe”, reče ona.

“To ima smisla. Ali mi ostali stražarimo preko puta.”^

Upravnik je bio predložio da Džordan ostane u Čitam lodžu. Pre nego što je dečak uspeo da odgovori - a izgledalo je da će njegov protest biti žestok - Alis upita: “Kako oči, Džordane?”

On joj se nasmeši i ponovo je pogleda pomalo zaljubljeno.

“Dobro. Sve je u redu s njima.”

“Igrao si videoigrice? One u kojima se puca?”

“Naravno, na stotine.”

Ona mu pruži pištolj. Klej primeti da je Džordan malo zadrhtao kad su im se prsti dodirnuli, kao kad kvrcnete viljušku za štimovanje klavira.

“Kažem li ti da naciljaš i pucaš - ili ti upravnik Ardai to kaže - hoćeš li nas poslušati?”

“Naravno.”

Alis pogleda u Ardaija s mešavinom prkosa i izvinjenja.

“Potreban nam je svaki par ruku.”

Upravnik je popustio i sad su ovde, a preko puta ulice i malo niže prema gradu je Akademi gruv citgo. Odavde se lako mogao pročitati jedan drugi, donekle manji natpis: AKADEMIJIN LP PLIN. Jedan jedini automobil kod pumpi, otvorenih vozačkih vrata, već je izgledao prašnjavo i odavno napušteno. Veliki izlog benzinske stanice od debelog stakla bio je razbijen. Malo udesno, parkirani u hladu jednog od šačice preživelih brestova u severnom delu Nove Engleske, stajala su dva kamiona u obliku orijaških plinskih boca. Na oba je sa strane pisalo Akademijin LP plin i Na usluzi jugu Nju Hempšira od 1982.

Na ovom potezu akademijine avenije nije bilo ni traga telefonskim luđacima u potrazi za hranom. Na prednjim tremovima većine kuća koje je Klej mogao da vidi bilo je cipela, ali ne i na svima. Bujica izbeglica je, čini se, jenjavala. Preuranjeni zaključak, opomenu sam sebe.

“Gospodine? Kleje? Šta je ono?” upita Džordan. Pokazivao je na sredinu Avenije - što je zapravo još bila deonica 102, mada se to lako moglo smetnuti s uma u ovo sunčano, tiho popodne u kojem su najbliži zvukovi bili cvrkut ptica i šum vetra u krošnjama. Nešto je pisalo drečavom ružičastom kredom na asfaltu, ali s mesta na kojem su stajali Klej nije mogao da pročita šta piše. Klej zavrti glavom.

“Spreman?” upita on Toma.

“Naravno”, reče Tom. Pokušavao je da zvuči opušteno, ali mu je na neobrijanom vratu žila kucavica brzo pulsirala.

“Ti Betmen, ja Robin.”

Potrčaše preko ulice isukanih pištolja. Klej je rusko automatsko oružje ostavio Alis, višemanje uveren da će je zavrteti oko ose poput čigre ako bude stvarno morala da zapuca iz njega.

Poruka nažvrljana ružičastom kredom na makadamu glasila je:

KESVAK=NE-FON

“Da li ti to nešto znači?” upita Tom.

Klej odmahnu glavom. Nije mu to ništa značilo, a trenutno mu i nije bilo važno. Jedino je želeo da se pomeri s Akademijine avenije gde se osećao izložen pogledima poput mrava u činiji pirinča. Pade mu na um, iznenada, i ne prvi put, da bi prodao dušu đavolu samo da zna je li mu sin dobro i je li na nekom mestu gde ljudi ne guraju oružje u ruke dece vične videoigricama. Gudno: pomislio bi da je poslagao prioritete, da se rešava karata, jedne po jedne, a tad bi mu nadošle takve misli, a svaka sveza i bolna poput nepreboljene tuge.

Odlazi odavde, Džoni. Nije ti ovde mesto. Nije ovo ni mesto za tebe, a ni vreme.

Oni kamioni puni propana bili su prazni i zaključani, ali ništa zato: danas im sreća ne okreće leđa. Ključevi su visili na ploči u kancelariji, ispod natpisa VUĆNA SLUŽBA NERADI OD PONOĆI DO 6 UJUTRO BEZ IZUZETAKA. Malena plinska boca klatila se sa svakog priveska. Na pola puta do vrata, Tom dodirnu Klejovo rame.

Dvoje telefonskih luđaka hodalo je posred ulice, jedno pokraj drugog, ali ni u kojem slučaju sinhronizovano. Muškarac je jeo čokoladice tivinkies iz kutije pune tih čokoladica, ijice mu je bilo premazano slojem krema, mrvica i ledenog premaza. Žena je ispred sebe držala knjigu veličine monografije. Kleju je izgledala poput horistkinje koja drži preveliku crkvenu pesmaricu. Na naslovnoj strani bila je fotografija škotskog ovčara koji skače kroz Ijuljašku od automobilske gume. To što je žena knjigu držala naopako donekle umiri Kleja. Prazan, poharan izraz njihovih lica - i to što su bauljali sami, što je značilo da podne još nije vreme za rojenje - umiri ga još više.

Ali mu se nije sviđala ta knjiga.

Ne, nimalo mu se nije sviđala ta knjiga.

Luđaci odbauljaše pokraj akademijinih ulaznih kamenih stubova. Klej je video kako Alis, Džordan i upravnik razrogačenih očiju zaviruju iza njih. Dva luđaka pređoše preko kriptične poruke napisane kredom na drumu - KESVAK=NE-FON - i tad žena posegnu za čokoladicama svog družbenika. Ovaj pomeri kutiju izvan njenog dometa. Žena baci onu knjigu (koja pade na ulicu naslovnom stranom nagore: 100 najpopularnijih pasa) i ponovo posegnu za kutijom. Muškarac je ošamari dovoljno jako da joj masna kosa polete na sve strane. Zvuk tog šamara odjeknu veoma glasno u podnevnom muku. Sve su to činili u hodu. Žena jeknu: “Aul” Muškarac odgovori (barem je Kleju to zazvučalo kao odgovor): “liiiiinl” Žena posegnu za kutijom sa slatkišima. Sad su prolazili pored Citga. Ovaj put muškarac je šakom ćušnu u vrat, janako usput, s boka, i gurnu ruku u kutiju da uzme još jedan slatkiš. Žena se zaustavi. Pogleda u partnera. Trenutak potom i on se zaustavi. Odmakao se od nje koji korak, tako da joj je bio višemanje okrenut leđima.

Klej oseti nešto u suncem zagrejanom spokoju kancelarije benzinske pumpe. Ne, ispravi se on, ne u ovoj kancelariji nego u meni. Nekakva zadihanost, kao kad se prebrzo popneš uza stepenice.

Samo što se možda nešto događa i u kancelariji jer…

Tom se podiže na prste i šapnu mu u uvo: “Osećaš li?”

Klej klimnu glavom i pokaza na kancelarijski sto. Nije bilo vetra ni primetnije promaje, ali su papiri na stolu ipak lepršali. A u pepeljari pepeo poče lenjo da se kovitla, poput vode koja ističe iz kade. U pepeljari su bila dva opuška - zapravo tri - a kovitlajući pepeo kao da ih je gurkao prema sredini pepeljare.

Muškarac se okrenu prema ženi. Pogleda je. Ona pogleda u njega. Gledali su se. Klej nije primećivao nikakav izraz na njihovim licima, ali je osećao kako mu se ježe dlačice na rukama, a začu i tiho škripanje. Bili su to ključevi na ploči ispod znaka VUČNA SLUŽBA NERADI. I oni su se pomerali i jedva primetno škripali.

“Ani” reče žena i ispruži ruku.

“Iiiinl” reče muškarac. Imao je na sebi isprane ostatke odela, a na nogama neizglancane crne cipele. Pre šest dana možda je bio menadžer srednjeg ranga, ili zastupnik, ili domar stambenog kompleksa. A jedina nekretnina do koje mu je sad stalo jeste njegova kutija čokoladica. Privio ju je na grudi a musava usta neumorno su mu radila.

“Aul” uporno će žena. Ispružila je obe ruke umesto samo jedne, kretnja koja otkad je sveta i veka znači daj mi; ključevi u kancelariji zazvečaše jače. Iznad njihovih glava začu se bzzzzt kad je neonsko svetio zatreperilo pa se ponovo ugasilo, iako nije bilo struje. Crevo ispade iz srednje pumpe i pade na betonsko ostrvce uz metalni zveket.

“Au”, reče muškarac. Ramena mu klonuše i iz njega se iscedi sva napetost. Nestade i napetosti u vazduhu. Ključevi na ploči utihnuše. Pepeo uspori kovitlanje u svojoj ulubljenoj metalnoj urni pa se postepeno smiri. Niko ne bi pomislio da se nešto dogodilo, pomisli Klej, da nije bilo onog creva koje je iskočilo iz nosača i malog grozda opušaka u središtu pepeljare na stolu ovde u kancelariji.

“Au”, reče žena. Još je držala ispružene ruke. Njen kompanjon priđe joj nadohvat. Žena uze po čokoladicu u svaku ruku i poče da je jede zajedno s omotom. Kleju ponovo laknu od tog prizora, ali samo malo. Luđaci nastaviše da se vuku prema gradu. Žena je zastala tek toliko da uglom usta ispljune čokoladom umašćen komad celofana. I ne obazre se na 100 najpopidarnijih pasa.

“Šta je to bilo?” upita Tom tihim i potresenim glasom kad se ono dvoje skoro izgubiše iz vida.

“Ne znam, ali mi se nije svidelo”, reče Klej. Imao je ključeve kamiona za prevoz propana. Pruži jedne Tomu.

“Znaš li da voziš s ručnim menjačem?”

“Učio sam na ručnom. Znaš li ti?”

Klej se strpljivo nasmeši.

“Tome, ja sam heteroseksualac. Heteroseksualci znaju da barataju ručnim menjačem bez učenja. To nam je urođeno.”

“Jako smešno.” Tom zapravo i nije slušao. Gledao je za onim čudnovatim parom, a žila kucavica na njegovom vratu kucala je još brže.

“Smak je sveta, sezona lova na pedere, zašto ne, zar ne?”

“Tako je. A biće i sezona lova na heteroseksualce ako ovi ovladaju tim sranjem. Krenimo. Na posao.”

On pođe prema vratima, ali ga Tom zadrža.

“Slušaj. I ostali su možda ovo osetili, ali možda i nisu. Ako nisu, da zasad to zadržimo za sebe? Šta kažeš na to?”

Klej se seti kako Džordan ne pušta upravnika iz vida i kako Alis uvek drži onu jezivu patikicu nadohvat ruke. Seti se podočnjaka ispod njihovih očiju pa onoga šta planiraju noćas da izvedu. Sudnji dan je verovatno prejaka reč za to, ali ne previše. Šta god sad bili, telefonski luđaci su nekad bili ljudska bića, i zapaliti njih hiljadu bila je dovoljna moralna nedoumica sama po sebi. Sama pomisao izjedala mu je maštu.

“Ja sam za”, reče on.

“Kreni uzbrdo u prvoj, u redu?”

“U najmanjoj brzini koju uspem da napipam”, reče Tom putem do velikih kamiona u obliku plinskih boca.

“Šta misliš, koliko brzina ima ovako veliki kamion?”

“Jedna za vožnju napred biće dovoljna”, reče Klej.

“Sudeći po načinu na koji su parkirani, mislim da ćeš za početak morati da pronađeš rikverc.”

“Zajebi ti to”, reče Klej.

“Kakve koristi od smaka sveta ako ne možeš da skršiš nekakvu pišljivu daščanu ogradu?” Pa oni to i učiniše.

21.

Upravnik Ardai i njegov jedini preostali učenik zvali su dugački, talasasti brežuljak koji se spuštao od kompleksa zgrada do glavnog puta Akademijin obronak. Na njemu je trava još bila svetlozelena i tek malo posuta palim lišćem. Kad je popodne prešlo u predvečerje i Akademijin obronak još bio prazan - ni traga ludacimapovratnicima - Alis se ushoda po glavnom hodniku Čitam lodža. Zastala bi nakon svakog kruga tek toliko da pogleda kroz izbočeni prozor dnevnog boravka. S njega se pružao lep pogled na obronak, dve glavne predavaonice i igralište Toni fild. Patikica joj je ponovo bila svezana oko zgloba.

Ostali su bili u kuhinji i pijuckali kokakolu iz limenki.

“Neće se vratiti”, reče im ona nakon jednog od svojih obilazaka.

“Prokljuvili su šta smeramo - pročitali nam misli ili nešto slično - i neće doći.”

Još dva obilaska dugačkog hodnika u prizemlju, a nakon svakog pauza da pogleda kroz veliki prozor dnevnog boravka, a potom da svrati do njih.

“Ili je možda reč o godišnjoj seobi, jeste li ikad pomislili na to? Možda odlaze zimi na jug kao crvendaći, jebote.”

I ona ode ne pričekavši odgovor. Goredole po hodniku. Goredo- le.

“Alis je poput Ahaba koji vreba Mobija”, prokomentarisa upravnik.

“Eminem⁵ je možda idiot, ali bio je u pravu u vezi s tim tipom”, natmureno će Tom.

“Kako molim?” upita upravnik. Tom na to samo odmahnu rukom.

Džordan pogleda na sat.

“Sinoć su se vratili gotovo pola sata kasnije nego stoje sad sati”, reče on.

“Otići ću da joj kažem ako želite.”

“Mislim da to ne bi pomoglo”, reče Klej.

“Mora to izbaciti iz sebe, to je sve.”

“Prilično se uplašila, zar ne, gospodine?”

“A ti nisi, Džordane?”

“Jesam”, zapišta Džordan.

“Pravi Hororgrad.”

Sledeći put kad je Alis svratila u kuhinju, ona reče: “Možda je i bolje ako se ne vrate. Ne znam reprogramiraju li oni svoje mozgove na neki nov način, ali je sigurno posredi nekakva crna magija. Osetila sam to po ono dvoje danas popodne. Žena s knjigom i muškarac s čokoladicama?” Ona zavrti glavom.

“Crna magija.”

Alis zagrabi nazad u obilazak hodnika pre nego što je iko uspeo da odgovori; ona patikica joj se zanjiha na zglobu.

Upravnik pogleda u Džordana.

“Sinko, jesi li ti nešto osetio?”

Džordan je oklevao, a onda reče: “Osetio sam nešto. Dlačice na vratu pokušale su da mi se nakostreše.”

Upravnik skrenu pogled na dvojicu muškaraca koji su sedeli preko puta. “A vas dvojica? Bili ste mnogo bliže.”

Alis ih spase potrebe da odgovore. Ulete u kuhinju, zajapurenog lica, razrogačenih očiju, a donovi njenih patika zacvileše po podu.

“Dolaze”, reče ona.

22.

Njih četvoro gledalo je kroz prozor kako telefonski luđaci pristižu niz Akademijin obronak u spajajućim kolonama. Njihove duge senke na zelenoj travi oblikovale su veliko vatreno kolo. Kako su se približavali onome što su Džordan i upravnik nazivali Tonijev luk, kolone su se zbijale i ono kolo senki kao da se zavrtelo na kasnoj zlatastoj sunčanoj svetlosti, sabijajući se i gasnući.

Alis više nije mogla a da ne drži patikicu u ruci. Strgnula ju je sa zgloba i sad ju je opsesivno gnječila.

“Videće šta smo učinili, okrenuće se i vratiti”, reče ona, tiho i brzo.

“Toliko su se opametili, ako ponovo uzimaju knjige, sigurno jesu.”

“Videćemo”, reče Klej. Bio je gotovo siguran da će telefonski luđaci ipak ući na igralište, čak i da je to što su tamo ugledali unelo nemir u njihov neobični grupni um; uskoro će noć, a oni nemaju gde. Odlomak uspavanke koju mu je majka pevala zaleprša mu kroz glavu: Detešce moje, imalo si težak dan.

“Nadam se da će ući i nadam se da će ostati” reče Alis, još tiše.

“Čini mi se da ću eksplodirati.” Ona se sumanuto zacereka.

“Samo što bi trebalo da oni eksplodiraju, zar ne? Oni.” Tom se okrenu i pogleda u nju a ona reče: “Dobro sam. Sve je u redu sa mnom, pa zato zatvori usta.”

“Samo sam nameravao da kažem da će biti šta će biti” reče on.

“Njuejdžovsko sranje. Zvučiš poput mog oca. Kralja uramljivanja.” Suza joj se skotrlja niz obraz i ona je nestrpljivo obrisa.

“Alis, smiri se. Gledaj.”

“Pokušaću, u redu? Pokušaću.”

“I prekini s tom patikicom” reče Džordan, za njega nestrpljivo.

“Poludeću od tog cvilećeg zvuka.”

Alis pogleda u patikicu kao da se iznenadila, a onda je ponovo stavi na privezak na zglobu. Gledali su kako se telefonski luđaci slivaju prema Tonijevom luku, prolaze ispod njega uz manje naguravanja i meteža od bilo koje dosadašnje publike na fudbalskoj utakmici za proslavu mature, Klej je bio uveren u to. Gledali su kako se luđaci zatim razilaze s druge strane, prelaze atletsku stazu i jedan po jedan silaze niz kosine. Čekali su da to postojano marširanje uspori i postepeno prestane, ali ništa od toga. I oni koji su zaostali - većinom ranjenici koji su se ispomagali, ali ipak hodali u zbijenim grupama - stigli su mnogo pre nego stoje crveneće sunce zapalo iza paviljona na zapadnoj strani kompleksa Gajtenske akademije. Vratili su se ponovo, poput dresiranih golubova u svoje gnezdo ili lastavica u Kapistrano⁶”. Ni pet minuta nakon što je Večernjača zasjala na tamnećem nebu, Din Martin zapeva: “Svako ponekad zavoli nekog”.

“Zabrinula sam se nepotrebno, zar ne?” reče Alis.

“Ponekad sam prava koza. Tako kaže moj tata.”

“Nisi”, reče joj upravnik.

“Sve koze su imale mobilne telefone, mila moja. I zato su sad one tamo napolju a ti ovde s nama.”

Tom reče: “Pitam se je li Rafa još dobro.”

“A ja se pitam to isto za Džonija”, reče Klej.

“Za Džonija i Šeron.”

23.

U deset sati te vetrovite jesenje noći, ispod meseca koji je ulazio u poslednju četvrtinu, Klej i Tom stajali su na natkrivenom podijumu za orkestar na strani igrališta rezervisanoj za domaće navijače. Tačno ispred njih nalazio se metarski betonski zidić, debelo obložen s unutrašnje strane. Na njihovoj strani nalazilo se nekoliko stalaka za note koje je već načela rđa te nanos smeća do članaka; vetar je naneo pocepane kese i papiriće i oni su se tu smirili. Iza i iznad njih, kod ulaznih vrata, upravnik - visoki lik koji se poštapa vitkim štapom - stajao je između Alis i Džordana.

Glas Debi Bun valjao se preko igrališta u pojačanim talasima komične grandioznosti. Inače bi za njom sledila Li En Vomak i pesma “Nadam se da plešeš”, a potom nazad na početak: Lorens Velk i njegovi Sampanj mjuzik mejkers, ali možda ne i noćas.

Vetar je postajao hladniji i donese im smrad leševa iz kaljuže iza atletske dvorane, te vonj prljavštine i znoja živih, poslaganih na igralištu ispred podijuma. Ako se to može nazvati životom, pomisli Klej i u sebi se bledo i gorko nasmeši. Racionalizacija je popularan ljudski sport, možda najpopularniji, ali se noćas neće zavaravati: naravno da oni to zovu životom. Šta god oni bili ili u šta god se pretvarali, oni to nazivaju životom, baš kao i on.

“Šta čekaš?” promrmlja Tom.

“Ništa”, promumla Klej.

“Baš… ništa.”

Iz futrole koju je Alis našla u podrumu Nikcrsonovih, Klej isuka starinski koit kalibra 45 Bet Nikerson, sad ponovo napunjen. Alis mu je ponudila automatsku pušku - iz koje zasad nisu zapucali ni za probu - ali on je odbio, rekavši da ako kolt ne obavi posao, onda verovatno ništa neće.

“Ne znam zašto automatska puška ne bi bila bolja ako ispaljuje trideset ili četrdeset metaka u sekundi”, reče ona.

“Mogao bi te kamione pretvoriti u rende za sir.”

On se složio da bi to moglo da bude tako, ali je podsetio Alis da njihov noćašnji cilj nije uništiti nego zapaliti. Potom je objasnio krajnje nezakonitu prirodu municije koju je Arni Nikerson nabavio za ženin kolt: rasprskavajući meci. Ono što se nekad zvalo dumdum mecima.

“U redu, ali ako ti to ne bude dovoljno, možeš da pokušaš s gospodinom Brzopucom”, rekla je ona.

“Osim ako oni tamo naprosto, znaš već…” Nije želela reći napadnu, ali je prstima ruke u kojoj nije držala patikicu izvela imitaciju koračića. “U tom slučaju, hvataj maglu.”

Vetar otrgnu prnju ukrasne zastavice s rezultatske ploče i ona na njemu zaplesa iznad zbijenih spavača. Oko igrališta, kao da lebde u vazduhu, videle su se crvene okice CD-plejera, koji su svi osim jednog svirali bez nosača zvuka. Ona zastavica udari u branik jednog od kamiona, ostade da leprša tamo nekoliko trenutaka, a onda se odlepi i odlete u noć. Kamioni su bili parkirani jedan do drugog nasred igrališta, uzdizali se iz mora zbijenih obličja poput čudnih metalnih pustinjskih dina. Telefonski luđaci spavali su ispod njih i tako blizu njih da su neki bili stešnjeni uz točkove. Kleja to ponovo podseti na golubove selice i na to kako bi im lovci u XIX veku na zemlji palicama raseopali glave. Cela vrsta istrebljena je do početka XX veka… ali naravno, to su bile samo ptice, s malim ptičjim mozgovima koji nisu mogli da se reprogramiraju.

“Kleje?” tiho upita Tom.

“Siguran si da želiš ovo da učiniš?”

“Ne”, reče Klej. Sad kad je kucnuo trenutak odluke, bilo je previše neodgovorenih pitanja. Jedno je bilo šta će učiniti pođe li šta po zlu. Drugo je bilo šta će učiniti bude li sve išlo po planu. Golubovi selci nisu se mogli osvetiti. Dok ovi stvorovi na igralištu…

“Ali hoću.”

“Pa onda kreni”, reče Tom.

“Jer, kad se sve sabere i oduzme, pesma ‘Ti si svetio mog života’ nepodnošljiva je i mrtvim pacovima u paklu.”

Klej podiže kolt i levom rukom čvrsto uhvati zglob desne. Nacilja u prikolicu levog kamiona. Pucače dvaput u nju, pa dvaput u drugi kamion. Tako će mu ostati još po metak za svaki kamion, bude li potrebno. Izjalovi li se to, može da pokuša s automatskim oružjem koje je Alis od milja zvala gospodin Brzopuc.

“Sagni se ako eksplodira”, Klej reče Tomu.

“Bez brige”, reče Tom lica zategnutog u grimasi, u iščekivanju praska revolvera i onoga što bi moglo da usledi.

Debi Bun se zahuktavala za veliko finale. Kleju iznenada postade veoma važno da je pretekne. Promašiš li s ove udaljenosti, pravi si šupak, pomisli on i opali.

Nije bilo ni prilike ni potrebe za drugim pucnjem. Na sredini cisterne rasplamsa se žarki crveni cvet i na njegovoj svetlosti Klej ugleda duboko udubljenje u prethodno glatkoj metalnoj površni, kao da je unutra buknuo pakao i naglo se proširio. Potom se cvet pretvori u reku, a crvena boja u narandžastobelu.

“Dole!.” dreknu on i gurnu Tomovo rame. Pade na Toma u trenutku kad se noć pretvorila u pustinjsko podne. Začula se silna šišteća rika a nakon toga i gromoglasan BANG koji Klej oseti u svakoj koščici. Iznad njih zazujaše šrapneli. Učinilo mu se da je Tom vrisnuo, ali nije bio siguran jer se začu još jedna šišteća rika i vazduh se iznenada užari.

Klej ščepa Toma delom za potiljak a delom za kragnu košulje i poče da ga odvlači unazad niz betonsku kosinu koja je vodila prema ulaznim vratašcima. Zaškiljio je najjače što je mogao zbog zaslepljujućeg bleštavila koje je poteklo iz sredine igrališta. Nešto krupno prizemlji se na pomoćne tribine sa njegove desne strane. Možda komad motora, pomisli on. Bio je prilično siguran da su komadići i opiljci gvozda pod njegovim nogama nekad bili stalci za note orkestra Gajtenske akademije.

Tom je vrištao i naočari su mu stajale nakrivo, ali bio je na nogama i izgledao neozledeno. Njih dvojica potrčaše niz kosinu poput begunaca iz Gomore. Klej je video njihove senke, duge i paučinaste ispred njih, te shvati da oko njih padaju stvari: ruke, noge, komad branika, ženska glava kose u plamenu. Njima iza leda začu se drugi gromoglasni BANG - ili možda treći - i ovaj put on vrisnu. Noge mu se sapletoše i on se opruzi koliko je dug i širok. Ccli je svet brzo postajao užaren i neverovatno bleštav: Klej se osećao kao da stoji na božjem soundstageu.

Nismo znali šta činimo, pomisli on, gledajući u paketić žvakaćc gume, zgaženu kutiju pepermint bombona, plavi čep pepsikole. Nismo imali pojma i platićemo sopstvenim životima.

“Diži se!” To je bio Tom, i Kleju se učinilo da Tom vrišti, ali glas kao da mu je dopirao s kilometarske udaljenosti. Osećao je kako ga Tomove nežne, dugoprste ruke vuku. A onda se i Alis stvori pokraj njega. Ona ga je vukla za drugu ruku. Lice joj je plamtelo na onoj svetlosti. Video je kako joj ona patikica poigrava i poskakuje na pertli na zglobu. Alis je bila poprskana krvlju, komadima tkanine i kuglicama kuvanog ljudskog mesa.

Klej se teškom mukom osovi na noge, pa posrnu, ali ga Alis ponovo podiže snagom mladosti. Iza njihovih leda, propan je rikao poput zmaja. Utom pristiže i Džordan, a upravnik se dotetura njemu za petama, crven u licu; iz svake bore slivao mu se znoj.

“Ne, Džordane, pomeri ga s puta!” dreknu Tom. Džordan odvuče upravnika u stranu i smrknuto uhvati starca čvrsto oko struka kad se ovaj zateturao. Zapaljeni torzo s prstenom u pupku tresnu pod Alisine noge i ona ga raspali nogom. Pet godina igranja fudbala, rekla je jednom Alis, priseti se Klej. Zapaljeni komad košulje pade joj na potiljak no Klej ga odgurnu pre nego što je uspeo da joj, zapali kosu.

Na vrhu kosine, plamteća kamionska guma s pola puknute osovine nasloni se na poslednji red rezervisanih mesta. Da im je pala na put i preprečila im se, možda bi se skuvali - upravnik bi se sigurno skuvao. Ovako su uspeli da se provuku pokraj nje, zadržavajući dah zbog kuljanja dima. Trenutak potom, teturavo su se provukli kroz ulazna vratašca, Džordan s jedne strane upravnika a Klej s druge. Gotovo da su ga nosili. Upravnikov vitlajući štap dvaput je ćušnuo Kleja, ali trideset sekundi nakon prolaska pokraj one gume stajali su ispod Tonijevog luka i gledali u veliki plameni stub koji se dizao iznad tribina i centralne novinarske lože s identičnim izrazom zaprepašćene neverice.

Zapaljeni dronjak ukrasne zastavice iskreći slete na pločnik pored glavne blagajne, a potom se smiri.

“Jesi li znao da će se to dogoditi?” upita Tom. Lice mu je bilo belo oko očiju a crveno na čelu i obrazima. Činilo se da mu je oprljeno pola brka. Klej je čuo njegov glas, ali je zvučao daleko. Sve je tako zvučalo: kao da su mu uši bile pune vate ili čepića koje je Bet Nikerson sigurno nosila kad bi je Arni odveo u njihovu omiljenu streljanu, gde bi vežbali pucanje, mobilnih telefona zakačenih na jednom a pejdžera na drugom boku.

Jesi li znao?” Tom pokuša da ga prodrma, ali uspeo je da uhvati samo komad Klejove košulje i pocepa je do struka.

“Nisam, jebiga, jesi li lud?” Klejov glas bio je više nego promukao ili suv; zvučao je sprženo.

“Misliš da bih stajao tamo s pištoljem da sam znao? Da nije bilo onog betonskog zidića, prepolovilo bi nas. Ili pretvorilo u prah.”

Neverovatno, ali Tom poče veselo da se smeši.

“Pocepao sam ti majicu, Betmene.”

Kleju dođe da ga nokautira. Ali i da ga zagrli i poljubi samo zato što je još živ.

“Želim da se vratim u Lodž”, reče Džordan. U glasu mu se jasno osećao strah.

“Svakako se pomerimo na sigurnu udaljenost”, složi se upravnik. Jako je drhtao, zagledan u pakleni oganj koji se dizao iznad luka i tribina.

“Hvala bogu da je vetar duvao prema Akademijinom obronku.”

“Možete li da hodate, gospodine?” upita Tom.

“Hvala, mogu. Uz Džordanovu pomoć, siguran sam da mogu stići do Lodža.”

“Ala smo ih skenjali”, reče Alis. Gotovo je nesvesno brisala komade krvi i mesa s lica i na njemu su joj ostajale krvave mrlje. Klej nije video ništa slično njenim očima osim na nekoliko fotografija i u nekim nadahnutim stripovima iz 1950-ih i 1960-ih. Seti se jednog skupa crtača stripova kojem je prisustvovao još kao dečak, kad je Valas Vud opisivao svoj pokušaj da nacrta nešto što je on nazvao Panično Oko. A sad ga je Klej gledao na licu petnaestogodišnje gradske učenice iz dobrostojeće porodice.

“Alis, dođi”, reče on.

“Moramo da se vratimo u Lodž i spakujemo. Moramo da se pomerimo odavde.” Cim je izgovorio te reči, morao je da ih ponovi i proveri da li zvuče iole istinito. Drugi put zazvučale su više nego istinito; zazvučale su prestrašeno.

Možda ga i nije čula. Izgledala je ushićeno. Opijena pobedom. Možda i previše. Zenice su joj gorele.

“Ništa nije moglo preživeti to.”

Tom zgrabi Kleja za ruku i Kleja taj dodir opeče poput vatre.

“Sta ti je?”

“Mislim da smo pogrešili”, reče Klej.

“Ponavlja se ono iz benzinske?” upita ga Tom, gledajući ga napeto kroz svoje nakrivljene naočari.

“Kad su se onaj čovek i žena natezali zbog čoko…”

“Ne, naprosto mislim da smo pogrešili”, reče Klej. Zapravo, znao je da su pogrešili.

“Idemo. Moramo krenuti još večeras.”

“U redu, ako ti tako kažeš”, reče Tom.

“Dođi, Alis.”

Ona pođe s njima niz stazu koja je vodila do Lodža u čijem su velikom prozoru ostavili dva plinska fenjera, ali se okrenu da još jedanput pogleda. Sad su gorele novinarska loža i tribine. Zvezda iznad igrališta je nestalo; čak je i mesec bio tek duh koji je bezglavo poigravao na treperavim talasićima vrućine iznad plinske buktinje.

“Mrtvi su, nema ih, reš pečeni”, reče ona.

“Gori, dušo, g…”

Utom se začu onaj vapaj, samo što sad nije dopirao iz Glens Folsa ili Litltauna, s udaljenosti od petnaest kilometara, već njima iza leđa. Nije u tom vapaju bilo ničeg sablasnog ili nematerijalnog. Bio je to vapaj smrtnog bola, vrisak nečega, nekakvog entiteta, svesnog, Klej je bio siguran u to - koji se probudio iz dubokog sna i shvatio da živ gori.

Alis vrisnu i poklopi uši, očiju iskolačenih na svetlosti vatre.

“Poništite to!” reče Džordan zgrabivši upravnika za zglob.

“Gospodine, moramo da poništimo!”

“Prekasno, Džordane”, reče Ardai.

24.

Sat vremena kasnije, njihove naprtnjače - ovaj put malo bucmastije - stajale su naslonjene na ulazna vrata Čitam lodža. U svakoj je bilo nekoliko majica, zatim kesica suvog voća, sokova u tetrapaku, paketića hrskavih tankih čokoladica, te rezervnih baterija. Klej je gnjavio Toma i Alis da potrpaju svoje stvari u naprtnjače što brže i sad je on svaki čas jurio u dnevni boravak da proviri kroz veliki prozor.

Plamena stihija na igralištu najzad je počela da jenjava, ali su tribine i novinarska loža još plamtele. Tonijev luk se takode zapalio i svetlio u noći poput potkovice u kovačnici. Ništa što je bilo na tom igralištu nije više moglo biti živo - Alis je bila u pravu - ali su dvaput na povratku do Lodža (pri tom je upravnik posrtao poput nekog starog pijanca iako su mu oni svesrdno pomagali), čuli one sablasne vapaje koje je vetar donosio od drugih kolonija. Klej reče sebi da u tim vapajima ne čuje bes, daje to samo plod njegove mašte - njegove grizodušne mašte, ubičine mašte, mašte masovnog ubice - ali nije sasvim verovao u to.

Bila je to greška, ali šta su drugo mogli da učine? On i Tom su tog popodneva osetili njihovu udruženu moć, videli vlastitim očima, a bilo ih je samo dvoje. Kako su mogli da dopuste da se to razvije? Da ojača?

“Proklet si ako nešto preduzmeš, proklet ako stojiš po strani”, reče on sebi u bradu i okrenu se od prozora. Nije znao koliko je gledao u zapaljeni stadion i odupre se silnoj želji da pogleda na sat. Bilo bi lako popustiti pred naletom pacova panike, bio je na ivici, a dogodi li se to, brzo će njome zaraziti i ostale. Počevši s Alis. Alis je uspela kolikotoliko da se sredi, ali jedva. Jezičac na toj vagi mogao bi svaki čas da prevagne, rekla bi njegova majka, ljubiteljka tombole. Premda i sama dete, Alis je uspevala da pokazuje svoju optimističnu stranu uglavnom zbog dečaka, da on ne bi sasvim pukao.

Dečak. Džordan.

Klej se žurno vrati u ulazno predvorje, primeti da pokraj vrata još nema četvrte naprtnjače, i ugleda Toma kako silazi niza stepenice. Sam.

“Gde je dečak?” upita Klej. Sluh mu se malo razbistrio, ali mu je glas još zvučao dalek i neznan. Pretpostavljao je da će to potrajati.

“Trebalo je da mu pomogneš da se spakuje - Ardai je rekao da je Džordan doneo sa sobom ranac iz svog paviljona…”

“Ne želi da pode.” Tom protrlja obraz. Izgledao je umorno, tužno, rastreseno. A izgubio je i pola brka, pa je izgledao i komično.

“Smiri se, Kleje. Ja ne kreiram vesti, samo ih saopštavam.”

“Pa onda mi reci šta to govoriš, do đavola.”

“Ne želi da ide bez upravnika. Rekao je: ‘Ne možete me prisiliti.’ A ako si ozbiljno mislio da moramo krenuti još večeras, mislim da je u pravu.”

Alis izjuri iz kuhinje. Umila se, svezala kosu i obukla novu majicu - obesila joj se skoro do kolena - ali joj se koža žarila od vrućine koju je i Klej osećao na svojoj koži. Imaju sreće da im ne iskoče plikovi, pretpostavi on.

“Alis” poče on, “potrebna si mi da na Džordanu upotrebiš svoje ženske čari. On se ponaša…”

Alis besno projuri pokraj njega kao da nije ništa rekao, pade na kolena, dohvati svoju naprtnjaču i nestrpljivo je otvori. Klej je zbunjeno gledao kako ona vadi stvari iz nje. Pogleda u Toma i primeti da na njegovom licu počinje da se ogleda razumevanje i saosećanje.

“Šta je?” upita Klej.

“Šta je, zaboga?” Poslednje godine zajedničkog života sa Šeron osećao je sličnu izluđenu ojađenost, i to često, i mrzeo je što se toga baš sad setio. Ali, do đavola, još jedna komplikacija im sad uopšte ne treba. Prođe rukom kroz kosu.

“Šta je sad?”

“Pogledaj joj zglob”, reče Tom.

I Klej pogleda. Onaj prljavi komad pertle za cipele još je bio tamo, ali od patikice ni traga. U želucu ga nešto neshvatljivo žignu. A možda i ne tako neshvatljivo. Ako je to važno Alis, znači da je važno. Pa šta ako je to samo dečja patikica?

Rezervne majice kratkih i dugih rukava koje je Alis spakovala (s logom školskog sportskog kluba) poleteše u vazduh. Baterije se zakotrljaše. Njena rezervna baterijska lampa udari o podne pločice i poklopac puče. To je Kleju bilo dovoljno. Ovo nije histerični ispad u stilu Šeron Ridel zato što im je ponestalo kafe s aromom lešnika ili sladoleda čanki manki; ovo je goli užas.

Klej priđe Alis, kleknu pokraj nje i uhvati je za zglobove. Osećao je kako promiču sekunde, pa i minuti koje je trebalo bolje da iskoriste za odlazak iz ovog gradića, ali je pod prstima osećao i munjeviti sprint njenog pulsa. A video joj je i oči. U njima nije bilo panike već smrtnog bola, i on shvati da joj je ta patikica simbolizovala sve: majku, oca, prijateljice, Bet Nikerson i njenu kćer, pakao Toni filda, baš sve.

“Nije tu!” zavapi ona.

“Mislila sam da sam je spakovala, ali nisam! Nigde ne mogu da je nađem!”

“Ne možeš, dušo, znam.” Klej ju je još držao za zglobove. Podiže ono oko čega je bila svezana pertla.

“Vidiš?” Pričeka da joj se pogled usredsredi, a potom odmače krajeve pertle od čvora, tamo gde je nekad bio drugi čvor.

“Vidiš, sad je preduga” reče ona.

“Pre nije bila tako dugačka.”

Klej pokuša da se seti kad je posiednji put video patikicu. Nemoguće da bi se setio nečeg takvog, reče sebi, s obzirom na sve što se dogodilo, ali shvati da može. I to vrlo jasno: kad je Tomu pomogla da podigne Kleja nakon eksplozije drugog kamiona. Tad je patikica još poskakivala na pertli. Alis je bila pokrivena krvlju, komadićima tkanine i ljudskog mesa, ali je patikica još bila na njenom zglobu. Klej pokuša da se seti je li bila tamo i kad je nogom raspalila onaj zapaljeni torzo s kosine. Činilo mu se da nije. Možda se vara jer sad zna da patikice nema, ali ne bi rekao.

“Odvezala se, dušo”, reče on.

“Odvezala se i pala.”

“Izgubila sam je?” Njene oči su bile pune neverice. Navreše i prve suze.

“Siguran si?”

“Prilično siguran.”

“Donosila mi je sreću”, šapnu ona a suze joj krenuše iz očiju.

“Ne”, reče Tom i zagrli je.

“Mi ti donosimo sreću.” Ona pogleda u njega.

“Kako znaš?”

“Jer si nas našla pre”, reče Tom.

“A mi smo još tu.” Ona ih obojicu zagrli i njih troje ostadoše tako da stoje u hodniku, zagrljeni, s ono malo Alisinih stvari razbacanih oko njihovih nogu.

25.

Požar je zahvatio predavaonicu koju je upravnik zvao Hakerijev paviljon. A onda, oko četiri sata ujutro, vetar je slabio i požar se ne proširi dalje. Kad je svanulo, gajtenski kompleks je zaudarao na propan, ugljenisano drvo i masu izgorelih tela. Vedro nebo savršenog novoengleskog oktobarskog jutra bilo je zatamnjeno sve višim stubom sivocrnog dima. A u Ćitam lodžu je još bilo stanara. Na kraju je došlo do dominoefekta: upravnik je mogao na put samo automobilom, putovanje automobilom nije dolazilo u obzir, a Džordan je odbijao da pođe bez upravnika. Nije ni Ardai uspeo da ga nagovori. Alis, iako se pomirila s gubitkom svog talismana, odbijala je da pođe bez Džordana. Tom nije želeo poći bez Alis. A Kleju je bila mrska i sama pomisao da bi krenuo bez njih dvoje, mada ga je užasnula spoznaja da su mu te pridošlice u životu barem privremeno važnije od vlastitog sina, i mada je i dalje bio siguran da će skupo platiti za ono što su učinili na Tonifildu ako ostanu u Gajtenu, a naročito ako ostanu na mestu zločina.

Mislio je da bi mu jutro moglo doneti olakšanje u vezi s ovim poslednjim, ali nije.

Njih petoro gledalo je kroz prozor u dnevnom boravku i čekalo ali, naravno, ništa ne izađe iz zgarišta i ne začu se nikakav zvuk osim tihog pucketanja vatre koja je, nakon što je dokrajčila tribine, zagrizla duboko u prostorije odseka za atletiku i svlačionice. Oko hiljadu telefonskih luđaka koji su se tamo ugnezdili bili su, Alisinim recima, reš pečeni. Njihov miris bio je zasićen i terao je na povraćanje. Klej je jedanput povratio i znao je da su i ostali povraćali, čak i upravnik.

Pogrešili smo, pomisli on ponovo.

“Trebalo je da odete”, reče Džordan.

“Mi bismo se već snašli. Snašli smo se i pre, zar ne, gospodine?”

Upravnik Ardai ogluši se na ovo pitanje. Gledao je u Kleja.

“Šta se dogodilo juče dok ste ti i Tom bili u benzinskoj stanici? Mislim da se dogodilo nešto zbog čega sad izgledaš ovako.”

“O? A kako to izgledam, gospodine?”

“Poput životinje koja je nanjušila zamku. Je li vas ono dvoje luđaka videlo?”

“Ne bih to baš tako nazvao”, reče Klej. Nije mu bilo drago da ga upoređuju sa životinjom, ali nije mogao poreći da je to tako: uzimaš kiseonik i hranu, izbacuješ ugljendioksid i govno, ringeringeraja.

Upravnik je počeo da se jednom čvornovatom rukom nemirno grebe po levoj slabini. Poput mnogih njegovih kretnji i ova se Kleju učini neobično teatralnom - ne lažnom, ali sračunatom da se vidi u poslednjem redu predavaonice.

“A kako bi onda to nazvao?”

Budući da zaštita ostalih više nije bila opcija, Klej opisa upravniku šta su tačno on i Tom videli u kancelariji benzinske pumpe Citgo, kako se otimanje za kutiju buđavih čokoladica iznenada pretvorilo u nešto drugo. Ispriča mu o uzlepršalim papirima, pepelu koji je počeo da se kovitla u pepeljari poput vode koja ističe iz kade, ključevima koji su zveckali na ploči, crevu pumpe koje je iskočilo iz držača.

“Video sam to”, reče Džordan a Alis klimnu glavom.

Tom pomenu kako mu je ponestalo vazduha, a Klej to potvrdi. Obojica pokušaše da opišu osećaj nekakvih iskri u vazduhu, kao pre nevremena. Tom reče da je vazduh bio nekako težak. Pretežak.

“A onda joj je on dopustio da uzme dve usrane čokoladice i svega je nestalo”, reče Tom.

“Pepeo je prestao da se kovitla, ključevi da zveckaju, a sparine je nestalo.” Pogleda u Kleja radi potvrde. Klej klimnu glavom.

Alis reče: “Zašto nam to niste pre ispričali?”

“Jer to ne bi ništa promenilo”, reče Klej.

“Nameravali smo da spalimo gnezdo bez obzira na sve, ako je ikako moguće.”

“Da”, reče Tom.

Džordan reče iznebuha: “Mislite da se telefonski luđaci pretvaraju u psionike?”

Tom reče: “Džordane, ne znam šta znači ta reč.”

“To su osobe koje mogu da pomeraju predmete samo mislima. Ili slučajno, ako im se emocije otmu kontroli. Samo što su psioničke sposobnosti kao što su telekineza i levitacija…”

“Levitacija?” Alis gotovo zaštekta.

Džordan se ne obazre na to: “… ogranci. Deblo psioničkog stabla je telepatija, a vi se toga bojite, zar ne? Telepatije.”

Tomovi prsti poleteše do mesta iznad usta gde mu je manjkalo pola brka i dotače pocrvenelu kožu.

“Kako si mi samo pročitao misli!” reče pa zaćuta. Zatim nakrivi glavu u stranu.

“Ovo je možda duhovito. Nisam siguran.”

Džordan se ne obazre ni na ovo.

“Recimo da je tako. Da se zaista pretvaraju u prave telepate i da više nisu samo zombiji s instinktom za rojenje. Pa šta? Kolonija iz Gajtenske akademije je mrtva, a umrli su nemajući blagog pojma o tome ko ih je zapalio, jer su umrli u stanju koje oni nazivaju snom, pa ako se brinete da su telepatski dojavili naša imena i opise svojim ortacima u okolnim državama, možete se opustiti.”

“Džordane…” zausti upravnik, pa žmirnu. Još se masirao po slabini.

“Gospodine? Jeste li dobro?”

“Da. Molim te, budi dobar dečko i donesi mi zantak iz mog kupatila u prizemlju. I bocu poland vode.”

Džordan požuri da izvrši šta mu je bilo naređeno.

“Nemate valjda čir?” upita Tom.

“Ne” odgovori upravnik.

“Stres. Stari… ne mogu reći prijatelj… ali poznanik?”

“Srce vam je u redu?” tiho upita Alis.

“Pretpostavljam”, potvrdi upravnik i ogoli zube u uznemiravajuće veselom smešku.

“Ako ne pomogne zantak, možemo ponovo nagađati… ali dosad je zantak uvek pomogao, a zašto kupovati nevolje kad je tako bogata ponuda besplatnih. A, Džordane, hvala ti.”

“Nema na čemu, gospodine.” Dečak mu pruži čašu i tabletu uz svoj uobičajeni smešak.

“Mislim da bi trebalo da pođeš s njima”, reče mu Ardai nakon što je progutao zantak.

“Gospodine, s dužnim poštovanjem, kažem vam da nema teorije da bi oni saznali, nema teorije.”

Upravnik upitno pogleda Kleja i Toma. Tom podiže ruke. Klej samo slegnu ramenima. Mogao je glasno i jasno reći šta misli, da izrazi mišljenje koje oni sigurno znaju da on gaji - pogrešili smo i zadržavanje ovde samo pogoršava situaciju - ali nije video smisla. Džordanovo lice je na površini bilo odlučno i tvrdoglavo, a ispod površine uplašeno na smrt. Neće uspeti da ga nagovore. Osim toga, ponovo je dan. A dan je njihovo vreme.

Klej promrsi dečakovu kosu.

“Ako ti tako kažeš, Džordane. Ja idem malo da odremam.”

Džordan je izgledao kao da mu je gotovo uzvišeno laknulo.

“Pametan predlog. Mislim da ću i ja to da uradim.” vAja ću radije da popijem šoljicu svetski poznatog mlakog kakaoa a la Čitam lodž”, reče Tom.

“Možda i obrijem ostatak brkova. Kuknjava i lelek koje ćete čuti, to ću biti ja.”

“Mogu li da gledam?” upita Alis.

“Oduvek sam želela da vidim kako odrastao muškarac kuka i nariče.”

26.

Klej i Tom delili su malu sobu na drugom spratu; Alis je dobila preostalu sobu. Dok je Klej skidao cipele začulo se površno kucanje na vratima; istog trenutka pomoli se i upravnikova glava. Na obrazima su mu se žarile dve jarkocrvene mrlje. Inače mu je lice bilo mrtvački bledo.

“Dobro ste?” upita Klej ustajući.

“Ipak je problem u vašem srcu?”

“Drago mi je da ste me to upitali”, odgovori upravnik.

“Nisam bio baš siguran da sam posejao semc, ali se čini da jesam.” On se osvrnu, pogleda u hodnik pa vrhom štapa zatvori vrata.

“Slušajte pažljivo, gospodine Ridel - Kleje - i ne postavljajte pitanja ako baš ne morate. Danas popodne ili predvečc mene će naći mrtvog u krevetu. Vi ćete, naravno, reći da me je ipak dotuklo moje srce, i da je to sigurno bilo izazvano onim što smo sinoć učinili. Jasno?”

Klej klimnu glavom. Razumeo je i ugrize se za jezik kako ne bi mahinalno protestovao. Taj njegov protest možda bi bio primeren u onom starom svetu, ali ne i ovde. Znao je zašto upravnik predlaže to što predlaže.

“Posumnja li Džordan ikad da sam sebi oduzeo život da ga oslobodim onoga što on, na svoj detinje zadivljujući način, smatra svojom svetom dužnošću, mogao bi sebi oduzeti svoj. U najmanju ruku pao bi u ono što su stariji i pametniji u doba mog detinjstva nazivali disocijativnom fugom. Duboko će žaliti za mnom i ovako, ali to je dopustivo. No pomisao da sam ja počinio samoubistvo kako bi on otišao iz Gajtena, nije. I to je jasno?”

“Da” reče Klej. A potom: “Gospodine, pričekajte još jedan dan. To što nameravate… možda neće biti potrebno. Možda se izvučemo nekažnjeno.” Nije u to verovao, a ionako je Ardai čvrsto naumio da učini to što je rekao; Kleju je bio dovoljan pogled na upravnikovo izmučeno lice, čvrsto stisnuta usta i sjajne oči. On ipak pokuša još jedanput.

“Pričekajte još jedan dan. Možda niko ne dođe.”

“Čuli ste one krike”, odgovori upravnik.

“To je bio gnev. Doći će.”

“Možda, ali…”

Upravnik podignu štap da ga preduhitri.

“Ako dođu, i ako mogu čitati misli nama kao što to mogu jedni drugima, šta će pročitati u vašima, ako ih bude?”

Klej ne odgovori; samo je gledao u upravnika.

“Ako i ne mogu da čitaju misli”, nastavi upravnik, “šta predlažete? Da ostanemo ovde, iz dana u dan, nedelje u nedelju? Dok sneg ne počne? Dok najzad ne umrem od starosti? Otac mi je doživeo devedeset sedam godina. A ti imaš ženu i sina.”

“Moja žena i sin su ili dobro ili nisu. Pomirio sam se s tim.”

Bila je to laž i verovatno je to Ardai video na Klejovom licu, jer se nasmešio na taj svoj uznemirujući način.

“A smatraš li da se tvoj sin pomirio s neizvesnošću toga je li mu otac živ, mrtav ili lud? Nakon samo nedelju dana?”

“Nizak udarac”, reče Klej ne sasvim mirnim glasom.

“Zaista? Nisam znao da se boksujemo. U svakom slučaju, nema sudije. Ovde nema nikog osim nas.” Upravnik pogleda u zatvorena vrata, pa opet u Kleja.

“Jednačina je krajnje jednostavna. Vi ne možete ostati, a ja ne mogu otići. Najbolje da Džordan pođe s vama.”

“Ali da se ubijete poput konja slomljene noge…”

“Daleko od toga” upade mu upravnik u reč.

“Za razliku od ljudi, konji ne praktikuju eutanaziju.” Vrata se otvoriše i uđe Tom. Upravnik nastavi, gotovo ne zastavši.

“Kleje, jesi li ikad razmišljao o tome da se baviš komercijalnim ilustracijama? Mislim na knjige.”

“Moj stil je previše bombastičan za većinu komercijalnih kuća”, reče Klej.

“Doduše, dizajnirao sam nekoliko naslovnih strana za neke male izdavače fantazija kao što su Grant i Eulalia. Neke ‘marsovske’ knjige Edgara Rajsa Barouza.”

“Samo što je Mars nazvao Bars!” viknu upravnik i žustro zalomi štapom po vazduhu. Potom protrlja svoj solarni pleksus i iskrivi lice.

“Prokleta žgaravica! Oprosti, Tome, svratio sam malo da proćaskam pre nego i ja prilegnem.”

“Ništa zato”, reče Tom i isprati upravnika pogledom na izlasku. Nakon što je zvuk upravnikovog štapa odmakao niz hodnik, Tom se okrenu Kleju i reče: “Je li on dobro? Jako je bled.”

“Mislim da je dobro.” Klej pokaza u Tomove- lice.

“Mislio sam da obrijati drugu polovinu.”

“Predomislio sam se s obzirom na to da se Alis vrzmala u blizini”, reče Tom.

“Draga mi je, ali u nekim je stvarima opaka.”

“To je samo paranoja.”

“Hvala ti, Kleje, samo mi je još to trebalo. Prošlo je tek sedam dana a već mi fali moj psihijatar.”

“Zajedno s kompleksom proganjanja i megalomanije.” Klej njiharljem podignu noge na jedan od dva uska kreveta, stavi ruke pod glavu i pogleda u plafon.

“Žališ što već nismo otišli, zar ne?” upita Tom.

“Itekako.” Klej reče ravnodušno.

“Kleje, sve će biti u redu, videćeš.”

“To ti kažeš, ali ti patiš od kompleksa paranoje i umišljene veličine.”

“Istina” reče Tom, “ali im protivtežu čine nizak nivo samopouzdanja i menstruacija ega otprilike svakih mesec i po. A ionako…”

“…je sad prekasno, barem za danas”, dovrši Klej.

“Tako je.”

U tome je bilo nekakvog spokoja. Tom reče još nešto, ali Klej samo pomisli: “Džordan misli…” i utonu u san.

27.

Probudio se vrišteći, odnosno tako mu se u prvi trenutak učinilo; no bio je dovoljan jedan izbezumljeni pogled na drugi krevet na kojem je Tom mirno spavao s nečim na očima - možda malim peškirom - da Kleju posta jasno da je taj vrisak čuo u svojoj glavi. Možda mu se omakao neki uzvik, ali ako se to dogodilo, nije bio dovoljno glasan da probudi njegovog cimera.

U sobi nije bilo mračno - bila je sredina popodneva - ali je Tom spustio roletnu pre no što je i on otplovio u carstvo snova, pa je u sobi vladala polutama. Klej trenutak ostade gde jeste, da leži na leđima, usta suvih poput piljevine, uzbubnjalog pulsa u grudima i ušima, što mu je zvučalo poput trčećih koraka prigušenih baršunom. Inače je u kući bilo mrtvački tiho. Možda još nisu sasvim zamenili noć za dan, ali je protekla noć bila izuzetno iscrpljujuća, i trenutno u Lodžu nije čuo ni šum. Napolju se oglasila ptica, a negde prilično daleko - verovatno ne u Gajtenu, pomisli on - neki tvrdoglavi alarm uporno je njakao.

Je li ikad sanjao ružniji san? Možda jedan. Otprilike mesec dana nakon Džonijevog rođenja, Klej je usnio da ga je podigao iz krevetića da mu promeni pelene, no Džonijevo bucmasto telo naprosto mu se raspalo u rukama poput nekakve loše sastavljene krojačke lutke. Ali taj je san barem razumeo: strah od očinstva, strah da će zabrljati. Strah s kojim još živi, kao što je upravnik Ardai primetio. Međutim, šta da mislivo današnjem snu?

Sta god taj san značio, nije želeo da ga zaboravi, a iz iskustva je znao da mora nešto brzo da preduzme kako se to ne bi dogodilo.

U sobi se nalazio radni sto, a u džep farmerki koje je Klej ostavio zgužvane na drugom kraju kreveta bio je zataknut flomaster. Uze flomaster, bosonog otapka do stola, sede i otvori srednju fioku iznad prostora za noge. Nađe ono čemu se nadao: hrpicu praznih listova papira u čijem je zaglavlju pisalo GAJTENSKA AKADEMIJA i “Mladi um je svetlost u tami”. Uze jedan papir i stavi ga na sto. Mada u sobi nije bilo mnogo svetla, poslužiće svrsi. Nekoliko puta škljocnu da izbaci vrh flomastera i zasta tek trenutak kako bi se što bolje prisetio svog sna.

On, Tom, Alis i Džordan stajali su u vrsti nasred nekakvog igrališta. Ne evropskog fudbala poput Tonijevog stadiona, već možda američkog fudbala? U pozadini se nalazio kostur nekakve konstrukcije na kojoj je žmirkalo crveno svetio. Nije imao pojma o čemu je reč, ali znao je da je stadion pun ljudi koji gledaju u njih, ljudi praznih lica i pocepane odeće koji su mu bili i predobro poznati. On i njegovi prijatelji bili su… u kavezima? Ne, na podijumima. Ujedno i kavezima, mada nisu bili ograđeni rešetkama. Klej nije znao kako je to moguće, ali bilo je tako. Već je zaboravljao pojedinosti sna.

Tom je bio na jednom kraju njihove vrste. Neki čovek - poseban čovek - prišao mu je i stavio ruku iznad glave. Klej se nije sećao kako je taj čovek to mogao da učini budući da je Tom - baš kao i Alis, Džordan i Klej - stajao na podijumu, ali jeste. I on reče: “Ecce homo - insanus.” A gledaoci - na hiljade njih - odgovoriše uglas, urlikom: “NE DIRAJ!” Onaj čovek dođe do Kleja i ponovi obred. Kad je ruku položio iznad Alisine glave, on reče: “Ecce femina - insana.” Iznad Džordanove glave: “Eccepuer - insanus.” Svaki put reakcija bi bila ista: “NE DIRAJ!”

Za te prozivke ni taj čovek - voditelj? kolovođa? - ni gledaoci nisu otvorili usta. I poziv i odgovor bili su potpuno telepatski.

A onda, puštajući da mu desna ruka preuzme kormilo misli (njegova ruka i taj poseban ugao mozga koji je pokreće), Klej poče da crta. Celi sanje bio užasan - lažna optužba, uhvaćenost u zamku - ali ništa nije bilo užasno koliko čovek koji je išao od jednog do drugog i stavljao im ruku iznad glave poput prodavca na stočnom sajmu. Kleju se činilo da bi uspeo da prikaže užas tog sna kad bi uspeo da prenese taj lik na papir.

Bio je to crnac plemenite glave i asketskog iica na vrhu mršavog, gotovo koščatog tcla. Kosa mu je činila čvrstu kapu crnih uvojaka koja je na jednoj strani bila rasporena ružnom trouglastom ranom. Imao je uska ramena, gotovo nepostojeće bokove. Ispod te kape uvojaka, Klej brzo nacrta obrise širokog i lepog čela - naučničkog čela. Potom ga unakazi još jednom brazgotinom i osenči viseći komad kože koja je zaklanjala jednu obrvu. Čoveku je u levom obrazu zjapila rupa, verovatno od ugriza, a i donja usna mu je bila razderana na toj strani, pa mu je visila u nekoj vrsti umornog keza. Oči su bile problem i Klej nikako nije uspevao da ih pogodi. U snu su istovremeno bile pune razuma, ali ujedno i nekako mrtve. Nakon dva pokušaja on ih se okane i spusti se niže da nacrta majicu s kapuljačom pre nego što zaboravi i kako je ona izgledala, jedna od onih koje su klinci zvali hoodie (CRVENA, napisa on velikim slovima, sa strelicom), s belim krupnim slovima na prednjoj strani. Majica je bila prevelika za čovekovo mršavo telo i preklop tkanine prekrivao je gornju polovinu slova, ali Klej je bio prilično siguran da piše HARVARD. Upravo je počeo da ispisuje tu reč kad se začu plač, tih i prigušen, negde ispod njega.

28.

Bio je to Džordan: Klej je to odmah znao. Dok je navlačio farmerke, pogleda preko ramena u Toma, ali Tom se nije ni pomakao. Nokautiran, pomisli Klej. Otvori vrata, iskrade se u hodnik, i zatvori vrata za sobom.

Alis, u majici Gajtenske akademije umesto spavaćice, sedela je na odmorištu na prvom spratu i utešno grlila dečaka. Džordan je zabio lice u njeno rame. Alis podignu pogled kad je čula zvuk Klejovih bosih nogu na stepenicama i progovori pre nego što će Klej reći nešto zbog čega bi posle mogao da zažali: Je li to zbog upravnika?

“Samo je ružno sanjao”, reče ona.

Klej reče prvo što mu je palo na pamet. U tom trenutku to mu se učinilo od životne važnosti: “A ti?”

Alisino čelo se namršti. Golih nogu, kose zavezane u rep a lica preplanulog kao da je provela ceo dan na plaži, izgledala je kao Džordanova jedanaestogodišnja sestra.

“Šta? Ne. Gula sam ga kako plače u hodniku. Verovatno sam se već budila pa…”

“Samo malo”, reče Klej.

“Ostani ovde.”

On se vrati u svoju sobu na spratu i dohvati crtež sa stola. Ovaj put Tomove se oči otvoriše kao na feder. Pogleda oko sebe s mešavinom straha i dezorijentisanosti, ali mu tad pogled pade na Kleja i on odahnu.

“Povratak u stvarnost”, reče on, rukom protrlja lice i podiže se na lakat: “Hvala bogu. Isuse. Koliko je sati?”

“Tome, jesi li sanjao? Ružno?”

Tom potvrdno klimnu.

“Mislim da jesam, aha. Cuo sam plač. Je li to bio Džordan?”

“Da. Sta si sanjao? Sećaš li se?”

“Neko nas Je proglasio umobolnima”, reče Tom, a Kleja nešto stegnu u želucu.

“Što verovatno i jesmo. Ostalog se ne sećam. Zašto? Jesi li i ti…”

Klej ne sačeka nastavak. Požuri da se vrati nazad. Džordan se okrenu i nekako ošamućeno bojažljivo pogleda u Kleja kad je ovaj seo. Nije bilo ni traga kompjuterskom friku; ako je Alis zbog repa i preplanulog tena izgledala kao da joj je jedanaest godina, Džordan se vratio u devetu.

“Džordane”, reče Klej.

“Tvoj san… tvoja noćna mora. Sećaš li je se?”

“Pomalo mi bledi”, reče Džordan.

“Postavili su nas na tribine. Gledali su u nas kao da smo… Ne znam, zveri… samo što su rekli…”

“Da smo umobolni.” Džordanove oči se razrogačiše.

“Aha!”

Klej iza sebe začu korake; Tom je silazio niza stepenice. Klej ga i ne pogleda. Pokaza Džordanu svoj crtež.

“Je li to bio predvodnik?”

Džordan ne odgovori. Nije ni morao. Tržnu se i ustuknu od slike, grčevito se uhvati za Alis i ponovo joj zari lice u rame.

“Šta je?” zbunjeno će Alis. Posegnu za crtežom, ali ga Tom prvi dohvati.

“Isuse”, reče on i vrati ga.

“Sna se više gotovo i ne sećam, ali se sećam rasečenog obraza.”

“I usne”, reče Džordan, glasa prigušenog Alisinim telom.

“To kako mu je usna visila. On nas je pokazivao njima. Njima.” Džordan zadrhta. Alis mu protrlja leda, pa prekrsti ruke na njegovim lopaticama kako bi mogla da ga čvršće zagrli.

Klej stavi svoj crtež ispred Alis.

“Je li ti poznato? Muškarac tvojih snova?”

Ona odmahnu glavom i zausti da kaže ne. No utom se iza ulaznih vrata Čitam lodža začu glasno, dugo čegrtanje i nepravilan niz muklih udaraca. Alis vrisnu. Džordan je još jače zagrli, kao da se zalepio za nju, i zavapi. Tom zgrabi Kleja za rame.

“Čoveče, koji kurac…”

Ponovo se začulo dugo i gromoglasno čegrtanje iza vrata. Alis ponovo vrisnu.

“Oružje!” dreknu Klej.

“Oružje!”

Na trenutak su stajali paralisani na suncem obasjanom odmorištu a onda se začu još jedno dugo i glasno čegrtanje, zvuk sličan kotrljajućim kostima. Tom jurnu na sprat a Klej za njim; okliznu se jer je bio samo u čarapama, ali se uhvati za rukohvat. Alis odgurnu Džordana i potrča u svoju sobu. Kraj majice zaleprša joj oko nogu. Džordan se stisnu uz ugaoni stub i ogromnim vlažnim očima prestravljeno se zagleda niza stepenice u ulazno predvorje.

29.

“Samo mirno”, reče Klej.

“Samo bez panike, jasno?”

Njih troje stajalo je u podnožju stepenica ni dva minuta nakon što se prvi put začulo ono dugo čegrtanje iza ulaznih vrata. Tom je u rukama držao neproverenu rusku pušku koju su iz milja zvali gospodin Brzopuc, Alis je u svakoj ruci držala automatski pištolj, a Klej je imao 45-icu Bet Nikerson, koju je nekako noćas uspeo da zadrži (iako se nije sećao da ju je ponovo zatakao za kaiš, gde ju je kasnije našao). Džordan se još stiskao uz ogradu stepeništa na odmorištu. Sa svog mesta nije mogao da vidi prozore u prizemlju, i Klej pomisli daje tako verovatno i bolje. Popodnevna svetlost u Čitam lodžu bila je mnogo slabija nego što je trebalo da bude, što nikako nije bilo dobro.

A bila je slabija jer su ispred svih prozora koje su mogli da vide stajali telefonski luđaci. Gurali su se ispred stakla i blenuli u njih. Desetine, a možda i stotine tih neobičnih praznih lica, mahom izbrazdanih ožiljcima bitaka kroz koje su prošli i rana koje su zadobili protekle anarhične sedmice. Klej ugleda iskopane oči, izbijene zube, otrgnute uši, masnice, opekotine, ispucalu kožu, komade oprljenog mesa. Ćutali su. Bilo je nekakve sablasne znatiželje u njima, a u vazduhu se ponovo osećala ona ista težina, kao da su u vrtlogu moćne i jedva obuzdane sile. Klej je stalno očekivao da će im oružje izleteti iz ruku i zapucati samo od sebe.

U nas, pomisli on.

“Sad znam kako se osećaju jastozi u bazenu restorana Harbor sifud u utorak kad je akcija ‘plati jedan, nosi dva’“, zapišta Tom.

“Samo mirno”, ponovi Klej.

“Neka oni naprave prvi potez.”

Ali nije bilo prvog poteza. Ponovo se začu ono dugo komešanje -Kleju je ličilo na zvuk nečega što se istovaruje na prednji trem - a onda se stvorovi odmaknuše od prozora, kao da su primili signal koji su jedino oni mogli da čuju. Učiniše to u pravilnim redovima. Ovo nije bilo njihovo uobičajeno doba dana za rojenje, ali stvari su se promenile. To je bilo očigledno.

Klej priđe izbočenom prozoru dnevnog boravka držeći revolver spušten uz nogu. Tom i Alis krenuše za njim. Gledali su kako se telefonski luđaci (koji sc Kleju više uopšte nisu činili ludim, barem ne na način koji bi njemu bio razumljiv) povlače. 1 Iodali su unazad sablasnom, gipkom lakoćom; ni u jednom trenutku niko ne zađe u tuđi kvadratni metar životnog prostora. Zaustavili su se između Čitam lodža i zgarišta fudbalskog igrališta, poput bataljona neke vojske u rasulu na poligonu za mimohode zasutog palim lišćem. Sve su ne tako tupe oči bile uprte u upravnikovu rezidenciju.

“Zašto su im ruke i noge musave?” upita uplašen glasić. Oni se okrenuše. Bio je to Džordan. Klej nije dosad primetio čađ i gar na rukama nemili centurija, ali pre nego što je to uspeo da kaže, Džordan sam odgovori na vlastito pitanje.

“Otišli su da pogledaju, zar ne? Naravno. Otišli su da pogledaju šta smo uradili njihovim prijateljima. I besni su. Osećam. Osećate li i vi?”

Klej nije želeo da kaže da oseća, ali je naravno osećao. Tu težinu i naboj u vazduhu, taj osećaj groma jedva sputanog u mreži elektriciteta: to je bio gnev. Seti se kako je Vila Svetla zarila zube u vrat poslovne žene, a seti se i one gospode, pobednice u bici ispred stanice podzemne u Bojlstonovoj ulici, one koja je krupnim koracima zagrabila prema bostonskom gradskom parku a krv joj je kapala iz kratke čekinjaste čeličnosive kose. Pa onog mladića koji je na sebi imao samo patike i u trku probadao vazduh automobilskim antenama. Toliki bes - zar je mislio da je ispario kad su počeli da se roje? E pa, razmisli malo bolje.

“Osećam ga”, reče Tom.

“Džordane, ako poseduju parapsihološke moći, zašto nas ne nateraju da izvršimo samoubistvo ili se međusobno pobijemo?”

“Ili da nam se glave rasprsnu”, reče Alis drhtavog glasa.

“Jednom sam to videla u nekom starom filmu.”

“Ne znam”, reče Džordan i pogleda u Kleja.

“Gde je Odrpan- ko?”

“Tako ga zoveš?” Klej pogleda u svoju skicu koju je još držao u ruci: rastrgano meso, pokidan rukav pulovera, vrećaste farmerke. Odrpanko nije uopšte loše ime za stvora u harvardskoj majici s kapuljačom.

“Zovem ga nevolja, eto kako ga zovem”, saopšti Džordan. Ponovo pogleda napolje u pridošlice, njih barem tri stotine, a možda i četiri, nedavno pristiglih iz bogzna kojih okolnih gradova, pa ponovo u Kleja.

“Jeste li ga videli?”

“Samo u snu.”

Tom odmahnu glavom.

“Za mene je on samo lice na papiru”, reče Alis.

“Ja^a nisam sanjala, i napolju ne vidim nikoga u majici s kapuljačom. Šta su radili na stadionu? Pokušavaju li da identifikuju mrtve, šta mislite?” Izgledala je kao da sumnja u tu mogućnost.

“A zar tamo nije još uvek vruće? Sigurno jeste.”

“Šta čekaju?” upita Tom.

“Ako neće izvršiti juriš na nas ili nas naterati da se međusobno probodemo kuhinjskim noževima, šta čekaju?”

Klej shvati šta čekaju, kao i gde je Džordanov Odrpanko. To bi gospodin Divejn, njegov srednjoškolski profesor matematike nazvao eurekoml On se okrenu i pođe u ulazno predvorje.

“Gde ideš?” upita Tom.

“Da vidim šta su nam ostavili na pragu”, reče Klej.

Ostali požuriše za njim. Tom ga sustiže prvi, dok je Klejova ruka još bila na okrugloj kvaki.

“Ne znam je li ovo dobra zamisao”, reče Tom.

“Možda i nije, ali oni to čekaju”, reče Klej. “A znate šta? Da su nameravali da nas ubiju, već bismo bili mrtvi.”

“Verovatno je u pravu”, reče Džordan tankim glasom.

Klej otvori vrata. Dugački prednji trem Čitam lodža, s udobnom garniturom od trske i s pogledom na Akademijin obronak koji se valja prema Akademijinoj aveniji, bio je zamišljen kako bi se koristio za sunčana jesenja popodneva poput današnjeg, ali trenutno Kleju ni na kraj pameti nije bio ambijent. U podnožju stepeništa stajala je formacija telefonskih luđaka u obliku vrha strelice: jedan napred, dvoje iza njega, troje iza njih, pa četvoro, petoro i šestoro. Ukupno dvadeset jedan. Onaj na čelu bio je Odrpanko iz Klejovog sna; Klejova skica je oživela. Slova na prednjoj strani njegove dronjave crvene majice s kapuljačom zaista su ispisivala HARVARD. Rasečeni levi obraz podigao je i učvrstio pokraj nosa s dva nespretna bela šava koji su urezali suze u nepažljivo zakrpljenu tamnu put pre nego što su zarasli. Treći i četvrti šav su se pokidali. Kleju se učini da su šavovi od ribarskog najlona. Obešena usna otkrivala je zube koji su izgledali kao da ih je nedavno, dok je svet još bio pitomiji, sredio dobar protetičar.

Ispred vrata, s obe strane, ležala je hrpa crnih, izvitoperenih predmeta, zatrpavši otirač sa željama dobrodošlice. Slično onome kako neki poluludi vajar zamišlja umetnost. Kleju je bio dovoljan samo trenutak da shvati da gleda u rastopljene ostatke CD-plejera kolonije s fudbalskog stadiona Toni.

A onda Alis vrisnu. Nekoliko toplinom izvitoperenih stereouređaja skotrljalo se kad je Klej otvorio vrata, i nešto što je, po svemu sudoći, bilo postavljeno navrh hrpe prevalilo se zajedno s njima i prizemljilo pokraj hrpe. Alis priđe pre nego što je Klej uspeo da je zaustavi, baci jedan automatski pištolj i zgrabi predmet koji je ugledala. Bila je to njena patikica. Ona je privi na grudi.

Klej pogleda pokraj nje u Toma. Tom pogleda u njega. Inače nisu imali telepatskih sposobnosti, ali u tom trenutku možda i jesu. Šta sad? pitale su Tomove oči.

Klej se ponovo posveti Odrpanku. Upita se oseća li se kad ti neko čita misli i čita li neko njegove u ovom trenutku. Ispruži ruke prema Odrpanku. U jednoj se još uvek nalazio pištolj, ali ni Odrpanko ni iko iz njegovog roja nije izgledao ugrožen tom činjenicom. Klej okrenu dlanove nagore: Sta želite?

Odrpanko se nasmeši. U tom smešku nije bilo veselja. Kleju se učini da u Odrpankovim tamnosmeđim očima vidi gnev, ali mu se učini površinskim. Ispod toga nije bilo nikakve iskre, barem koliko je on uspevao da vidi. Kao lutkin osmeh.

Odrpanko nakrivi glavu i podiže prst - Trenutak! Ispod njih, iz Akademijine avenije, kao na znak, začuše se krici. Ljudski krici smrtnog bola ispraćeni ponekim grlenim, krvoločnim urlikom.

“Šta to radite?” viknu Alis. Načini korak napred, grčevito gnječeći u ruci svoju patikicu. Vene na podlaktici iskočile su joj toliko da su bacale senku po njenoj koži u obliku dugih poteza olovkom.

“Sta to radite tim ljudima?”

Kao da je potrebno dvaput pogađati, pomisli Klej.

Alis podiže ruku koja je još držala pištolj. Tom joj zgrabi pištolj pre nego što je uspela da povuče obarač. Ona se ustremi na njega i ogreba slobodnom rukom kao kandžom.

“Vraćaj ga, zar ne čuješ ono tamo? Zar ne čuješ?”

Klej je odvuče od Toma. Džordan je sve to posmatrao s vrata razrogačenim, užasnutim očima, a Odrpanko stajao na vrhu strelice i smeškao se. Iza njegove raspoloženosti nazirao se bes, a iza tog besa naziralo se… ništa, koliko je Klej mogao da vidi. Ama baš ništa.

“Ionako je zakočen”, reče Tom nakon što je brzo proverio.

“Hvala bogu na malim uslugama.” A potom reče Alis: “Želiš li da nas ubiju?”

“Zar misliš da će nas pustiti da odemo tek tako?” Toliko je ridala da je bilo teško razumeti šta govori. Iz nozdrva su joj visile dve prozirne niti slina. Ispod njih, iz drvoreda koji je prolazio pokraj Gajtenske akademije, dopirali su krici. Neka žena zavapi: “Ne, molim vas, nemojte, molim vas, nemojte”, a onda joj reči predoše u užasan i bolan jauk.

“Ne znam šta nameravaju da urade s nama”, Klej reče glasom koji sc trudio da ostane miran, “ali da su planirali da nas ubiju, ne bi sve ovo radili. Pogledaj ga, Alis - to što se događa dole je nama u čast.”

Začu se nekoliko pucnjeva ispaljenih u pokušaju samoodbrane, ali ne mnogo njih. Uglavnom su se čuli krici bola i užasnutog iznenađenja, a sve to iz neposrednog susedstva Gajtenske akademije gde je zapaljena ovdašnja kolonija. Ni u kojem slučaju nije potrajalo duže od deset minuta, ali ponekad, pomisli Klej, vreme je zaista relativno.

Činilo se da traje satima.

30.

Nakon što su krici najzad prestali, Alis je ostala nemo da stoji između Kleja i Toma spuštene glave. Oba svoja pištolja odložila je na sto za ostavljanje aktovki i šešira iza ulaznih vrata. Džordan ju je držao za ruku i gledao u Odrpanka i njegove čelne kolege. Dosad dečak nije ni primetio da nema upravnika. Klej je znao da će se to uskoro dogoditi, a onda će početi sledeći gorak prizor ovog užasnog dana.

Odrpanko se primače korak i lagano se nakloni raširenih ruku kao da kaže Stojim vam na usluzi. Potom podignu pogled i pruži ruku prema Akademijinom obronku i aveniji iza njega, i pri tom pogleda u grupicu zbijenu na otvorenim vratima iza skulpture od rastopljenih CD-plejera. Kleju je značenje tog gesta bilo jasno: Put je vaš. Slobodno krenite.

“Možda”, reče Klej.

“A dotad, da razjasnimo nešto. Siguran sam da nas možete pobiti ako želite, očigledno ste dovoljno brojni da to učinite, ali ukoliko ne nameravaš da se začauriš u glavnom štabu, sutra će neko drugi biti glavni zapovednik. Jer ću se lično pobrinuti da ti prvi dobiješ metak u čelo.”

Odrpanko se uhvati za obraze i raširi oči: Usr’o sam se od straha1. Ostali iza njegovih leda bili su bezizražajni poput robota. Klej se još trenutak zagleda u njih a onda polako zatvori vrata.

“Oprostite mi” tupo će Alis.

“Naprosto nisam mogla da podnesem da slušam njihove krike.”

“U redu je” reče Tom.

“Ništa se strašno nije dogodilo. Pored toga, vratili su patikicu.”

Alis pogleda u nju.

“Jesu li nam tako ušli u trag? Jesu li je nanjušili, kao što pas tragač nanjuši miris?”

“Ne”, reče Džordan. Sedeo je u stolici visokog naslona pokraj stalka za kišobrane. Izgledao je sitno, napaćeno i izmoždeno.

“To je samo njihov način da poruče da znaju za tebe. Barem tako mislim.”

“Aha”, reče Klej.

“Kladim se da su znali da smo to mi učinili i pre nego što su došli ovde. Saznali su to iz naših snova, kao što smo mi videli njegovo lice u snovima.”

“Ja nisam…” zausti Alis.

“Jer si sc budila”, reče Tom.

“Pretpostavljam da će ti se on javiti kad bude vreme”, reče pa zaćuta.

“Naravno, ako ima još šta da kaže. Kleje, ja ovo ne razumem. Mi smo to učinili i oni znaju da smo to bili mi, uveren sam u to.”

“Da”, reče Klej.

“Pa zašto onda ubiti grupu nedužnih izbeglica kad bi bilo jednako lako - no dobro, gotovo jednako lako - provaliti u ovu zgradu i ubiti nas? Hoću reći, jasna mi je koncepcija odmazde, ali ne vidim smisla u ovom…”

U tom trenutku, Džordan skliznu sa svoje stolice, osvrnu se, na licu mu buknu zabrinutost, pa upita: “Gde je upravnik?”

31.

Klej je sustigao Džordana, ali tek nakon što je dečak stigao do odmorišta na spratu.

“Pričekaj”, reče Klej.

“Ne”, reče Džordan još bledeg i šokiranijeg lica. Kosa mu je štrcala na sve strane i Klej pretpostavi da je to zato što bi trebalo da se dečak ošiša, ali izgledalo je kao da mu se i kosa pokušava podići uvis.

“Tolika frka, trebalo je da bude s nama! I bio bi s nama, da je s njim sve u redu.” Usne mu zadrhtaše.

“Sećate se kako je masirao levu stranu? A šta ako je to bilo nešto ozbiljnije od vraćanja kiseline iz želuca u jednjak…”

“Džordane…”

Džordan se ne obazre, i Klej bi se mogao opkladiti da je Džordan sasvim zaboravio na Odrpanka i njegove kohorte, barem zasad. Istrže se iz Klejovog stiska i potrča niz hodnik vičući: “Gospodine! Gospodine!” dok su se bivši upravnici sve od osnivanja Akademije mrštili na njega sa zidova.

Klej se okrenu i pogleda niz stepenice. Od Alis nikakve pomoći: sedela je u podnožju spuštene glave i zurila u tu usranu patikicu kao da je Jorikova lobanja, ali Tom zastajkujući pođe na sprat.

“Koliko će ovo biti neprijatno?” upita on Kleja.

“Pa… Džordan misli da bi nam se upravnik pridružio da je s njim sve u redu i mislim da je…”

Džordan poče da vrišti svrdlajućim sopranom koji Kleju prostreli glavu poput koplja. Tom se pokrenu prvi; Klej osta skamenjen kod stepenica najmanje tri a možda i sedam sekundi, prikovan za taj deo hodnika jednom jedinom mišlju: Tako ne zvuči neko ko je nabasao na žrtvu srčanog udara. Starac je sigurno nešto zabrljao. Možda je popio pogrešnu vrstu tableta. Stigao je do pola hodnika kad Tom zgranuto zavapu “O, bože moj, Džordane, ne gledaj”, sve to u jednom dahu.

“Čekaj!” pozva ga Alis ali je Klej ne sačeka. Vrata upravnikovog malog apartmana bila su otvorena: radna soba s knjigama i sad beskorisnim kuvalom, spavaća soba iza nje otvorenih vrata tako da se svetlost slivala kroz njih. Tom je stajao ispred radnog stola i držao Džordanovu glavu pritisnutu na svoj stomak. Upravnik je sedeo za stolom. Kancelarijska stolica se zavrtela od njegove težine pa je izgledalo kao da preostalim okom zuri u plafon. Zamršena seda kosa visila mu je preko naslona stolice. Kleju je izgledao poput koncertnog pijaniste koji je upravo odsvirao posiednji akord nekog teškog komada.

Čuo je kako se Alis užasnuto zagrcnula, ali jedva da je to registrovao. Klej se osećao poput putnika u vlastitom telu. Priđe stolu i pogleda u list papira koji je počivao na upijaču. Premda je papir bio umrljan krvlju, Klej razazna šta na njemu piše; upravnikov rukopis bio je pravilan i čitak. Stara škola do poslednjeg daha, rekao bi Džordan.

alienegeisteskrank

insano

elnebajosvansinnigfou

atamagaokashügekdolzinnig

hullu

gila

meschugenebun

dement

Klej je znao samo engleski i malo francuskog iz srednje škole, ali je i predobro znao šta te reči znače. Odrpanko želi da oni odu, i nekako je naslutio da je upravnik Ardai prestar i artritičan da bi pošao s njima pa su ga prisilili da sedne za svoj radni sto i napiše reč umobolan na četrnaest jezika. A nakon što je to učinio, naterali su ga da vrh teškog nalivpera kojim je to napisao zarije u svoje desno oko, pa još dublje, u pametan stari mozak iza njega.

“Prisilili su ga da se ubije, zar ne?” Alis upita prepuklim glasom.

“Zašto njega a ne nas? Zašto njega a ne nas? Sta hoće?”

Klej se seti kako je Odrpanko pokazao prema Akademijinoj aveniji, koja je ujedno bila i deo deonice 102. Telefonski luđaci koji više i nisu baš ludi - ili su ludi na neki potpuno nov način - želeli su da oni pođu dalje. Klej nije imao pojma da li žele još nešto, i možda je to bilo dobro. Možda je tako najbolje za njih. Možda je to milostivo.

RUŽE VENU, OVAJ JE VRT DAO SVOJE

1.

U vitrini u dnu zadnjeg hodnika našli su šest finih platnenih stolnjaka, i jedan im posluži kao mrtvački pokrov za upravnika Ardaija. Alis se ponudi da ga zašije, ali brižnu u plač kad se pokazalo da ili njeno šivaće umeće ili njeni živci nisu dorasli takvoj konačnosti. Tom preuze uzde, zategnu stolnjak, presavi ivicu i zaši stolnjak brzim, gotovo stručnim šavovima. Kleja to podseti na boksera koji desnom rukom udara vreću nevidljive svetlosti.

“Bez viceva, molim”, reče Tom ne podigavši pogled.

“Cenim to što si učinio gore - ja to nikad ne bih mogao - ali sad ne bih podneo nijedan vic na svoj račun, čak ni u blagom maniru serije Vil i Grejs. Na ivici sam nerava.”

“U redu”, reče Klej. Vicevi mu uopšte nisu bili na pameti. A što se tiče onoga što je učinio gore… pa, nalivpero je moralo da se izvadi iz upravnikovog oka. Nije bilo teorije da ga ostavi unutra. Pa se Klej za to pobrinuo. Okrenuo je glavu prema ćošku sobe dok ga je čupao, ne pokušavajući da misli na to šta radi ili zašto je nalivpero zabijeno tako čvrsto, i uglavnom je uspeo da ne misli na to, ali je nalivpero zagrebalo po kosti starčeve duplje kad se najzad iščupalo, a potom se začuo šljapkav, gnjecav zvuk kad je nešto palo sa savijenog vrha čeličnog pera na upijač. Scćaće se tih zvukova doveka, pomislio je, ali barem je izvadio tu grozotu, a to je trenutno bilo najvažnije.

Na travnjaku između zgarišta fudbalskog stadiona i Čitam lodža stajalo je skoro hiljadu telefonskih luđaka. Prestajali su tamo veći deo popodneva. A onda, oko pet sati, nemo i grupno pošli su prema centru Gajtena. Klej i Tom odneli su upravnikovo umotano telo niz stepenice i stavili ga na zadnji trem. Četiri preživela okupiše se u kuhinji i pojedoše obrok koji su počeli da zovu doručak, kad senke napolju počeše da se izdužuju.

Džordan je jeo iznenađujuće mnogo. Boja mu se vratila u lice a živost u govor. Prisećao se zgoda iz vremena svojeg boravka u Gajtenskoj akademiji, te uticaja koji je upravnik Ardai izvršio na srce i mozak usamljenog, povučenog štrebera i kompjuterskog frika iz Medisona u državi Viskonsin. Izvanredna lucidnost dečakovih sećanja izazva u Kleju osećaj neprijatnosti, a kad je uhvatio najpre Alisin pa Tomov pogled, shvati da i oni osećaju isto. Džordanov um bio je na ivici ponora, ali bilo je teško smisliti šta da se uradi u vezi sa tim; ta ne mogu ga poslati psihijatru.

U nekom trenutku, nakon što je pala tama, Tom predloži da se Džordan odmori. Džordan reče da hoće, ali tek nakon što pokopaju upravnika. Mogli bi ga pokopati u vrtu iza zgrade, reče on. Upravnik je taj mali povrtnjak zvao svojim “pobedničkim vrtom”, iako nikad Džordanu nije rekao zašto.

“To je najbolje mesto”, nasmešeno će Džordan. Obrazi su mu sad goreli. Oči, upale u duplje obrubljene ljubičastim podočnjacima, iskrile su od nadahnuća, raspoloženosti, ludila, ili od svega toga.

“Ne samo što je zemlja mekana, nego je to i mesto koje je on najviše voleo… hoću reći, izvan zgrade. Onda, šta kažete? Oni su otišli, još ne hodaju noću, to se nije promenilo, a možemo da kopamo na svetlosti plinskih fenjera. Sta kažete?”

Tom malo razmisli pa upita: “Ima li lopata?”

“Naravno, u šupi- Ne moramo čak ni ići u staklenike.” I Džordan se čak i nasmeja.

“Uradimo to”, reče Alis.

“Ukopajmo ga pa da i se toga resimo.”

“A posle toga ćeš prileći”, reče Klej gledajući u Džordana.

“Naravno!” reče Džordan. Usta iz stolice i ushoda se po sobi.

“Idemo, narode!”

I tako oni iskopaše grob u upravnikovom vrtu iza Lodža i sahraniše ga među pasuljem i paradajzom. Tom i Klej spustiše u stolnjak umotano obličje u raku dubine oko metar. Od te fizičke vežbe su se zagrejali, i tek nakon što su prestali s kopanjem primetiše da je zahladnelo, postalo skoro ledeno. Zvezde iznad njihovih glava bile su sjajne, ali se gusta niska magla valjala uz obronak. Akademijina avenija već je utonula u plimu beline: jedino su strmi kosi krovovi najvećih starih kuća razbijali njenu površinu.

“Da barem neko zna neki dobar stih” reče Džordan, sve rumenijih obraza, ali su mu se oči uvukle u duplje koje su ličile na okrugle pećine, a i drhtao je, premda je na sebi imao dva džempera. Dah mu je izlazio u oblačićima.

“Upravnik je obožavao poeziju, govorio je da je poezija predivna. Bio je…” Džordanov glas, dotad neuobičajeno veseo, naposletku prepuče.

“Bio je tako totalno stara škola.”

Alis ga privuče k sebi. Džordan se najpre ukoči, pa se prepusti.

“Znate šta”, reče Tom, “najpre ćemo ga pokriti - da ne zebe - a onda ćemo mu nešto odrecitovati. Može?”

“Stvarno znate nešto da recitujete?”

“Stvarno znam”, reče Tom.

“Tako ste pametni, Tome. Hvala vam.” I Džordan mu se nasmeši umornom, užasnom zahvalnošću.

Brzo su popunili grob, iako su na kraju morali da pozajme malo zemlje iz donjeg dela vrta kako bi ga potpuno poravnali. Kad su završili, Klej se ponovo znojio i osećao vlastiti smrad. Odavno se nije istuširao.

Alis je pokušala da spreči Džordana da pomaže, ali se on istrgnuo iz njenog zagrljaja i pripomogao, golim rukama ubacujući zemlju u raku. Kad je Klej lopatom poravnao i nabio zemlju, dečaku su se od iscrpljenosti caklile oči, i samo što se nije pijano teturao.

Ipak pogleda u Toma.

“Hajde. Obećali ste.” Klej je gotovo očekivao da će dodati: “I nemoj da zabušavaš, senjor, jerbo ti smestim zrno medu oči”, poput nekog krvoločnog bandida iz vesterna Soma Pekinpoa.

Tom stade na jedan kraj groba - Klej pretpostavi tamo gde je upravnikova glava, ali zbog umora više nije mogao ni da se seti. Nije više ni bio siguran je li upravnikovo ime bilo Ćarls ili Robert. Pipci magle obavijali su se oko Tomovih stopala i članaka, isprepletali s uvenulim stabljikama pasulja. Tom skide svoj bejzbol kačket, Alis je skinula svoj. Klej se maši svog, ali shvati da je gologlav.

“Tako je!” viknu Džordan. Smešio se mahnito, shvativši simboliku.

“Kapa dole! Kapa dole upravniku!” On je bi gologlav, ali pantomimom odglumi da skida kapu - da je skida i baca u vazduh - i Klej se ponovo zabrinu za dečakovo duševno zdravlje.

“A sad recitacija! Da čujemo, Tome!”

“U redu”, reče Tom, “ali moraš biti tih. U znak poštovanja.”

Džordan položi prst na usta da pokaže da je razumeo i Klej po jadnim očima iznad dečakovog prsta shvati da Džordan još nije sišao s uma. Izgubio je prijatelja, ali ne i razum.

Klej pričeka, znatiželjan da vidi kako će Tom nastaviti. Očekivao je Frosta, možda i odlomak Sekspira (upravniku bi Sekspir sigurno bio po volji, čak i da je reč samo o prizoru tri veštice iz “Magbeta” Kad ćemo se nas tri ponovo sresti?, a možda i malo iniprovizovanog Toma Mekorta. Nije očekivao ono što je izašlo iz Tomovih usta u tihim, precizno odmerenim stihovima.

“A ti, Jahve, milosrđa mi svog ne krati, ljubav tvoja i istina neka nas svagda čuvaju. Jer more nevolja okružuje nas; naši nas gresi pretekoše i oslepesmo. Gresi naši brojniji su od vlasi na glavama našim, a sli a nam slaba. Blagosloven budi, Gospode, i spasi nas. Gospode, u pomoć nam pohitaj!”

Alis je držala svoju patikicu i plakala pokraj groba pognute glave, brzim i tihim jecajima.

Tom nastavi, jedne ruke lagano savijenih prstiju pružene nad sveži grob.

“One koji nam život oduzeti snuju kao što ovaj život oduzet beše, neka snađe sramota i pometnja; a koji nam propast žele, neka postiđeni budu. Neka one koji nam kažu: Aha, aha. zgromi njihov i id. Ovde počiva pokojnik, prah zemlje…”

“Tako mi je žao, upravniče!” jeknu Džordan drhtavim i prepuklim glasom.

“Tako mi je žao, to nije pošteno, gospodine, tako mi je -žao da ste mrtvi…” On zakoluta očima i skljoka se na tek iskopan grob. Magla poče da puže svojim gramzivim belim prstima preko njega.

Klej podignu Džordana i opipa mu puls na vratu: srce je snažno i pravilno tuklo.

“Samo se onesvestio. Šta to recituješ, Tome?”

Tom se spetlja od neprijatnosti.

“Prilično slobodnu interpretaciju 40. psalma. Odnesimo ga unutra…”

“Ne”, reče Klej.

“Ako nema još mnogo, završi.”

“Da, molim te”, reče Alis.

“Dovrši. Lepo je. Poput melema na rani.”

Tom se ponovo okrenu prema grobu. Kao da se preslišavao, ili je možda samo tražio gde je stao.

“Ovde počiva pokojnik, prah zemlje, a ini živi stojimo nad njegovim grobom, bedni i potrebiti; Gospode, spomeni nas. Ti si naše milosrđe i naš izbavitelj; o, Gospode, u pomoć nam pohitaj. Amin.”

“Amin”, Klej i Alis rekoše uglas.

“Unesimo klinca unutra”, reče Tom.

“Ovde je ledeno.”

“To si naučio od bogomoljki u Prvoj novoengleskoj crkvi Hrista Spasitelja?” upita Klej.

“O, da”, reče Tom.

“Mnogo psalama napamet, za to smo dobijali dodatne porcije deserta. Takođe sam naučio kako da prosim na ulicama i po celom parkingu ispred Sir sa, kako da za samo dvadeset minuta podelim letke na temu Milion godina u paklu a ni kapi vode. Odnećemo malog u krevet. Kladim se da će spavati barem do četiri popodne i probuditi se mnogo bolje volje.”

“A šta ako čova rasečenog obraza dođe i zatekne nas ovde iako nam je rekao da odemo?” upita Alis.

Klej pomisli da to nije loše pitanje, ali da njime ne treba mnogo razbijati glavu. Ili će ih Odrpanko poštedeti još jedan dan ili neće. Dok je nosio Džordana na sprat, Klej shvati da je tako umoran da mu je sasvim svejedno.

2.

Oko četiri ujutro, Alis promumlavši požele Kleju i Tomu laku noć i otetura se u krevet. Klej i Tom ostali su da sede u kuhinji, pijuckaju ledeni čaj, uglavnom ćuteći. Činilo sc da se nema šta reći. A onda, malo pre svanuća, još jedan onaj silni jauk, sablastan zbog velike udaljenosti, doplovi nošen zamagljenim vazduhom sa severoistoka. Zadrhta poput zvuka teremina iz nekog starog filma strave, i upravo kad je počeo da zamire, mnogo glasniji vapaj začu se iz Gajtena, gde je Odrpanko odveo svoju novu, brojniju koloniju.

Klej i Tom izađoše na prednja vrata. Odgurnuše prepreku od rastopljepnih CD-plejera da bi sišli niz ulazne stepenice. Ništa nisu videli; celi svet bio je beo. Stajali su tamo neko vreme a onda se vratiše unutra.

Ni samrtni hropac ni odgovor iz Gajtena nisu probudili Alis i Džordana; barem nešto. Njihova autokarta, sad savijena i izgužvana na vrhovima, nalazila se na kuhinjskoj radnoj ploči. Tom je prelista i reče: “Ono se možda čulo iz Hukseta ili Sankuka, povećih gradića severoistočno odavde; povećih za pojmove države Nju Hempšir. Pitam se koliko su ih sredili? I kako su to učinili.”

Klej odmahnu glavom.

“Nadam se mnogo”, reče Tom bledog i nesimpatičnog osmeha.

“Nadam se barem hiljadu, i da su ih kuvali na laganoj vatrici. Pada mi na pamet nešto u stilu nekog lanca restorana koji je reklamirao ‘piletinu na ražnju’. Krećemo sutra uveče?”

“Ako nam Odrpanko dopusti da preživimo današnji dan, mislim da bi trebalo. Ti ne misliš tako?”

“Ne vidim druge mogućnosti”, reče Tom, “ali ću ti nešto reći, Kleje: osećam se poput krave koju vode niz aluminijumski tunel u klanicu. Gotovo da osećam miris krvi svoje mučućc braće.”

I Klej se tako osećao, ali mu se nametalo isto pitanje: ako im je pokolj jedino na toj njihovoj grupnoj pameti, zašto to ne učine i ovde? Mogli su to učiniti juče popodne, umesto što su ostavili rastopljene CD-plejere i Alisinu patikicu na tremu.

Tom zevnu.

“Idem na spavanje. Ti ćeš izdržati da dežuraš još dva sata?”

“Mogao bih”, reče Klej. Zapravo, nikad mu se nije manje spavalo. Telo mu je bilo na izmaku snaga, ali mu je mozak neumorno radio. Počeo bi malo da se smiruje, a onda bi se setio zvuka koji je nalivpero načinilo izlazeći iz upravnikove duplje: tiho škripanje metala o kost.

“Zašto?”

“Jer ako odluče da nas danas ubiju, radije bih otišao na svoj nego na njihov način”, reče Tom.

“Video sam kako izgleda njihov. Slažeš se?”

Ako je kolektivni um koji je Odrpanko utelovljavao zaista naterao upravnika da sebi zabije nalivpero u oko, pomisli Klej, onda će četiri preostala stanara Čitam lodža možda otkriti da samoubistvo više nije jedna od njihovih opcija. Ali to nije bila misao s kojom je želeo da Toma pošalje na spavanje, pa zato klimnu glavom.

“Odneću oružje na sprat. Ti imaš onu veliku staru 45-icu, je li?”

“Specijalka Bet Nikerson. Tako je.”

“U tom slučaju, laku noć. A spaziš li ih - ili osetiš da dolaze - viči.” Tom reče pa zaćuta.

“Naravno, ako budeš imao vremena. I ako ti dopuste.”

Klej je gledao kako Tom odlazi iz kuhinje. Tom je uvek korak ispred mene, pomisli. A pomisli i koliko mu je Tom drag. Da bi želeo bolje da ga upozna. Ali i da izgledi za to nisu naročiti. A Džoni i Šeron? Nikad se nisu činili tako daleko.

3.

U osam sati tog jutra, Klej je sedeo na klupi na jednom kraju upravnikovog pobedničkog vrta. Da nije tako mrtav umoran, podigao bi svoju lipsalu guzicu i nečim označio starčev grob. Ne bi trajalo dugo, a starac je to zaslužio zbog staranja za svog poslednjeg učenika, ako ni zbog čega drugog. Problem je bio u tome da ne zna može li uopšte da ustane, otetura se u kuću i probudi Toma da ga smeni na straži.

Uskoro će osvanuti svež, predivan jesenji dan, dan kao stvoren za branje jabuka, kuvanje jabukovače i mali fudbal u zadnjem dvorištu. Magla je još bila gusta, ali jutarnje sunce je bleštavo sijalo kroz nju i pretvorilo majušni svet u kojem je Klej sedeo u zaslepljujuću belinu. Sitne lebdeće kapi visile su u vazduhu, a stotine prstenova duginih boja kružili su ispred njegovih otežalih kapaka.

Nešto crveno izroni iz te žareće beline. Na trenutak, Odrpankova majica s kapuljačom kao da je lebdela u zraku, a potom su se, kad se primakla Kleju, iznad i ispod nje materijalizovali tamnosmeđe lice i ruke osobe koja ju je nosila. Ovom prilikom kapuljača je bila podignuta i uokvirivala nasmešenu unakaženost Odrpankovog lica i tih mrtvoživih očiju.

Široko intelektualno čelo, nagrdeno brazgotinom.

Prljave, bezoblične farmerke, pocepane kod džepova i nošene više od nedelju dana.

HARVARD preko uskog grudnog koša.

Pištolj Bet Nikerson nalazio se u bočnoj futroli na njegovom remenu. Klej ga nije ni dodirnuo. Odrpanko se zaustavi tri metra od njega. On - ono - stajao je na upravnikovom grobu i Klej to nije smatrao slučajnim.

“Sta želiš?” upita on Odrpanka i odmah odgovori sam sebi: “Ispričati. Ti.”

Klej je sedeo i netremice gledao u Odrpanka, nem od iznenađenja. Očekivao je telepatiju ili ništa. Odrpanko se naceri - koliko je on to mogao, s obzirom na jako rasečenu donju usnu - i raširi ruke kao da želi da kaže Ma, nije to ništa, šta ja sve mogu.

“Pa reci šta imaš”, reče mu Klej i pokuša da se pripremi za drugu otmicu svog glasa, no shvati da je to nešto za šta se ne možeš pripremiti. Kao da te pretvore u nasmešenu cepanicu koja sedi na trbuhozborčevom kolenu.

“Krenite. Večeras.” Klej se napregnu i reče: “Kuš, prestani!.” Odrpanko pričeka, slika i prilika strpljenja.

“Mislim da te mogu isključiti ako se potrudim”, reče Klej.

“Nisam siguran, ali mislim da mogu.”

Odrpanko je čekao, a njegov izraz kao da je poručivao: “Jesi li gotov? “

“Nastavi”, reče Klej a onda: “Mogao sam dovesti. Više njih. Došao sam. Sam.”

Klej razmisli o Odrpankovoj volji udruženoj s celim rojem i prizna istinitost te tvrdnje.

“Krenite. Večeras. Na. Sever.” Klej pričeka a kad je bio siguran da je Odrpanko zasad završio s njegovim glasom, reče: “Gde? Zašto?”

Ovaj put nije bilo reči, već mu se ukaza slika tako živopisna da nije znao je li to u njegovoj glavi ili ju je Odrpanko nekako projektovao na snežnobeli ekran od maglice. Klej ugleda ono što su videli ružičastom kredom napisano posred Akademijine avenije: KEŠVAK NO-FON

“Ne shvatam”, reče on.

Ali Odrpanko je već odlazio. Klej na trenutak ugleda njegovu crvenu majicu s kapuljačom, koja ponovo kao da je lebdela prazna na pozadini sjajne maglice, a onda i ona iščeznu. Kleju ostade jedino slaba uteha spoznaje da su ionako krenuli na sever te da su dobili jednodnevnu poštedu. Stoje značilo da nema potrebe za stražarenjem. On odluči da prilegne i pusti i ostale da prespavaju dan.

4.

Džordan se probudio pri zdravoj pameti, ali nestalo je i njegove nervozne raspoloženosti. Grickao je polovinu poput kamena tvrdog peciva i nezainteresovano slušao Kleja kako prepričava svoj jutrošnji razgovor s Odrpankom. Nakon što je Klej završio s pričom, Džordan uze njihov putni atlas, pogleda u sadržaj pa ga otvori na karti zapadnog Mejna.

“Evo ga”, reče on i pokaza na grad iznad Frejburga.

“Ovo ovde na istoku je Kešvak, a na zapadu Mali Kešvak, gotovo na granici Mejna i Nju Hempšira. Znao sam da mi je to ime poznato. Zbog jezera.” On kvrcnu po karti.

“Veliko gotovo koliko i Sebago.”

Alis se nagnu bliže da pročita ime jezera.

“Keš… Kešvakamak, čini se.”

“To je neurbanizovano područje zvano TR-90”, reče Džordan. I kucnu po karti.

“Nakon što se to zna, Kešvak jednako Ne-Fon je dečja igra, zar ne?”

“Neurbanizovano, je li?” reče Tom.

“Nema telekomunikacijskih ni mikrotalasnih odašiljača.”

Džordan mu se bledo nasmeši.

“Pa, pretpostavljam da mnogo ljudi ima satelitske antene, ali inače… pun pogodak.”

“Ne shvatam”, reče Alis.

“Zašto bi nas slali u netelefonsku zonu gde bi svi trebalo da budu višemanje normalni?”

“Mogla bi da se upitaš zašto su nas uopšte poštedeli”, reče Tom.

“Možda žele da nas pretvore u žive navođene projektile i iskoriste da skenjamo to područje”, reče Džordan.

“Resiti se nas i njih. Dve muve jednim udarcem.”

Oni se na trenutak zamisliše nad tim.

“Krenimo i istražimo”, reče Alis, “ali ja nikog neću skenjati.” Džordan se tupo zagleda u nju.

“Videla si šta su učinili upravniku. Dođe li stanipani, misliš da ćeš imati ikakav izbor?”

5.

Na većini tremova preko puta kamenih stubova koji su označavali ulaz u Gajtensku akademiju još je bilo cipela, ali su vrata tih urbanih vila ili zjapila otvorena ili bila razvaljena i klatila se na šarkama. Neki od leševa, koje ugledaše pobacane po travnjacima nakon što se ponovo zaputišc na sever, bili su leševi telefonskih luđaka, ali mahom su stradale nedužne izbeglicc koje su se našle na pogrešnom mestu u pogrešno vreme. Mogli su se prepoznati po tome što na nogama nisu imali cipele, ali i nije bilo velike potrebe gledati im u noge; mnoge žrtve odmazde bile su doslovno rastrgnute.

Pored škole, gde se Akademijina avenija ponovo pretvarala u deonicu 102, žrtve pokolja ležale su s obe strane puta u dužini jednog kilometra. Alis je hodala odlučno stisnutih očiju i prepuštala Tomu da je vodi kao da je šlepa. Klej se ponudio da to isto učini i za Džordana, ali on samo odmahnu glavom. Uporno je hodao po beloj liniji, mršavko s naprtnjačom na leđima i s previše kose na glavi. Nakon što je nekoliko puta bacio pogled na likvidirane, spusti pogled na svoje patike.

“Na stotine ih je”, reče Tom u jednom trenutku. Bilo je osam sati i potpuni mrak, ali ipak su mogli da vide mnogo više nego što su želeli. Oko znaka obaveznog zaustavljanja na uglu Akademijine avenije i Spoforđove obmotala se bosonoga devojčica u crvenim pantalonama i beloj mornarskoj bluzi. Nije joj bilo više od devet godina. Dvadesetak metara dalje zjapila su vrata kuće iz koje je verovatno odvučena, vrišteći i preklinjući za milost.

“Stotine.”

“Možda ih nema toliko”, reče Klej.

“Neki naši bili su naoružani. Ubili su popriličan broj tih gadova. A neke proboli nožem. Čak sam video jednog kojem je strelica virila iz…”

“Mi smo to skrivili”, reče Tom.

“Misliš li da još uopšte postoje naši?”

Na to pitanje odgovor je stigao dok su četiri sata kasnije jeli suvi obrok na odmorištu. Tad su već bili na deonici 156, a prema natpisu na znaku sedeli su na vidikovcu s kojeg se pružao pogled na istorijski Flint hil na zapadu. Klej je pretpostavljao da je pogled zaista lep - da ovde ruča u podne a ne u ponoć, s plinskim fenjerima na oba kraja izletničkog stola.

Došli su do deserta - buđavog filovanog keksa - kad se dovuče šestočlana grupa sastavljena od odreda starijih ljudi. Troje je guralo žičana kolica iz supermarketa puna namirnica i svi su bili naoružani. Bili su to prvi pešaci koje su videli nakon odlaska iz Akademije.

“Hej!” povika Tom i mahnu im.

“Ima još jedan sto ovde, ako želite malo da predahnetel”

Pridošlice ih pogledaše. Starija od dve žene, bakica s mnogo sede, paperjaste kose koja se sijala na svetlosti zvezda, podiže ruku kao da će mahnuti, ali onda se predomisli.

“To su oni”, jedan od muškaraca reče, a Kleju nije promakao ni prezir ni strah u čovekovom glasu.

“To je gajtenska družina.”

Drugi reče: “Nosi se, idiote.” Oni produžiše, čak i malo ubrzaše, iako je ona bakica šepala a muškarac pokraj nje morao da joj pomaže da se provuče pokraj subarua čiji se branik zakačio za branik nečijeg napuštenog saturna.

Alis skoči na noge i zamalo prevrnu jedan fenjer. Klej je zgrabi za ruku.

“Ne trudi se, malecka.”

Ona se ogluši na to.

“Mi smo barem nešto preduzeli!” dreknu ona za njima.

“A šta ste vi učinili? Koji ste kurac vi preduzeli?”

“Reći ću ti šta nismo učinili”, reče jedan od njih. Njihova grupica sad je već prošla vidikovac i on je morao da se okrene da bi joj se obratio. To je mogao da uradi jer je na ovom potezu put nekoliko stotina metara bio nezakrčen vozilima.

“Nismo pobili sijaset normalaca. Njih je više nego nas, u slučaju da niste primetili…”

“Serete, ne znate da li je to istina!” viknu Džordan. Klej shvati da je ovo prvi put da je dečak progovorio nakon odlaska iz Gajtena.

“Možda jeste a možda i nije”, reče onaj čovek, “ali oni su kadri da izvedu čudna i silna sranja. 7b ne možete poreći. Kažu da će nas ostaviti na miru ako mi njih - i vas - ostavimo na miru. Mi kažemo, dogovoreno.”

“Ako im verujete na reč - ili na misao - onda ste idiot”, reče Alis.

Čovek se okrenu napred, podiže ruku u vazduh, zamaše njome u nekoj kombinaciji jebise/zdravo, i ne reče više ni reči.

Njih četvoro gledalo je kako se grupica s kolicima gubi iz vida, pa pogledaše jedni u druge preko izletničkog stola izrezbarenog spletom starih inicijala.

“Eto, sad znamo” reče Tom.

“Mi smo izopštenici.”

“Možda i nismo ako telefonci žele da odemo tamo gde ostatak -kako ih je ono nazvao? - ostatak normalaca ide”, reče Klej.

“Možda smo mi neka druga kategorija.”

“Šta?” upita Alis.

Kleju je nešto palo na pamet, ali bilo mu je mrsko o tome da govoru Posebno u ponoć.

“Trenutno me više zanima Kent Pond”, reče on.

“Želim - moram - da vidim mogu li naći ženu i sina.”

“Nije baš jako verovatno da su još tamo, zar ne?” upita Tom svojim tihim, ljubaznim glasom.

“Hoću reći, bez obzira na to na kojoj su strani, normalnoj ili telefonskoj, verovatno su otišli negde.”

“Ako su dobro, ostavili su poruku”, reče Klej.

“U svakom slučaju, moram tamo.”

A dok ne stignu tamo i to ne obave, on neće morati da razbija glavu time zašto ih Odrpanko šalje na sigurno mesto ako ih tamošnji ljudi mrze i boje ih se.

Ili kako Kešvak Ne-Fon može biti siguran ako telefonci znaju za njega.

6.

Hodali su puževim korakom istočno prema deonici 19, autoputu koji će ih odvesti preko državne granice u Mejn, ali nisu uspeli da je pređu te noći. Svi putevi u ovom delu Nju Hempšira kao da su prolazili kroz gradić Ročester, a Ročester je izgoreo do temelja. Jezgro požara bilo je još aktivno i žarilo skoro radioaktivnim sjajem. Alis preuze komandu i povede ih zaobilazno oko najopasnijih zgarišta, polukružno prema zapadu. Nekoliko puta na pločnicima su videli natpis KEŠVAK = NE-FON; u jednom slučaju bilo je sprejem ispisano na bočnoj strani poštanskog sandučića.

“Kazna za to je trilion dolara i doživotni zatvor u Gvantanamu”, reče Tom i bledo se nasmeši.

Put ih naposletku nanese kroz nepregledni parking trgovačkog centra Ročester. Mnogo pre nego što su tamo stigli, začuše preterano pojačan zvuk nenadahnutog njuejdžovskog džez trija u izvođenju kompozicije koju je Klej doživljavao kao zvučnu kulisu šopinga. Parking je bio prekriven nanosima trulog smeća; preostali automobili stajali su do guma u smeću. Na povetarcu se osećao zasićen i sočan smrad leševa.

“Roje se negde u blizini”, prokomentarisa Tom.

Kolonija je noćila na groblju pokraj trgovačkog centra. Kleja i njegove prijatelje put je vodio južno i zapadno od groblja, ali nakon što su prešli parking, bili su dovoljno blizu da vide crvene očice CD-plejera kroz drveće.

“Možda bi trebalo da ih satremo”, iznebuha predloži Alis kad su ponovo izbili na Severnu glavnu ulicu.

“Sigurno negde u blizini ima nekakva cisterna za prevoz propana koja nikome ne treba.”

“Ja sam za akciju!” reče Džordan. Podiže obe šake uz glavu i^zavitla njima. Izgledao je živo prvi put nakon njihovog odlaska iz Ćitam lodža.

“Za upravnika!”

“Radije ne”, reče Tom.

“Bojiš se da pređeš granicu njihovog strpljenja?” upita Klej. Iznenadilo ga je to što je zapravo na neki način bio za Alisin ludi prcdlog. Nije sumnjao da je predlog da se spali još jedna kolonija ludost, ali…

Pomisli: Mogao bih to da učinim samo zato stoje ovo bez konkurencije najgore izvođenje “Mistyja” koje sam ikad čuo. Prisiliće me da to učinim.

“Ne to”, reče Tom, zamišljeno.

“Vidite li onu tamo ulicu?” Pokazivao je drvored koji se pružao između trgovačkog centra i groblja. Bio je zakrčen nepokretnim automobilima, gotovo odreda okrenutim od gradskog centra. Klej je lako mogao da zamisli te automobile pune ljudi koji pokušavaju da posle Impulsa stignu kućama, ljudi koji su želeli da saznaju šta se događa i jesu li im porodice dobro.

Bez mnogo razmišljanja mašili bi se telefona u svojim automobilima i svojih mobilnih telefona.

“Šta s njom?” upita Klej.

“Prošetajmo se malo niz nju”, reče Tom. “I to vrlo pažljivo.”

“Tome, šta si video?”

“Radije ne bih rekao. Možda ništa. Ne hodajte po pločniku, držite se drveća. Budući da je ovo bio neverovatan saobraćajni krkljanac, biće i leševa.”

Između Tumblijeve i groblja Vest sajd bilo ih je na desetine, truljenjem su se vraćali odakle su potekli. Kad su stigli do ivice drvoreda i ponovo mogli da vide crvene lampice stereogrdosija, “Misty” je zamenilo sladunjavo izvođenje pesme “Ostavio sam srce u San Francisku”. Tad Klej ugleda još nešto i zaustavi se.

“Isuse”, prošaputa. Tom klimnu glavom.

“Šta je?” upita Džordan.

“Šta je?”

Alis ne reče ništa, ali je Klej video po smeru u kojem je gledala i klonulosti njenih ramena da je i ona videla što i on. Oko groblja su stražarili muškarci naoružani puškama. Klej uhvati Džordana za glavu, okrene je pa se i dečak pokunji.

“Pođimo”, prošaputa Džordan.

“Povraća mi se od tog smrada.”

7.

U Melrouz korneru, oko šest kilometara severno od Ročestera (još su videli kako njegov crveni žar jača i slabi na južnom horizontu), stigli su do još jednog ođmorišta. Osim izletničkih stolova tu je bio i mali kameni roštilj. Klej, Tom i Džordan nakupiše suvih iveraka. Alis, koja izjavi da je bila izviđačica, dokaza svoju obučenost tako što je zapalila prijatnu vatricu a potom ugrejala tri limenke onog što je nazvala “skitnički pasulj”. Dok su jeli, pokraj njih prodoše dve grupice izbeglica. Obe ih pogledaše, ali niko od njih ne mahnu i ne obrati im se.

Nakon što je vuk u njegovom stomaku malo utolio glad, Klej reče: “Tome, video si one stražare? I to s parkinga? Razmišljam o tome da ti promenim ime u Oko Sokolovo.”

Tom zavrti glavom.

“Puka sreća. A pomogla je i svetlost iz Ročestera. Hoću reći, žar.”

Klej klimnu glavom, a potom i ostali.

“Slučajno sam pogledao prema groblju u pravom trenutku pod pravim uglom i ugledao odblesak nekoliko puščanih cevi. Rekoh sebi da to ne može biti to što se čini, da su to verovatno šipke gvozdene ograde li nešto slično, ali…” Tom uzdahnu, pogleda u ostatak pasulja pa ga odloži.

“Tako stoje stvari.”

“Možda su to bili telefonski luđaci”, reče Džordan, ali ni sam nije verovao u to. Klej mu je to čuo u glasu.

“Telefonski luđaci ne rade noću”, reče Alis.

“Možda im je sad potrebno manje sna”, reče Džordan.

“Možda je to deo njihovog novog programiranja.”

Svaki put kad bi ga Klej čuo da tako govori o telefonskim luđacima, kao o nekakvim organskim kompjuterima u prihvatnom ciklusu, Klej bi zadrhtao.

“A ne služe se ni puškama, Džordane”, reče Tom.

“Nisu im potrebne.”

“Dakle, sad imaju nekoliko kolaboracionista koji paze na njih dok oni spavaju i obnavljaju svežinu tena”, reče Alis. Na površini njenog glasa čuo se suvi prezir, a ispod suze.

“Nadam se da će trunuti u paklu.”

Klej ne reče ništa, ali se uhvati kako misli na ljude koje su sreli ranije te večeri, one s kolicima, te straha i prezira u glasu čoveka koji ih je nazvao gajtenska družina. Kao da nas je nazvao Dilindžerovom bandom, pomisli Klej. A onda: Više ne mislim o njima kao o telefonskim luđacima; sad ih doživljavam kao telefonce. A zašto? Pomisao koja je sledila bila je još neprijatnija: Kad kolaboracionista prestaje da bude kolaboracionista? A odgovor glasi: kad kolaboracionisti postanu većina. U tom trenutku oni koji nisu kolaboracionisti postaju…

Pa, ako ste romantičar, takve ljude nazivate “pokretom otpora”. A ako niste, onda beguncima.

Ili možda samo kriminalcima.

Zaustavili su se tek u Hejs stejšnu, a prenoćili u opustošenom motelu po imenu Sumeći borovi. Nalazio se u vidokrugu putokaza na kojem je pisalo DEONICA 19, 10 KM SENFORD BERVIKS KENT POND. Nisu ostavili cipele ispred vrata soba koje su odabrali.

Više nije bilo potrebe za tim.

8.

Ponovo je stajao na podijumu nasred onog prokletog igrališta, nekako imobilizovan, a sve oči bile su uprte u njega. Na horizontu se videlo ono kosturno obličje sa žmirkajućim crvenim svetlom na vrhu. Igralište je bilo veće od fudbalskog stadiona Foksboro. Njegovi prijatelji stajali su u vrsti pokraj njega, ali ovaj put nisu bili jedini. Slični podijumi nizali su se punom dužinom igrališta. Sa Tomove leve strane stajala je trudnica u majici s motivom harli dejvidsona, odrezanih rukava. Kleju zdesna stajao je stariji gospodin - ne upravnikov vršnjak, ali ni mnogo mladi - prosede kose svezane u repić i konjskog, inteligentnog lica namrštenog od straha. Pokraj njega, stajao je mlađi muškarac u zgužvanoj kapici Majami dolfinsa.

Među hiljadama, Klej ugleda ljude koje poznaje, i to ga ne iznenadi: zar to tako ne ide u snovima? U jednom trenutku stiskaš se u telefonskoj govornici s učiteljicom iz prvog razreda, a trenutak potom vaćariš se sa sve tri članice Destinis čajlda na vidikovcu Empajer stejt bildinga.

Članice Destinis čajlda nisu bile u ovom snu, ali Klej ugleda onog golog mladića koji je probadao vazduh automobilskim antenama (sad odevenog u široke pamučne pantalone i čistu belu majicu kratkih rukava), i tipa s naprtnjačom koji je Alis oslovljavao s gospođice, i onu šepavu bakicu. Ona pokaza u Kleja i njegove prijatelje, koji su se nalazili otprilike na centru, pa reče nešto ženi pokraj… a to je bila - što Kleja nimalo ne iznenadi - trudna snaja gospodina Skotonija. To je gajtenska družina, reče šepava bakica a trudna snaja gospodina Skotonija naceri se svojom punom gornjom usnom.

Pomozite mil povika žena na podijumu pokraj Toma. Obraćala se snaji gospođina Skotonija. Želim da rodim kao i vi! Pomozite!

Trebalo je da misliš na to dok je još bilo vreme, odgovori snaja gospodina Skotonija i Klej shvati, kao i u onom prvom snu, da niko zapravo ne govori. Služe se telepatijom.

Odrpanko otpoče smotru vrste: položio bi ruku iznad glave svake osobe kojoj bi prišao. Činio je to poput Toma nad upravnikovim grobom: pruženi dlan, savijeni prsti. Klej primeti blesak nekakve identifikacijske narukvice oko Odrpankovoga zgloba, možda medicinsku narukvicu, a shvati i da na igralištu ima struje jer su tornjevi s reflektorima bleštali. A primeti i još nešto. Razlog zbog kojeg je Odrpanko uspevao da dosegne iznad njihovih glava iako su oni stajali na podijumima bio je taj što Odrpanko nije stajao na zemlji. Hodao je, ali na vazdušnom jastuku, metar u vazduhu.

“Ecce homo ~ insanus”, reče on.

“Ecce femina - insana.” A svaki put okupljena svetina uglas bi zaurlala: “NE DIRAJ!” i telefonci i normalci. Jer više između njih nije bilo razlike. U Klejovom snu oni su bili jedno te isto.

9.

Klej se probudi kasno popodne, sklupčan, čvrsto stežući pljosnati motelski jastuk. Izađe iz sobe i ugleda Alis i Džordana. Sedeli su na rinzolu između parkinga i soba. Alis je rukom obgrlila Džordana. Njegova glava počivala je na njenom ramenu a ruka oko njenog struka. Kosa mu je štrcala na potiljku. Klej sede pokraj njih. Iza njih, autoput koji je vodio do deonice 19 i Mejna bio je pust osim kamiona FedExa koji je čučao nepokretan na beloj crti, otvorenih zadnjih vrata, te slupanog motocikla.

“Jeste li…” upita ih on.

“Ecce puer, insanus”, reče Džordan i ne podigavši glavu s Alisinog ramena.

“To sam ja.”

“A ja sam femina”, reče Alis.

“Kleje, ima li u Kešvaku ikakav veliki fudbalski stadion? Jer ako je tako, zaobići ću ga u širokom luku.”

Iza njih se zatvoriše vrata. “I ja”, reče Tom sedajući pokraj njih.

“Imam mnogo opsesija - ne poričem - ali želja za smrću nikad nije bila jedna od njih.”

“Nisam siguran, ali mislim da tamo nema ničeg osim osnovne škole”, reče Klej.

“Srednjoškolce verovatno autobusom voze u Tašmor.”

“To je virtuelni stadion”, reče Džordan.

“Kako molim?” reče Tom.

“Misliš kao u nekoj kompjuterskoj igri- ci?

“Kao u kompjuteru.” Džordan podiže glavu, još zagledan u prazan put za Senford, Berviks i Kent Pond.

“Nema veze, svejedno mi je. Ako nas oni neće dirati - ni telefonci ni normalci - ko onda hoće?” Klej nikad u dečjim očima nije video toliko odraslog bola.

“Ko će imati posla s nama?”

Niko ne odgovori.

“Hoće li Odrpanko imati posla s nama?” upita Džordan, malo kreštavije.

“Hoće li? Možda. Jer on posmatra. Osećam kako motri.”

“Džordane, malo trčiš pred rudu”, reče Klej, ali ta je ideja imala određenu uvrnutu unutrašnju logiku. Ako im se šalje taj san - san s podijumima - onda to znači da Odrpanko zaista motri. Ne šaljete pismo ako nemate adresu.

“Ne želim u Kešvak”, reče Alis.

“Bez obzira na to je li to zona bez telefona ili nije. Radije bih u… u Ajdaho.”

“Ja idem u Kent Pond pre nego što odem u Kešvak, Ajdaho ili igde drugde”, reče Klej.

“Mogu da stignem tamo za dve noći. Rado bih da i vi pođete sa mnom, ali ako ne želite - ili ne možete - neću vam zameriti.”

“Kleju je potrebno razrešenje, pa mu izađimo u susret” reče Tom.

“Nakon toga, razmislićemo šta ćemo. Osim ako neko nema neki drugi predlog.”

Niko nije imao.

10.

Deonica 19 je na kraćim potezima bila potpuno prohodna, ponekad i po pola kilometra, i to je ohrabrivalo sprintere. Taj naziv Džordan je iskovao za polukamikaze koji bi grmeći projurili pokraj njih velikom brzinom, najčešće posred puta, uvek upaljenih dugih svetala.

Klej i društvo ugledali bi dolazeće farove i brzo odskočili s trotoara u jarak ako bi ispred sebe ugledali olupine ili prepreku. Džordan je takve prepreke nazvao “sprinterskim grebenima”. Sprinteri bi prozujali pokraj njih i najčešće u prolazu zaurlali (skoro uvek su bili pod gasom) . Ako bi bila reč o malom sprinterskom grebenu, vozač bi gotovo redovno odlučio da ga zaobiđe. Ako je put bio potpuno zakrčen, možda bi pokušao nekako da se provuče, ali bi on i njegovi saputnici najčešće jednostavno ostavili svoje vozilo i nastavili na istok pešice sve dok ne bi našli nešto drugo u čemu bi se isplatilo putovati - što znači nešto brzo i privremeno zabavno. Klej je zamišljao njihovo kretanje kao niz trzaja. Sprinteri bi u prolazu glasno trubili… ali sprinteri su ionako mahom bili trube, samo jedni u nizu seronja u ionako usranom svetu. To je, čini se, vredelo i za Ganera.

On je bio četvrti sprinter prve noći koju su proveli na autoputu 19. Spazio ih je dok su stajali pored puta na svetlosti njegovih dugih svetala. Zapazio je Alis. Nagnuo se kroz prozor, crna kosa zavijorila mu se na vetru, i dreknuo: “Popuši mi kurac, pičko tinejdžerska!” dok je produvao pokraj njih u crnom kadilaku. Njegovi saputnici zaklicaše i mahnuše. Neko dobaci: “Dobro si joj skres’o!” Kleju to zazvuča poput čistog ushićenja izraženog južnobostonskim naglaskom.

“Šarmantno”, bio je jedini Alisin komentar.

“Neki ljudi nemaju…” zausti Tom, ali pre nego što je uspeo da im kaže šta neki ljudi nemaju, začu se vrisak guma iz tame nedaleko od njih, a potom glasan, šupalj udarac i zveket stakla.

“Majku mu”, reče Klej i potrča. Nije pretrčao ni dvadeset metara a Alis prozuja pokraj njega.

“Uspori, mogli bi biti opasni!” dobaci joj on.

Alis podiže jedan od svojih automatskih pištolja kako bi ga Klej video i nastavi da trči. Uskoro ga ostavi za sobom.

Tom sustiže Kleja, već teško dolazeći do daha. Džordan, koji je trčao pokraj njega, izgledao je kao da se odmara u stolici za ljuljanje.

“Šta… ćemo… učiniti… ako su teško ranjeni?” upita Tom.

“Pozvati… hitnu?”

“Ne znam” reče Klej, ali mislio je na to kako je Alis podigla jedan svoj automatski pištolj. Znao je.

11.

Sustigli su je kad su zamakli za sledeću krivinu. Stajala je pokraj kadilaka koji je ležao prevrnut na bok naduvanih vazdušnih jastuka. Priču o nesreći nije bilo teško iščitati. Kadilak je uleteo u nepreglednu krivinu s možda devedeset na sat i frontalno naleteo na napušteni kamion za prevoz mleka. Vozač, idiot ili ne, vesto je izbegao totalku. Ošamućeno je hodao oko karamboliranog terenca i sklanjao kosu s lica. Iz nosa i posekotine na čelu liptala mu je krv. Klej priđe kadilaku. Patike su mu škripale po asfaltu. Zaviri u automobil. Bio je prazan. Osvetli baterijom i ugleda krv na volanu, i nigde drugde. Putnici su bili dovoljno živahni da sc izvuku iz automobila, a svi osim jednog otperjali su s mesta nesreće, verovatno refleksni nagon. Jedini koji je ostao s vozačem bio je kržljavi postpubertetlija lica rošavog od bubuljica, konjskih zuba, i dugačke prljave crvene kose. Njegova neprekidna bujica besmislica podseti Kleja na psića koji je obožavao Spajka u crtaćima Vorner bradersa.

“Gane, si dobro?” upita ovaj. Klej pretpostavi da se tako u južnom delu Bostona izgovara Ganer.

“Idi u kurac, krvariš k’o mcnstruacja, mislio sam da smo mrtvi.” A onda reče Kleju: “A koji ti kurac gledaš?”

“Kuš”, reče Klej, i s obzirom na okolnosti, ne jako neljubazno. Crvenokosi upre prstom u Kleja, a onda se okrenu svom krvarećem prijatelju.

“Gane, ovo je jedan od njih! Ccla družina)”

“Začepi, Harolde”, reče Ganer. Nimalo ljubazno. A onda pogleda u Kleja, Toma, Alis i Džordana.

“Dajte da vam saniram čelo”, reče Alis. Vratila je pištolj u futrolu, skinula naprtnjaču i sad preturala po njoj.

“Imam flastera i zavoja. I hidrogenperoksida, što će peći, ali bolje da malo peče nego da se inficira, zar ne?”

“S obzirom na to kako te ovaj mladić oslovio u prolazu, milosrdnija si nego što sam ja bio u doba svog najvećeg verništva”, reče Tom, koji je skinuo gospodina Brzopuca s ramena i držao ga za remen ne skidajući pogled s Ganera i Harolda.

Ganer je mogao imati dvadeset pet godina. Njegova duga crna kosa rok pevača sad je bila natopljena krvlju. Pogleda u kamion za prevoz mleka, pa u kadilak, pa u Alis koja je u jednoj ruci držala zavoj a u drugoj bočicu hidrogenperoksida.

“Tomi i Frito i onaj koji je stalno čačkao nos, odmaglili su”, govorio je crvenokosi štrklja. Isprsi se koliko je mogao s tim svojim jadom od grudnog koša.

“Ali ja sam ostao, Gane! Jebo te ja, ortak, krvariš k’o svinja.”

Alis stavi malo hidrogena na gazu pa zakorači prema Ganeru no ovaj istog trenutka uzmače korak.

“Miči se od mene. Otrovnice.”

“To su oni!” povika crvenokosi.

“Iz snova! Šta sam ti rek’o?”

“Dalje od mene”, reče Ganer.

“Gaduro prokleta. Iš!”

Klej oseti silnu želju da ga upuca i ne iznenadi se. Ganer je izgledao i ponašao se poput opasnog psa sateranog u ćošak, iskeženih zuba i spreman da ugrize, a zar se opasni psi ne upucaju kad nema drugog izlaza? Ali naravno da postoji druga opcija, i ako Alis može da odigra Samarićanku ovom ološu koji ju je nazvao tinejdžerskom pičkom, onda se i on može suzdržati da ga ne likvidira. Ali nešto je želeo da sazna pre nego što dopusti da ova dva zlatna mladića odu svojim putem.

“Ti snovi”, reče on.

“Vidite li… ne znam… nekakvog duhovnog vodu u njima? Recimo čovu u crvenoj majici s kapuljačom?”

Ganer slegnu ramenima i otkinu komad majice da bi obrisao krv s lica. Dolazio je pomalo k sebi, izgledao svesniji onoga šta se dogodilo.

“Harvard, aha. Je li tako, Harolde?”

Crvenokosi pikavac klimnu glavom.

“Aha. Harvard. Crnac. Al’ to nisu snovi. Ako to ne znate, ne isplati vam se ni govoriti. To su prenosi. Emituju ih dok spavamo. Ako ih ne primate, to je zato što ste otrov. Je 1’ tako, Gane?”

“Pošteno ste zajebali stvar”, turobno će Ganer i obrisa čelo.

“Ne dodirujte me.”

“Imaćemo mesto samo za nas”, reče Harold.

“Je! da, Gane? U Mejnu, nego šta. Svi koji nisu zaraženi Impulsom idu tamo, i ostaviće nas na miru. Lovićemo, pecati, živeti od zemlje. Harvard tako kaže.”

“I vi mu verujete?” reče Alis, fascinirano. Ganer podiže lagano uzdrhtali prst.

“Jezik za zube, gaduro.”

“Mislim da bi trebalo vi da začepite” reče Džordan.

“Mi imamo oružje.”

“Da niste ni pomislili da nas ubijete!” vrisnu Harold.

“Šta mislite da bi vam Harvard napravio da nas ubiješ, ti usrani kepecu?”

“Ništa”, reče Klej.

“Da nisi…” zausti Ganer, ali pre nego što je uspeo nešto da doda, Klej načini korak napred i raspali ga po gubici 45-icom Bet Nikerson. Nišan na kraju cevi napravi još jednu posekotinu na Ganerovoj vilici, ali Klej se nadao da bi se dugoročno to moglo pokazati boljim lekom od hidrogenperoksida koji je Ganer odbio. No pokazalo se da se Klej u tome prevario.

Ganer se svali na bok napuštenog kamiona za prevoz mleka i zgranuto pogleda u Kleja. Harold refleksno zakorači prema Kleju. Tom uperi gospodina Brzopuca u njega i preteći zavrti glavom. Harold ustuknu i poče da glođe jagodice svojih prljavih prstiju. Oči su mu bile ogromne i vlažne.

“Mi sad idemo”, reče Klej.

“Savetujem vam da ostanete ovde najmanje sat vremena, jer vam je bolje da ponovo ne nabasate na nas. Poklanjamo vam život. Ugledamo li vas opet, oduzećemo vam ga.” Klej ode do Toma i ostalih, još ne skidajući pogleda s tog srditog, zaprepašćenog, krvavog lica. Klej se osećao pomalo poput Frenka Baka, nekadašnjeg krotitelja lavova, koji je pokušavo da kroti lavove čistom snagom volje. “I još nešto. Ne znam zašto telefonci žele da se svi ‘normalci’ okupe u Kcšvaku, ali znam šta skupljanje u tor najčešće znači za stoku. Mogli biste razmisliti o tome prilikom sledećeg noćnog bloka propagandnih poruka.”

“Jebi se”, reče Ganer, ali spusti pogled na svoje cipele.

“Dođi, Kleje”, reče Tom.

“Pođimo.”

“Ganere, nemoj da te ponovo vidimo”, reče Klej, ali jesu.

12.

Ganer i Harold su ih sigurno nekako pretekli, možda rizikujući i prelazeći sedam ili dvanaest kilometara po danu dok su Klej, Tom, Alis i Džordan spavali u motelu Državna granica, dvestotinjak metara duboko u državi Mejn. Njihov se dvojac možda pritajio na odmorištu Lososov vir, gde je Ganer sakrio svoja nova kolica medu petšest tamo ostavljenih automobila. To je bilo sporedno. Važno je bilo da su ih pretekli, sačekali i zaskočili iz zasede.

Klej jedva da je registrovao prilazeći zvuk motora ili Džordanov komentar: “Evo sprintera.” Ovo je bio Klejov domaći teren, i u prolazu pokraj poznatih mu orijentira - Frinoova ribarnica tri kilometra istočno od motela Državna granica, preko puta poslastičarnice, pa spomenik generalu Džošui Ćembrlenu na centralnom gradskom trgu u Ternbulu - osećao se sve više poput čoveka koji vrlo živopisno sanja. Nije shvatao koliko je malo očekivao da će se ikad vratiti kući sve dok nije ugledao plastični kornet sladoleda iznad poslastičarnice koji je sa svojim orijaškim savijenim vrhom uperenim u zvezdano nebo izgledao i prozaično i egzotično poput prizora iz ludakovog košmara.

“Put je prilično neprohodan za sprintera”, prokomentarisa Alis.

Pomerili su se u stranu kad su farovi blesnuli na uzvisini iza njih. Nasred puta, na beloj liniji, ležao je prevaljeni kamionet. Klej pomisli kako postoje veliki izgledi da će nadolazeće vozilo naleteti na njega, ali farovi naglo skrenuše ulevo trenutak nakon što su izbili na vrh i sprinter bez problema izbegnu kamionet. Nekoliko sekundi strugao je po šljunku pokraj puta a potom se vrati na asfalt. Klej je kasnije zaključio da su Ganer i Harold sigurno pre prošli ovim delom puta i pažljivo izvideli gde su sprinterski grebeni.

Stajali su i gledali. Klej je bio najbliže primičućim farovima, a Alis sa njegove leve strane. Njoj sleva stajali su Tom i Džordan, Tom ruke ležerno prebačene oko Džordanovih ramena.

“Majku mu, ala taj praši”, reče Džordan. U glasu mu nije bilo panike; bila je to puka konstatacija. Ni Klej se nije uznemirio. Nije predosećao šta će se dogoditi. Potpuno je zaboravio na Ganera i Harolda.

Petnaestak metara zapadno od njih, pola na putu a pola pokraj njega, stajao je neki sportski automobil, možda MG. Harold, koji je vozio sprinterski auto, naglo skrenu da ga izbegne. Ne jako, ali verovatno dovoljno da Ganer promaši. A možda i ne. Možda mu Klej uopšte i nije bio meta. Možda je zapravo gađao Alis.

Noćas su bili u nekom neprepoznatljivom ševroletu. Ganer je klečao na zadnjem sedištu, do struka virio kroz prozor, i u ruci držao okrnjeni komad betonskog bloka. Ispusti neartikulisani urlik koji kao da je odjeknuo iz oblačića neke stripoteke koju je Klej nacrtao još kao slobodni umetnik - “Jaaaaaahhhl” - i baci blok. Ovaj kratko i smrtonosno prolete kroz tamu i udari Alis sa strane u glavu. Klej nikad nije zaboravio zvuk koji se pri tom začuo. Baterijska lampa koju je Alis držala - a zbog koje je bila savršena meta, iako su svi nosili lampe - skotrlja joj se iz naglo olabavljenog stiska i pomete makadam kornetom svetlosti koji osvetli šljunak i komadić zadnjeg žmigavca koji zasvetluca poput lažnog rubina.

Klej pade na kolona pokraj nje, pozva je, ali sc nije mogao čuti od iznenadne rike gospodina Brzopuca koji je konačno prolazio proveru ispravnosti. Biesci iz cevi trzavo su prošarali tamu, i na njihovom blesku Klej ugleda kako se niz Alisino lice - o bože, kakvo lice - sliva reka krvi.

A onda pucnjava prestade. Tom je vrištao: “Cev se podigla, nisam mogao daje spustim, mislim da sam ispalio celi šaržer u nebo”, a Džordan je vrištao: “Je li ranjena, da li je pogodio?” i Klej se seti kako se Alis ponudila da će očistiti Ganerovo čelo hidrogenperoksidom i previti ga.

“Bolje malo peckanja nego infekcija, zar ne?” bila je rekla Alis. Klej mora da zaustavi njeno krvarenje. I to odmah. Skinu jaknu pa prsluk. Omotače joj prsluk oko glave poput turbana.

Tomova lutajuća baterijska lampa slučajno osvetli onaj blok i zaustavi se. Blok je bio umrljan krvlju i kosom. Džordan to ugleda i poče da vrišti. Klej, koji je dahtao i obilno se znojio uprkos svežem večernjem vazduhu, poče da obmotava prsluk oko Alisine glave. Prsluk se istog trenutka natopi krvlju. Klej kao da je na rukama imao tople mokre rukavice. Tom sad baterijskom lampom osvetli Alis, glave umotane prslukom do nosa, tako da je izgledala poput zarobljenika islamskih ekstremista na internetskoj fotografiji, obraza {ostatka obraza) i vrata natopljenih krvlju, pa i on poče da vrišti.

Pomozite mi, Klej požele da kaže. Prekinite s tim, obojica, i pomozite mi. Ali glas nikako da mu izađe iz grla i jedino je mogao da pritiska natopljeni prsluk na sunđerastu stranu njene glave. Krvarila je kad su je sreli, pomisli on, i tad se oporavila.

Ruke su joj se nesvesno trzale pa je prstima podizala oblačiće prašine od šljunka pored puta. Neka joj neko da onu njenu patikicu, pomisli Klej, ali patikica je bila u njenoj naprtnjači, a ona je ležala na njoj, glave razbijene rukom gnjide koja je morala da izravna neki svoj sitni račun. On primeti i da joj se stopala trzaju. Osećao je kako krv još lipti iz nje, kroz njegov prsluk i niz njegove ruke.

Stigao je smak sveta, pomisli on, pogleda u nebo i ugleda Večernjaču.

13.

Alis nije ni potpuno izgubila svest, niti je došla k svesti. Tom se pribrao i pomogao da je odnesu na uzvišenje na njihovoj strani puta. Tu je bilo drveća; koliko se Klej sećao, bio je to jabučnjak. Seti se da su on i Seron jednom došli ovamo da beru jabuke, kad je Džoni bio mali. Kad su oni bili dobro i nije bilo svađa zbog novca, ambicija i budućnosti.

“Ljudi s teškim povredama glave ne bi smeli da se pomeraju s mesta”, kvocao je Džordan, tegleći za njima Alisinu naprtnjaču.

“To nam je najmanja briga”, reče Klej.

“Alis ne može da preživi, Džordane. Ne u ovakvom stanju. Mislim da joj ni bolnica ne bi pomogla.” Bilo je dovoljno svetla da Klej primeti kako se Džordanovo lice grči.

“Žao mi je.”

Položili su je na travu. Tom pokuša da joj da malo vode iz boce poland springa, i ona čak i otpi gutljaj. Džordan joj je dao onu patikicu, bebi najk, i ona uze i nju, stisnu je i umrlja krvlju. A onda su čekali da umre. Čekali su celu tu noć.

14.

Alis reče: “Tata mi je rekao da mogu da se odmorim, pa nemojte kriviti mene.” Bilo je to oko jedanaest sati. Ležala je glave na Tomovoj naprtnjači koju je on tapacirao ćebetom koje je uzeo iz motela Svit veli in, u predgrađu Metjuena, u nekom naizgled drugom životu. Zapravo, boljem životu. Naprtnjača je već bila natopljena krvlju. Alisino preostalo oko zurilo je u zvezde. Leva ruka ležala joj je otvorena na travi pokraj nje. Nije je pomerila više od sat vremena. Desna ruka neumorno joj je stiskala onu patikicu. Stisne… pa popusti. Stisne… pa popusti.

“Alis”, reče Klej.

“Jesi li žedna? Želiš li još vode?” Ona ne odgovori.

15.

Kasnije - u petnaest do jedan - ona upita nekog da li srne na kupanje. Deset minuta potom reče: “Neću te tampone, prljavi su”, i nasmeja se. Zvuk njenog smeha beše prirodan, šokantan, i trgnu Džordana iz dremeža. On ugleda u kakvom se stanju Alis nalazi i poče da plače. Ode od njih da se isplače u samoći. Kad je Tom pokušao da sedne pokraj njega i uteši ga, Džordan povika na njega da se skloni.

U dva i petnaest, velika grupa normalaca prođe putem ispod njih u obliku mnoštva poskakujućih baterijskih lampi. Klej ode do ivice uzvišenja i povika, ne nadajući se mnogo: “Da medu vama nema slučajno lekara?”

Baterijske lampe se zaustaviše. Iz tamnih senki ispod uzvišenja začu se žagor savetovanja, a onda prilično prijatan ženski glas odgovori Kleju: “Ostavite nas na miru. Vi ste parije.”

Tom se pridruži Kleju na ivici uzvišenja. ‘“A tako i levit, prolazeći onuda, vide ga i zaobiđe’“, doviknu im on.

“To, gospodo, na biblijskom znači jebite se.”

Iza njih, Alis iznebuha progovori jakim glasom: “Oni ljudi iz automobila biće likvidirani. Ne kao usluga vama nego kao upozorenje drugima. Shvatate.”

Tom zgrabi Kleja za zglob hladnom rukom.

“Isuse Hriste, zvuči kao da je pri sebi.”

Klej uhvati Tomovu ruku obema svojima i zadrža je.

“To nije ona nego tip u crvenoj majici, a ona mu služi kao… kao megafon.”

U tami, Tomove oči bile su ogromne.

“Kako znaš?”

“Znam”, reče Klej.

Ispod njih, baterijske lampe su se udaljavale. Uskoro su se izgubile iz vida i Kleju bi drago. Ovo je njihova stvar, lične prirode.

16.

U pola četiri, u gluvo doba noći, Alis reče: “O mama, baš šteta! Ruže venu, ovaj je vrt dao svoje.” A potom vedrije: “Hoće li padati sneg? Napravićemo tvrđavu, napravićemo list, pticu, ruku, napravićemo plavu, napravićemo…” Ona zaćuta gledajući u zvezde koje su upalile noć kao prekidačem. Noć je bila hladna. Toplo su umotali Alis. Svaki njen dah pretvorio bi se u belu maglicu. Krvarenje je najzad prestalo. Džordan je sedeo pokraj nje, milovao joj levu ruku, onu već mrtvu koja je čekala da joj se pridruži i ostatak njenog tela.

“Zasviraj onu laganu stvar koju volim”, reče ona.

“Onu od Hala i Outsa.”

17.

U dvadeset do pet, ona reče: “Ovo je dosad najlepša haljina.” Sada su svi stajali oko nje. Klej je rekao da mu se čini da Alis odlazi.

“Koje boje, Alis?” upita Klej, ne očekujući odgovor, ali ona ipak odgovori.

“Zelene.”

“Gde ćeš je nositi?”

“Gospođe prilaze stolu”, reče ona. Ruka joj je još stiskala patikicu, ali sad sporije. Krv na njenoj glavi se osušila i poprimila sjaj emajla.

“Gospođe prilaze stolu, gospođe prilaze stolu. Gospodin Rikardi ostaje na svom mestu a gospode prilaze stolu.”

“Tako je, mila”, nežno će Tom.

“Gospodin Rikardi ostao je na svom radnom mestu, zar ne?”

“Gospođe prilaze stolu.” Alis preostalim okom pogleda u Kleja i drugi put progovori onim drugim glasom, onim koji je izašao i iz Klejovih usta. Ovaj put samo pet reči.

“Tvoj sin je s nama.”

“Lažeš”, prošaputa Klej, stisnutih šaka. Morao se suzdržati da ne udari devojku koja je umirala.

“Lažeš, seronjo.”

“Gospođe prilaze stolu i svi pijemo čaj”, reče Alis.

18.

Prva svetlost pokaza se na istoku. Tom sede pored Kleja i oprezno ga zagrli.

“Ako čitaju misli”, reče on, “mogli su lako saznati podatak da imaš sina i da si na smrt zabrinut za njega, kao da su potražili na Guglu. Možda se Odrpanko služi Alis da ti pokida živce.”

“Znam” reče Klej. A znao je i još nešto: ono što je Alis rekla Odrpankovim glasom bilo je previše logično.

“Znaš šta mi ne ide iz glave?”

Tom odmahnu glavom.

“Kad je Džoni bio mali, kao trogodišnjak ili četvorogodišnjak - u vreme kad smo se Seron i ja još dobro slagali i kad smo ga zvali Džoni-Dži - dotrčao bi svaki put kad bi zazvonio telefon. Povikao bi: ‘Fonzajaja?’ A mi bismo crkavali od smeha. A ako je bila njegova baka ili njegov deda, rekli bismo mu: ‘Fonzatiti1 i pružili mu slušalicu. Još se sećam kako je krupno to sranje izgledalo u njegovim ručicama… i u odnosu na njegovo lice…”

“Kleje, prestani.”

“A sad… sad…” Nije mogao da nastavi. A nije ni morao.

“Dođite!” pozva ih Džordan, bolnog glasa.

“Požurite!” Vratiše se do mesta gde je ležala Alis. Podigla se od tla u grču, a kičma joj se napela u podrhtavajućem luku. Ono zdravo oko bilo je iskolačeno, a uglovi usana spustili se i zategnuli. A tad se opusti celim telom. Izgovori ime koje njima nije ništa značilo - Henri - i stisnu patikicu poslednji put. A tad joj se prsti opustiše i patikica joj ispade iz ruke. Začu se uzdah i između njenih rastvorenih usana zabelasa poslednji oblačić daha.

Džordan pogleda u Kleja pa u Toma, pa ponovo u Kleja.

“Je li ona…”

“Da”, reče Klej.

Džordan brižnu u plač. Klej omogući Alis da još nekoliko sekundi gleda u bledeće zvezde a onda joj donjim delom šake sklopi oči.

19.

Nedaleko od voćnjaka nalazilo se imanje. U jednoj od šupa nađoše lopate i pokopaše Alis ispod voćke jabuke, s patikicom u ruci. Složili su se da bi to bila i njena želja. Na Džordanov zahtev Tom ponovo izrecitova četrdeseti psalm, mada je ovom prilikom jedva izdržao do kraja. Svaki od njih ispriča jednu stvar po kojoj su pamtili Alis. Tokom ovog dela improvizovanog ispraćaja, severno od njih prođe nevelik roj telefonaca. Primetiše ih, ali ih ostaviše na miru. To nimalo ne iznenadi Kleja: Klej, Tom i Džordan su umobolni, i ne smeju se dirati… kao što će se, Klej je bio uveren, na svoju žalost u to uveriti Ganer i Harold.

Prespavali su veći deo dana u kući, pa krenuše za Kent Pond. Klej zaista više nije očekivao da će tamo zateći sina, ali još se nadao da će naći Džonijevu a možda i Šeroninu poruku. Spoznaja daje Šeron živa možda bi malo ublažila tugu koju je sad osećao, tako tešku da mu se činilo da ga pritiska poput olovnog ogrtača.

KENT FOND

1.

Njegova nekadašnja kuća - kuća u kojoj su Džoni i Šeron živeli u vrcmc Impulsa - nalazila se u Liveri lejriu, dve ulice severno od ugašenog semafora koji je označavao centar mesta. Bila je to kuća koju neke agencije za nekretnine oglašavaju kao “neuređene”, a neke “vaš prvi dom”. Klej i Šeron znali su da se šale - pre razdvajanja - da će njihov “prvi dom” biti ujedno i “penzionerski dom”. A nakon što je Šeron zatrudnela, planirali su detetu - bude li ono što je Šeron nazivala “ženskog usmerenja” - dati ime Olivija. Onda će, reče ona, imati jedinu Livi Liveri lejna. Kako su se tome smejali!

Klej, Tom i Džordan - providno bledi Džordan, zamišljeno ćutljivi Džordan koji bi sad odgovorio na pitanje tek nakon što bi mu ga ponovili dvaput pa i triput - stigoše na raskrsnicu Mejn strita i Liveri lejna malo posle ponoći jedne vetrovite noći druge nedelje u oktobru. Klej je blenuo u znak obaveznog zaustavljanja na uglu njegove ulice, gde je svraćao kao gost u protekla četiri meseca. Na njemu je još sprejem pisalo NUKLEARNOJ ENERGIJI, baš kao i pre njegovog odlaska u Boston. STOP… NUKLEARNOJ ENERGIJI. STOP… NUKLEARNOJ ENERGIJI. Kao da mu to nije išlo u glavu. Ne zbog značenja, ono je bilo sasvim jasno, nečija domišljata politička izjava (da ga zanima, verovatno bi to isto video na znakovima obaveznog zaustavljanja u celom gradu, a možda i u Springvelu i Aktonu), ali nije mu bilo jasno kako je to moglo ostati isto nakon što se celi svet promenio. Klej je imao neki čudan osećaj da će se, bude li dovoljno očajnički intenzivno zurio u STOP… NUKLEARNOJ ENERGIJI, otvoriti nekakav SF vremenski tunel, on će zaroniti u prošlost, i svega će ovog nestati. Sve ove tame.

“Kleje?” oglasi se Tom.

“Jesi li dobro?”

“Ovo je moja ulica”, reče Klej, kao da to sve objašnjava, a onda, nesvesno, poče da trči.

Liveri lejn je bila šlepa ulica; sve su ulice na ovoj strani grada bile slepe i završavale se u podnožju podlokane planine Kent hil. Krošnje hrastova nadvijate su se nad nju. Ulica je bila puna mrtvog lišća koje mu je pucketalo pod nogama. Bilo je tu i mnogo ostavljenih automobila, a dva su bila spojena prednjim branicima u mukotrpnom mehaničkom poljupcu.

“Gde će on?” Džordan povika za njim. Klej je čuo strah u Džordanovom glasu, ali nije mogao da se zaustavi.

“Ništa mu nije”, reče Tom.

“Pusti ga.”

Klej je vijugao oko napuštenih automobila; snop svetlosti iz njegove baterijske lampe poigravao je i probadao vazduh ispred njega. U jednom trenutku, lampa osvetli lice gospodina Kretskog. Gospodin Kretski uvek je za Džonija imao sladoled na štapiću kad bi Džoni - tad Džoni-Dži - klinac koji bi povi kao fonzaja- ja kad bi telefon zazvonio, došao na šišanje. Gospodin Kretski je ležao na pločniku ispred svoje kuće, napola prekriven palim orahovim lišćem; činilo se da više nema nosa.

Ne smem ih naći mrtve. Ta mu je misao uporno čekićala u glavi. Ne nakon Alis. Ne smem ih naći mrtve. A onda, mrska pomisao (ali u trenucima stresa mozak skoro uvek progovori istinu): A ako moram da nađem jedno od njih… neka to bude ona.

Njihova kuća bila je poslednja u nizu sleva (uvek je podsećao Šeron na tu činjenicu uz primereno jeziv smeh, dugo nakon što je taj štos već izbledeo), i staza se penjala prema obojenoj šupici u koju je taman stao jedan automobil. Klej se već zadihao, ali ne uspori. Išao je uz prilaz nogama razgrćući lišće pred sobom. Osećao je kako mu se visoko u desnoj slabini stvara grč, a na nepcima, gde mu je dah hripao, oseti bakreni ukus. Podignu baterijsku lampu i osvetli garažu.

Prazna. Pitanje beše, je li to dobro ili loše?

Osvrnu se, ugleda kako Tomova i Džordanova baterijska lampa poskakuju prema njemu i svojom lampom osvetli zadnja vrata svoje kuće. Srce mu skoči u grlo zbog onoga što je tamo ugledao. Trkom se popeo uza tri stepenice do trema, spotače se i skoro rukom probi zaštitna vrata. Skinu poruku sa stakla. Poruka je bila selotejpom zalepljena za staklo samo jednim vrhom; da su došli sat vremena kasnije, a možda i samo pola sata, nemirni noćni vetar oduvao bi je preko reka i dolina. Mogao bi je ubiti zbog te nesmotrenosti, tipične za Šeron, ali barem…

Poruka nije bila od njegove žene.

2.

Džordan dotrča niz prilaz podno stepeništa i osvetli Kleja baterijskom lampom. Tom se dotetura za njim, zadihan, uz silno šuštanje lišća. Stade pokraj Džordana i lampom osvetli ncpresavijeni papirić u Klejovoj ruci. Polako podignu lampu prema Klejovom zgranutom licu.

“Sasvim sam, jebote, zaboravio na dijabetes njene mame”, reče Klej i pruži im poruku koju je našao selotejpom pričvršćenu za vrata. Tom i Džordan su je zajedno pročitali.

Tata!

Desilo se nešto strašno ko što verovatno znaš, nadam se da si dobro i da češ naći ovo. Mič Stajnmen i Džordž Gendron su sa mnom, ljudi su poludeli i mislimo da je to radi mobilnih. Tata a sad loše vesti, došli smo tu jer sam se bojao. Hteo sam da razbijem svoj ako sam pogrešio al nisam jer ga nije bilo. Mama ga je nosila jer znaš da je baka bolesna i da je stalno proveravala. Moram sad da idem joj baš se bojim, neko je ubio gospodina Kretskog. Razni su ljudi mrtvi i ludi ko u strašnom filmu ali smo čuli da se ljudi okupljaju (NORMALNI ljudi) u gradskoj većnici i tamo idemo i mi. Možda je i mama tamo al joj imala je moj TELEFON. Tata ako stigneš čitav MOLIM TE DOÐI PO MENE.

Tvoj sin, Džon Gevin Ridel

Nakon što je Tom pročitao poruku, on progovori pažljivo sumnjičavim tonom koji Kleja uplaši dublje nego najernje upozorenje.

“Znaš da su ljudi koji su se možda okupili u većnici verovatno otišli kud koji, je li? Prošlo je deset dana i svet je doživeo užasnu kataklizmu.”

“Znam”, reče Klej. Oči su ga pekle i oseti kako glas počinje da mu podrhtava.

“A znam i da je njegova majka verovatno…” On slegnu ramenima i mahnu drhtavom rukom prema tamnom svetu donjeg dela grada podno njegovog lišćem zatrpanog dvorišta.

“Ali, Tome, moram da odem do većnice i proverim. Možda su ostavili poruku. Možda je on ostavio poruku.”

“Da”, reče Tom.

“Naravno da moraš. A kad tamo stignemo, možemo da odlučimo šta ćemo posle.” Reče to istim tim tonom užasne pažljivosti. Klej je gotovo poželeo da se Tom nasmeje i kaže nešto kao: Ma daj, ortak, ne misliš valjda da ćeš ga više ikad videti, ha? Daj se saberi.

Džordan je pročitao poruku dvaput, a možda i tri ili četiri puta. Uprkos užasu i jadu, Kleju dođe da se izvini Džordanu zbog Džonijevih pravopisnih grešaka i lošeg stila, da ukaže Džordanu na činjenicu da je njegov sin sigurno pisao poruku pod užasnim stresom, čučeći na tremu, na brzinu je nažvrljao dok su njegovi prijatelji gledali haos ispod njih.

Džordan sad spusti poruku i reče: “Kako izgleda vaš sin?”

Klej zamalo upita zašto, no zaključi da ne želi da zna. Barem ne još.

“Džoni je niži od tebe skoro trideset centimetara. Zdepast. Tamnosmeđa kosa.”

“Nije mršav, nema plavu kosu.”

“Ne, tako izgleda njegov prijatelj Džordž.”

Džordan i Tom se pogledaše, ozbiljno, ali se Kleju učini i da je u tom pogledu bilo olakšanja.

“Sta je?” upita on.

“Sta je? Recite mi.”

“Na drugoj strani ulice”, reče Tom.

“Nisi video jer si trčao. Tri kuće niže leži mrtav dečak. Kržljav, plavokos, crveni ranac…”

“To je Džordž Gendron”, reče Klej. Džordžov crveni ranac bio mu je poznat koliko i Džonijev plavi oblepljen reflektujućim trakama.

“On i Džoni su za projekat iz istorije u četvrtom razredu napravili puritansko selo. Dobili su pet plus. Džordž ne može biti mrtav.” Ali bio je. Klej sede na trem, koji po starom dobrom običaju zaječa pod njegovom težinom, i zari lice u ruke.

3.

Gradska većnica nalazila se na raskrsnici ulica Pond i Mili, ispred gradskog parka i jezerceta po kojoj je selo dobilo ime. Parking ispred zgrade bio je gotovo prazan osim mesta rezervisanih za zaposlene, jer su obe ulice koje su vodile do te velike bele viktorijanske zgrade bile zakrčene napuštenim vozilima. Ljudi su se dovezli najbliže koliko su mogli a onda pešice prešli ostatak puta. Oni koji su kasnije stigli, kao što su bili Klej, Tom i Džordan, morali su da se probijaju puževim korakom. Nadomak većnice čak su i travnjaci ispred kuća bili zakrčeni vozilima. Šest kuća je izgorelo. Iz nekih se još dizao dim.

Klej je pokrio telo dečaka u Liveri lejnu - zaista je to bio Džonijev prijatelj Džordž - ali nisu mogli ništa da učine za sijaset podbulih i trulih leševa na koje su nailazili putem do većnice Kent Ponda. Bilo ih je na stotine, ali u tami Klej ne ugleda nikog poznatog. Možda ne bi nikog prepoznao ni po danu jer su vrane poslednjih deset dana imale pune kljunove posla.

U mislima se neprestano vraćao Džordžu Gendronu, koji je ležao potrbuške u ugrušku krvavog lišća. Džoni je napisao da su Džordž i Mič, njegov drugi dobar ovogodišnji prijatelj iz petog razreda, bili s njim. Sto znači da se to što se dogodilo Džordžu sigurno dogodilo nakon što je Džoni zalepio poruku na zaštitna vrata i njih trojica otišli iz kuće Ridelovih. A budući da je samo Džordž ležao u tom krvavom 1 isću, Klej je mogao da pretpostavi da su Džoni i Mič izvukli živu glavu iz Liveri lejna.

Naravno, nagađanje ludom radovanje, pomisli on. Jevanđelje po Alis Maksvel, pokoj joj duši.

A to je bila istina. Džordžov ubica je možda ganjao dečakc i zaskočio ih negde drugde. U Glavnoj ulici, ili Dagvejovoj, a možda i u susednom Lorelovom odvajanju. Probio ih mesarskim nožem od švedskog čelika ili s dve automobilske antene…

Stigli su do ivice parkinga ispred većnice. Njima sleva nalazio se kamionet koji je pokušao da stigne do većnice kopnom a završio nasukan u muljevitom jarku ni pet metara od hektara civilizovanog (i mahom pustog) asfalta. Sa desne strane im se nalazila žena pregrizenog grkljana i lica koje su ptice iskljukale do nivoa crnih rupa i krvavih rezanaca. Još je imala na glavi bejzbol kačket portlandskih Si dogsa, a preko ruke prebačenu torbicu. Ubice više ne zanima novac.

Tom mu položi ruku na rame i uplaši ga.

“Prestani da razmišljaš o tome šta se možda dogodilo.”

“Kako si znao…”

“Za to nije potrebno čitanje misli. Ako nadeš sina - verovatno nećeš, ali ako ga nadeš - siguran sam da će ti on sve ispričati. A dotad… je li to važno?”

“Nije. Naravno da nije. Ali Tome… Poznavao sam Džordža Gendrona. Deca su ga ponekad zvala Konektikat jer su se njegovi odatle doselili. Jeo je hotdog i hamburgere u našem zadnjem dvorištu. Njegov je tata znao da svrati i gleda Patriotse sa mnom.”

“Znam”, reče Tom.

“Znam.” A tad se obrecnu na Džordana: “Da si prestao da buljiš u nju, kao da će ustati i odšetati!”

Džordan se ogluši na ovo i nastavi da gleda u iskljukani leš s kapicom Si dogsa.

“Telefonci su počeli da zbrinjavaju svoje pokojnike čim su se ponovo minimalno isprogramirali”, reče Džordan.

“Makar to samo značilo izvući ih ispod tribina i pobacati u kaljužu, pokušali su nešto. Ali naše leševe ne sklanjaju. Ostavljaju ih da trunu.” Okrenu se Kleju i Tomu.

“Sta god rekli ili obećali, ne možemo im verovati”, besneo je Džordan.

“Ne možemo, i tačka.”

“Slažem se sto posto”, reče Tom.

“I ja.” Klej klimnu glavom.

Tom pokaza glavom prema većnici gde je još gorelo nekoliko pomoćnih svetala izdržljivih akumulatora i bacalo bolešljiv žuti žar na automobile zaposlenih zametenih nanosima lišća.

“Uđimo u zgradu da vidimo šta su ostavili za sobom.”

“Da, uđimo”, reče Klej. Džoni je već otišao odavde, u to nije nimalo sumnjao, ali neki njegov mali deo, detinjasti, pun neugasle nade, ipak je nastavio da se nada da će začuti povik: “Tata!” i da će mu sin skočiti u zagrljaj, živ i konkretan usred ove noćne more.

4.

Shvatili su da je većnica prazna kad su videli šta je bojom napisano na njenim dvokrilnim ulaznim vratima. Na bledećoj svetlosti pomoćnih svetala, široki, nemarni potezi crvene boje ličili su na skorenu krv:

KEŠVAK -NE-FON

“Koliko je daleko taj Kešvak?” upita Tom.

Klej razmisli.

“Rekao bih sto dvadeset kilometara, pravo na sever. Veći deo puta ide se po deonici 160, ali kad se skrene na TR, ne znam.”

Džordan upita: “Sta je tačno TR?”

“TR-90 je područje nezahvaćeno urbanističkim planiranjem: dva zaseoka, nekoliko kamenoloma, omanji rezervat plemena Mikmak malo severnije, ali većinom samo šume, medvedi i jeleni.” Klej povuče vrata i ona se otvoriše.

“Ja ću pregledati zgradu. Vi ne morate sa mnom ako ne želite - imate poštedu.”

“Ne, idemo i mi”, reče Tom.

“Je li tako, Džordane?”

“Naravno.” Džordan uzdahnu poput dečaka koji mora da pomaže u kući. Potom se nasmeši.

“Hej, električna svetla. Ko zna kad ćemo takva ponovo videti.”

5.

Džoni Ridel se ne zaleti iz tamne prostorije i ne baci se ocu u naručje, ali većnica je još vonjala na hranu koju su na grilrešetkama i japanskim hibači roštiljpločama pripremali ljudi koji su se ovde okupili nakon Impulsa. Ispred ogromne glavne prostorije, na dugačkoj oglasnoj ploči gde su najčešće visila obaveštenja o programu priredbi i događanjima, nalazilo se dvestotinjak poruka. Klej, tako napet daje gotovo dahtao, poče da ih proučava intenzivnošću naučnika koji je uveren da je možda pronašao Jevanđelje po Mariji Magdaleni. Strepio je od toga šta bi mogao da nađe, a još više od onoga što možda ne bi. Tom i Džordan uviđavno su se povukli u glavnu dvoranu za sastanke, još punu ostataka izbeglica koje su očigledno ovde provele nekoliko noći uzaludno očekujući spas.

Na temelju poruka na oglasnoj ploči Klej shvati da su preživeli počeli da veruju da se mogu nadati nečemu više od spasa: da ih u Kešvaku čeka spasenje. Zašto baš u tom gradiću, kad verovatno na ćelom području TR-90 (a svakako u njegovom severnom i zapadnom kvadrantu) nema signala za mobilne telefone? Iz poruka na oglasnoj ploči to se nije moglo dokučiti. Mahom kao da su pretpostavljale da će svako ko ih pročita shvatiti a da im se ne kaže izrekom; bila je to ilustracija izreke “svi znaju, svi idu”. I veštiji akteri te prepiske očigledno su teškom mukom obuzdavali svoj užas i ushićenje; poruke su bile napisane u stilu što pre krenite niz stazu od žutih cigli do Kešvaka i spasenja.

U dnu oglasne ploče, napola skrivena porukom Iris Nolan, gospođe koju je Klej dobro poznavao (bila je bibliotekarkavolonterka u majušnoj gradskoj biblioteci), Klej ugleda papirić ispisan poznatim Džonijevim rukopisom, i pomisli: “Bože, hvala ti. Hvala ti od sveg srca.” Skinu poruku s ploče, pazeći da je ne pocepa.

Ova je poruka imala i datum: 3. oktobar. Klej pokuša da se seti gde je bio u noći 3. oktobra, ali ne uspe. Je li bio u Severnom Ridingu, ili u motelu Svit Veli In nadomak Metjuena? Verovatno u Severnom Ridingu, ali nije mogao da bude potpuno siguran - sve mu se pomešalo i kad bi previše mozgao o tome, počelo bi da mu se čini da je čovek s baterijskim lampama s obe strane glave ujedno i mladić koji je probadao vazduh automobilskim antenama, da se gospodin Rikardi nije obesio nego nagutao staklenih krhotina, te da je u Tomovom vrtu Alis jela sirove krastavce i paradajz.

“Prestani”, reče sebi i usredsredi se na poruku. Bila je pravopisno ispravnija i bolje sastavljena, ali je ipak iz nje izbijala uplašenost.

3. oktobar Dragi tata!

Nadam se da si živ i dobio ovo. Ja i Mič smo se probili ali je Hjui Darden spopao Džordža, mislim da ga je ubio. Ja i Mič smo naprosto brže trčali. Imao sam osećaj da sam ja za to kriv, ali Mič, rekao je kako si mogao znati da je on telefonac ko i ostali nisi ti kriv.

Tata ima i gorih stvari. Mama je jedna od njih, danas sam je video s jednim “rojem”. (Tako ih zovu, rojevi.) Ne izgleda užasno ko neki ali znam da sam joj se javio ne bi me prepoznala i ubila me čim bi me videla. AKO JE VIDIŠ NEDAJ SE PREVARITI, ŽAO MI JE ALI TO JE ISTINA.

Idemo u Kešvak (to je na severu) sutra ili prekosutra, Mičeva je mama tamo mogao bi ga ubiti kolko mu zavidim. Tata znam da nemaš mobilni telefon i svi znaju da je Kešvak siguran. Ako primiš ovu poruku MOLIM TE DOÐI PO MENE.

Volim te svim Srcem, Tvoj sin, Džon Gevin Ridel

Iako je pročitao ono o Seron, Klej se dobro držao dok nije došao do onoga Volim te svim Srcem. Možda se ni tad ne bi slomio da srce nije bilo napisano velikim slovom. Klej poljubi potpis svog dvanaestogodišnjeg sina, pogleda u oglasnu ploču sad nepouzdanim očima - obrisi su se udvostručili, utrostručili pa se zadrhtavši potpuno rastopili - i on promuklo jauknu. Tom i Džordan mu pritrčaše.

“Kleje, šta je?” upita Tom.

“Šta je?” Ugleda list papira u Klejovoj ruci - žuti papir s linijama istrgnut iz bloka - i pažljivo ga izvuče iz Klejove ruke. On i Džordan preleteše pogledom po njemu.

“Idem u Kešvak” promuklo će Klej.

“Kleje, to verovatno nije naročito dobra ideja”, oprezno reče Džordan.

“S obzirom na… ovaj… ono što smo uradili u Gajtenskoj akademiji.”

“Nije me briga. Idem u Kešvak. Da pronađem sina.”

6.

Izbeglice koje su se sklonile u gradsku većnicu Kent Ponda ostavile su obilan provijant kad su digle sidro, verovatno en masse, i krenuli za TR-90 i Kešvak. Klej, Tom i Džordan pojeli su konzerviranu salatu od piletine sa starim hlebom a za desert voćnu salatu.

Pred kraj obroka, Tom se nagnu prema Džordanu i nešto promrmlja. Dečak klimnu glavom i njih dvojica ustadoše.

“Kleje, izvini nas na nekoliko minuta. Džordan i ja treba da obavimo mali razgovor.”

Klej klimnu glavom. Dok ih nije bilo, on smaza još jednu šoljicu voćne salate i pročita Džonijevu poslanicu deveti ili deseti put. Već je bio na dobrom putu da je nauči napamet. Jednako se jasno sećao i Alisine smrti, ali mu se sad činilo da se to dogodilo u nekom drugom životu, nekoj drugoj kopiji Klejtona Ridela. Ranijoj radnoj verziji, recimo.

Završi s jelom i spakova poruku upravo u trenutku kad su se Tom i Džordan vratili iz hodnika gde su održali ono što bi advokati nazvali konsultacije, nekad davno dok je još bilo advokata. Tom je ponovo držao ruku oko Džordanovih uskih ramena. Nisu izgledali srećno, ali su barem izgledali pribrano.

“Kleje,” poče Tom, “mi smo porazgovarali i…”

“Ne želite da pođete sa mnom. Potpuno razumljivo.”

Džordan reče: “Znam da vam je on sin i tako to, ali…”

“I znate da je on sve što mi je ostalo. Njegova majka…” Klej se nasmeja, zapravo neveselo zagrakta.

“Njegova majka. Seron. Ironično. A koliko sam se brinuo da će Džonija ujesti Impuls iz te proklete crvene guje. Da sam morao da biram, izabrao bih nju.” Eto, priznao je to javno. Izbacio iz sebe poput komada mesa koji mu se zaglavio u dušnik i pretio da ga uguši.

“A znate kako se zbog toga osećam? Kao da sam sklopio ugovor s đavolom a ovaj - zamislite - ispunio svoj deo pogodbe.”

Tom na ovo ne reče ništa. Kad je ponovo progovorio, učini to oprezno, kao da se boji da će se Klej aktivirati poput neeksplodirane mine.

“Oni nas mrze. U početku su mrzeli sve, a sad su napredovali i mrze samo nas. Sta god treba da se dogodi u Kešvaku, ako oni stoje iza toga, to ne može biti dobro.”

“Ako su zaista na putu da se reprogramiraju na neki viši nivo, možda će shvatiti koncepciju ‘živi i pusti druge da žive’“, reče Klej. Sve ovo dokazivanje nema smisla, sigurno je to i njima dvojici jasno. On mora tamo da ode.

“Sumnjam”, reče Džordan.

“Sećaš se onog o tunelu koji vodi do klanice?”

“Kleje, mi smo normalci i to nam je prvi minus”, reče Tom.

“Spalili smo im koloniju. To je dodatnih nekoliko minusa. Politika ‘živi i pusti druge da žive’ neće važiti za nas.”

“A zašto i bi?” doda Džordan.

“Odrpanko kaže da smo umobolni.”

“I da nas ne smeju dirati”, reče Klej.

“Sto znači da sam siguran, zar ne?”

Nakon toga, kao da se više nije imalo šta reći.

7.

Tom i Džordan odlučiše da krenu pravo na zapad, predu iz Nju Hempšira u Vermont i što pre ostave za sobom - i s druge strane horizonta - KEŠVAK = NE-FON. Klej reče da će im deonica 11, koja kod Kent Ponda skreće pod pravim uglom, svima biti polazna tačka.

“Mene će odvesti na sever do autoputa 160”, reče Klej, “a vi možete po njoj sve do Lakonije, u centru Nju Hempšira. Malo je zaobilazno, ali nema veze. Pa ne žurite da stignete na avion, zar ne?”

Džordan snažno protrlja oči donjim delom šake, začešlja kosu s čela Kleju već dobro poznatim pokretom koji je ukazivao na umor i rastresenost. Nedostajaće mu. Ncdostajaćc mu Džordan. A Tom još i više.

“Da je barem Alis ovde”, reče Džordan.

“Ona bi vas odgovorila.”

“Ne bi”, reče Klej. Ipak je svim srcem želeo da je Alis poživela i proživela nešto. Svim je srcem želeo da je Alis doživela mnogo toga. Ne bi se smelo umreti s petnaest godina.

“Tvoji me planovi podsećaju na četvrti čin Julija Cezara”, reče Tom. “U petom činu svi se nabodu na vlastite mačeve.” Zaobilazili su napuštena vozila (a katkad i prelazili preko njih), koja su zakrčila Jezersku ulicu. Pomoćna svetla gradske većnice polako su iščezavala iza njih. Ispred njih, ugašeni semafor u centru mesta njihao se na laganom povetarcu.

“Ne budi tako pesimističan, jebote”, reče Klej. Obećao je sebi da se neće iznervirati - neće se tako rastati s prijateljima ako je ikako moguće - ali njegova rešenost bila je na iskušenju.

“Izvini što sam preumoran za navijačko klicanje”, reče Tom i zaustavi se pored putokaza na kojem je pisalo ČVOR RT 18 KM.

“Pored toga - smem li da budem iskren? - srce me boli jer te gubim.”

“Tome, izvini.”

“Kad bih smatrao da postoji barem dvadeset posto izgleda da će tvoja priča imati srećan završetak… ma i manje, dva posto… nema veze.” Tom baterijskom lampom osvetli Džordana.

“A ti? Imaš li ti kakvih argumenata protiv ove ludosti?”

Džordan razmisli pa veoma polako odmahnu glavom.

“Upravnik mi je jednom rekao nešto”, reče on.

“Želite li da čujete šta?”

Tom lampom šaljivo otpozdravi po vojnički. Svetlost odskoči od nadstrešnice kultne bioskopske dvorane IOKA u kojoj se prikazivao novi film Toma Henksa, i apoteke pored.

“Da čujemo.”

“Rekao je da mozak može da sanja, ali da duh čezne, a srce zna šta zna.”

“Amin”, tiho će Klej.

Krenuli su na istok niz Tržnu ulicu, zapravo deo deonice 19A, i prešli ona tri kilometra. Na pola puta nestalo je pločnika i počeše farme. Nakon tri kilometra, naiđoše na još jedan ugašeni semafor i putokaz, oznaku za čvor s deonicom 11. Na raskrsnici je sedelo troje ljudi ušuškano do vrata u vreće za spavanje. Klej prepozna jednu od tih osoba čim ga je osvetilo baterijskom lampom: stariji gospodin dugog, inteligentnog lica i prosede kose svezane u konjski rep. I kačket Majami dolfinsa na glavi drugog muškarca izgledao mu je poznato. A onda Tom osvetli ženu pokraj gospodina Repatog i reče: “Vi.”

Klej nije mogao da zna ima li ona na sebi majicu s logom harli dejvidsona jer je vreća za spavanje bila navučena previsoko, ali ako je nema na sebi, onda se jedna nalazi u hrpici rančeva pokraj putokaza za deonicu 11. Kao što je i znao da je trudna. Sanjao je to dvoje u motelu Sumeći borovi, dve noći pre Alisine pogibije. Stajali su na dugačkom igralištu, na svetlosti reflektora, na onim podijumima.

Prosedi muškarac usta i pusti da mu vreća za spavanje sklizne niz telo. Bili su opremljeni i puškama, ali čovek podiže ruke u vazduh da bi pokazao da su prazne. Žena učini isto, a kad je njena vreća za spavanje skliznula na pod više nije bilo sumnje da je trudna. Muškarac s kačketom Dolfinsa bio je visoki četrdesetogodišnjak. I on podiže ruke. Njih troje stajalo je tako nekoliko sekundi na svetlosti baterijskih lampi, a onda sedokosi izvadi naočari crnih okvira iz prednjeg džepa svoje izgužvane košulje i stavi ih. Dah mu se maglio na svežem noćnom vazduhu i dizao do putokaza za deonicu 11, na kojem su strelice pokazivale zapad i sever.

“Ma vidi ti to”, reče on.

“Harvardski dekan reče da ćete verovatno naići ovuda, i evo vas. Pametna glavica, taj naš dekan, premda mrvicu premlad za taj položaj, a smatram i da bi trebalo da ode plastičnom hirurgu pod nož pre sastanka s potencijalno darežljivim donatorima.”

“Ko ste vi?” upita Klej.

“Skloni mi to svetio s lica, mladiću, i rado ću ti reći.”

Tom i Džordan spustili su svoje baterijske lampe. I Klej spusti svoju, ali jednu ruku ostavi položenu na dršku kolta Bet Nikerson.

“Ja sam Danijel Hartvik iz Haverhila u Masačusetsu”, reče sedokosi.

“Mlada dama je Deniz Link, takode iz Haverhila. Gospodin s njene desne strane je Rej Hujzenga iz Gruvlenda, susednog grada.”

“Drago mi je”, reče Rej Hujzenga. Lagano se nakloni - smešno, simpatično i nespretno. Klej skloni ruku s drške pištolja.

“Ali naša imena više nisu važna” reče Danijel Hartvik.

“Važno je ko smo, barem što se tiče telefonaca.” Ozbiljno pogleda u njih.

“Mi smo umobolni. Kao i vi.”

8.

Deniz i Rej pripremiše skroman obrok na plinskom kuvalu (“Kobasice iz konzerve nisu loše ako ih pošteno skuvate”, reče Rej) dok su razgovarali, odnosno dok je uglavnom Dcn govorio. Najpre im reče da je dva i dvadeset ujutro, te da u tri on planira ponovo da pokrene “svoju moćnu gomilicu”, da želi da prevali što veću kilometražu do svanuća, kad telefonci izmile.

“Jer oni ne izlaze noću”, reče on.

“To nam ide naruku. Posle, nakon što se dovrši njihovo programiranje, ili pred kraj reprogramiranja, možda će se kretati i noću, ali…”

“I vi se slažete da je to posredi?” upita Džordan. Prvi put nakon Alisine pogibije je živnuo. Zgrabi Dena za ruku.

“Mislite da se ponovo programiraju, kao kompjuteri čiji su hard diskovi…”

“…izbrisani, da”, reče Den, kao da je to najrazumljivija stvar na svetu.

“Jeste li vi… jeste li bili… naučnik?” upita Tom.

Den mu se nasmeši.

“Ja sam bio iz odseka za sociologiju Haverhilskog univerziteta”, reče Den.

“Ako harvardskom dekanu neko može da zagorca život, onda sam to ja.”

Den Hartvik, Deniz Link i Rej Hujzenga uništili su čak dve kolonije. Na prvu su slučajno nabasali u zadnjem dvorištu autootpada u Haverhilu, dok je njihova grupa bila šestočlana a oni pokušavali da se izvuku iz grada. To se dogodilo dva dana nakon Impulsa, kad su telefonci još bili telefonski luđaci, dok je vladao metež, a oni se ubijali međusobno jednakom učestalošću kojom su ubijali zalutale normalce na koje bi naišli. Ta prva kolonija bila je malobrojna, tek njih sedamdeset pet, a polili su ih benzinom.

“Drugi put, u Našui, upotrebili smo dinamit iz šupe na gradilištu”, reče Dcniz.

“Dotad smo već izgubili Čarlija, Ralfa i Artura. Ralf i Artur su naprosto odmaglili. A Carli - jadni Čarli doživeo je srčani napad. Rej je uspeo da poveže dinamit jer se bavio i putogradnjom.”

Rej, zguren nad kuvalo na kojem je mešao pasulj pored kobasica, podiže slobodnu ruku i mahnu.

“Nakon toga”, reče Den Hartvik, “počeli smo da nailazimo na te natpise Kešvak Ne-Fon. Zazvučalo nam je dobro, zar ne, Deni?”

“Aha” reče Deniz.

“Pikspas za mene. Išli smo na sever, baš kao i vi, a kad smo počeli da nailazimo na te natpise, krenuli smo još brže. Jedino ja nisam bila baš oduševljena tom idejom, jer sam zbog Impulsa izgubila muža. Zbog tih govnara moje dete neće poznavati oca.” Primeti da se Klej trznuo pa reče: “Oprosti. Znamo da ti je sin otišao u Kešvak.”

Klej zinu.

“O, da”, reče Den i uze tanjir kad je Rej počeo da ih deli.

“Harvardski dekan sve zna, sve vidi, ima dosijee o svima… barem želi da nas uveri u to.” Namignu Džordanu i Džordan se čak i veselo nasmeši.

“Den mi je objasnio”, reče Deniz.

“Neka teroristička grupa - ili možda samo par nadahnutih budaletina u garaži - sve je ovo pokrenula, ali nisu pretpostavili da će doći do ovoga. Telefonci samo vrše svoju ulogu u celoj šemi. Nisu bili odgovorni ni dok su bili ludi, a nisu odgovorni ni sada jer…”

“Jer su u vlasti nekakvog grupnog instinkta”, reče Tom.

“Poput seobe.”

“To jeste grupni instinkt, ali nije seoba”, reče Rej pa sede i on da jede.

“Den kaže da je reč o opstanku i mislim da je u pravu. Šta god to bilo, moramo naći mesto da se sklonimo s kiše. Shvatate?”

“Snovi su počeli nakon što smo zapalili prvu koloniju”, reče Den.

“Upečatljivi snovi. Ecce homo, insanus - jako harvardski. A nakon što smo zbombali koloniju u Našui, harvardski dekan se pojavio s petstotinjak najboljih ortaka.” Den je jeo brzo i vesto.

“I na pragu vam ostavio hrpu rastopljenih CD-plejera”, reče Klej.

“Samo su neki bili rastopljeni”, reče Deniz.

“Uglavnom nam je ostavio komadiće.” Ona se bledo nasmeši.

“Nije nam bilo žao. Muzički ukus im je katastrofalan.”

“Vi ga zovete harvardski dekan, a mi Odrpanko”, reče Tom, koji je odložio tanjir i otvorio svoju naprtnjaču. Prekopa po njoj i izvadi crtež koji je Klej napravio onog dana kad su telefonci prisilili upravnika na samoubistvo. Deniz se izbeči. Preda crtež Reju Hujzengi, koji zviznu.

Den ga uze poslednji i pogleda u Toma s više poštovanja.

“Ti si to nacrtao?”

Tom pokaza u Kleja.

“Jako si talentovan”, reče Den.

“Išao sam na kurs”, reče Klej.

“Crtao Flafija, troglavog psa iz Flarija Potera.” Okrenu se prema Tomu, koji je u naprtnjači držao i njihove karte.

“Koliko je Gajten daleko od Našue?”

“Najviše četrdeset pet kilometara.”

Klej klimnu glavom i ponovo se okrenu prema Denu Hartviku. “I je 1’ ti šta rekao? Tip u crvenoj majici s kapuljačom?”

Den pogleda u Deniz; ona okrenu glavu. Rej se ponovo posveti svom malom kuvalu - tobože da ga isključi i spakuje - i Kleju posta jasno.

“Kroz koga je govorio?”

“Kroz mene”, reče Den.

“Bilo je užasno. Jesi li i ti to doživeo?”

“Aha. To sernože sprečiti, ali ne ako želiš da znaš šta se njemu vrzma po glavi. Sta mislite, radi li to da bi pokazao koliko je moćan?”

“Verovatno”, reče Den, “ali mislim da to nije sve. Mislim da oni i ne mogu da govore. Mogu da ispuštaju glasove, i uveren sam da misle - premda ne kao nekad, bila bi užasna zabluda pripisati im ljudske misli - ali mislim da ne mogu da izgovaraju reči.”

“Još”, reče Džordan.

“Još”, potvrdi Den. Pogleda na sat pa i Klej pogleda na svoj. Već je bilo petnaest do tri.

“Rekao nam je da krenemo na sever”, reče Rej.

“Rekao nam da je Kešvak Ne-Fon. I da je odzvonilo našim akcijama spaljivanja kolonija jer oni postavljaju straže…”

“Da, videli smo ih u Ročesteru”, reče Tom.

“A videli ste i mnogo natpisa Kešvak Ne-Fon.”

Oni klimnuše glavom.

“Kao sociolog, zamislio sam se nad tim natpisima”, reče Den. “Nc nad tim kako su se pojavili - siguran sam da su se prvi pojavili uskoro nakon Impulsa, i da su ih napisali preživeli normalci koji su zaključili da bi takvo područje, nepokriveno telefonskim signalom, bilo najbolje sklonište. Sumnjivo mi je bilo to kako je ta ideja - i odgovarajući grafiti - mogla tako brzo da se proširi u katastrofalno fragmentisariom društvu u kojem su se raspali svi normalni oblici komunikacije - osim usmene predaje, naravno. Odgovor mi se učinio logičnim nakon što se uzelo u obzir da je na scenu stupio novi oblik komunikacije, dostupan samo jednoj grupi.”

“Telepatija.” Džordan skoro prošaputa tu reč.

“Oni. Telefonci. Oni žele da odemo na sever u Kešvak.” Pogleda u Kleja svojim prestrašenim očima.

“To je stvarno prolaz za klanicu, do đavola! Kleje, ne smeš tamo! Sve je to Odrpankov plan!”

Pre nego što je Klej uspeo da odgovori, Den Hartvik ponovo progovori, iskoristivši prirodno pravo svakog nastavnika: predavanje im je zadatak, upadanje u reč povlastica.

“Izvinite, ali moram ovo da ubrzam. Moramo nešto da vam pokažem - nešto što je harvardski dekan zahtevao da vam pokažemo, zapravo…”

“U snovima ili lično?” upita Tom.

“U našim snovima”, tiho će Deniz.

“Videli smo ga uživo samo jedanput nakon što smo uništili onu koloniju u Našui, a i to je bilo iz daljine.”

“Posmatra nas”, reče Rej.

“Eto šta ja mislim.” Den je sluđeno strpljivo čekao da njih dvoje prestanu da razgovaraju. Potom nastavi.

“Pristali smo na to jer nam je bilo usput…”

“Znači, idete na sever?” Ovaj put Klej njima upade u reč.

Den, još zbunjeniji, ponovo brzo pogleda na sat.

“Pogledaš li pažljivo onaj saobraćajni znak, videćeš da nudi izbor. Planiramo na zapad, ne na sever.”

“Tako je”, promrmlja Rej.

“Možda sam glup, ali nisam lud.”

“Ovo što ću vam sad pokazati jeste radi nas a ne radi njih”, reče Den.

“A kad smo već kod harvardskog dekana - odnosno Odrpanka, ako vam je tako više po volji - to što se prikazao uživo verovatno je greška. I to možda velika. On je tek neka vrsta citoplazme koju grupni um odnosno matični roj koristi kao osobu za kontakte s običnim normalcima i umobolnim normalcima poput nas. Slutim da su matični rojevi sad razasuti širom sveta, i da je svaki možda iznedrio takvu nekakvu citoplazmu. A možda i više od jedne. Ali nemojte misliti da kad razgovarate s tim svojim Odrpankom razgovarate sa stvarnim čovekom. Razgovarate s rojem.”

“Zašto nam ne pokažete šta bi on želeo da vidimo?” upita Klej. Morao je da se potrudi da zvuči mirno jer mu je u mislima tutnjalo. Jedina bistra misao bila je da još ima izgleda da spasi Džonija ako ga nađe pre nego što on stigne do Kešvaka - i toga šta se tamo događa. Razum mu je govorio da je Džoni sigurno već u Kešvaku, ali jedan drugi glas (ne sasvim nerazuman) reče mu da je nešto moglo zadržati Džonija i grupu s kojom je krenuo u Kešvak. Ili su se možda uspaničili. Moguće. A bilo je moguće i da se u TR-90 ne vrši ništa zlokobnije od najobičnijeg razvrstavanja, da telefonci samo stvaraju rezervat za normalce. Na kraju krajeva, pomisli on, sve se svodi na ono stoje Džordan rekao citirajući upravnika Ardaija: um sniva, ali duh čezne.

“Ovuda”, reče Den.

“Nije daleko.” Izvadi baterijsku lampu i pođe uz severnu deonicu 11 lampom osvetljavajući stopala.

“Izvinite me, ali je neću s vama”, reče Deniz.

“Ja sam to već videla, i jedanput mi je bilo dovoljno.”

“Mislim da je ovo smišljeno u znak pažnje prema vama”, reče Den.

“Naravno, takođe je trebalo i poručiti - našoj’i vašoj grupici - da su telefonci sad jedini moćnici i da im dugujemo poslušnost”, reče pa zaćuta.

“Stigli smo. U njegovoj snojavi, harvardski dekan se postarao da vidimo psa kako ne bismo pogrešili kuću.” Denova lampa osvetli poštanski sandučić pokraj puta na kojem je bio naslikan škotski ovčar.

“Zao mi je što Džordan to mora da vidi, ali bolje da znate s čim imate posla.” On podiže lampu. Rej osvetli svojom lampom. Zajedno osvetliše pročelje vrlo skromne drvene prizemnice koja je uredno zasela na travnjak veličine poštanske marke.

Ganera su razapeli između prozora dnevnog boravka i ulaznih vrata. Bio je nag, osim krvavih bokserica. Ekseri dovoljno veliki da bi mogli biti železnički klinovi virili su mu iz dlanova, stopala, podlaktica i kolena. Možda to i jesu klinovi, pomisli Klej. Ganeru pod nogama raskrcčio se Harold. Baš kao i Alis kad su je prvi put videli, tako je i Harold imao tragove krvi, samo što njegovi nisu nastali zbog krvarenja iz nosa. Krhotina stakla kojom se zaklao nakon što je razapeo svog trkačkog partnera još mu je svetlucala u ruci.

Oko Ganerovog vrata na omči od kanapa visio je karton na kojem su tamnim štampanim slovima bile ispisane tri reči: JUSTITIA EST COMMODATUM.

9.

“U slučaju da ne znate latinski…” zausti Den Hartvik.

“Sećam se dovoljno latinskog iz srednje škole da to razumem”, reče Tom.

“‘Pravda je zadovoljena.’ Kazna za Alis. Jer su se usudili da dirnu u jednu od nedodirljivih.”

“Tako je”, reče Den i ugasi svoju baterijsku lampu. Rej učini isto.

“A služi i kao opomena drugima. Prema tome, nisu ih oni ubili, iako su sigurno mogli.”

“Znamo”, reče Klej.

“Izvršili su odmazdu i u Gajtenu nakon što smo im mi spalili koloniju.”

“Isto su učinili u Našui”, mrko će Rej.

“Pamtiću te krike do smrti. Pravi užas. Kao i ova govnarija ovde.” On pokaza prema crnom obrisu kuće.

“Naterali su kržljavca da razapne ljudinu, a ljudinu da to mirno otrpi. A posle su naterali kržljavca da sebi preevika grkljan.”

“Kao i s upravnikom”, reče Džordan i uhvati Kleja za ruku.

“Tolika je snaga njihovih umova”, reče Rej.

“Den smatra da tome možemo delimično da zahvalimo to što su svi normalci pohrlili na sever u Kešvak - a možda smo i mi zato krenuli na sever mada smo se uveravali da to činimo samo zato da bismo vama ovo pokazali i nagovorili vas da krenete dalje s nama. Shvatate šta želim da kažem?”

Klej upita: “Je li vam Odrpanko nešto rekao za mog sina?”

“Nije, ali i da jeste, uveren sam da bi rekao da je on s ostalim normalcima, i da ćete vas dvojica pasti jedan drugom u zagrljaj u Kešvaku”, reče Den.

“Znaš, možeš da zaboraviš na one snove u kojima stojiš na podijumu dok dekan kličućoj rulji govori da si umobolnik, takav svršetak nije namenjen tebi, nema šanse. Siguran sam da si dosad već smislio sve moguće srećne završetke, a posebno onaj kako su Kešvak i ko zna koliko još telefonski mrtvih zona odnosno rezervata za normalce mesta gde će raju koju nije zgromio Impuls ostaviti na miru. Mislim da je ono što je tvoj mladi prijatelj rekao o tunelu koji vodi do klanice mnogo verovatnija verzija, ali čak i pod pretpostavkom da će normalce tamo zaista ostaviti na miru, misliš li da će telefonci oprostiti ljudima poput nas? Istrebljivačima kolonija?”

Klej na to nije imao odgovor.

U tami, Den ponovo pogleda na sat.

“Prošlo je tri”, reče on.

“Vratimo se. Deniz nas je dosad već sigurno spakovala. Kucnuo je čas da se ili raziđemo ili odlučimo da nastavimo put zajedno.”

Ali nastaviti put zajedno znači da tražite od mene da se oprostim od sina, pomisli Klej. A to nikad neće učiniti dok se ne uveri da je Džoni-Dži mrtav.

Ili promenjen.

10.

“Kako možete da se nadate da ćete nesmetano stići do zapada?” upita Klej putem do raskrsnice.

“Noći su neko vreme još možda naše, ali dani pripadaju njima, a znate za šta su kadri.”

“Gotovo sam siguran da ih možemo držati podalje od svojih glava dok smo budni”, reče Den.

“Iziskuje malo truda, ali se može. Spavaćemo u smenama, barem neko vreme. Važno je da se držimo podalje od rojeva/’

“Sto znači što brže stići u zapadni Hempšir pa dalje u Vermont”, reče Rej.

“Izbegavajući naseljena mesta.” On osvetli Deniz koja se odmarala na vrećama za spavanje.

“Spremni, mila?”

“Spremni”, reče ona.

“Ali rado bih da mi dopustite da nešto nosim.”

“Ti već nosiš svoje dete”, toplo će Rej.

“To je dovoljno. A možemo ostaviti vreće za spavanje.”

Den reče: “Zapravo, na nekim deonicama mogli bismo da se vozimo. Rej smatra da bi neki sporedni putevi mogli biti prohodni i po petnaestak kilometara. Imamo dobre karte.” On kleknu na koleno, nabaci naprtnjaču na leđa i pri tom pogleda u Kleja gorko se nasmešivši.

“Znam da nam izgledi nisu naročiti; nisam budala, ako si to pomislio. Ali uništili smo im dve kolonije, ubili ih nekoliko stotina, i ne želim da završim na nekom od onih podijuma.”

“A još nam nešto ide naruku”, reče Tom. Klej se upita shvata li Tom da je upravo počeo da sešlihta Hartviku. Verovatno shvata. On ni u kojem slučaju nije glup.

“Žele nas žive.”

“Tako je”, reče Den.

“Mogli bismo uspeti. Kleje, ovo su za njih ipak tek početni stadijumi, tek pletu svoju mrežu, i kladim se da je još puna rupa.”

“Čak se nisu ni presvukli”, reče Deniz. Klej joj se divio. Izgledala je kao da je u šestom mesecu trudnoće, možda i više, ali bila je žilava ženica. Da ju je barem Alis upoznala.

“Mogli bismo se provući” reče Den.

“Preći u Kanadu iz Vermonta ili Njujorka, možda. Petoro je bolje nego troje, ali bi šestoro bilo bolje od petoro - danju troje spava a troje stražari i rasteruje njihovu pogubnu telepatiju. Naš vlastiti mali roj. Sta kažeš?”

Klej polako odmahnu glavom.

“Ja idem za sinom.”

“Kleje, razmisli”, reče Tom.

“Molim te.”

“Pustite ga” reče Džordan.

“On je odlučio.” Zagrli Kleja.

“Nadam se da ćete ga naći” reče.

“Ali ako ga i nađete, verovatno više nećete ponovo pronaći nas.”

“Naravno da hoću” reče Klej. Poljubi Džordana u obraz, pa se odmaknu.

“Zarobiću jednog telepatu da mi posluži kao kompas. Možda Odrpanka lično.” Okrenu se Tomu i pruži mu ruku.

Tom preskoči ruku i zagrli Kleja. Poljubi ga najpre u jedan, pa u drugi obraz.

“Spasio si mi život” prošaputa Kleju u uvo. Dah mu je bio vruć i golicav. Obrazom zagreba po Klejovom.

“Dopusti da ja spasem tvoj. Pođi s nama.”

“Ne mogu, Tome. Moram to da uradim.”

Tom se odmače i pogleda u Kleja.

“Znam”, reče.

“Znam da moraš. Do đavola, nisam ja za oproštaje. Nisam mogao da se oprostim ni od svog mačka, jebote.”

11.

Klej je stajao pokraj onog saobraćajnog znaka i gledao kako se svetlost njihovih baterijskih lampi gubi u daljini. Usredsredio se na Džordanovu lampu, koja mu poslednja iščeznu iz vida. Trenutakdva stajala je usamljena na vrhu prvog brežuljka na zapadu, jedna jedina iskrica u mrkloj tami, kao da je Džordan tamo zastao, okrenuo se, i mahnuo njome. A onda ni nje više nije bilo, i nasta crna tama. Klej uzdahnu -drhtav, plačljiv zvuk - a onda podignu ranac na leđa i pođe na sever uz deonicu 11. Oko petnaest do četiri stiže do Severnog Benvika i ostavi Kent Pond iza sebe.

TELEFONSKA TOMBOLA

1.

Nije bilo razloga da se ne vrati normalnijem životu i počne da putuje danju; Klej je znao da mu telefonci neće nauditi. Bio je nedodirljiv i zapravo ga telefonci žele u Kešvaku. Problem je bio u tome što se navikao na noćni način života. Samo mi trebaju kovčeg i pelerina da se umotam u nju kad legnem, pravi sam vampir, pomisli on.

Ujutro nakon razlaza s Tomom i Džordanom zora je zarudela crvena i hladna i zatekla Kleja nadomak Springvejla. Pokraj Šumarskog muzeja nalazio se kućerak, verovatno domarov. Izgledao je udobno. Klej razvali bravu na bočnim vratima i uđe u kućicu. Oduševi se kad u kuhinji nađe peć na drva i ručnu pumpu za vodu. Bila je tu i uredna mala ostava, dobro snabdevena i neopljačkana. On proslavi to otkriće velikom zdelom pahuljica koje ubaci u mleko u prahu, zajedno s hrpom šećera i grožđicama.

U ostavi je našao i vakumirana pakovanja omleta sa slaninom, uredno poslagana na polici poput džepnih knjiga. On iskoristi jedno a ostatak potrpa u ranac. Omlet je bio ukusniji nego što je očekivao, i nakon što je legao u zadnju spavaću sobu, Klej zaspa gotovo istog trenutka.

2.

S obe strane autoputa nizali su se dugački šatori.

To nije bila deonica 11 koja prolazi pokraj farmi, gradića i otvorenih polja, a svakih dvadesetak kilometara i pokraj radnji s namirnicama i benzinskom pumpom ispred, već autoput negde bogu iza nogu. Duboke šume bile su sve do jaraka uz put. Ljudi su stajali u dugačkim redovima s obe strane bele crte.

Levo i desno, objavljivao je razglas. Levo i desno, formirajte dva reda.

Glas je zvučao pomalo poput pojačanog glasa voditelja tombole na sajmu u Akronu, ali kad se Klej približio, hodajući po beloj liniji, shvati da je taj razglas u njegovoj glavi. Bio je to Odrpankov glas. Samo što je Odrpanko bio tek - kako ga je ono Den nazvao? - citoplazma. A ono što je Klej čuo bio je glas roja.

Levo i desno, dva reda, tako je. Tako valja.

Gde sam? Zašto niko ne gleda u mene, kaže: “Hej, ortak, nema guranja, stani u red”?

Niže od njega, dva reda skretala su svaki na svoju stranu poput odvajanja s autoputa, jedan u šator s leve strane autoputa, a drugi u šator na desnoj strani. Šatori su bili oni dugački kakve ugostitelji postavljaju da bi zaštitili od vrućine švedske stolove na otvorenom. Klej primeti da se na ulazu u šatore redovi razbijaju na desetak kraćih. Ljudi su izgledali poput obožavatelja koji čekaju da im neko otcepi kupon ulaznice kako bi mogli da uđu u koncertnu dvoranu.

Nasred puta, na mestu gde se dvored račvao levo i desno, stajao je Odrpanko lično, još u svojoj olinjaloj crvenoj majici s kapuljačom.

Levo i desno, dame i gospodo. Ne pomerajući usne. Telepatija je bila pojačana do daske, udruženim snagama roja. Idemo. Svi će moći da nazovu voljenu osobu pre ulaska u nefon zonu.

Klej se strese od toga, ali bio je to šok poznatog - poput završetka dobrog vica koji si prvi put čuo pre deset ili dvadeset godina.

“Gde je ovo?” upita on Odrpanka.

“Šta to radite? Koji se đavo ovde događa?”

Ali ga Odrpanko i ne pogleda. Klej je, naravno, znao i zašto. Ovo se sve događa na ulazu deonice 160 u Kešvak, i Klej je tamo u snu. A povodom toga šta se događa…

To je telefonska tombola, pomisli on. Ovo je telefonska tombola, a igra se u tim šatorima.

Samo živo, dame i gospodo, Odrpanko poruči telepatijom. Još su samo dva sata do zalaska sunca, a želimo da vas obradimo što više pre odlaska na počinak.

Obraditi.

Je li ovo stvarno san?

Klej pođe uz red koji je vijugao prema šatorupaviljonu levo od puta. Znao je šta će videti pre nego što je to ugledao. Na početku svakog kraćeg reda stajao je jedan telefonac, ti vrsni poznavatelji Lorensa Velka, Dina Martina i Debi Bun. Kad bi se osoba našla na početku reda, razvodnik - u prljavoj odeći, često i unakaženiji od Odrpanka borbom za opstanak poslednjih jedanaest dana - pružio bi joj mobilni telefon.

Klej je gledao kako osoba na čelu reda uzima ponuđeni telefon, ukucava tri broja, pa ga željno prinosi uvetu.

“Halo?” reče.

“Halo, mama? Mama? Čuješ li m…” A potom začuti. Oči joj poprime prazan izgled, a lice omlitavi. Telefon joj malo sklizne niz uvo. Koordinator - najprimerenija reč koje je Klej mogao da se seti - uzme mobilni telefon, gurne osobu da je pokrene i da znak sledećoj u redu da priđe bliže.

Levo i desno, izvikivao je Odrpanko. Samo napred. . Čovek koji je minut ranije pokušavao da nazove majku izađe olovnih nogu na drugoj strani paviljona. Tamo Klej ugleda još stotine ljudi kako mile unaokolo. Katkad bi se neko nekome našao na putu i oni bi se mlitavo išamarali. Ali ništa slično nasilju s početka. Jer…

Jer je signal izmenjen.

Levo i desno, dame i gospodo, idemo, moramo mnogo da vas obradimo pre mraka.

Klej ugleda Džonija. Imao je na sebi farmerke, kačket juniorske bejzbol lige, i svoju omiljenu majicu Red soksa s brojem i imenom Tima Vejkfilda na leđima. Upravo se našao na čelu reda dva šatora od mesta na kojem se nalazio Klej.

Klej potrča prema njemu, ali mu je ispočetka put bio blokiran.

“Sklanjajte mi se s puta!” povika, ali čovek koji mu se isprečio na putu, a koji se nervozno premeštao s noge na nogu kao da mu se piša, nije ga naravno čuo. Ovo je san, a osim toga, Klej je normalac i nema telepatskih sposobnosti.

On jurnu između vrpoljećeg muškarca i žene iza njega. Progura se i kroz drugi red, previše koncentrisan na to da stigne do Džonija da bi znao jesu li ljudi koje odgurava telesni ili nisu. Stigao je do Džonija upravo u trenutku kad mu je neka žena - on užasnut shvati da je to snaja gospodina Skotonija, još trudna, ali bez jednog oka - pružila motorolin mobilni telefon.

Nazovi 911, reče ona ne pomerivši usne. Svi pozivi idu preko 911.

“Ne, Džoni, nemoj1.” dreknu Klej i posegnu za telefonom upravo u trenutku kad je Džoni-Dži počeo da ukucava pomenute tri cifre, broj koji su ga odavno naučili da nazove ako se ikad nađe u nevolji.

“Ne čini to!”

Džoni se okrenu ulevo, kao da se skriva od pogleda onog preostalog tupog zurećeg oka njegove trudne koordinatorke. Klej verovatno ionako ne bi uspeo da zaustavi Džonija. Jer ovo je ipak samo san.

Džoni ukuca cifre (nije potrebno mnogo vremena da se ukucaju tri cifre), pritisnu tipku POZOVI i prisloni telefon na uvo.

“Halo? Tata? Tata, čuješ li me? Ako me čuješ, molim te dođi po m…” Budući da je stajao okrenut, Klej je video samo jedno Džonijevo oko, ali i jedno je bilo dovoljno kad gledaš kako se u nekome gasi svetlost razuma. Džoniju klonuše ramena. Telefon mu skliznu niz uvo. Snaja gospodina Skotonija mu prljavom rukom istrgnu telefon, pa ga hladno gurnu u potiljak da ga otpremi u Kešvak, zajedno s ostalima koji su ovde došli da nađu sigurnost. Dade znak sledećoj osobi u redu da pristupi i nazove.

Levo i desno, formirajte dva reda, grmeo je Odrpanko u Klejovoj glavi, i on se probudi vrisnuvši Džonijevo ime u domarevoj kućici na svetlosti kasnog popodneva koja se slivala kroz prozore.

3.

U ponoć, Klej stiže do gradića zvanog Severni Šepli. Dotad je opaka hladna kiša već prerasla u ono što je Šeron zvala “igličastom kišom”. Kad je začuo zvuk motora, on siđe s autoputa (još dobre stare deonice 11, ovde nije bilo autoputa iz snova) na parking ispred radnje 7-Eleven. Kad su se pomolili farovi i pretvorili kišicu u srebrne crte, Klej shvati da je to par sprintera koji voze uporedo, zapravo se utrkuju u tami. Ludost. Klej se skloni iza benzinske pumpe. Nije se skrivao, ali se nije ni trudio da bude viđen. Gledao ih je kako su prozujali pokraj njega poput prikaza iz sveta kakav je nekad bio, podižući tanke lepeze vode. Jedan od trkača vozio se u nečemu sličnom oldtajmerskoj korveti, mada je bilo nemoguće tačno reći jer je jedina svetlost dopirala od umirućeg pomoćnog svetla na uglu radnje. Trkači projuriše ispod celog sistema nadzora saobraćaja Severnog Šeplija (ugašeni žmigajući narandžasti semafor); na trenutak su bili neonske trešnje u tami, a onda ih više nije bilo.

Klej ponovo pomisli: Ludost. A nakon što se vratio na put: Gle ko se javlja.

Istina. Jer njegov san o telefonskoj tomboli nije bio san, odnosno, ne sasvim. Bio je siguran u to. Telefonci su se služili svojim sve većim telepatskim sposobnostima za praćenje što većeg broja ubica kolonija. U tome je bilo logike. Mogli bi imati problema s grupama poput one Dena Hartvika, grupama koje pokušavaju da se bore protiv njih, ali sumnja da im on predstavlja problemvJer telepatija neobično podseća na telefon - čini se da je dvosmerna. Što njega čini… čime? Duhom u aparatu? Tako nekako. Oni posmatraju njega, ali i on posmatra njih. Barem dok spava. U snovima.

Nalaze li se na ulazu u Kešvak zaista šatori pred kojima u redu čekaju normalci da im se ispere mozak? Klej je smatrao da je tako, i u Kešvaku i u mestima poput Kešvaka širom SAD-a i sveta. Posla je sve manje, ali kontrolne tačke - tačke promene - možda su još tamo.

Telefonci se služe grupnom telepatijom da namame normalce. Namame ih snovima. Jesu li telefonci zbog toga lukavi, proračunati? Ne, osim ako se i pauk ne proglasi lukavim jer ume da isplete mrežu, ili aligator jer može da se pritaji u vodi i izgleda poput klade. Hodajući uz deonicu 11 prema deonici 160, drumu koji će ga odvesti do Kešvaka, Klej zaključi da telepatski signal koji su telefonci odaslali poput tihe pesme (ili impulsa) sirena mora da sadrži najmanje tri zasebne poruke.

Dođite, i bićete sigurni - vaša borba za opstanak može da prestane.

Dođite, i bićete s drugim ljudima vaše sorte, na svom terenu.

Dođite, i moći ćete da razgovarate s najdražima.

Dođite. Da. Sve se svodi na to. A nakon što dođete dovoljno blizu, više nema opcija. Vama ovladaju telepatija i san o sigurnosti. Stanete u red. Slušate kako vam Odrpanko govori da ne zastajkujete, svi će dobiti priliku da nazovu neku voljenu osobu, ali moramo vas mnogo obraditi pre zalaska sunca i do daske odvrnuti Bet Midler koja peva “Vetar u mojim jedrima”.

A kako mogu to i dalje da čine, iako je struje nestalo, gradovi su spaljeni, a civilizacija ogrezla u krvi do kolena? Kako im uspeva da nadomeste milione telefonaca izgubljenih u početnim porođajnim mukama, i posle u uništenju kolonija? Mogu, jer Impuls još traje. Negde - u toj odmetničkoj laboratoriji ili ludakovoj garaži - neki uređaj još radi na baterije, neki modem još odašilje svoj pišteći, suludi signal. Šalje ga satelitima koji obleću zemaljsku kuglu ili mikrotalasnim tornjevima koji ga ščepaju poput čeličnog pojasa. A koji broj nazvati i biti siguran da ćeš dobiti vezu, čak i ako je glas koji će se javiti samo telefonska sekretarica na baterije?

911, naravno.

Što se gotovo sigurno dogodilo Džoniju. Znao je to. Već je zakasnio.

Pa zašto onda uporno pešači na sever kroz tamu, po dosadnoj sitnoj’kiši? Nedaleko ispred njega je Njufild, i tamo će skrenuti s deonice 11 na deonicu 160, na kojoj će njegovim danima čitanja putokaza (i ostalog) doći kraj, pa zašto?

Ali znao je zašto, kao što je i znao da taj tresak u daljini i kratki, jedva čujni pisak sirene znači da se jedan od onih sprintera slupao. Nastavljao je da hoda zbog one poruke na zaštitnim vratima, koja se za njih držala samo zahvaljujući pola centimetra selotejpa, i koju je u zadnji čas spasao jer se ostatak već odlepio. Nastavlja put zbog one druge poruke koju je našao na oglasnoj ploči u gradskoj većnici Kent Ponda, napola skrivenu ispod optimistične poruke Iris Nolan njenoj sestri. Njegov sin je u obe poruke napisao isto, velikim slovima: MOLIM TE DOÐI PO MENE.

Ako je zakasnio da spase Džonija, možda nije zakasnio da ga vidi i kaže mu da je pokušao. Možda će uspeti dovoljno dugo ostati pri zdravoj pameti da to učini makar ga prisilili da se posluži nekim od njihovih mobilnih telefona.

A što se tiče onih podijuma i hiljade gledalaca…

“U Kešvaku nema stadiona”, reče on.

U glavi mu Džordan došapnu: To je virtuelni stadion.

Klej odagna tu misao. Doslovno je progna. Već je doneo odluku. To je ludost, naravno, ali svet je sad lud, pa se savršeno u njega uklapa.

4.

U petnaest do tri tog jutra, ranjavih nogu i mokar uprkos vatrici koju je pripalio u domarevoj kućici u Springvejlu, Klej stiže do raskrsnice deonica 11 i 160. Na raskrsnici se dogodio masovni lančani sudar, a korveta koja je projurila pokraj njega u Severnom Sepliju sad je bila jedna od učesnica. Vozač je visio kroz užasno smrskani i zgnječeni prozor na Ievoj strani. Glava mu je visila a ruke se klatile. Klej pokuša da mu podigne glavu da vidi je li živ, ali gornji deo vozačevog tela pade na drum i za sobom povuče utrobu i creva. Kleju pozli i on se otetura do telefonskog stuba, položi svoje odjednom vruće čelo na drveni stub i povrati sve što je imao u želucu.

Na drugoj strani raskrsnice, gde se 160-ica odvajala za sever, nalazila se pogranična radnja Njufild. Natpis u izlogu obećavao je SLATKIŠE DOMAĆI SIRUP INDIJANSKE RUKOTVORINE ‘SUVENIRE’. Radnja je izgledala demolirano i opljačkano, ali pružala je sklonište od kiše i bila dalje od slučajnog, neočekivanog užasa na koji je netom nabasao. Klej uđe u radnju i sede spuštene glave da ga prođe vrtoglavica. I u radnji je bilo leševa, osećao je njihov miris, ali neko je ceradom pokrio sve leševe osim dva, a ta dva nepokrivena leša barem nisu bila u komadima. Frižider s pivom bio je razbijen i prazan, a onaj za kokakolu samo razbijen. Klej uze jednu bočicu i ispi ju dugim, polaganim gutljajima, sa pauzama za podrigivanje. Nakon nekog vremena bilo mu je malo bolje.

Očajnički su mu nedostajali prijatelji. Onaj nesrećnik tamo i osoba s kojom se trkao bili su jedini sprinteri koje je video cele noći, a nije sreo nijednu izbegličku grupu. Noć je proveo u društvu svojih misli. Možda pešaka nema zbog kiše, ili možda sad pešače i danju. Nema razloga da to ne čine, ako su telefonci prešli s ubijanja na preobraćivanje.

Klej shvati da noćas nije čuo ono što je Alis zvala muzikom roja. Možda su svi rojevi južno odavde, osim najvećeg (pretpostavljao je da je veliki), zaduženog za kešvačku Preobraćeničku masovku. Kleju je bilo svejedno; mada je sam, ipak mu je odmor od pesama kao što su “Nadam se da plešete” i “Muzička tema iz Letovališta” dar s neba.

Odluči da pešači još najviše sat vremena, a onda će naći brlog u koji će se zavući. Ova hladna kiša ga ubija. Ode iz radnje Njufild, čvrsto odlučivši da ne pogleda u slupanu korvetu ili kišom natopljene ljudske ostatke pokraj nje.

5.

Pešačio je skoro do svanuća, delom zato što je kiša popustila, ali uglavnom zato što duž deonice 160 nije bilo mnogo mesta pogodnih za sklonište, samo šume. A onda, oko pola pet, on prođe pokraj mecima izrešetanog natpisa ULAZITE U GARLIVIL, NEURBANIZOVANO NASELJE. Nakon desetak minuta on prođe pokraj razloga postojanja Garlivila, kakvogtakvog: kamenoloma Garlivil, ogromne jame s nekoliko kranova, kipera i garaža u podnožju svojih izrovanih granitnih stena. Klej je nakratko razmišljao o tome da prenoći u jednoj od alatnica, no odluči da nađe nešto bolje, pa pođe dalje. Još nije video nijednog putnika niti čuo muziku roja, makar iz daljine. Mogao bi baš biti posiednji čovek na zemlji.

Ali nije bio. Desetak minuta nakon prolaska pokraj kamenoloma, on se pope na vrh uzbrdice i u podnožju ugleda zaselak. Prva zgrada u nizu bila je Vatrogasni dom (NE ZABORAVITE DA DATE KRV ZA NOĆ VESTICA pisalo je na oglasnoj ploči ispred Doma; kao da niko severno od Springvejla ne zna pravopis). Dva telefonca stajala su na parkingu, licem u lice, ispred stare i oronule vatrogasne cisterne koja je možda bila nova u vreme završetka Korejskog rata.

Oni se polako okrenuše prema Kleju kad ih je osvetlio baterijskom lampom, ali se tad ponovo okrenuše jedan drugom. Jedan je imao oko dvadeset pet godina, a drugi možda dvostruko više. Nije bilo sumnje da su telefonci. Odeća im je bila prljava i dronjava, lica rasečena i izgrebana. Mlađem muškarcu ruka kao da je bila teško opečena ćelom dužinom. Levo oko starijeg muškarca svetlucalo je duboko iz nabora jako natečenog i verovatno zagnojenog mesa. Ali najvažnije nije bilo to kako su njih dvojica izgledali nego ono što je Klej osetio u sebi: istu onu čudnu zagušljivost koju su on i Tom osetili u kancelariji gajtenskog Citga gde su ušli da uzmu ključeve za one cisterne za prevoz propana. Osećaj nekakve ugašene sile.

A pored toga, bila je i noć. Zbog teškog naoblačenja zora je bila tek glasina. Sta ovi rade budni noću?

Klej ugasi lampu, isuče Betinu 45-icu, i pričeka da vidi hoće li se nešto dogoditi. Nekoliko trenutaka mislio je da neće, da će ta neobična zagušljivost, osećaj da je nešto na ivici da se dogodi, biti sve. No potom začu kreštavo zavijanje, gotovo kao da neko vibrira oštricom testere između dlanova. Klej podignu pogled i primeti da električni vodovi koji su prolazili ispred vatrogasnog doma brzo podrhtavaju, skoro prebrzo za oko.

“Odlazi!” To je rekao onaj mlađi. Kao da je tu reč iščupao teškom mukom. Klej se izbeči i skoči. Da mu se prst nalazio na okidaču, gotovo sigurno bi ga povukao- To nije bilo^lu i Iiin, to je bila prava reč. Učinilo mu se da ju je začuo i u glavi, mada jedva čujno. Tek umirući odjek.

“TU… Idi!” odgovori stariji. Imao je na sebi vrećaste bermude s ogromnom smeđom flekom na turu. Blato ili govno. Izgovorio je te reči jednako teško, ali ovaj put Klej nije začuo odjek u svojoj glavi. Paradoksalno, ali zbog toga je bio sigurniji da je čuo onog prvog.

Potpuno su zaboravili na njega. U to je bio siguran.

“Moje!” reče mladi čovek, teškom mukom i ovaj put. Doslovno kao da čupa reči. Celo telo kao da mu se zgrčilo od napora. Iza njega, nekoliko prozorčića na vratima garaže Vatrogasnog doma rasprsnu se prema napolje.

Zavlada tajac. Klej je gledao, preneražen. Prvi put nakon Kent Ponda nije mislio na Džonija. Stariji muškarac kao da je mahnito razmišljao, mučio se. Pokušava da se izrazi kao što se izražavao pre nego što ga je Impuls lišio govora, pomisli Klej.

Na krovu Vatrogasnog doma, zapravo samo bombastično nazvane garaže, sirena se oglasi kratkim VUP, kao da je nekakav fantomski električni naboj prošao kroz nju. Svetla na onom prastarom vatrogasnom vozilu - prednja i crvena žmigajuća - nakratko se upališe i osvetliše onu dvojicu.

“Kurac! Kažeš ti!” izgura stariji čovek. Ispljunu te reči kao komad mesa koji ga je gušio.

“Mojmijon!” gotovo vrisnu mlađi muškarac, a u Klejovoj glavi taj isti glas prošaputa Moj kamion. Logično. Umesto čokoladica, ova dvojica su se otimala za staro vatrogasno vozilo. Samo što se ovo događa noću - istina, na izmaku noći, ali je još potpuni mrak - i oni samo što ne govore. Zapravo i govore.

No činilo se da je s razgovorom bilo svršeno. Mlađi muškarac spusti glavu, zaleti se i grunu starijeg u grudi. Ovaj se opruzi po zemlji. Mlađi se saplete o njegove noge i pade na kolena.

“Ðavo.” reče.

“Jebeš!” povika drugi. Klej je jako dobro čuo tu reč. Ne možeš a da ne čuješ jebeš.

Oni se ponovo osoviše na noge i stadoše oko pet metara jedan od drugog. Klej je osećao njihovu mržnju. Zavukla mu se u glavu, gurala mu duplje, pokušavala da izađe.

Mlađi čovek reče: “To… mojmijon!” A u Klejovoj glavi daleki mladićev glas prošaputa: To je moj kamion!

Stariji muškarac duboko udahnu. Trzavo podignu jednu ošugavelu ruku. Potom pokaza mladiću srednji prst.

“Sedi. Na ovo!” reče potpuno razgovetno.

Sad su obojica savili glave i zaleteli se jedan u drugog. Glave im se sudariše potmulim praskom od kojeg Klej trepnu. Ovaj put rasprsli su se svi prozori na garaži. Sirena na krovu ispusti dug ratni poklič pre nego što je umukla. Fluorescentna svetla u zgradi su se upalila i svetlela možda i tri sekunde od naboja umobolničkog elektriciteta. Nakratko zasvira i muzika: Britni Spirs zapeva “Oops!… I did it again”. Dve električne žice pukoše uz žitki vibrato i padoše skoro ispred Kleja, koji žurno odskoči. Verovatno nisu pod nabojem, ne bi smele da budu pod nabojem, ali…

Stariji čovek je pao na kolena. Krv mu se slivala niz obe strane glave.

“Moj kamion!” reče on besprekorno razgovetno a tad se prevali potrbuške.

Mladić se okrenu prema Kleju, kao da želi da ga učim svedkom svoje pobede. Iz raščupane i masne kose tekla mu je krv, slivala se između očiju, pa u dvostrukom mlazu oko nosa i na kraju preko njegovih usta. Klej shvati da mladićev pogled nije prazan, već bezuman. Shvativši odmah, potpuno i neporecivo - da ako se ciklus ovako razvija, njegovom sinu nema spasa.

“Mojmijon!” vrisnu mladić. “Mojmijon, niniiniiiniiiii” kao sirena gasnog vozila nakratko zapišta, kao u znak povlađivanja.

Klej ga upuca, pa vrati 45-icu u futrolu. Do kurca, pomisli on, samo me jedanput mogu staviti na pijedastal! Jako je drhtao. A kad je provalio u jedini motel u daljem delu gradića, dugo nije mogao da zaspi. Umesto odrpanka u snovima ga je posećivao njegov sin, prljavo dete praznog pogleda koje je odgovorilo: “Idi đavo, mojmijon” kad ga je Klej pozvao.

6.

Probudio se iz tog sna mnogo pre mraka, ali je sa spavanjem bilo svršeno i on odluči da krene dalje. A kada izađe iz Garlivila - onih nekoliko kuća koje čine Garlivil - dalje će da vozi. Nema razloga da to ne učini; deonica 160 izgledala je sad potpuno prohodna i verovatno je takva od onog gadnog lančanog sudara na raskrsnici s deonice 11, samo što pre to nije primetio po mraku i kiši.

Odrpanko i njegovi prijatelji raskrčili su put, pomisli on. Naravno da jesu, pa ovo je prolaz za stoku, jebote. Za mene je to verovatno prolaz do klanice jer sam ja lanjski sneg. Rado bi na mene udarili žig PLAĆENO i arhivirali me što pre. Šteta za Toma, Džordana i ono troje. Pitam se jesu li našli dovoljno sporednih puteva koji su ih odveli do centralnog dela Nju Hempšira…

Stigao je na vrh uzbrdice i misao mu se naprasno prekinu. Nasred druma u podnožju uzbrdice stajao je mali žuti školski autobus kojem je sa strane pisalo ŠKOLSKI OKRUG MEJN 38 NJUFILD. Na njega su stajali naslonjeni muškarac i dečak. Muškarac je dečaka obgrlio oko ramena u ležernoj pozi prijateljstva koju bi Klej prepoznao i iz svemira. Dok je Klej stajao skamenjen, ne verujući očima, jedan drugi muškarac zaobiđe oblu njušku autobusa. Imao je dugu sedu kosu svezanu u konjski rep. Za njim dođe trudnica u majici, tamnoplavoj umesto one crne s logom harli dejvidsona, ali je to ipak bila Deniz.

Džordan ugleda Kleja i pozva ga. Izvuče se ispod Tomove ruke i potrča. Klej potrča prema njemu. Sreli su se tridesetak metara od autobusa.

“Klejel” povika Džordan, histeričan od radosti.

“To si stvarno ti!”

“Jesam”, potvrdi Klej. Podignu Džordana u vazduh pa ga poljubi. Džordan nije Džoni, ali je Džordan sasvim pristojna zamena. Klej ga zagrli, pa ga spusti na zemlju i zagleda se u njegovo izmučeno lice, a ne promakoše mu ni smeđi podočnjaci umora ispod Džordanovih očiju.

“Kako ste, zaboga, stigli ovde?”

Džordanovo lice se smrači.

“Nismo mogli… odnosno samo smo sanjali…”

Tom se došeta do njih. Ponovo se ne obazre na Klejovu pruženu ruku već ga zagrli.

“Kako si, Van Gog?” upita.

“Dobro. Lud sam od sreće što vas vidim, ali ne shvatam…” Tom mu se nasmeši, umorno i milo - bela zastava smeška.

“Ono što kompjuterski frik pokušava da ti kaže jeste da na kraju nismo imali izbora. Siđi do našeg žutog minibusa. Rej kaže da možemo stići u Kešvak do zalaska sunca ako put ostane prohodan - a siguran sam da hoće - čak i da vozimo pedeset na sat. Jesi li čitao Prokletstvo kuće na brdu?”

Klej zbunjeno odmahnu glavom.

“Gledao sam film.”

“U njoj ima jedna rečenica koja mi se nameće u sadašnjoj situaciji - ‘Putovanja se završavaju susretom voljenih.’ Gini se da bih ipak mogao da upoznam tvog klinca.”

Siđoše do autobusa. Den Hartvik ponudi Kleju limenu kutijicu mentol bombona ne sasvim mirnom rukom. I on je izgledao izmučeno, baš kao Džordan i Tom. Klej, koji se osećao kao da sanja, uze jednu. Bez obzira na smak sveta, ukus im je bio neobično jak.

“Zdravo”, reče Rej za upravljačem autobusa. Kačket Dolfinsa podigao je visoko na čelo, a u jednoj ruci mu je tinjala cigareta. Izgledao je bledo i umorno. Gledao je kroz vetrobran, a ne u Kleja.

“Hej, Reje, došao ti je ortak Klej”, reče Klej.

Rej se nakratko nasmeši.

“Mislio sam da mi kadtad ne gine ta rima.”

“Rekao bih ti da mi je drago što te vidim, ali s obzirom na okolnosti nisam siguran da bi to želeo da čuješ.”

Još zagledan kroz vetrobran, Rej odgovori: “Tamo je neko koga ti definitivno neće biti drago što vidiš.”

Klej pogleda. Svi pogledaše. Oko pola kilometra severnije, deonica 160 se ponovo uzdizala. Na vrhu te uzbrdice, u majici s kapuljačom i s natpisom HARVARD, koja je sad bila još prljavija, ali ipak se sijala na pozadini sivog popodnevnog neba, stajao je Odrpanko, okružen s pedesetak telefonaca i gledao u društvo kod školskog busa. Primeti da ga oni gledaju. Podiže ruku pa im mahnu dvaput, levodesno, poput čoveka koji briše vetrobran. Tad se okrenu i ode, a njegova svita (njegovo rojstvo, pomisli Klej) poslaga mu se s obe strane u obliku nepravilnog slova V. Uskoro se izgubiše iz vida.

CRV

1.

Zaustavili su se na odmorištu malo niz put. Niko nije bio posebno gladan, ali se tako Kleju pružila prilika da postavi svoja pitanja. Rej nije jeo; samo je sedeo na ivici kamenog roštilja niz vetar, pušio i osluškivao. Nije se ni u jednom trenutku uključio u razgovor. Kleju je izgledao potpuno skrhano.

“Mi mislimo da smo se ovde zaustavili”, reče Den i pokaza malo odmorište i njegovu borduru jelki i listopadnog drveća jesenje palete lišća, žuboreći potočić i planinarsku stazu na početku koje je stajao natpis KRENETE LI OVOM STAZOM PONESITE KARTU! “Verovatno smo se zaista i zaustavili ovde jer…” Pogleda u Džordana.

“Džordane, da li bi ti rekao da smo se zaustavili ovde? Ti, čini se, najjasnije zapažaš.”

“Da”, kao iz topa će Džordan.

“Ovo je stvarno.”

“Aha”, reče Rej ne podigavši pogled.

“Ovde smo, stvarno.” On pljesnu dlanom po kamenu roštilja i njegova burma tiho zaškripa.

“Ovo je stvarno. Ponovo smo zajedno, baš kako su oni želeli.”

“Ne razumem”, reče Klej.

“Ni mi, sasvim”, reče Den.

“Mnogo su jači nego što bih ikad pomislio”, reče Tom.

“Toliko mi je jasno.” Skide naočari i obrisa ih o košulju umornim, rastresenim pokretom. Izgledao je deset godina starije od čoveka kojeg je Klej upoznao u Bostonu.

“A još su nas i izmanipulisali mislima. I to svojski. Nismo imali nikakvih izgleda.”

“Izgledate izmoždeno, svi odreda”, odgovori Klej.

Deniz se nasmeja.

“Ma nije valjda? E pa, namučili smo se za to. Nakon razlaza s tobom, krenuli smo na zapad po deonici 11. Hodali smo dok nije zarudelo na istoku. Uskočiti u auto nije baš imalo smisla jer je put bio u haosu. Možda nekih pola kilometra čistog prostora a onda…”

“Grebeni, znam”, reče Klej.

“Rej je rekao da će situacija biti bolja zapadno od petlje Spalding, ali odlučili smo da provedemo dan u Motelu sumraka.”

“Čuo sam za njega”, reče Klej.

“Na ivici šume Von. U mojem delu sveta prilično je na zlom glasu.”

“Je li? Ako ti kažeš.” Deniz slegnu ramenima.

“Dakle, stignemo tamo a mali - Džordan - kaže: ‘Napraviću vam najobilniji doručak koji ste u životu jeli.’ A mi kažemo samo ti sanjaj, klinjo - što je bilo pomalo komično jer je to na neki način i bio san - ali u motelu je bilo struje, pa nam je Džordan zaista i pripremi doručak. Svi smo mu pomogli. Bio je to i božični doručak. Tačno prepričavam?”

Den, Tom i Džordan potvrdiše. Rej, koji je sedeo na roštilju, samo pripali novu cigaretu.

Prema Denizinim recima, doručkovali su u motelskom restoranu, što zaprepasti Kleja jer je bio siguran da taj motel nema restoran; bio je to tipični motel u kojem je diskrecija bila zagarantovana, kakvim je bila načičkana državna granica između Mejna i Nju Hempšira. Pričalo se da su jedini sadržaji bili hladni tuševi i vrući TV pornići u sobičcima veličine kutije šibica.

Denizina priča postajala je sve čudnija. U motelu se nalazio džuboks, ali bez Lorensa Velka i Debi Bun: bio je krcat žestokim stvarima (medu kojima je bila i pesma “Hot stuff” Done Samer), pa umesto da odmah odu na spavanje plesali su - neumorno - dvatri sata. Ni onda nisu otišli na spavanje nego su se ponovo preždrali; ovaj put je Deniz stavila kuvarsku kapu. Nakon toga - najzad - svalili su se u krevet.

“I sanjali smo da pešačimo”, reče Den. Reče to uznemirujućom slomljenom ogorčenošću. To nije bio isti čovek kojeg je Klej upoznao pre dve noći, onaj koji je rekao Gotovo sam siguran da ih možemo držati podalje od naših glava dok smo budni i Moglo bi nam to uspeti, ovo je tek početna faza za njih. Sad se retko smejao, i to neveselo.

“A naravno da smo to sanjali jer smo zaista pešačili. Celi smo taj dan prepešačili.”

“Ne baš celi dan”, reče Tom.

“Ja sam sanjao da vozim…”

“Da, ti si se vozio”, tiho će Džordan.

“Samo oko sat vremena, ali si se vozio. To je bilo dok smo istovremeno sanjali da spavamo u onom motelu. Sumraka. I ja sam sanjao da se vozim. San u snu. Samo što je taj deo bio stvaran.”

“Vidiš?” reče Tom smešeći se Kleju i promrsi Džordanovu gustu čupu od kose.

“Na nekom nivou Džordan je to stalno znao.”

“Virtuelna stvarnost”, reče Džordan.

“I ništa više. Maltene kao da si u nekoj videoigrici. I to ne nekoj naročito kvalitetnoj.” On pogleda na sever, u smeru u kojem je Odrpanko iščezao. U smeru Kešvaka.

“Postaće bolja ako se i njihov dizajn popravi.”

“A bagra ne može ništa nakon što padne mrak”, reče Rej.

“Moraju da pajke.”

“A na kraju dana smo i mi otišli da pajkimo”, reče Den. “A to im je i bio plan. Da nas tako iscrpe da više ne znamo šta se događa i nakon što padne mrak a oni izgube nadzor nad nama. Danju je harvardski dekan uvek bio u blizini, zajedno s poprilično brojnim rojem, i isijavali su to svoje mentalno magnetsko polje, stvarali Džordanovu virtuelnu stvarnost.”

“Sigurno je bilo tako”, reče Deniz.

“Aha.”

Sve se to događalo, izračuna Klej, dok je on spavao u domarevoj kućici.

“Izmoriti nas nije bio njihov jedini cilj”, reče Tom.

“Čak ni usmeriti nas ponovo na sever. Zeleli su i da se mi svi ponovo okupimo.”

Njih petoro stiglo je do ruiniranog motela na deonici 47, onoj u Mejnu, malo južnije od Grejt Vorksa. Osećaj dislociranosti, reče Tom, beše ogroman. Situaciju nije olakšao ni zvuk rojeve muzike koji je dopirao iz poprilične blizine. Svi su slutili šta se sigurno dogodilo, ali je Džordan to artikulisao, kao što je Džordan i ukazao na očigledno: njihov pokušaj bega nije uspeo. Da, verovatno bi mogli da se iskradu iz motela u kojem su se zatekli i ponovo krenu na zapad, ali koliko bi daleko stigli ovaj put? Na ivici su snaga. Još i gore, obeshrabreni su.

Džordan je spomenuo i mogućnost da su telefonci možda angažovali nekoliko špijunanormalaca da prate njihovo noćno kretanje.

“Najeli smo se”, reče Deniz, “jer osim što smo padali s nogu od umora, bili smo i gladni kao vukovi. A onda smo otišli na spavanje, ovaj put stvarno, i spavali do ujutru.”

“Ja sam prvi ustao”, reče Tom.

“Odrpanko je stajao u dvorištu. Lagano mi se naklonio i mahnuo rukom prema putu.” Klej se dobro sećao te kretnje. Put je vaš. Slobodno krenite.

“Pretpostavljam da sam mogao da ga ubijem - imao sam gospodina Brzopuca - ali kakve koristi od toga?”

Klej odmahnu glavom. Nikakve.

Ponovo su pošli na put, najpre po deonici 47, a onda, reče Tom, osetiše kako ih neko mislima gurka na neoznačeni šumski drum koji je naizgled vijugao na jugoistok.

“Jutros nije bilo vizija?” upita Klej.

“Ni snova?”

“Ne”, reče Tom.

“Znali su da smo shvatili poruku. Pa ipak, oni mogu da čitaju misli.”

“Čuli su da smo priznali poraz”, reče Den tim istim skrhanim, ogorčenim tonom.

“Reje, imaš li slučajno još koju cigaretu? Prestao sam da pušim, ali ću možda ponovo steći tu naviku.”

Rej mu bez reči dobaci paklicu cigareta.

“Kao da te neko gurka laktom, samo u glavi”, reče Tom.

“Nimalo prijatno. Nasrtljivo na način koji ne mogu ni opisati. A sve smo to vreme imali osećaj da se Odrpanko i njegov roj kreću zajedno s nama. Ponekad bismo ih ugledali kroz drveće, no uglavnom ih nismo videli.”

“Znači, sad se ne roje samo rano ujutro i kasno uveče”, reče Klej.

“Ne, to se sve menja”, reče Den.

“Džordan ima teoriju, zanimljivu, ali i potkrepljenu s nešto dokaza. Osim toga, mi smo specijalan slučaj.” On pripali cigaretu i uvuče dim, pa se zakašlja.

“Sranje, znao sam da je postojao razlog zbog kojeg sam ih se odrekao.” A tad, gotovo bez pauze: “Znaš, telefonci mogu i da lebde. Levitiraju. Sigurno im vraški dobro dode u kretanju ovako zakrčenim putevima. Kao da imaš leteći čilim.”

Oko dva kilometra niz šumsku stazu koja naizgled nigde nije vodila, njih petoro naišli su na kolibu ispred koje je stajao parkirani kamionet. Ključevi su bili u bravi. Rej je seo za volan, a Tom i Džordan pozadi. Niko se od njih nije iznenadio kad je staza u jednom trenutku ponovo skrenula na sever. Neposredno pre nego što se drum rasplinuo, navigator u njihovoj glavi poslao ih je na drugi, pa na treći drum, zapravo šumsku stazu posred koje je rastao korov. Taj puteljak se utopio u muljevitom potezu u koji je kamionet upao kao u živo blato. Nakon sat vremena crkavanja stigli su na deonicu 11, južno od raskrsnice tog puta sa 160-icom.

“Naišli smo na dva mrtva telefonca”, reče Tom.

“Sveza. Pokidane električne žice, slomljeni stubovi. Gozba za vrane.”

Klej na trenutak pomisli da bi mogao da im ispriča šta je video ispred zgrade Dobrovoljnog vatrogasnog društva u Garlivilu, ali to ipak ne učini. Ako je to imalo ikakve veze sa sadašnjom situacijom, on je nije video. Pored toga, bilo je mnogo telefonaca koji se nisu tukli, i oni su terali Toma i ostale napred.

Ta ih sila nije dovela do malog žutog autobusa; Rej ga je našao u obilasku radnje Njufild dok su ostali mažnjavali bezalkoholne napitke iz istog frižidera koji je i Klej poharao. Rej je ugledao bus kroz zadnji izlog.

Nakon toga, zaustavili su se samo jedanput, da bi naložili vatru na granitnoj podlozi kamenoloma Garlivil i pojeli nešto toplo. Takođe su obuli nove cipele koje su našli u Njufildu - noge su im bile do kolena u blatu od gacanja po onoj kaljuzi - i odmorili se sat vremena. Sigurno su se provezli pokraj Kleja dok je spavao u motelu Garlivil baš negde u vreme kad se on budio, jer ubrzo potom osetili su onaj telepatski podsticaj da se zaustave.

“I evo nas”, reče Tom.

“Slučaj gotovo završen.” On rukom obuhvati nebo, zemlju, drveće.

“Jednog dana, sinko, sve će ovo biti tvoje.”

“Više ne osećam to telepatsko gurkanje u glavi, barem ne zasad”, reče Deniz.

“Zahvalna sam na tome. Prvog dana bilo je najgore. Hoću reći, Džordan je bio siguran u to da nešto nije u redu, ali mislim da smo i mi ostali slutili da nešto nije… ovaj, u redu.”

“Aha”, reče Rej i protrlja potiljak.

“Kao da si lik u dečjoj priči u kojoj ptice i zmije govore. Kažu, recimo: ‘Dobro si, fino si, nema veze što su ti noge tako umorne, ti si hladan kao špricer.’ Hladan kao špricer, tako smo govorili dok sam odrastao u Linu.”

“Lin, Lin⁷ grešni grad, kad stigneš pred raj, neće te pustit’ unutra znaj”, zapeva Tom.

“Vidi se da si odrastao medu bogomoljcima”, reče Rej.

“U svakom slučaju, dečak je znao da nešto nije u redu, ja sam znao da nešto nije u redu, mislim da smo svi znali da nešto nije u redu. Ako si imao barem pola mozga i uprkos tome smatrao da ćeš se izvući…”

“Verovao sam u to dokle god sam mogao jer sam želeo da verujem”, reče Den, “ali želite li da čujete istinu? Nikad nismo imali šanse. Možda drugi normalci, ali ne i mi, ubice kolonija. Odlučili su da nas se dočepaju, bez obzira na to šta se dogodilo njima.”

“Sta misliš da nam spremaju?” upita Klej.

“Smrt, naravno”, reče Tom, gotovo nezaintercsovano.

“Barem ću se pošteno naspavati.”

Klejov mozak se na kraju aktivira i poveza nekoliko niti. Ranije je Den rekao da se uobičajeno ponašanje telefonaca menja i da Džordan ima teoriju o tome. A malopre je rekao šta god se dogodilo njima.

“Video sam kako su se dva telefonca gadno podžapala nedaleko odavde”, naposletku im reče Klej.

“Je li?” nezainteresovano će Den.

“I to noću”, doda on i sad ga svi pogledaše.

“Potukli su se zbog vatrogasnog vozila. Poput dva klinca zbog igračke. S jednim sam pomalo komunicirao telepatski, ali su obojica govorili.”

“Govorili?” Deniz upita skeptično.

“Misliš, pravim recima?”

“Pravim recima. Ne baš najrazgovetnije, ali su definitivno bile prave reči. Koliko ste svežih leševa vi videli? Samo ta dva?”

Den reče: “Verovatno smo videli desetak nakon što smo shvatili gde smo zapravo.” Pogleda u ostale. Tom, Deniz i Džordan klimnuše glavom. Rej slegnu ramenima i pripali novu cigaretu.

“Ali je teško reći šta je bio uzrok smrti. Možda regresiraju; to se uklapa u Džordanovu teoriju, premda se suvisli govor ne uklapa. Možda su to naprosto bili leševi koje rojevi još nisu uspeli da sklone. Trenutno im prioritet nije uklanjanje leševa.”

“Mi smo im prioritet, i uskoro će nas pokrenuti”, reče Tom.

“Mislim da nam se… ovaj… svečani stadionski doček sprema tek sutra, ali sam prilično siguran da žele da stignemo u Kešvak večeras pre mraka.”

“Džordane, koja je tvoja teorija?” upita Klej.

Džordan reče: “Mislim da je u originalnom programu postojao crv.”

2.

“Ne shvatam”, reče Klej, “ali šta drugo očekivati od mene. Moje poznavanje kompjutera uključivalo je služenje vordom, adob ilustratorom i mekmejlom. Za sve ostalo sam višemanje bio nepismen. Džoni je morao da me uputi u program za slaganje pasijansa koji je došao zajedno s mojim mekom.” Sećanje na to ga zaboli. Uspomena na to kako se Džonijeva ruka sklopila oko njegove na mišu zaboli ga još više.

“Ali znaš valjda šta je kompjuterski crv, a?”

“Nešto što ti se zavuče u kompjuter i sjebe ti sve programe, je li tako?”

Džordan zakoluta očima, ali reče: “Otprilike. Ukopava se i usput ti uništava dokumente i hard disk. Uvuče li ti se u probne programe i stvari koje šalješ, čak i u priloge elektronskoj pošti, može da počne da se razmnožava. Poput virusa. Sam crv je mutant i može dobiti potomke, a ponekad njegovo potomstvo nastavlja da mutira. Jasno?”

“Jasno.”

“Impuls je bio modemski odaslani kompjuterski program - jedino je tako mogao da deluje. I još se odašilje modemski. Samo što je u programu bio crv koji uništava program. Svakim ga danom sve više nagriza. GIGO. Znaš li staje GIGO?”

Klej reče: “Ja ne znam ni put za San Hose⁸.”

“Skraćenica za ‘smeće unutra, smeće napolje’. Mislimo da postoje konverzijski punktovi gde telefonci pretvaraju normalce…”

Klej se seti svog sna.

“U tome sam ispred vas.”

“Ali sad primaju zaraženu programsku podršku. Shvatate? To ima smisla, jer se čini da su prve žrtve toga najnoviji telefonci. Tuku se, prolupaju ili se sruše mrtvi.”

“Nemaš dovoljno podataka za takav zaključak”, odgovori Klej kao iz topa. Mislio je na Džonija.

Dotad su Džordanove oči iskrile, no sad malo zgasnuše.

“Istina.” A onda podiže svoju bradicu.

“Ali je logično. Ako je polazna postavka tačna - ako je posredi crv, nešto što se aktivno zavlači sve dublje u izvorni program - tad je moja teorija logična baš kao i to da se oni služe latinskim. Novi telefonci se reprogramiraju, ali je sad reč o haotičnom, neujednačenom programiranju. Dobijaju telepatske sposobnosti, ali mogu i da govore. Oni…”

“Džordane, ne možeš izvući taj zaključak na temelju samo te dvojice koju sam ja video…”

Džordan se ogluši na ovo. Sad je zapravo govorio samom sebi.

“Ne roje se poput ostalih, ne tako potpuno, jer je nagon za rojenjem nesavršeno instaliran. Umesto toga oni… kasno ležu i rano ustaju. Ponovo postaju agresivni prema pripadnicima svoje sorte. A ako virus jača… zar ne shvatate? Najnoviji telefonci prvi će se rastrojiti!”

“Kao u Ratu svetova”, zamišljeno će Tom.

“A?” reče Deniz.

“Nisam gledala taj film. Izgledao mi je užasan.”

“Osvajače iz svemira ubili su mikrobi na koje su naša tela imuna”, reče Tom.

“Ne bi li to bila Božja pravda kad bi telefonci pomrli od kompjuterskog virusa?”

“Meni bi više bila po volji agresija”, reče Den.

“Neka se pobiju u jednom opštem krkljancu.”

Klej je još mislio na Džonija. I na Seron, ali uglavnom na Džonija. Džonija koji je velikim štampanim slovima napisao MOLIM TE DOÐI PO MENE a potom se potpisao punim imenom, kao da će to nekako dati težinu njegovoj molbi.

Rej Hujzenga reče: “Neće nam pomoći ukoliko se ne dogodi večeras.” Ustade i protegnu se.

“Prilično skoro će nas poterati dalje. Ja idem tamo gde i car ide pešice dok još imam vremena. Nemojte otići bez mene.”

“Autobusom svakako nećemo”, reče Tom kad je Rej krenuo niz planinarsku stazu.

“Ključevi su u tvom džepu.”

“Reje, nadam se da će sve izaći na dobro”, ljupko će Deniz.

“Dušo, niko ne voli pametnjakoviće”, reče Rej i izgubi se iz vida.

“Sta će nam učiniti?” upita Klej.

“Imate li nekih teorija?”

Džordan slegnu ramenima.

“Možda nešto kao videoveza, samo s uključivanjem mnogih delova zemlje, a možda i sveta. Zbog veličine stadiona mislim da…”

“I zbog latinskog, naravno”, reče Den.

“On je neka vrsta esperanta.”

“Sta će im jezik?” upita Klej.

“Pa oni su telepati.”

“Ali i dalje misle mahom u obliku reči” reče Tom.

“Barem dosad. U svakom slučaju, Kleje, nameravaju da nas pogube - Džordan tako misli, Den tako misli, a i ja tako mislim.”

“I ja”, Deniz reče tihim, tugaljivim glasom, i pomilova oblinu svog stomaka.

Tom reče: “Latinski je više od esperanta. On je jezik pravde, a već smo videli kako oni shvataju pravdu.”

Ganer i Harold. Da. Klej klimnu glavom.

“Džordan ima još jednu teoriju”, reče Tom.

“Kleje, mislim da bi trebalo da je čuješ. Za svaki slučaj. Džordane?”

Džordan zavrti glavom.

“Ne mogu.” Tom i Den Hartvik se zgleda- še.

“Neka mi je neko od vas ispriča”, reče Klej.

“Majku mu!”

Ipak se Džordan prihvati tog zadatka.

“Budući da su telepati, znaju ko su naši najdraži”, reče on.

Klej u tome potraži neko zlokobno značenje, ali ga ne nađe.

“I onda?”

“Ja imam brata u Providensu”, reče Tom.

“Ako je on jedan od njih, on će biti moj krvnik. Naravno, ako je Džordan u pravu.”

“Moja sestra”, reče Den Hartvik.

“Moj školski mentor”, reče Džordan, vrlo bled.

“Koji ima megapikselski nokia mobilni telefon s kamerom.”

“Moj muž”, reče Deniz i brižnu u plač.

“Osim ako nije mrtav. Molim se bogu da jeste.”

Na trenutak, Klej još nije shvatao. A tad pomisli: Džoni Moj Džoni? U mislima ugleda Odrpanka kako mu drži dlan iznad glave, kako Odrpanko izgovara rečenicu: “Ecce homo - insanus.” I ugleda sina kako mu prilazi, kačketa juniorske bejzbol lige okrenutog naopako, u svojoj omiljenoj majici Red soksa, onoj s imenom i brojem Tima Vejkfilda. Džoni, malen pod milionima očiju koje sve to gledaju zahvaljujući tehnološkom čudu videovezne telepatije pojačane rojem.

Mali, nasmešeni Džoni-Dži. Goloruk.

Naoružan samo zubima.

3.

Rej razbi tišinu, iako Rej nije uopšte bio tamo.

“Isuse.” Negde s planinarske staze.

“Jebiga.” A onda: “Hej, Kleje!”

“Staje?” odazva se Klej.

“Živiš ovde ceo život, zar ne?” Rej nije zvučao kao srećni izletnik. Klej pogleda u ostale i podiže ruke dlanova okrenutih nagore; jedan dirljiv trenutak posta tinejdžer umesto jedne od mnogobrojnih izbeglica Telefonskog rata.

“Pa… u drugom delu države, ali moglo bi se reći da je tako. Klej usta. “U čemu je problem?”

“Znači da znaš kako izgledaju otrovni bršljan i otrovni hrast, je li?’

Deniz poče da se kikoće pa obema rukama poklopi usta.

“Aha”, reče Klej. I on je morao da se nasmeši, ali je i te kako znao kako to izgleda, koliko je samo puta upozorio Džonija i njegove drugare da se pripaze u zadnjem dvorištu.

“E pa, onda diži dupe i dodi da pogledaš”, reče Rej. “I dodi sam.” A onda, skoro bez pauze: “Deniz, nije mi potrebna telepatija da znam da se smeješ. Katanac na usta, devojko!”

Klej ode s odmorišta. Prođe pokraj natpisa KRENETE LI TOM STAZOM UZMITE KARTU! pa pokraj onog lepog potočića. Sad je sve u šumi bilo lepo, spektar žarkih boja pomešan s krepkim, nepromenjivim zelenilom jela, i on zaključi (ne i prvi put) da - ako muškarci i žene duguju Bogu smrt - ima i gorih godišnjih doba za naplatu tog duga.

Klej je očekivao da će nabasati na Reja otkopčanih pa i spuštenih pantalona, ali je Rej stajao na ćilimu borovih iglica zakopčan. Tamo gde je stajao nije uopšte bilo grmlja, ni otrovnog bršljana - ničeg. Bio je bled kao Alis kad je odjurila da povrati u dnevni boravak Nikersonovih, kože tako bele da je izgledala mrtva. Jedino je u Rejovim očima još bilo života i one su mu gorele na licu.

“Dođi”, reče on zavereničkim šapatom. Klej ga je jedva čuo od bučnog žuborenja potočića.

“Brzo. Nemamo mnogo vremena.”

“Reje, kog đavola…”

“Samo slušaj. Den i tvoj ortak Tom, oni su prepametni. Džordi takode. Ponekad previše mozganja samo smeta. Deniz je bolja, ali ona je trudna. Ne možeš se osloniti na trudnicu. Tako da preostaješ samo ti, gospodine Umetniče. Ne sviđa mi se to jer si zapeo za tog svog sina, ali tvoj sin je prošlost. U duši to dobro znaš. Sin ti je gotov.”

“Momci, je li tamo sve u redu?” pozva ih Deniz. Iako obamro, Klej joj u glasu začu smešak.

“Rej, nemam pojma o čemu…”

“Nemaš, a tako će i ostati. Samo slušaj. To što onaj govnar u crvenoj majici s kapuljačom želi neće se dogoditi ako ne dopustiš. Samo toliko treba da znaš.”

Rej zavuče ruku u džep svojih širokih pamučnih pantalona i izvadi mobilni telefon i papirić. Telefon je bio siv od prljavštine, kao da je veći deo života proveo na nekom gradilištu.

“Stavi ga u džep. Kad kucne čas, nazovi broj s papirića. Znaćeš kad će to biti. Moram se nadati da ćeš znati.”

Klej uze telefon koji mu je Rej tutnuo u ruku. Bilo je ili ga uzeti ili pustiti da padne. Onaj papirić mu skliznu kroz prste.

“Podigni to!” besno će Rej.

Klej se sagnu i podiže papirić. Na njemu je bilo zapisano deset cifara. Prve tri bile su pozivni broj za državu Mejn.

“Reje, oni čitaju misli! Budem li imao to…”

Rejova se usta rastegnuše u užasnoj parodiji veselog osmeha.

“Aha!” šapnu on.

“Zavire ti u glavu i otkriju da misliš na neki usrani mobilni telefon! A na šta svi misle nakon prvog oktobra? Barem oni od nas koji još mogu da misle?”

Klej pogleda u prljavi, izudarani telefon. Na kućištu su bile dve bele samolepljive trake. Na gornjoj je pisalo GOSPODIN FOGARTI. A na donjoj: VLASNIŠTVO KAMENOLOMA GARLIVIL NE SKIDATI.

“Skloni to u džep, jebote!”

Klej posluša, ne zbog hitnosti te naredbe već zbog tih očajnih očiju. Pokuša da ugura telefon i papirić u džep. Imao je na sebi farmerke, pa je džep bio uži nego onaj na Rejovim pantalonama. Baktao se s džepom pokušavajući jače da ga otvori, kad Rej ispruži ruku i izvuče Klejov kolt iz futrole. Kad je Klej podigao pogled, Rej je već držao cev ispod brade.

“Učinićeš svom detetu uslugu, Kleje. Veruj mi. Jebeš takav život.”

“Reje, ne!”

Rej pritisnu obarač. Metak tipa “American defender” odnese mu celi gornji deo glave. Vrane masovno poleteše s grana. Klej nije bio ni svestan njihove prisutnosti, ali one sad ispuniše jesenji vazduh svojim graktanjem.

Nekoliko minuta nadglasali su ih njegovi krici.

4.

Taman su počeli rukama da kopaju Reju grob u mekanoj crnoj zemlji ispod jela, kad im telefonci zavukoše pipke u glavu. Klej prvi put oseti tu udruženu silu. Baš kao što je Tom rekao: kao da te neka snažna ruka gurka u leda. Naravno, ako su i ruka i leda u tvojoj glavi. Nije bilo reči. Samo to gurkanje.

“Pusti nas da završimo!” povika Klej i istog trenutka sam odgovori malo kreštavijim glasom koji odmah prepozna.

“Ne. Krenuti. Sad.”

“Pet minuta!” reče on.

Ovaj put glas roja posluži se s Deniz.

“Krenuti. Sad.”

Tom ubaci Rejovo telo - ostatke glave umotane u jedan od podmetača za glavu iz školskog autobusa - u raku i nogom nabaca zemlju. Potom se čvrsto uhvati za glavu i iskrivi lice.

“U redu, dobro”, reče on i odmah odgovori.

“Krenuti. Sad.”

Vratili su se niz stazu do odmorišta, s Džordanom na čelu. Bio je vrlo bled, ali nc bled kao što je Rej bio poslednjeg minuta svog života. Ni blizu. Kad je izgovorio svoje poslednje reči: Jebeš takav život.

Na drugoj strani puta, u vrsti koja se protezala od jednog do drugog horizonta, možda kilometar, u položaju voljno, stajali su telefonci. Bilo ih je najmanje četiristo, ali Klej ne ugleda Odrpanka. Odrpanko je verovatno otišao da izvrši potrebne pripreme, jer u Njegovom domu ima mnogo stanova⁹.

A u svakom telefonski priključak, pomisli Klej.

Dok su složno hodali prema minibusu, Klej primeti da su tri telefonca istupila iz vrste. Dvojica počeše da se grizu i tuku, cepaju jedan drugom odeću, sikću nešto što su mogle biti reči - Kleju se učini da je začuo frazu histerik, ali je to mogao biti i slučajni sklop slogova. Treći se jednostavno okrenu i pode niz belu liniju prema Njufildu.

“Tako je, dezertiraj, vojnice!” Deniz histerično ciknu.

“Svi dezertirajte!”

Ali nisu, i pre nego što je dezerter - ako se mogao tako nazvati -stigao do krivine iza koje je deonica 160 iščezavala prema jugu, jedan postariji ali kršan telefonac strelovito ispruži ruku, ščepa dezertera za glavu i zavrnu mu vrat. Dezerter se skljoka na pločnik.

“Rej je imao ključeve”, Den reče umornim glasom. Konjski rep mu se uglavnom razvezao i kosa mu se slivala niz ramena.

“Neko će morati da se vrati i…”

“Kod mene su”, reče Klej.

“I ja ću voziti.” On otvori bočna vrata minibusa. U glavi je osećao ono postojano kuckanje i gurkanje. Na rukama je imao krvi i zemlje. Osećao je težinu onog telefona u džepu i pade mu na um smešna pomisao: možda su Adam i Eva ubrali nekoliko jabuka pre nego što su ih proterali iz raja. Da nešto prezalogaje dok lipšu niz dugi i prašnjavi put koji je doveo do sedamsto televizijskih kanala i bombi u rancima u londonskoj podzemnoj železnici.

“Upadajte, narode!”

Tom ga strogo pogleda.

“Ne moraš da zvučiš tako veselo, Van Gog.”

“Zašto ne?” nasmeši se Klej. Zapita se da li njegov smešak izgleda poput Rejovog - jezivi grč lica na pragu smrti.

“Barem neću još dugo morati da slušam tvoje baljezganje. Uskačite. Sledeća stanica Kešvak-Ne-Fon.”

Ali pre nego što su ušli u autobus, nateraše ih da odbace oružje.

To se nije dogodilo u obliku telepatskog naređenja, niti je njihovu motoriku savladala neka nadmoćna sila - Klej nije morao da gleda kako nešto pomora njegovu ruku i izvlači 45-icu iz futrole. Bio je siguran đa telefonci ne mogu učiniti nešto takvo, barem ne još; i trbuhozborili bi tek kad bi im se to dopustilo. Umesto toga, Klej u glavi oseti nešto poput svraba, jakog, na granici podnošljivog.

“O, Meril” Deniz zavapi tiho i odbaci pištoljčić koji je nosila zataknut za pojas najdalje što je mogla. Pištolj pade na ulicu. Potom Den odbaci svoj pištolj, a zatim i lovački nož. Nož odlete skoro na drugu stranu deonice 160, oštrice okrenute napred, ali niko od telefonaca koji su tamo stajali i ne trepnu.

Džordan baci svoj pištolj pored autobusa. A potom, cvileći i grčeći se, on mahnito prekopa po svojoj naprtnjači i baci i Alisin pištolj. Tom pridoda gospodina Brzopuca.

Klej poveća hrpu odbačenog oružja pored autobusa svojom 45-icom. Donela je nesreću dvema osobama nakon Impulsa i nije mu bilo jako žao što mora da je se reši.

“Evo, bacio sam ga”, reče on motrećim očima i musavim licima -mnogim unakaženim - koja su piljila s druge strane puta, ali se zapravo obraćao Odrpanku.

“To je sve. Jesi li zadovoljan?” I odmah sam odgovori.

“Zašto. Je. On. To. Učinio?”

Klej proguta pljuvačku. Nije to zanimalo samo telefonce; i Den i ostali su ga napeto posmatrali. On primeti da se Džordan drži za Tomov kaiš, kao da se boji Klejovog odgovora onako kako se tek prohodalo dete boji prometne ulice, pune kamiona.

“Rekao je da vaš način života nije nikakav život”, reče Klej.

“Uzeo mi je revolver i pucao sebi u glavu pre nego što sam uspeo da ga sprečim.”

Muk, osim graktanja vrana. A onda Džordan progovori, šuplje i monotono.

“Naš način. Je jedini način.”

Zatim dođe red na Dena. Jednako monotono. Ako ne osećaju bes, ne osećaju ništa, pomisli Klej.

“Ulazite u. Autobus.”

Ušli su u autobus. Klej se zavuče za volan i upali motor. Krenuše na sever niz deonicu 160. Ni minut nakon polaska postade svestan nekakvog kretanja sa leve strane. Bili su to telefonci. Kretali su se na sever uz ivicu puta - iznad ivice puta - u koloni jedan po jedan, kao da stoje na pokretnoj traci dvadesetak centimetara od zemlje. A dalje, na vrhu uzbrdice, lebdeli su na mnogo većoj visini, možda i pet metara, i činili ljudski luk na pozadini mutnog, pretežno oblačnog neba. Gledati telefonce kako iščezavaju iza vrha uzbrdice bilo je kao gledati ljude na blažoj krivini nevidljive spirale smrti.

A potom se ta ljupka simetrija razbi. Jedan od uspinjućih likova tresnu poput ptice pogođene iz lovačke zasede u šašu i strmoglavi se pored puta s visine od najmanje dva metra. Bejaše to muškarac u dronjcima trenerke. Bezumno se bacakao po prašini, ritao jednom nogom a drugu vukao. Dok je autobus prolazio pokraj njega brzinom od dvadeset i pet kilometara na sat, Klej primeti da je čovekovo lice rastegnuto u grimasi besa i da mu se usta miču dok on u samrtnom ropcu sikće verovatno svoje poslednje reči.

“Sad znamo”, šuplje će Tom. Sedeo je s Džordanom na klupici u zadnjem delu autobusa, ispred prostora za prtljag gde su poslagali svoje torbe.

“Iz primata su se razvili ljudi, iz ljudi su nastali telefonci, a telefonci su iznedrili levitirajuće telepate s Turetovim sindromom. Evolucija završena.”

Džordan upita: “Sta je Turetov sindrom?”

Tom reče: “Ubij me ako znam, sinko”, i neverovatno, ali svi prasnuše u smeh. Uskoro su urlali od smeha - čak i Džordan koji nije znao čemu se smeje - dok se mali žuti autobus kotrljao polako na sever a telefonci ga preticali pa se dizali u naizgled beskrajnoj procesiji.

KEŠVAK

1.

Sat vremena nakon odlaska s odmorišta gde se Rej upucao Klejovim pištoljem prošli su pored natpisa na kojem je pisalo

SMOTRA SEVERNIH OKRUGA 5-15. OKTOBAR DOÐITE SVI DO JEDNOG!!!

POSETITE DVORANU KEŠVAKAMAK I NE ZABORAVITE JEDINSTVENO “SEVERNO KRILO”

AUTOMATI (UKLJUČUJUĆI POKER APARATE)

“INDIJANSKA TOMBOLA”

BIĆETE ODUŠEVLJENI!!!

“Bože moj”, reče Klej.

“Smotra. Dvorana Kešvakamak. Isuse, pa da! Nema boljeg mesta za neku koloniju.”

“Kakva je to smotra?” upita Deniz.

“Nešto poput seoskog sajma”, reče Klej, “samo što je veća, a i razuzdanija, jer je u neurbanizovanom području. Pored toga, tu je i Severno krilo. Svi u Mejnu znaju za Severno krilo na Smotri severnih okruga. Na svoj način ozloglašeno je koliko i Motel sumraka.”

Toma je zanimalo šta je Severno krilo, ali pre nego što je Klej uspeo da objasni, Deniz reče: “Evo ih još dvoje. Bože moj, znam da su telefonci, ali mi je ipak muka.”

U prašini pokraj puta ležali su muškarac i žena. Umrli su ili u zagrljaju ili ogorčenom boju - a grljenje nije spadalo u životni stil telefonaca. Putem na sever prođoše pokraj još desetak leševa, gotovo sigurno žrtava iz roja koji je došao po njih, a videli su još dvostruko tolikotelcfonaca kako besciljno hodaju prema jugu, ponekad sami, a ponekad u parovima. Jedan par, koji očigledno nije znao gde ide, pokuša da autostopira školski autobus naših junaka dok je ovaj prolazio pokraj njih.

“Ne bi li bilo divno kad bi oni svi lepo popadali s neba ili se srušili mrtvi pre sutrašnje priredbe u našu čast?” reče Tom.

“Ne računaj na to”, reče Den.

“Na svakog unesrećenog telefonca ili dezertera videli smo dvadeset ili trideset koji su još u programu. A bogzna koliko ih čeka u tom Kešvakiju.”

“Ali nemojte isključiti ni tu mogućnost”, pomalo oštro će Džordan sa svog mesta pored Toma.

“Virus u programu - crv - nije sitnica. Može početi kao manja gnjavaža, a onda - bum! - sistem pada. Igram onu igricu Star-Mag? Zapravo, nekad sam je igrao, jer je neki tip iz Kalifornije šiznuo zato što je stalno gubio pa je ubacio crva u sistem i srušio sve servere za sedam dana. Maltene pola miliona igrača moralo je da se zbog te budaletinc vrati tetrisu.”

“Džordane, mi nemamo sedam dana”, reče Deniz.

“Znam”, reče on.

“A znam i da neće svi telefonci odapeti preko noći… ali je moguće. I neću prestati da se nadam. Ne želim da završim kao Rej. On je prestao da se… nada.” Niz Džordanov obraz skotrlja se usamljena suza.

Tom ga zagrli.

“Nećeš završiti kao Rej”, reče on.

“Porašćeš i postati novi Bil Gejts.”

“Ne želim da budem novi Bil Gejts kad odrastem”, mrko će Džordan.

“Kladim se da je Bil Gejts imao mobilni telefon. Zapravo, kladim se da ih je imao desetak.” Uspravi se.

“Šta bih dao da znam koliko telekomunikacijskih odašiljača radi kad nema struje.”

“FEMA¹⁰“, šuplje će Den.

Tom i Džordan se okrenuše i pogledaše ga, Tom oprezno nasmešen. Čak i Klej pogleda u retrovizor.

“Mislite da se šalim”, reče Den.

“Kad bi barem bilo tako. Pročitao sam članak o tome u nekom političkoinformativnom časopisu dok sam sedeo u lekarskoj čekaonici i čekao onaj ogavni pregled kad doktor navuče rukavice i počne da ti prčka po…”

“Molim te”, reče Dcniz.

“Situacija je već dovoljno loša. Možeš preskočiti taj deo. Šta je pisalo u tom članku?”

“Da je posle 11. septembra FEMA zatražila i dobila određen iznos novca od Kongresa - ne sećam se koliko, ali radilo se o desetinama miliona - da opremi odašiljače širom zemlje izdržljivim agregatima kako sposobnost nacije da komunicira ne bi otišla u materinu u slučaju koordiniranih terorističkih napada”, Den reče pa zaćuta.

“Čini se da je plan uspeo.”

“FEMA”, reče Tom.

“Ne znam da li da se smejem ili plačem.”

“Savetovala bih ti da napišeš žalbu svom kongresmenu, ali je on verovatno lud”, reče Deniz.

“Bio je lud i davno pre Impulsa”, odgovori Tom, ali rastreseno. Trljao je potiljak i gledao kroz prozor.

“FEMA”, reče on.

“Znate, to ima čak i smisla. Jebala te FEMA.”

Den reče: “ A ja bih dao ne znam šta da saznam zašto su se telefonci toliko potrudili da nas okupe i privedu.”

“I pobrinu se da se mi ostali ne povcdemo za Rejovim primerom”, reče Deniz.

“Nemojte to zaboraviti”, reče pa zaćuta.

“Iako ja to ne bih učinila. Samoubistvo je greh. Mogu sa mnom ovde učiniti šta im je volja, ali ja odlazim na nebo sa svojim detetom. Vcrujem u to.”

“Ono od čega me podilazi jeza jeste latinski”, reče Den.

“Džordane, je li moguće da telefonci uzimaju stare stvari - od pre Impulsa i ugrađuju ih u svoj novi program? Ako im se uklapa u… mmmm, ne znam… dugoročne ciljeve?”

“Verovatno”, reče Džordan.

“Ne znam tačno, jer ne znamo kakve su naredbe bile sadržane u Impulsu. U svakom slučaju, nije reč o običnom kompjuterskom programiranju. Ovo je nešto samoobnavljajuće. Organsko. Poput učenja. Pretpostavljam da to i jeste učenje. ‘Uklapa se u definiciju’, rekao bi upravnik. Samo što oni uče zajedno zbog….”

“Zbog telepatije”, reče Tom.

“Tako je”, potvrdi Džordan, uznemirenog izraza lica.

“Zašto te od latinskog spopada jeza?” upita Klej, gledajući u Dena u retrovizoru.

“Tom je rekao da je latinski jezik pravde, i pretpostavljam da je to istina, ali meni zvuči više kao jezik osvete.” Nagnu se naprcd. Iza naočari, oči su mu bile umorne i smućene.

“Jer, bez latinskog ili s njim, oni ne mogu da misle racionalno. Uvcren sam u to. Barem ne još. Umesto racionalnog mišljenja, oni zavise od nekakvog grupnog uma rođenog izjristog gneva.”

“Časni sude, prigovori Frojdovsko nagađanje!” reče Tom, prilično veselo.

“Možda Frojd, možda i Lorens”, reče Den, “ali morate priznati da ima nečeg u mojoj teoriji. Da li bi bilo neobično da takav entitet - takav gnevni entitet - pomeša pravdu i osvetu?”

“Da li bi ta razlika bila važna?” upita Tom.

“Mogla bi da bude, za nas”, reče Den.

“Kao bivši predavač o osvetničkoj pravdi u Americi, mogu da vam kažem da osveta najčešće više boli.”

2.

Nedugo nakon tog razgovora, stigli su do Kleju poznatog mesta, što ga uznemiri jer nikad dosad nije bio u ovom delu države. Osim jedanput, u svom snu o masovnim preobraćenjima.

Preko puta je širokim potezima drečavozelene boje pisalo KEŠVAK = NE-FON. Minibus se provalja preko tih reči brzinom od dobrih četrdeset pet kilometara na sat, a telefonci nastaviše da promiču pored njih u toj svojoj dostojanstvenoj veštičijoj procesiji.

To nije bio san, pomisli on, zagledan u nanose smeća zapletene u grmlje pokraj puta, u konzerve piva i napitaka u jarcima. Kesice nekad ispunjene čipsom, pikantnim čipsom i čipsom sa sirom, pucketale su pod točkovima minibusa. Normalci su stajali ovde u dva reda, jeli grickalice i pili napitke, osećali taj smešni svrab u glavi, taj neobični osećaj da te mentalna ruka gurka u leđa, čekali da na njih dođe red da nazovu voljenu osobu koja se izgubila u Impulsu. Stajali su tu i slušali Odrpanka kako govori: “Levo i desno, u dva reda, tako je, tako valja, samo živo, moramo obraditi mnogo vas pre mraka.”

Ispred njih, drveće se odmicalo od puta.s obc strane. Ono što je nekad bio pašnjak za krave ili ovce koje je neki farmer teškom mukom iskrčio i otrgao od šume, sad je bilo izgaženo do gole zemlje od prolaska mnogih nogu. Kao da se ovde održao neki rok koncert. Nije bilo jednog šatora - oduvao ga je vetar - ali je drugi bacilo na drveće gde je zapeo i lepetao na mutnoj svetlosti predvečerja poput dugog smedeg jezika.

“Sanjao sam ovo mesto”, reče Džordan stisnutog grla.

“Stvarno?” reče Klej.

“I ja.”

“Normalci su sledili natpise Kešvak jednako Ne-Fon, i evo gde ih je to dovelo”, reče Džordan.

“Poput naplatnih rampi, zar ne, Kleje?”

“Otprilike”, reče Klej.

“Aha, poput naplatnih rampi.”

“Imali su velike kartonske kutije pune mobilnih telefona”, reče Džordan. Tog se detalja Klej nije sećao iz svog sna, ali nije sumnjao da je tačan.

“Hrpetine telefona. A svaki normalac mogao je da obavi jedan telefonski razgovor. Koji srećnicil”

“Kad si to sanjao, Džordi?” upita Deniz.

“Noćas.” Džordan pogleda u Kleja u retrovizoru.

“Normalci su znali da zapravo neće razgovarati s ljudima s kojima su želeli da razgovaraju. Negde duboko u duši su to znali. Ali su ipak to učinili. Ipak su uzeli mobilne telefone. Uzeli ih i poslušati. Većinom nisu ni pokušali da pruže otpor. Zašto, Kleje?”

“Jer su iscrpljeni od borbe, pretpostavljam” reče Klej.

“Od toga što su drukčiji. Zeleli su da čuju ‘Slončićev geg’ novim ušima.”

Prošli su pokraj izgaženih polja na kojima su nekad stajali oni šatori. Ugledaše asfaltirano odvajanje, širi i ravniji put od državnog puta. Telefonci su se slivali niz taj put i iščezavali kroz šumski prolaz. Visoko iznad krošanja, oko kilometar ispred njih, preteći se uzdizala čelična konstrukcija slična krakovima dizalice koju Klej odmah prepozna iz svog sna. Nešto što spada u lunapark, možda Padobranski skok. Na raskrsnici autoputa i tog odvajanja nalazio se džambo plakat s motivom nasmejane porodice - tata, mama, sinčić i sestrica - kako zalaze u čarobnu zemlju vožnji, igara i poljoprivrednih eksponata.

SMOTRASEVERNIH OKRUGA GALA VATROMET 5. OKTOBRA

POSETITE DVORANU KESVAKAMAK “SEVERNO KRILO” OTVORENO NON-STOP 5-15. OKTOBRA

BIĆETE ODUŠEVLJENI!!!

Ispod tog plakata stajao je Odrpanko. Podiže ruku i okrenu dlan prema spolja: stop.

O, Isuse, pomisli Klej i zaustavi minibus pokraj Odrpanka. Odrpankove oči, koje Klej nije uspeo da pogodi na svom crtežu u Gajtenu, izgledale su istovremeno ošamućene i pune zlobnog zanimanja. Klej reče sebi da je to nemoguće, ali bilo je tako. Ponekad bi u njima prevladao izraz tupe ošamućenosti, a trenutak potom ugledao bi tu čudnovato neprijatnu radoznalost.

Nije valjda da želi da ude u bus.

Ali činilo se da Odrpanko želi upravo to. Podignu ruke prema vratima busa sklopljenih dlanova, pa ih rastvori. Ta je kretnja bila prilično simpatična - poput čoveka koji pokazuje daje ptičica odletela - ali ruke su mu bile crne od prljavštine, a mali prst leve šake slomljen na dva mesta. I ovo su novi ljudi, pomisli Klej. Telepati koji se nikad ne peru.

“Ne puštaj ga u autobus”, reče Deniz, drhtavim glasom. Klej, koji je primetio da je ono neprekinuto kretanje telefonaca pored njih prestalo, odmahnu glavom.

“Nemamo izbora.”

Zavire ti u glavu i otkriju da misliš na neki usrani mobilni telefon, bio je rekao, gotovo frknuo, Rej. A na šta iko misli nakon prvog oktobra osim na to?

Nadam se da si u pravu, Reje, pomisli Klej, jer do mraka još ima sat i po. Najmanje sat i po.

On povuče polugu za otvaranje vrata i Odrpanko se, rasečene donje usne obešene u trajnom kezu, pope u autobus. Bio je bolno mršav; njegova prljava crvena majica visila je na njemu poput vreće. Niko od normalaca u autobusu nije bio naročito čist - higijena nije bila prioritet nakon prvog oktobra - ali Odrpanko je bazdio tako jako da je Klej skoro zaplakao. Bio je to vonj smrdljivog sira ostavljenog u toploj prostoriji-

Odrpanko je seo na mesto pored vrata, ono okrenuto prema vozaču, i zagledao se u Kleja. Na trenutak je vladala tišina u kojoj se osećala jedino težina Odrpankovog zamućenog pogleda i ta čudna nacerena znatiželja.

A onda Tom progovori piskutavim, ogorčenim glasom kojim ga je Klej čuo da govori samo jednom, kad je bio rekao E, sad ste prekardašili, svi marš iz bazena onoj debeljuci koja je vitlala Biblijom i spopala Alis s pričom o smaku sveta.

“Šta želite od nas? Imate svet, kakavtakav - šta želite od nas?“

Odrpankova uništena usta oblikovala su tu reč a Džordan je izgovori. Samo tu jednu reč, ravnodušnu i bezizražajnu.

“Pravdu.”

“Mislim da nemate pojma šta je pravda”, reče Den.

Odrpanko odgovori kretnjom: podiže jednu ruku prema prilazu, dlana podignutog nagore i pruženog kažiprsta: Pokret.

Kad se autobus pokrenuo i većina telefonaca se pokrenu. Neki su u međuvremenu postali žrtve tuče, a u retrovizoru Klej ugleda neke kako se vraćaju prema autoputu.

“Gubiš vojnike”, reče Klej.

Odrpanko ne odgovori u ime roja. Pogled njegovih očiju, čas tup, čas znatiželjan, čas i jedno i drugo, osta uprt u Kleja, kojem se činilo da oseća kako taj pogled lagano prelazi po njegovoj koži. Odrpankovi kvrgavi prsti, sivi od prljavštine, počivali su u krilu njegovih umašćenih farmerki. A onda se nasmeši od uva do uva. Možda je to bio njegov odgovor. Znači, Den je bio u pravu. Na svakog telefoncaodmetnika iz njihovih redova - ili onih koji bi, Džordanovim jezikom, kihnuli - bilo je mnogo više onih drugih. Ali Klej je shvatio koliko mnogo više tek pola sata kasnije, kad se šuma otvorila na obe strane a oni prošli ispod drvenog luka s natpisom DOBRO DOŠLI NA SMOTRU SEVERNIH OKRUGA.

3.

“Dobri bože”, reče Den.

Deniz bolje izrazi Klejove osećaje jer tiho vrisnu.

Na drugoj strani uskog prolaza, na prvom putničkom sedištu, Odrpanko je samo sedeo i zurio u Kleja polutupom pakošću glupog deteta koje se sprema da muvi iščupa krila. Sviđa ti se? kao da je poručivao Odrpankov široki smešak. Super je, a? Svi su na okupu1. Naravno, tako širok osmeh mogao je značiti to, ali i bogzna šta sve još. Mogao bi značiti i znam. šta imaš u džepu.

Iza ulaznog luka pružao se centralni prolaz lunaparka. Sudeći po viđenom, lunapark se još postavljao u vreme Impulsa. Klej nije znao koliko je karnevalskih šatora bilo podignuto, ali neke je oduvao vetar, baš kao i šatore na kontrolnoj tački desetak kilometara iza njih, pa je sad na mestu stajalo još samo otprilike šest šatora; šatorska krila kao da su disala na večernjem povetarcu. Vesele šoljice bile su napola postavljene, kao i Kuća strave preko puta nje (DA VAS VIDIMO, JUNACI pisalo je punom dužinom jedinog postavljenog komada pročelja; kosturi su plesali iznad tih reči). Jedino su panoramski točak i Padobranski skok u dnu onoga što je trebalo da bude centralni prolaz izgledali dovršeno, a budući da nije bilo ukrasnih i veselih sijalica Kleju su izgledali ogavno, manje kao deo lunaparka a više poput divovskih sprava za mučenje. No jedno je svetio ipak žmirkalo, shvati on: sićušno crveno signalno svetio, sigurno napajano generatorom, na samom vrhu Padobranskog skoka.

Prilično daleko iza Padobranskog skoka nalazila se crveno obrubljena bela zgrada, dugačka kao fudbalski teren. Na zidove su bile nabacane hrpe sena. Na svaka tri metra bile su zabodene američke zastave u ovu jeftinu seosku toplotnu izolaciju i lepršale na večernjem povetarcu. Zgrada je bila umotana u draperije rodoljubivih boja i na njoj je stajao natpis

SMOTRA SEVERNIH OKRUGOVA DVORANA KEŠVAKAMAK

ispisan drečavoplavom bojom.

Ali nije to privuklo njihovu pažnju. Između Padobranskog skoka i dvorane Kešvakamak nalazio se proplanak površine od nekoliko jutara. Klej je pretpostavljao da bi se tu okupili mnogobrojni posetioci koji bi došli na izložbe stoke, potezanje traktora, večernje sajmišne koncerte i - naravno - vatromete na otvaranju i zatvaranju Smotre. Proplanak je bio obrubljen stubovima javne rasvete i stubovima sa zvučnicima. Sad je ta široka i travnata promenada bila dupke puna zbijenih redova telefonaca, okrenutih u smeru odakle je dolazio mali žuti autobus.

Svaka nada koju je Klej bio gajio da će ugledati Džonija - ili Seron - rasplinu se kao mehur od sapunice. Prva pomisao mu je bila da se ispod tih ugašenih reflektora zbija najmanje pet hiljada ljudi. A onda shvati da su se prelili i na travnate parkinge pokraj centralnog prostora i povisi svoju procenu. Osam. Najmanje osam hiljada.

Odrpanko je sedeo na mestu gde bi trebalo da sedi neki učenik trećeg razreda osnovne škole Njufild i cerio se Kleju. Zubi su mu štrcali kroz posekotinu na usni. Sviđa ti se? kao da je pitao taj kez, i ponovo Klej posta svestan da se takvo keženje može protumačiti na razne načine.

“Onda, ko nastupa večeras? Vins Gil? Ili ste se isprsili i angažovali Alena Džeksona?” Bio je to Tom. Pokušavao je da bude duhovit i Klej mu je skidao kapu zbog toga, ali Tom je zapravo zvučao samo prestrašeno.

Odrpanko je još gledao u Kleja. Posred čela mu se pojavi mala uspravna bora, kao da ga nešto muči.

Klej je polako vozio minibus posred centralnog prolaza, prema Padobranskom skoku i nemom mnoštvu iza njega. Ovde je bilo još leševa koji Kleja podsetiše na hrpe insekata koje se mogu pronaći na prozorskim daskama nakon što naglo zahladi. Pazio je da volan drži labavo. Nije želeo da Odrpanko vidi da volan steže tako grčevito da su mu zglobovi pobeleli.

Vozi polako. Požuri polako. Samo te gleda. A što se tiče mobilnog telefona, o čemu svi misle nakon prvog oktobra nego o njima?

Odrpanko podiže ruku i uperi jedan kvrgavi i izmrcvareni prst u Kleja.

“Ti nefon”, reče Klej onim drugim glasom.

“Insanus.”

“Aha, nefonzaja, nefon ni za koga od nas, u ovom autobusu su sami luđaci”, reče Klej.

“Ali ti za to imaš leka, zar ne?”

Odrpanko se veselo nasmeši, kao da želi reći da je to tačno… ali se ona strma bora ne izravna. Kao da ga nešto još muči. Možda nešto što se kotrlja i valja po glavi Kleja Ridela.

Kad su stigli do kraja središnjeg prolaza, Klej pogleda u retrovizor.

“Tome, pitao si me šta je Severno krilo”, reče on.

“Oprosti mi, Kleje, ali zanimanje za to kao da mi je splasnulo”, reče Tom.

“Možda zbog brojnosti odbora za doček.”

“Ali ovo je zanimljivo”, reče Klej, pomalo grozničavo.

“No dobro, šta je Severno krilo?” upita Džordan. Bog ga blagoslovio. Znatiželjan do kraja.

“Smotra severnih okrugova u XX veku nikad nije bila važan događaj”, reče Klej.

“Najobičniji provincijski poljoprivredni sajam s rukotvorinama, poljoprivrednim proizvodima i životinjama u dvorani Kešvakamak… gde i nas, čini se, nameravaju da odvedu.”

On pogleda u Odrpanka, ali ovaj niti potvrdi niti poreče, nego se samo nakezi. Ona strma bora nestala mu je s čela.

“Kleje, pazi”, Deniz reče stisnutog grla.

Klej se okrenu, pogleda kroz vetrobran i leže na kočnicu. Iz nemog mnoštva doteturala se jedna starica izranjavanih nogu. Zaobišla je ivicu Padobranskog skoka, pregazila nekoliko montažnih delova Kuće strave koja je bila pripremljena ali ne i postavljena u vreme Impulsa, pa krenula u teturavi trk pravo prema školskom autobusu. Kad je stigla do njega, prljavim i artritičnim rukama poče polako da bubnja po njemu. Klej na licu te žene ne ugleda tupost koju je povezivao s telefoncima, već užasnutu i poznatu dezorijentisanost. Ko ste vi? upitala je Vila Tamna. Vila Tamna koja nije došla u direktni dodir s Impulsom. Ko sam ja?

Devet telefonaca pođoše za staricom u urednom kvadratu. Staričino izbezumljeno lice našlo se na manje od dva metra od Klejovog. Usta joj se pokrenuše. Klej začu četiri reči, u ušima i u mislima: “Povedite me sa sobom.”

Gospodo, ne idemo nigde gde biste vi želeli da pođete, pomisli Klej.

A onda su je telefonci zgrabili i odveli nazad prema mnoštvu na livadi. Ona se otimala, ali oni su bili neumoljivi. Klej uhvati jedan njen pogled i pomisli: To su oči žene koja je u čistilištu jedino ako ima mnogo sreće. Verovatnije u paklu.

Ponovo Odrpanko pruži ruku dlana okrenutog nagore, ispruženog kažiprsta: Pokret.

Starica je na vetrobranu ostavila otisak dlana, providan ali vidljiv. Klej pogleda kroz njega i krenu dalje.

4.

“Dakle, Smotra nije bila važan događaj”, nastavi on, “do 1999. Ako ste živeli u ovom delu sveta i zaželeli se lunaparka karnevalskog tipa, morali ste potegnuti do sajma u Frajburgu.” Njegov sopstveni glas učini mu se kao navijen. Govori tek tako da bi govorio. To ga podseti na vozače turističkih vozila u Bostonu dok pokazuju znamenitosti. “A onda, na prelazu veka, Državna kancelarija za indijanska pitanja sprovela je parcelaciju. Svi su znali da je ovo zemljište odmah do rezervata Sokabasin; ono što je parcelacija pokazala bilo je da je severno krilo dvorane Kešvakamak na zemljištu rezervata. Tehnički, nalazilo se na području plemena Mikmak. Ljudi u upravi Smotre nisu bili budale, a nisu to bili ni članovi plemenskog veća Mikmaka. Izbacili su radnjice iz severnog krila dvorane i ubacili automate. Preko noći Smotra severnih okruga postala je najveći jesenji sajam u Mejnu.”

Stigli su do Padobranskog skoka. Klej poče da skreće ulevo, između Padobranskog skoka i napola sagrađene Kuće strave, ali Odrpanko podiže i spusti obe ruke, dlanova okrenutih nadole, i Klej se zaustavi. Odrpanko usta i okrenu se prema vratima. Klej povuče polugu i Odrpanko izađe. Potom se okrenu prema Kleju i načini širok, galantan pokret rukom.

“Sta on sad radi?” upita Deniz. Nije mogla da vidi sa svog mesta. Niko nije mogao.

“Želi da siđemo”, reče Klej i usta. Telefon koji mu je dao Rej čvrsto mu je nalegao na gornji deo butine. Kad bi spustio pogled, ugledao bi njegove obrise na farmerkama. Navuče majicu koju je imao na sebi, pokušavajući da pokrije telefon. Mobilni telefon, pa šta, svi misle o njima.

“I, hoćemo li sići?” upita Džordan uplašeno.

“Nemamo mnogo izbora”, reče Klej.

“Hajde, narode, idemo u lunapark.”

5.

Odrpanko ih povede prema nemom mnoštvu. Ono se raziđe pred njima, ostavljajući im uski prolaz - tek grlić - od zadnjeg dela Padobranskog skoka do dvokrilnih vrata dvorane Kešvakamak. Klej i ostali prošli su preko parkinga punog kamiona (na njima je pisalo NEW EN-GLAND AMUSEMENT CORP. zajedno s logom spirale smrti). A onda ih mnoštvo proguta.

Hodu nikad kraja, učini se Kleju. Telesni smrad bio je gotovo nepodnošljiv, pomaman i žestok iako je osvežavajući vetrić oduvao gornji sloj. Klej je bio svestan da mu se noge pokreću, video je crvenu majicu Odrpanka ispred sebe, ali dvokrilna vrata dvorane obložena crvenim, plavim i belim dekoracijama kao da se nisu primicala. Klej je osećao miris prljavštinc, krvi, mokraće i izmeta. Oseti i zadah infekcija, opečene kože, gnoja koji smrdi na pokvarena bclanca. Oseti miris odeće koja je trunula na telima koja je pokrivala. A oseti miris još nečeg - nečeg novog. Bilo bi previše lako nazvati to mirisom ludila.

Mislim da je to miris telepatije. A ako jeste, nismo spremni za to. Prejako je za nas. Na neki način sprži ti mozak, onako kako previše struje sprži elektriku u automobilu ili…

“Pomozite mi s Deniz!” Džordan povika iza Kleja.

“Pomozite mi, pada u nesvest!”

Klej se okrenu i ugleda Deniz na sve četiri. I Džordan se takode spustio na sve četiri pokraj nje i jednom je rukom uhvatio oko vrata, ali je ona bila preteška za njega. Tom i Den nisu mogli da se probiju do njih da priskoče u pomoć; koridor koji su usekli kroz masu telefonaca bio je preuzak. Deniz podiže glavu i na trenutak joj se pogled susrete s Klejovim. U njemu je bilo nekakve ošamućene zbunjenosti, kao u upucanog jelena. Ona povrati retku kašicu na travu, glava joj ponovo klonu, a kosa pade na lice poput zavese.

“Pomozite mi!” ponovo povika Džordan i poče da plače. Klej se vrati i poče da odguruje telefonce kako bi stao Deniz s druge strane.

“Sklanjajte se s puta!” povika on.

“Tutanj, trudna je, zar vi budale ne vidite da je trud…”

Najpre prepozna bluzu. Visokog okovratnika, bela svilena bluza koju je on uvek zvao Šeronina doktorska košulja. Na neki način smatrao je tu bluzu najseksepilnijim odevnim predmetom koji je Šeron imala, delom zbog tog visokog, uštogljenog okovratnika. Šeron mu se sviđala bez odeće, ali je još više voleo da joj dodiruje i stiska grudi kroz tu belu svilenu bluzu visokog okovratnika. Voleo bi da joj draži bradavice sve dok ne bi počele da bockaju svilu.

Međutim, sad je Šeronina doktorska košulja bila išarana prljavštinom i smeđecrvenom sasušenom krvlju, i bila pocepana ispod pazuha. Izgleda bolje od nekih, bio je napisao Džoni, ali nije izgledala dobro; u svakom slučaju, nije to bila Šeron Ridcl koja je otišla u školu u svojoj doktorskoj košulji i tamnocrvenoj suknji, dok je njen polubivši suprug bio u Bostonu, da sklopi posao koji će ih zauvek lišiti finansijskih briga a njoj dokazati da je njeno konstantno zvocanje zbog njegovog “skupog hobija” bilo tek posledica straha i nepoverenja (barem je bilo tako u njegovom poluprebacujućem snu). Tamna plava kosa visila joj je u mlitavim rezancima. Lice joj je bilo rasečeno na nekoliko mesta, a jedno uvo napola otkinuto, pa joj je rupa začepljena krvavim ugruškom bušila glavu sa strane.

Ostaci nečeg što je pojela, nečeg tamnog, oblepili su joj uglove usta koje je ljubio skoro svakodnevno skoro petnaest godina. Zurila je u njega, kroz njega, i cerila se na taj njihov idiotski način.

“Kleje, pomozi mi!” Džordan skoro zajeca^

Klej se trgnu i vrati u stvarnost. Ovo nije Šeron, ne srne to da zaboravi. Šeron nije svoja već gotovo dve sedmice, od trenutka kad je na dan Impulsa pokušala da telefonira s Džonijevog crvenog mobilnog telefona.

“Sklanjaj se, gaduro”, reče Klej i odgurnu ženu koja mu beše žena. Pre nego stoje uspela da povrati ravnotežu, on zauze njeno mesto.

“Žena je trudna, pa mi dajte mesta, govna jedna.” A onda se sagnu, prebaci Denizinu drugu ruku oko svog vrata, i podignu je na noge.

“Ti kreni ispred nas”, Tom reče Džordanu.

“Pusti mene, držim je-

Džordan pridrža Denizinu ruku dovoljno dugo da je Tom prebaci oko svog vrata. On i Klej odneli su je poslednjih devedeset metara do vrata dvorane Kešvakamak, gde ih je čekao Odrpanko. Tad je Deniz već mrmljala kako mogu da je puste, da može da hoda, da je dobro, ali Tom je nije puštao. A ni Klej. Pusti li Deniz, mogao bi se vratiti i potražiti Šeron, a to nije želeo.

Odrpanko se nasmeši Kleju; ovaj put taj smešak kao da je imao više smisla, kao da su se njih dvojica prisetili nekog vica koji su ispričali. Šeron? upita se on. Je li Šeron taj vic?

Činilo se da nije tako, jer Odrpanko načini pokret koji bi Kleju u nekadašnjem svetu bio vrlo poznat, ali ovde je delovao sablasno neprimereno: desna ruka uz desni obraz, desni palac na uvetu, mali prst na ustima. Pantomima za telefoniranje.

“Ncfonzati”, reče Deniz, a potom svojim glasom: “Nemoj to da radiš, mrzim kad to radiš!”

Odrpanko se nije obazirao na nju. I dalje je držao desnu ruku u imitaciji telefona - palac na uvetu, mali prst na ustima - i piljio u Kleja. Na trenutak je Klej bio uveren da je i pogledao u džep u kojem je bio smešten Rejov mobilni telefon. A tad Deniz ponovi tu užasnu parodiju njegovog starog skeča s Džoni-Džijem: “Nefonzati.” Odrpanko pantomimski odglumi smeh; zbog njegovih unakaženih usta to je izgledalo ogavno. Klej je na leđima osećao oči roja poput tega.

Tad se dvokrilna vrata dvorane Kešvakamak otvoriše sama od sebe i mešavina aroma koja ih preplavi, iako blaga - olfaktorni duhovi nekog drugog vremena - ipak su bili melem nakon smrada roja: začini, pekmezi, seno i stoka. U dvorani nije vladala potpuna tama; pomoćna svetla bila su na izdisaju, ali još nisu izdahnula. Kleju se to učini neverovatnim, osim ako ih nisu štedeli za njihov dolazak, u šta je sumnjao. Odrpanko nije ovo prokomentarisao; samo se nasmešio i rukama im dao znak da uđu.

“Biće nam zadovoljstvo, nakazo jedna”, reče Tom.

“Deniz, sigurna si da možeš samostalno da hodaš?”

“Da. Samo najpre moram da obavim jedan poslić.” Ona udahnu, pa pijunu Odrpanka u lice.

“Tako. Ponesi to sa sobom u Haaavaaad, gaboru.”

Odrpanko ne reče ništa. Samo se veselo nasmeši Kleju, kao da njih dvojica znaju vic koji ostali ne znaju.

6.

Niko im ne donese ništa za jelo, ali je u dvorani bilo obilje automata za hranu. Den nade pajser u domarevoj ostavi u južnom krilu te ogromne zgrade. Stajali su i gledali kako Den razvaljuje automat za slatkiše - Nije ni čudo da smo umobolni, pomisli Klej, jedemo kingsajz čokoladice za večeru a sutra ćemo doručkovati maksi kingsajz čokoladice - kad poče muzika. Ali iz obruča velikih zvučnika postavljenih oko livade ispred zgrade ovaj put ne zasvira “Ti si svetlost mog života” ili “Slončićev geg”, već nešto sporo i dostojanstveno što je Klej već čuo, samo davno, i što ga ispuni tugom, pa mu se mekana koža s unutrašnje strane podlaktica naježi.

“Bože moj”, tiho će Den.

“Mislim da je to Albinoni.”

“Ne”, reče Tom.

“Pačelbel. Kanon u D-duru.”

“U pravu si, baš sam glup”, reče Den postideno.

“Poput…” zausti Deniz pa zaćuta i pogleda u svoje cipele.

“Šta?” upita Klej.

“Hajde, reci. Medu prijateljima si.”

“Poput zvuka uspomena”, reče ona.

“Kao da je to sve što imaju.”

“Da”, reče Den.

“Pretpostavljam…”

“Narode!” oglasi se Džordan. Gledao je kroz jedan prozorčić. Prozori su bili prilično visoko, ali uspeo je da proviri kroz jedan kad je stao na prste.

“Pogledajte ovo!”

Oni se poredaše ispred prozora i pogledaše u prostranu livadu. Sad je već skoro pao mrak. Zvučnici i reflektorski stubovi preteći su se uzdizali poput crnih stražara na pozadini mrtvog neba, a iza njih kosturni obris Padobranskog skoka sa svojim samotnjačkim žmirkajućim svetlom. Tačno ispred njih hiljade telefonaca kleknulo je poput muslimana za molitvu dok je muzika Johana Pačelbela ispunjavala vazduh mogućom nadoknadom za sećanje. A potom su pali ničice, istovremeno, pa se začu silan prigušeni lepet istisnutog vazduha od kojeg se prazne kesice i spljoštene limenke napitaka zakovitlaše u vazduhu.

“Povečerje za celu retardiranu vojsku”, reče Klej.

“Nameravamo li nešto da preduzmemo, moraćemo to da učinimo noćas.”

“Učiniti? Šta ćemo učiniti?” upita Tom.

“Dvoja vrata koja sam pokušao da otvorim bila su zaključana. Siguran sam da su i ostala zaključana.”

Den podiže pajser.

“Mislim da to neće ići”, reče Klej.

“Ta je stvarčica možda dovoljna za automate s hranom, ali nemojte zaboraviti da je ovo bio kazino.” On pokaza na severno krilo zgrade obloženo debelim tepisima na kojima su se nizali redovi jednorukih bandita čiji su se hromirani delovi prigušeno sijali na svetlosti izdišućih pomoćnih svetala.

“Mislim da ćeš otkriti da su vrata otporna na pajsere.”

“A prozori?” upita Den. Pogleda malo bolje pa sam odgovori na svoje pitanje.

“Možda bi Džordan uspeo da se provuče.”

“Pojedimo nešto”, reče Klej.

“A onda ćemo sedeti i ćutati. Toga nam je manjkalo.”

“I šta da za to vreme radimo?” upita Deniz.

“Vi, narode, možete da radite šta hoćete”, reče Klej.

“Ja nisam crtao ima skoro dve sedmice, i to mi nedostaje. Mislim da ću crtati.”

“Nemaš papira”, prokomentarisa Džordan.

Klej se nasmeši.

“Kad nemam papira, crtam u glavi.”

Džordan nesigurno pogleda u njega, pokušavajući da ustanovi vuče li ga Klej za nos. Kad je zaključio da ga ne vuče, on reče: “To ne može biti isto kao i crtanje na papiru, je li?”

“Na neki je način još i bolje. Umesto da brišem, samo se predomislim.”

Začu se glasan zveket i vrata automata sa slatkišima širom se otvoriše.

“Bingo!” povika Den i podignu pajser iznad glave.

“Koje rekao da univerzitetski profesori ne vrede ni pišljiva boba u stvarnom svetu?”

“Pogledajte”, pohlepno će Deniz, oglušivši se na Dena.

“Cela polica čokoladnih bombona!” I ona se baci na njih.

“Kleje?” upita Tom.

“Hmmm?”

“Nisi video svog sinčića, je li? Ili svoju ženu? Sandru?”

“Šeron”, reče Klej.

“Nisam video nijedno od njih.” On se nagnu da poviri iza Denizinog raskošnog boka.

“Jesu li ono baterfingers čokoladice?”

7.

Pola sata kasnije, najeli su se slatkiša i ispraznili automat s napicima. Ustanoviše da su i ostala vrata zaključana. Den pokuša sa svojim pajserom, ali nije uspeo da ga provuče ispod vrata. Tom zaključi da vrata vrlo verovatno imaju ugrađene čelične šipke iako izgledaju drvena.

“Verovatno su i pod alarmom”, reče Klej.

“Budeš li po njima previše prčkao, stići će rezervatska policija i privesti te.”

Ostalo četvoro sedelo je između automata, u malom krugu na mekanom tepihu kazina. Klej se spusti na beton, leđima naslonjen na dvokrilna vrata kroz koja ih je Odrpanko uveo onom svojom podrugljivom kretnjom: Posle vas, vidimo se ujutru.

Klejove misli želele su da se vrate onoj drugoj Odrpankovoj podrugljivoj kretnji - telefonskoj pantomimi palacmali prst - ali im on nije dopuštao, barem ne direktno. Iz dugog iskustva znao je da je najbolji pristup tim stvarima na zadnja vrata. Pa on nasloni glavu na drvo koje je skrivalo čelične šipke, zatvori oči i zamisli stripovsku sliku formata A4. Ne stranicu iz Crnog skitača - s Crnim skitačem je svršeno a on je toga najsvesniji - nego iz jednog novog stripa. Nazovimo ga Mobilni telefon, u pomanjkanju boljeg naslova: uzbudljiva sudnjeđanska saga o telefonskim hordama protiv šačice preostalih normalaca…

Samo što to nije moglo biti tačno. Izgledalo je tačno na prvi i letimični pogled, kao što i vrata na ovoj zgradi izgledaju drvena a nisu. Telefonci su sigurno desetkovani - moraju biti. Koliko ih je stradalo u talasu nasilja neposredno nakon Impulsa? Pola? On se priseti bezumnosti tog nasilja i pomisli Možda i više. Možda šezdeset pa i sedamdeset posto. A nakon toga masovno umiranje od teških rana, zaraza, vremenskih nepogoda, novih sukoba i obične gluposti. Plus, naravno, ubice kolonija; koliko su ih oni potamanili? Koliko je ostalo još ovakvih velikih kolonija?

Klej zaključi da bi to mogli saznati sutra, ako se preostali telefonci čoporativno povezu u direktnom pronosu gala talambasa: javnog pogubljenja umobolnika. Mada im taj podatak neće doneti mnogo koristi.

Nema veze. Stisni. Želiš li i pozadinsku priču na prvoj stranici, događaj se mora sažeti tako da stane u jedan pripovedni okvir. Bilo je to nepisano pravilo. Situacija telefonaca mogla bi se sažeti u dve reči: teški gubici. Izgledaju mnogobrojni - do đavola, izgledaju kao najezda - ali su verovatno i golubovi selci izgledali mnogobrojni do samog kraja. Jer su do istrebljenja leteli u jatima koja bi pomračila sunce. Ono što niko nije primetio bila je činjenica da je bilo sve manje tih velikih jata. Sve dok ih nije nestalo. Izumrli. Finito. Papa.

Osim toga, pomisli Klej, sad su suočeni i s tim drugim problemom, kvarnim programiranjem. S tim crvom. Šta je s tim? Sve u svemu, telefonska družina mogla bi potrajati kraće od dinosaurusa, bez obzira na telepatiju, levitaciju i tako to.

U redu, dovoljno pozadinske priče. A ilustracija? Gde ti je slika, do đavola, koja će ih zainteresovati i privući? Klej Ridel i Rej Hujzenga, eto slike. Njih dvojica stoje u šumi. Rej sebi pod bradom drži cev 45-ice Bet Nikerson a Klej drži…

Pa mobilni telefon, naravno. Onaj koji je Rej maznuo u kamenolomu Garlivil.

KLEJ (užasnut): Reje, PRESTANI! Ovo je besmisleno! Zar se ne sećaš? Kešvak je TELEFONSKI MRTVA Z…

Uzalud! KA-BUM! žutim nareckanim velikim slovima u prvom planu, i zaista je prasnulo jer je Arni Nikerson pametno snabdeo svoju ženicu mecima kakvi se prodaju na Internetu na stranicama američkih paranoika, i Rejovo teme je sad crveni gejzir. U drugom planu - jedan od onih detalja koji su mogli proslaviti Kleja Ridela u svetu u kojem se Impuls nikad nije dogodio - jedna usamljena prestrašena vrana uzleće s borove grane.

Jebeno dobra početna stranica, pomisli Klej. Krvava, naravno - ne bi prošla u vreme nekadašnjeg stripovskog kodeksa - ali odmah pleni pažnju. Pa iako Klej nikad nije rekao to da mobilni telefoni ne rade iza preobraćeničkog punkta, bio bi rekao da se tog na vreme setio. Samo što je vreme isteklo. Rej se ubio da Odrpanko i njegovi telefonski pajtosi ne bi videli taj telefon u njegovim mislima, stoje bila gorka ironija. Odrpanko je znao za telefon čije je postojanje Rej želeo da sakrije svojom smrću. Odrpanko zna da je telefon u Klejovom džepu… i ne haje-

Odrpanko stoji ispred dvokrilnih vrata dvorane Kešvakamak. Napravio je onu kretnju - palac na uvetu, savijeni prsti uz njegov rasečeni i neobrijani obraz, mali prst ispred usta. Kroz Deniz ponavlja već rečeno, da ne bi bilo sumnje: Nefonzati.

Tako je. Jer je Kešvak=Ne-Fon.

Rej je umro nizašta… pa zašto ga to sad nije uznemirilo?

Klej je bio svestan da drema kao što bi mu se često dogodilo kad bi crtao u glavi. Da se odvaja od tela. I da je to u redu. Jer se oseća onako kako se uvek oseća trenutak pre nego što se slika i tekst stope - oseća se srećno, kao pre željno očekivanog povratka domu. Pre nego što se putovanja završe susretom voljenih. Nije imao nikakvog razloga da se tako oseća, ali se osećao.

Rej Hujzenga umro je zbog beskorisnog mobilnog telefona.

Ili možda zbog više njih? Klej sad ugleda još jednu sličicu - blesak prošlosti - što se videlo po njenim talasastim ivicama.

Krupni plan REJOVE ruke koja drži musavi telefon i papirić s telefonskim brojem. REJOV palac pokriva sve osim pozivnog broja za državu Mejn.

REJ (izvan okvira): Kad kucne čas, nazovi broj s papirića. Znaćeš kad će to biti. Moram se nadati da ćeš znati.

Reje, ne mogu nikog da nazovem mobilnim telefonom iz Kešvakamaka, jer je Kešvak—Nefon. Pitaj haaavaaadskog dekana.

Kao potvrda te tvrdnje, evo još jedne analepse u sličici talasastih ivica. Na njoj se vidi deonica 160. U prvom planu je mali žuti autobus kojem na boku piše ŠKOLSKI OKRUG 38 NJUFILD MEJN. Malo u daljini, na putu je bojom napisano KEŠVAK= NE-FON. I ponovo su detalji fenomenalni: prazne konzerve od sokova leže u jarku, odbačena majica zapela je za grm, a u daljini šator se vijori na stablu poput dugačkog smeđeg jezika. Iznad minibusa su četiri balončića s tekstom. To nisu bile njihove stvarne reči (čak je i njegov dremajući mozak to znao), ali to nije bilo važno. Pripovedanje nije važno, ne sad.

Znače šta je važno kad kucne čas.

DENIZ (glas): Tamo su oni…?

TOM (glas): Tamo su oni vršili preobraćenja/ tako je. Staneš u red kao normalac, nazoveš, a kad se pridružiš roju sa Smotre, ti si jedan od NJIH. Kakva pogodba.

DEN (glas): Zašto ovde? Zašto ne na Smotri?

KLEJ (glas): Zar se ne sećaš? Kešvak=Nefon. Poredali su šatore na ivici telefonskog signala. Iza toga ga nema. Njente. Nula. Nema linija.

Nova sličica. Krupni plan Odrpanka u svoj njegovoj gnojnoj veličini. Ceri se unakaženim ustima i sve sažima u jedan pokret. Rej je imao nekakvu sjajnu ideju koja je zavisila od poziva mobilnim telefonom. Bila je tako sjajna da je potpuno smetnuo s uma da ovde nema signala. Verovatno bih morao da otabanam do Kvebeka da dobijem jednu crticu na tom telefonu koji mi je dao. Smešno, ali znate šta je još srnešnije? Ja sam ga uzeo/ Koji idioti Znači, to zbog čega je Rej umro bila je besmislica? Možda, ali se oblikuje jedna druga slika. Ispred zgrade, Pačelbela je zamenio Faure, a Faurea Vivaldi. Muzika se sliva iz zvučnika umesto iz ogromnih stereouređaja. Crni zvučnici na pozadini mrtvog neba, s poludovršenim lunaparkom u drugom planu; u prvom planu dvorana Kešvakamak i njeni rodoljubivi ukrasi i jeftina toplotna izolacija senom. I kao tačka na i, sitni detalj po kojem je Klej Ridel već postajao poznat…

Klej otvori oči i uspravi se. Ostali su još sedeli u svom krugu na tepihu u Severnom krilu. Klej nije znao koliko je sedeo naslonjen na vrata, ali dovoljno dugo da mu dupe odrveni.

Narode, pokušavao je da kaže, ali isprva nije mogao izbaciti ni zvuka. Usta su mu bila suva. Srce mu je bubnjalo. On se nakašlja i pokuša ponovo.

“Hej, narode1.” reče on i oni se okrenuše. Zbog nečega u njegovom glasu Džordan skoči na noge, a Tom odmah za njim.

Klej krenu prema njima na nogama koje kao da nisu bile njegove - napola su zaspale. U hodu izvadi onaj telefon iz džepa. Onaj zbog kojeg je Rej umro jer je u žaru trenutka zaboravio najvažniju činjenicu o Kešvakamaku: ovde na Smotri severnih okruga, te stvarčice ne rade.

8.

“Ako neće da radi, kakve koristi od njega?” upita Den. Uzbudilo ga je Klejovo uzbuđenje, ali je odmah splasnulo kad je video da predmet u Klejovoj ruci nije kartica za izlazak iz zatvora već samo još jedan prokleti mobilni telefon. I to prljava stara motorola napuklog kućišta. Ostali su gledali u telefon s mešavinom straha i znatiželje.

“Saslušajte me” reče Klej.

“Može?”

“Pred nama je cela noć” reče Den. Skinu naočari i poče da ih glanca.

“Nekako moramo da ubijemo vreme.”

“Svratili ste u radnju Njufild da nešto pojedete i popijete”, reče Klej, “i našli ste žuti školski minibus.”

“Kao da je bilo pre milijardu godina”, reče Deniz, izbaci donju usnu i oduva kosu s čela.

“Rej je našao minibus”, reče Klej. “S desetak mesta…”

“Zapravo šesnaest”, reče Den.

“Piše na kontrolnoj ploči. Goveče, kako su ovdašnje škole majušne.”

“Šesnaest sedećih mesta i prostor iza zadnjih sedišta za rančeve i lagani prtljag za ekskurzije. I onda ste krenuli dalje. A kad ste stigli do kamenoloma u Garlivilu, kladim se da je Rej predložio da se tamo zaustavite.”

“Da znaš i da jeste”, reče Tom.

“Rekao je da bi nam dobro došao topli obrok i odmor. Kako to znaš, Kleje?”

“Znam jer sam ja to nacrtao”, reče Klej i to je bilo na ivici istine - video je to dok je govorio.

“Dene, ti i Deniz i Rej likvidirali ste dve kolonije. Prvu benzinom, ali drugu dinamitom. Rej je znao kako se to radi jer se služio dinamitom u putogradnji.”

“Jebiga”, reče Tom.

“Našao je dinamit u tom kamenolomu, zar ne? Dok smo mi spavali. I mogao je - mi smo spavali kao zaklani.”

“Rej nas je probudio”, reče Deniz.

Klej reče: “Ne znam je li se poslužio dinamitom ili nekim drugim eksplozivom, ali sam skoro siguran da je dok ste vi spavali pretvorio taj žuti bus u bombu na točkovima.”

“Pozadi je”, reče Džordan.

“U prostoru za prtljag.” Klej klimnu glavom.

Džordan je stisnuo šake u pesnice.

“Koliko toga ima, šta misliš?”

“Ne možemo znati dok ne grune”, reče Klej.

“Da vidim jesam li dobro shvatio”, reče Tom. Ispred zgrade, Vivaldija zameni Mocart - Mala noćna muzika. Nema sumnje, telefonci su prerasli Debi Bun.

“Stavio je bombu u zadnji deo minibusa… a onda nekako preradio telefon u detonator?”

Klej potvrdi.

“To je moja teorija. Mislim da je u upravnoj zgradi kamenoloma našao dva telefona. Možda ih je bilo nekoliko, radnici su se služili njima umesto vokitokijima, danas su dovoljno jeftini. Dakle, jedan je telefon povezao s detonatorima na eksplozivu. Tako su pobunjenici aktivirali bombe u Iraku.”

“I to je sve napravio dok smo mi spavali?” upita Deniz.

“I nije nam rekao?”

Klej reče: “Zadržao je to za sebe da vam ne bi bilo u mislima.”

“I ubio se da ne bi bilo u njegovim”, reče Den, a potom prasnu u gorak smeh.

“Dakle, čovek je heroj, majku mu! Jedino je zaboravio da mobilni telefoni prestaju da rade tamo gde su ovi postavili svoje đavolje preobraćeničke šatore! A kladim se da je i tamo signal bio jedva uhvatljiv!”

“Tako je”, reče Klej smešeći se.

“Zato mi je Odrpanko dopustio da zadržim taj telefon. Nije znao za šta mi treba - ionako nisam siguran da oni znaju da misle…”

“Ne kao mi, to ne”, reče Džordan.

“A nikad i neće.”

“…ali bilo mu je svejedno jer je znao da neće raditi. S njim ne mogu ni da se zarazim impulsom jer je Kešvak jednako nefon. Nefonzaja.”

“Pa čemu onda taj smešak?” upita Deniz.

“Jer ja znam nešto što on ne zna”, reče Klej.

“Nešto što oni ne znaju.” Okrenu se ka Džordanu.

“Znaš li da voziš?”

Džordan ga pogleda u čudu.

“Hej, imam dvanaest godina! Sta ti pada na pamet?”

“Nikad nisi išao na karting? Skuter? Motorne sanke?”

“Pa, naravno… Pored terena za minigolf kod Našue ima neasfaltirana karting staza i jedanput ili dvaput…”

“To će biti dovoljno. Nije reč o velikoj udaljenosti. Pod pretpostavkom, naravno, da su ostavili autobus kod Padobranskog skoka. A kladim se da jesu. Mislim da ne znaju da voze kao što i ne znaju da misle.”

Tom reče: “Kleje, zar si pošašavio?”

“Ne”, reče Klej.

“Oni će možda sutra organizovati svoja masovna pogubljenja, ali mi nećemo učestvovati u tome. Pičimo odavde.”

9.

Prozorska okna bila su debela, ali im je Denov pajser bio dorastao. On, Tom i Klej naizmenično su ga koristili sve dok ne izbiše sve krhotine. A onda Deniz skide prsluk i položi ga na donji deo prozorskog okvira.

“Džordane, misliš li da možeš?” upita Tom.

Džordan klimnu glavom. Bojao se - usne su mu pobelele - ali izgledao je pribrano. Napolju se završio ciklus uspavanki telefonaca i ponovo se začuo Pačelbelov kanon - ono što je Deniz nazvala zvukom uspomena.

“Mogu”, reče Džordan.

“Barem mislim. Samo treba da krenem.” Klej reče: “Tom bi možda uspeo da se provuče…”

Tom proviri iza Džordanovog ramena u prozorčić širine četrdesetak centimetara i zavrti glavom.

“Biću dobro”, reče Džordan.

“U redu. Ponovi gradivo.”

“Odem i pogledam u zadnji deo autobusa. Proverim ima li eksploziva, ali ništa ne diram. Potražim drugi telefon.”

“Tako je. Proveriš da li je uključen. A ako nije…”

“Znam, uključim ga.” Džordan pogleda u Kleja kao da želi da kaže da nije idiot. “A onda upalim motor…”

“Ne trči pred rudu…”

“Najpre primaknem sedište kako bih mogao da dohvatim papučice i tek tada upalim motor.”

“Tako je.”

“Odvezem se od Padobranskog skoka do Kuće strave. Super polako. Preći ću preko nekih komada Kuće strave i možda će se skršiti pod točkovima - uz prasak - ali neka se na to ne obazirem.”

“Upravo tako.”

“Pridem im najbliže što mogu.”

“Tako je. A onda se vratiš ovde, kroz ovaj prozor. Tako da dvorana bude između tebe i eksplozije.”

“Barem se nadamo da će doći do eksplozije”, reče Den.

Klej je mogao bez toga, ali ne reče ništa. Sagnu se i poljubi Džordana u obraz.

“Volim te, znaš”, reče.

Džordan ga kratko ali snažno zagrli. Pa Toma. Pa Deniz.

Den pruži ruku, a potom reče: “Do đavola”, i stisnu Džordana u medveđi zagrljaj. Zbog toga Den Hartvik, koji nikako da Kleju priraste za srce, posta Kleju ipak simpatičniji.

10.

Klej napravi “lopovske” merdevine i podignu Džordana.

“Upamti”, reče, “ovo će biti kao da skačeš na glavu, ali ne u vodu nego u seno. Ruke pružene i podignute.”

Džordan podiže ruke iznad glave i ispruži ih kroz razbijeni prozor i u noć. Ispod njegove grive, lice mu je bilo bleđe no ikad; prve crvene pubertetske bubuljice isticale su se na njemu poput majušnih opekotina. Bojao se, i Klej mu nije mogao zamoriti zbog toga. Čekao ga je skok s tri metra visine, i prizemljenje će biti teško uprkos senu. Klej se nadao da Džordan neće zaboraviti da ispruži ruke a uvuče glavu; nikakve koristi ostane li da leži pokraj dvorane Kešvakamak slomljenog vrata.

“Džordane, da brojim do tri?” upita Klej.

“Ne, do đavola! Izbaci me pre nego što se upišam!”

“Onda ispruži ruke, krećemol” povika Klej i naglo podignu svoje isprepletene ruke. Džordan izlete kroz prozor i iščeznu. Klej nije čuo kad se Džordan prizemljio; muzika je bila preglasna.

Ostali se naguraše oko prozora koji se nalazio malo iznad njihovih glava.

“Džordane?” pozva ga Tom.

“Džordane?”

Na momenat nije bilo odgovora i Klej je bio siguran da je Džordan zaista slomio vrat. A onda Džordan reče drhtavim glasom: “Tu sam. Isuse, kako to boli. Iščašio sam lakat. Levi. čela mi je ta ruka nekako čudna. Sačekajte…”

Oni sačekaše. Deniz uhvati Kleja za ruku i čvrsto je stisnu.

“Pomera se”, reče Džordan.

“Sve je u redu, pretpostavljam, a možda da ipak odem u školsku ambulantu da ga pogledaju.”

Svi se malo preglasno nasmejaše.

Tom je privezao ključ od autobusa za dvostruku uzicu napravljenu od njegove košulje, a tu uzicu za kopču kaiša. Klej sad ponovo napravi “lopovske” i Tom zakorači na tu improvizovanu stepenicu.

“Džordane, sad ću ti spustiti ključ. Spreman?”

“Aha.”

Tom se čvrsto uhvati za prozorski okvir, pogleda dole, pa spusti kaiš.

“U redu, dohvatio si ga”, reče on.

“A sad me poslušaj. Tražimo samo da ovo učiniš ako možeš. Ako ne možeš, neće biti kaznenih bodova. Jasno?”

“Da.”

“A sad kreni. Strafta.” Gledao je za njim trenutak, a potom reče: “Krenuo je. Bog mu pomogao, hrabro moje dete. Spusti me.”

11.

Džordan je izašao iz zgrade na strani okrenutoj od usnule kolonije. Klej, Tom, Deniz i Den prešli su na stranu okrenutu prema centralnom prolazu. Trojica muškaraca prevrnula su već vandalizovani automat za sendviče na bok i gurnula ga uza zid. Klej i Den su bez problema videli kroz visoke prozore, a Tom se morao podići na prste. Klej doda i gajbu da i Deniz može videti, moleći se Bogu da sc ona ne skljoka s nje i porodi se.

Ugledaše Džordana kako prilazi ivici uspavanog mnoštva, stoji tamo minut kao da razmišlja, a onda odlazi ulevo. Kleju se činilo da vidi nekakvo kretanje dugo nakon što mu je mozak rekao da je Džordan već otišao, zaobišao ivicu masovne kolonije.

“Šta misliš, koliko će mu trebati da se vrati?” upita Tom.

Klej odmahnu glavom. Nije znao. Zavisi od mnogo stvari, a veličina kolonije bila je jedna od njih.

“A šta ako su oni zavirili u zadnji deo autobusa?” upita Deniz.

“A što ako Džordi pogleda u zadnji deo autobusa a tamo nema ničeg?” upita Den. Klej se jedva suzdržavao da mu ne kaže da svoje zle slutnje zadrži za sebe.

Vreme je prolazilo puževim korakom. Crvena lampica na vrhu Padobranskog skoka je žmirkala. Pačelbela ponovo zameni Faure a Faurea Vivaldi. Klej se priseti onog usnulog dečačića koji je ispao iz žicanih kolica iz supermarketa, kako je muškarac koji je bio s njim - verovatno ne i dečakov otac - seo s njim pokraj puta i rekao Gregori da cmokić, pa neće boleti. Seti se čoveka s naprtnjačom koji je slušao “Slončićev geg” i rekao Ni Dodžu nije išlo loše. Seti se kako bi u šatorima za tombolu iz njegove mladosti voditelj obavezno povikao To je sunčani vitamin, kad bi iz točka s plešućim lopticama izvukao kuglicu B-12. Iako je sunčani vitamin bio vitamin D.

Vreme se sad dodatno usporilo i Klej poče da gubi nadu. Da im je bilo suđeno da čuju zvuk motora autobusa, već bi ga čuli.

“Nešto je krenulo po zlu”, tiho će Tom.

“Možda i nije”, reče Klej. Nastojao je da mu se u glas ne uvuče jad koji je osećao u duši.

“Ne, Tomi je u pravu”, reče Deniz, na ivici suza.

“Obožavan tog malog, i bio je hrabriji od đavola prve večeri u paklu, i već je trebalo da stigne.”

Den se postavio iznenađujuće pozitivno.

“Ne znamo na kakve je prepreke možda naišao. Samo duboko udahnite i pokušajte da obuzdate maštu.”

Klej pokuša, ali nije uspeo. Sad je osećao protok sekundi. Šubertova Ave Marici zagrmi kroz velike koncertne zvučnike. On pomisli: Prodao bih dušu za neki pošteni rokenrol - da Čak Beri zasvira “Oh Carol” ili U2 “When Love Comes to Toum”…

A napolju samo tama, zvezde i ta crvena lampica na agregat.

“Podigni me tamo”, reče Tom i skoči s automata.

“Nekako ću se progurati kroz onaj prozor i videti da li mogu da ga nađem.”

“Tome, ako sam se prevario i u zadnjem delu tog busa nema eksploziva…” zausti Klej.

“Jebeš zadnji deo busa i jebeš eksploziv!” izbezumljeno će Tom.

“Samo želim da nađem Džor…”

“Hej!” povika Den a onda: “Hej, ma vidi ti tol TO SE TRAŽI!“ Lupi šakom po zidu pokraj prozora.

Klej se okrenu i ugleda cvetove farova u tami. Iz pokrova komatoznih tela na onoj prostranoj livadi počela je davse diže magla pa se činilo da prednja svetla autobusa žare kroz dim. Zmirnula bi bleštavo, pa mutno, pa ponovo bleštavo, i Klej izvanredno jasno ugleda Džordana: sedi za volanom minibusa i pokušava da dokuči koja polugica služi za šta.

Prednja svetla polako se pokrenuše. Dugačka svetla.

“Da, dušo”, uzdahnu Deniz.

“Samo tako, mili moj.” Stojeći na svojoj gajbi, ona uhvati Dena za ruku s jedne a Kleja s druge strane.

“Predivan si, samo tako.”

Svetla sad odskočiše u stranu i osvetliše drveće levo od proplanka i njegovog tepiha od telefonaca.

“Šta on to radi?” Tom skoro zastenja.

“Tamo zavija zid Kuće strave”, reče Klej.

“Sve je u redu.” A potom, nesigurno.

“Mislim da je u redu.” Ako mu noga ne sklizne. Ako ne zameni kočnicu i papučicu gasa i zaleti se busom u tu prokletu Kuću strave i zaglavi se tamo.

Oni pričekaše. Farovi se zanjihaše unazad i svojim svetlosnim kopljem probiše zid dvorane Kešvakamak. Na zaslepljujućoj svetlosti dugih svetala, Klej shvati zašto je Džordanu trebalo tako dugo. Nisu svi telefonci bili nokautirani. Na desetine njih - verovatno onih loše programiranih - muvalo se unaokolo. Besciljno su hodali tamovamo i njihovi crni obrisi kretali su se prema ivici čistine u širećim krugovima. Teškom mukom hodali su preko spavača, posrtali, padali, dizali se i kretali dalje dok je Šubertova Ave Maria ispunjavala noć. Jedan od njih, mladić s dugom crvenom brazdom posred čela poput bore, stiže do dvorane i poče pipajući da traži put uz njen zid poput slepca.

“Dovoljno je, Džordane”, promrmlja Klej kad su se farovi približili stubovima zvučnika u dnu livade.

“Parkiraj ga i dovući dupe ovamo.”

Džordan kao da ga je čuo. Farovi se zaustaviše. Na trenutak su se napolju pomerali samo nemirni obrisi budnih telefonaca i maglica koja je isparavala iz toplih tela njihovih kolega. A onda začuše turiranje motora - glasnije od muzike - i farovi poskočiše napred.

“Ne, Džordane, šta to izvodiš?” vrisnu Tom.

Deniz se tržnu i bila bi se prevalila s gajbe da je Klej nije uhvatio oko struka.

Autobus poskakujući zade dublje u usnulu koloniju. Na usnulu koloniju. Prednja svetla počeše da poskakuju poput jojo loptice. Čas bi uprla svoj svetlosni snop u telefonce, potom se nakratko podigla, pa se iznova spustila. Autobus skrenu ulevo, izravna se, pa skrenu udesno. Na trenutak jednog od mesečara osvetliše sva četiri duga svetla jasno kao da je izrezan iz crnog kartona. Klej ugleda kako je telefonac podigao ruke, kao da objavljuje postignuti pogodak, a onda ga sruši jurišajuća rešetka autobusa.

Džordan doveze autobus usred telefonaca i tamo se zaustavi. Dugačka svetla autobusa su bleštala, a s njegove rešetke kapala je krv. Klej podiže ruku da zaštiti oči od bleštećih farova i ugleda kako sitno crno obličje - koje se razlikovalo od ostalih svojom gipkošću i svrhovitošću - izlazi kroz bočna vrata autobusa i kreće prema dvorani Kešvakamak. A onda Džordan pade i Klej pomisli da je gotov. Trenutak potom Den zagrakta: “Eno ga, tamol” i Klej ga ponovo uoči, deset metara bliže i poprilično levo od mesta gde ga je izgubio iz vida. Džordan je prilično daleko otpuzao preko usnulih tela pre nego što je ponovo pokušao da se pridigne.

Kad se Džordan vratio u magličasti snop svetlosti autobuskih farova priboden na kraj trinaestometarske senke, prvi put su ga jasno ugledali. Ne njegovo lice jer je bio osvetljen s leda, nego ćaknuto elegantan način na koji je trčao preko telefonaca. Oni koji su ležali još su spavali kao zaklani. Oni koji su bili budni ali podalje od Džordana nisu marili za njega. No nekoliko onih koji su bili blizu posegnuše za njim. Džordan se izmače dvojici, ali treća - žena - dohvati ga za kosu.

“Ostavi ga na miru!” zaurla Klej. Nije je video, ali bio je sumanuto uveren da je reč o ženi koja mu je nekad bila supruga.

“Puštaj ga!”

Ona ga ne pusti, ali je Džordan zgrabi za zglob, zavrnu joj ruku, kleknu i šmugnu pokraj nje. Žena ponovo posegnu za njim, za dlaku promaši zadnji deo njegove majice a potom se otetura svojim putem.

Klej shvati da se mnogi virusom zaraženi telefonci okupljaju oko autobusa, čini se privučeni svetlima.

Klej skoči s automata za hranu (ovaj put Den uhvati Deniz da ne padne) i dohvati pajser. Ponovo skoči na noge i razbi prozor kroz koji je gledao.

“Džordane!” zaurla on.

“Iza zgrade! Zaobiđi zgradu!”

Džordan podignu pogled kad je začuo Klejov glas i spotaknu se o nešto - nogu, ruku, možda vrat. Dok je ustajao, pomoli se ruka iz dišuće tame i ščepa đečakov vrat.

“Bože, molim te, ne”, prošaputa Tom.

Džordan jurnu poput napadača koji pokušava da postigne prvi pogodak. Podizao je noge visoko i pošlo mu je za rukom da se istrgne iz stiska. Potrča saplićući se. Klej ugleda njegove razrogačene oči i kako mu se grudni koš jako diže i spušta. Kad se približio dvorani, Klej začu Džordanovo jecavo dahtanje.

Neće uspeti, pomisli Klej. Neće. A tako je blizu, tako blizu.

Ali je Džordan uspeo. Dva telefonca koja su trenutno posrtala duž zgrade nisu ga ni pogledala kad je projurio pokraj njih i oko zgrade na drugu stranu. Njih četvoro istog trenutka siđoše s automata i potrčaše preko dvorane poput atletske štafete, Deniz i njen stomak na čelu.

“Džordane!” zavapi ona, podižući se na prste.

“Džordane, Džordi, jesi li tamo? Zaboga, dete, reci nam da si tamo!”

“Ov…” on otrgnu veliki gutljaj vazduha, “ovde sam.” Još jedan duboki uzdah. Klej je bio tek nejasno svestan da se Tom smeje i lupa ga po leđima.

“Nisam imao pojma…” Uuuzdaaah! “…da je tako teško trčati po… ljudima.”

“Kog si đavola to izvodio?” povika Klej. Da mu je ščepati klinca, najpre da ga zagrli, pa da ga prođrma, pa izljubi to njegovo glupo hrabro lice. Ubijalo ga je to što ga i ne vidi.

“Rekoh dovezi ga blizu njih a ne pravo medu njih!”

“Učinio sam to…” Uuuzdaaah!”…za upravnika.” U Džordanovom glasu sad je bilo prkosa koliko i zadihanosti.

“Ubili su upravnika. Oni i njihov Odrpanko. Oni i taj njihov glupi harvardski dekan. Želeo sam da plate. Želim da on plati.”

“Zašto tako dugo nisi krenuo?” upita Deniz.

“Ala smo se načeka- li!”

“Mnogi telefonci su budni i hodaju”, reče Džordan.

“Možda i stotine njih. To što s njima ne valja… ili to što s njima valja… ili što se naprosto menja… sad se jako brzo širi. Vrzmaju se na sve strane, nekako su skroz izgubljeni. Morao sam da ih zaobilazim. Na kraju sam do autobusa stigao negde s polovine centralnog prolaza. A onda…” On se nasmeja bez daha.

“Nije hteo da upali! Možete li to zamisliti? Okretao sam ključ ali ništa! Samo bi škljocnulo. Skoro sam prolupao, ali nisam se dao. Jer sam znao da bi se upravnik razočarao.”

“Ah, Džordi…” uzdahnu Tom.

“A znate u čemu je bio problem? Morao sam da svežem taj glupi pojas. Nema ih na putničkim sedištima, ali autobus se ne može pokrenuti ako vozač nije svezao svoj pojas. Žao mi je što mi je trebalo tako dugo, ali evo me.”

“I možemo li pretpostaviti da prostor za prtljag nije bio prazan?” upita Den.

“Možete pretpostavljati koliko vam drago. Pun je nečega sličnog crvenim ciglama. Hrpetine toga.” Džordan je pomalo dolazio do daha.

“Ispod ćebeta. A na njima leži mobilni telefon. Rej ga je elastičnom trakom, poput užeta za bandži, pričvrstio za dve cigle. Telefon je uključen, i ima prikijučak,kao za faks ili nešto tako da možeš presnimiti podatke na računar. Žica za struju spuštena je u cigle. Nisam video detonator, ali kladim se da je u sredini.” On ponovo ugrabi dubok gutljaj vazduha.

“A na telefonu su se videle crte. Tri.”

Klej klimnu glavom. Bio je u pravu. Kešvakamak bi trebalo da bude područje bez telefonskog signala posle odvajanja za Smotru severnih okrugova. Telefonci su pokupili tu informaciju iz glava nekih normalaca i iskoristili je. Grafiti Kešvak=Ne-Fon nicali su poput pečurki posle kiše. Ali, da li je iko od telefonaca zapravo pokušao nekog da nazove mobilnim telefonom s područja Smotre? Naravno da nije. A zašto i bi? Ako si telepata, telefoni su zastarela tehnologija. A ako si deo roja - deo celine - onda su dvostruko nepotrebni, ako je tako nešto moguće.

Ali telefoni ipak rade na ovom malom području. A zašto? Jer su počeli da se otvaraju lunaparkovi, eto zašto - i to kompanija zvana New England Amusement Corporation. A u XXI veku vlasnici kompanija zabave - baš kao i organizatori rok koncerata, pozorišnih turneja i filmskih ekipa - zavise od mobilnih telefona, posebno na udaljenim lokacijama gde vlada nestašica fiksnih linija. Nema telefonskih odašiljača za slanje signala u daljinu i visinu? Nema problema, izpiraterisaće potrebne programe i instalirati vlastiti. Protivzakonito? Naravno, ali sudeći po tri crtice koje je Džordan video, sasvim solidno izvedeno, a budući da je odašiljač radio na agregat, još je bio u funkciji. Instalirali su ga na najvišoj tački Smotre.

Na vrhu Padobranskog skoka.

12.

Den se vrati na drugu stranu dvorane, pope se na automat za hranu i pogleda napolje.

“Stoje oko autobusa u tri kruga”, izvesti ih on. “A u četiri reda ispred farova. Kao da misle da se u autobusu skriva neka velika muzička zvezda. Sigurno su zgnječili telefonce na kojima stoje.” Okrenu se Kleju i klimnu glavom prema prljavoj motoroli koju je Klej sad držao u ruci.

“Ako nameravaš to da učiniš, predlažem da pokušaš sad, pre nego što neko od njih odluči da ude u autobus i pokuša da se odveze.”

“Trebalo je da ugasim motor, ali sam mislio da će se i svetla ugasiti ako to učinim”, reče Džordan. “A i želeo sam da mi osvetljavaju put.”

“Sve je u redu, Džordane”, reče Klej.

“Ništa zato. Ja ću…”

Ali u džepu iz kojeg je izvadio telefon nije bilo ničeg osim njega. Papirića s onim telefonskim brojem nije bilo.

13.

Klej i Tom su ga tražili po podu - mahnito ga tražili po podu - a Den žalosno izveštavao s automata za hranu da se prvi telefonac upravo uteturao u autobus, kad Deniz dreknu: “Prekinite! UĆUTITE!”

Oni prestaše da rade šta su radili i pogledaše u nju. Kleju je srce treperilo u grlu. Nije mogao da veruje: kako je bio nepažljiv! Rej je za to umro, ti seronjo! jedan njegov deo urlao je na ostatak. On je umro zbog tog papirića, a ti si ga izgubio!

Deniz zatvori oči i položi obe ruke na svoju glavu. A onda, vrlo brzo, zapeva: “Anto, Anto, u ćošak čučni, nešto je izgubljeno, pa glavom mućni.”

“Koji je to davo?” Den će zaprepašćeno.

“Molitva sv. Antunu”, mirno će Deniz.

“Naučila sam je u verskoj školi. Uvek pomaže.”

“Nemoj me zajebavati”, Tom skoro zastenja.

Ona se ogluši na to i usredsredi se na Kleja.

“Papirić nije na podu, zar ne?”

“Mislim da nije.”

“Još se dvoje ukrcalo u autobus”, izvesti Den. “I upalili su žmigavce. Sto znači da neko od njih sedi za…”

“Dene, daj molim te ućuti”, reče Deniz, još gledajući u Kleja. Još smirena.

“Ako si ga izgubio u autobusu ili negde napolju, izgubljen je zauvek, je li tako?”

“Da”, reče on teškog srca.

“Sto znači da se to nije dogodilo.”

“Kako to znamo?”

“Jer to dobri Bog ne bi dopustio.”

“Mislim… da će mi glava eksplodirati”, reče Tom neobično mirnim glasom.

I ponovo se ona ne obazre na njega.

“Onda, koji džep nisi pretražio?”

“Pretražio sam sve…” reče Klej pa zastade usred rečenice. Ne skidajući pogled sa Deniz, on pretraži džepić za džepni sat ušiven u veći prednji džep farmerki. Papirić je bio u njemu. Nije se sećao kad ga je tamo zagurao, ali bio je tamo. Klej ga izvadi. Na njemu je pokojnikovim teškim rukopisom pisalo 2.07-919-9811.

“Zahvali svetom Antunu i u moje ime”, reče Klej.

“Ako ovo uspe”, reče ona, “zamoliću svetog Antuna da zahvali Bogu-”

“Deniz?” reče Tom. Deniz ga pogleda.

“Zahvali Bogu i u moje ime”, reče Tom.

14.

Njih četvoro sedelo je uz dvokrilna vrata kroz koja su ušli, računajući na to da će ih čelične šipke zaštititi. Džordan je čučao iza zgrade, ispod razbijenog prozora kroz koji je šmugnuo.

“Sta ćemo učiniti ako eksplozija nc napravi nijednu rupu u zidovima?” upita Tom.

“Smislićemo nešto”, reče Klej.

“A ako Rejova bomba ne eksplodira?” upita Den.

“Onda sedi i plači”, reče Deniz.

“Hajde, Kleje, nemoj čekati najavnu špicu.”

Klej podiže poklopac mobilnog telefona, pogleda u crni ekran i shvati da je trebalo da proveri signal na ovom telefonu pre nego što je poslao Džordana. Nije se toga uopšte setio. Niko se od njih nije toga setio. Kakva glupost! Kao što je zaboravio da je stavio onaj papirić s brojem u džepić za sat. Pritisnu tipku za uključivanje. Telefon zapišta. Na trenutak se ne dogodi ništa, a onda se pojaviše tri crtice, jasne i pune. On ukuca onaj broj, pa lagano položi palac na tipku za poziv.

“Džordane, jesi li spreman?”

“Da!”

“A vi, narode?”

“Učini to pre nego što me izda srce”, reče Tom. U Klejovoj glavi ukaza se prizor, košmaran u svojoj jasnoći: Džoni-Dži leži skoro tačno ispod mesta gde se eksplozivom krcati autobus z.austavio. Leži na leđima otvorenih očiju, ruku čvrsto prekrštenih na majici s logom Red soksa, sluša muziku dok mu se mozak preusmerava na neki neobičan i drukčiji način. On odagna tu sliku.

“Anto, Anto, mućni glavom”, reče on bezrazložno, a onda pritisnu tipku kojom pozva mobilni telefon u zadnjem delu minibusa.

Nije uspeo ni da izbroji do dva, a celi svet izvan dvorane Kešvakamak odlete u vazduh. Grmljavina eksplozije proguta Adađo Tomasa Albinonija u jednom gladnom zalogaju. Svi prozorčići koji su obložili zid dvorane okrenut prema roju rasprsnuše se. Blcštava grimizna svetlost zasja kroz nastale otvore, a onda se celo južno krilo zgrade otkide u tuči dasaka, stakla i kovitlaca sena. Vrata na koja su se naslanjali kao da su se savila unazad. Deniz je rukama zaštitnički sakrila stomak. Spolja se začuše užasni bolni krici. Na trenutak taj zvuk raspara Klejov mozak poput oštrice motorne tcstere, a potom nesta. No krici u njegovim ušima se nastaviše. Bio je to zvuk ljudi koji gore u paklu.

Nešto tresnu na krov, dovoljno teško da se cela zgrada potrese. Klej povuče Deniz na noge. Ona ga pogleda izbezumljeno, kao da više nije sigurna ko je: “Dođi!” Vikao je, ali jedva je čuo sopstveni glas. Kao da mu se cedi kroz kuglice vate.

“Dođi, izlazimo!”

Tom je ustao. Den samo napola, a tad ponovo čučnu, ponovo pokuša da ustane, i ovaj put je uspeo u tome. Zgrabi Toma za ruku. Tom zgrabi Denizinu. Povezani tako, oteturali su se do zjapećc rupe u dnu dvorane. Tamo je stajao Džordan, pokraj zapaljenog sena, i buljio u ono što je jedan telefončić napravio.

15.

Divovska noga koja kao da je zgnječila krov dvorane Kešvakamak zapravo je bila poveći komad školskog autobusa. Plamen je zahvatio krov. Tačno ispred njih, iza hrpice zapaljenog sena, ležao je par prevrnutih sedišta, takođe u plamenu. Njihovi čelični okviri pretvorili su se u špagete. Odeća je padala s neba poput krupnih pahulja: majice, šeširi, pantalone, bermude, suspenzori, zapaljeni brushalter. Klej shvati da će se pojas sena oko donjeg dela zidova dvorane koji je služio za izolaciju uskoro pretvoriti u ognjeni opkop i da su izašli u poslednji čas.

Vatrice su prošarale livadu na kojoj su se održavali koncerti, igranke pod vedrim nebom i razna takmičenja, ali su se komadi eksplodiranog autobusa raspršili dalje. Klej ugleda vatrice kako plamte visoko u krošnjama stabala udaljenih najmanje trista metara. Južno od mesta na kojem su stajali i Kuću strave zahvatio je plamen i on ugleda nešto - verovatno ljudski torzo - kako gori na polovini kostura Padobranskog skoka.

Kolonija se pretvorila u veknu sirovog mesa mrtvih i umirućih telefonaca. Njihova telepatska povezanost se raskinula (iako bi Kleja povremeno prožela slaba strujanja te neobične psihičke sile pa bi mu se kosa na glavi podigla a koža naježila), ali su preživeli još mogli da vrište, i oni ispuniše noć svojim vapajima. Klej bi učinio šta je učinio i da je mogao da zamisli kako će to biti užasno - čak i prvih nekoliko sekundi nije pokušavao da se zavarava s tim u vezi - ali ovo je bilo nezamislivo.

Plamena stihija osvetljavala je više nego što su želeli da vide. Osakaćenih i obezglavljenih bilo je kao u priči - lokve krvi, otkinuti udovi - ali nekako je još užasnija bila razbacana odeća i cipele u kojima nije bilo nikog, kao da je eksplozija bila dovoljno jaka da deo kolonije u sekundi pretvori u prah. Jedan muškarac hodao je prema njima držeći se rukama za vrat u pokušaju da zaustavi krv koja mu se slivala preko prstiju i između njih - izgledala je narandžasto na sve jačem plamenu zapaljenog krova dvorane - a utroba mu se njihala levodesno u visini prepona. Creva mu ispadoše još više dok je prolazio pokraj njih razrogačenih i praznih očiju.

Džordan je nešto govorio. Od krikova, jauka i sve jačeg pucketanja vatre iza njega Klej nije mogao da čuje šta, pa se nagnuo bliže.

“Morali smo to da uradimo, jedino to smo mogli”, reče Džordan. Pogleda u ženu bez glave, muškarca bez nogu, pa u nešto tako unakaženo da se pretvorilo u ljudski kanu pun krvi. Iza njega, druga dva autobuska sedišta prekrila su dve žene koje su izgorele jedna drugoj u naručju.

“Morali smo to da uradimo, jedino to smo mogli. Morali smo to da uradimo, jedino to smo mogli.”

“Tako je dušo, nasloni lice na mene i hodaj tako”, reče Klej i Džordan istog trenutka zari lice u Klejovu slabinu. Bilo je teško tako hodati, ali ne i nemoguće.

Zaobišli su telefonski kamp i pođoše prema dnu onoga što bi bio dovršeni centralni prolaz i niz videoigraonica da se Impuls nije umešao. Kako su oni odmicali, plamen je gutao dvoranu Kešvakamak i sve jače osvetljavao livadu. Crni obrisi - mnogi goli ili obnaženi jer im je eksplozija oduvala odeću - teturali su se i posrtali. Klej nije imao pojma koliko ih je. Onih nekoliko koji bi prošli blizu njihove grupice nisu pokazali nikakvo zanimanje za njih; ili bi produžili prema prolazu ili zaronili u šumu zapadno od Smotre. Klej je bio uveren da će tamo umreti od zime ukoliko ponovo ne uspostave neki oblik grupne svesti, no sumnjao je da će im to uspeti. Delom zbog virusa, ali uglavnom zbog Džordanove odluke da odvezc autobus medu njih, čime je osigurao maksimalnu udarnu zonu, kao što su učinili s cisternama propana.

Da su znali da će ubistvo jednog starca dovesti do ovog… pomisli Klej, a potom: Ali kako su mogli da pretpostave?

Stigli su do neasfaltiranog parkinga gde su radnici parkirali svoje kamione i kampprikolice. Ovde je tlo bilo pokriveno gusto isprepletenim zmijama električnih kablova, a prostori između kamppri kolica krcati potrepštinama porodica koje žive na točkovima: roštilji na ćumur, plinski roštilji, baštenske stolice, mreža za spavanje, mali stalak za sušenje veša u obliku vrteške na kojem veš visi verovatno skoro dve sedmice.

“Pronađimo nešto s ključevima u bravi i bežimo odavde”, reče Den.

“Raskrčili su odvajanje, i ako pripazimo, kladim se da možemo voziti na sever niz deonicu 160 dokle nam srce želi.” Pokaza prstom.

“Tamo je skoro sve nefon.”

Klej je bio uočio kombi na čijim je zadnjim vratima pisalo LEM - MOLERSKI I VODOINSTALATERSKI RADOVI. Klej cimnu vrata i ona se otvoriše. Unutrašnjost je bila krcata gajbama od mleka, uglavnom punih raznog vodoinstalaterskog pribora, ali u jednoj nade ono što je hteo: boju u spreju. Uze četiri spreja nakon stoje proverio da su sprejevi puni ili skoro puni.

“Čemu to?” upita Tom.

“Reći ću ti kasnije”, reče Klej.

“Molim vas, idemo odavde”, reče Deniz.

“Ne mogu ovo da podnesem. Pantalone su mi natopljene krvlju.” Ona poče da plače.

Stigli su do centralnog prolaza između Veselih šoljica i napola sastavljenog dečjeg vozića.

“Pogledaj”, pokaza Tom.

“O… Bože… moj”, tiho će Den.

Oko vrha kioska za prodaju ulaznica za vozić omotali su se ostaci pocrnele i tinjajuće crvene majice s kapuljačom. Velika krvava mrlja natopila je majicu oko rupe koju je verovatno napravio komad letećeg školskog autobusa. Tamo gde se krv nije raširila i pokrila ostalo, Klej raspozna dva slova, Odrpankov posiednji smeh: HAR.

16.

“Nema nikog u toj usranoj stvari, a sudeći po veličini rupe, nad Odrpankom je izvršena operacija srca bez anestezije”, reče Deniz, “pa kad se umorite od gledanja…”

“Ima još jedan mali parking na južnom kraju centralnog prolaza”, reče Tom.

“Tamo ima dobrih automobila. Direktorskih automobila. Možda nam se posreći.”

I jeste, ali ne s nekim skupim automobilom. Mali kombi na kojem je pisalo TVCO - STRUČNJACI ZA PREČIŠĆAVANJE VODE bio je parkiran iza niza skupih automobila i blokirao im prolaz. Vozač je ostavio ključeve u bravici, verovatno upravo iz tog razloga, i Klej ih odveze dalje od vatre, pokolja i krikova, polako i oprezno odveze se niz odvajanje do raskrsnice s džambo plakatom i motivom srećne porodice koja više ne postoji (ako je ikad i postojala). Tamo se Klej zaustavi i ubaci menjač u ler.

“Neko od vas, narode, ovde mora da preuzme”, reče.

“Zašto, Kleje?” upita Džordan, ali Klej je po dečakovom glasu znao da on već zna.

“Jer ja ovde izlazim”, reče on.

“Ne!”

“Da. Idem da potražim sina.”

Tom reče: “Gotovo sigurno je poginuo tamo. Nc želim da budem ptica zloslutnica, samo sam realan.”

“Znam, Tome. A znam i da postoji šansa da nije, a i ti to znaš. Džordan reče da su bauljali unaokolo, kao da su potpuno izgubljeni.”

Deniz reče: “Kleje… dušo… i da je živ, možda lunja šumom bez pola glave. Nije mi drago da to kažem, ali znaš da je istina.”

Klej klimnu glavom.

“A znam i da se možda izvukao pre, dok smo bili zaključani, i krenuo niz put za Garlivil. Nekoliko njih uspelo je da stigne do tamo; video sam ih. A video sam i druge koji su krenuli tim putem. I vi ste ih videli.”

“Ne možeš dokazati umetničkoj glavi, zar ne?” tužno prokomentarisa Tom.

“Ne”, reče Klej, “ali pitam se da li biste ti i Džordan na trenutak izašli sa mnom?”

Tom uzdahnu.

“Zašto da ne?” reče.

17.

Nekoliko telefonaca, izgubljenih i ošamućenih, prođe pored njih dok su stajali pokraj malog kombija. Klej, Tom i Džordan ih ne pogledaše, a telefonci im uzvratiše istom merom. Horizont na severozapadu sve se jače crvenonarandžasto žario jer se plamen dvorane Kešvakamak stopio s plamtećim koloritom šume iza nje.

“Ovaj put bez velikih opraštanja”, reče Klej, pretvarajući se da ne vidi suze u Džordanovim očima.

“Očekujem da ću vas ponovo videti. Izvoli, Tome. Uzmi ovo.” Pruži mu telefondetonator i Tom ga uze.

“Krenite na sever. Proveravajte signal na telefonu. Naiđete li na sprinterske grebene, izađite iz vozila, pešačite dok se put ponovo ne raščisti, pa sedite u neki drugi auto ili kamion i nastavite put. Verovatno ćete ugledati telefonski signal negde na području Rendžlija - splavarenje leti, lov u jesen, skijanje zimi - ali posle toga ne bi trebalo da imate ikakvih problema, a i danju bi trebalo da ste sigurni.”

“Kladim se da su dani već i sad sigurni”, reče Džordan i obrisa oči.

Klej klimnu glavom.

“Možda si u pravu. U svakom slučaju, pamet u glavu. Stotinu pedeset kilometara posle Rendžlija, nađite nekakvu vikendicu ili lovačku kuću ili nešto slično, dobro se obezbedite namirnicama i prezimite tamo. Znate šta će zima učiniti tim stvorovima, zar ne?”

“Ako im se mozak roja raspadne i ne odsele se na jug, skoro svi će umreti”, reče Tom.

“Barem oni severno od linije Mejson-Dikson¹¹.”

“I ja tako mislim. Ubacio sam vam one sprejeve u odeljak za rukavice. Svakih tridesetak kilometara napišite na putu čitko i veliko T-Dž-D. Upamtili ste?”

“T-Dž-D”, reče Džordan.

“Za Tom, Džordan i Deniz.”

“Tako je. A skrenete li na neki drugi put, neka vam slova budu još veća, sa strelicom. Krenete li neasfaltiranim putem, napišite na stabla, uvek s desne strane puta. Tamo ću ja gledati. Jeste li shvatili?”

“Uvek zdesna”, reče Tom.

“Pođi s nama, Kleje. Molim te.”

“Ne. Nemoj mi dodatno otežavati. Svaki put kad morate da promenite vozilo, ostavite ga nasred puta i napišite na njemu T-Dž-D. Dogovoreno?”

“Dogovoreno”, reče Džordan.

“I da si nas našao.”

“1 hoću. Svet će neko vreme biti opasan, ali ni izdaleka koliko je bio. Džordane, moram nešto da te pitam.”

“Samo izvoli.”

“Ako nađem Džonija i ustanovim da je najgore što mu se dogodilo to što je prošao kroz taj njihov preobraćcnički punkt, šta da uradim?”

Džordan zinu.

“Odakle da ja to znam? Isuse, Kleje? Stvarno… Isuse!”

“Znao si da se ponovo programiraju”, reče Klej.

“Nagađao sam!”

Klej je znao da je to bilo mnogo više od nagađanja. Mnogo bolje od nagađanja. A znao je i da je Džordan iscrpljen i prestravljen. Kleknu na jedno koleno pred dečaka i uhvati ga za ruku.

“Ne boj se. Ne može mu biti gore nego što već jeste. Sam bog to zna.”

“Kleje, ja…” Džordan pogleda u Toma.

“Tome, ljudi nisu kao kompjuteri! Reci mu!”

“Ali kompjuteri su kao ljudi, zar ne?” reče Tom.

“Jer mi kreiramo ono što znamo. Znao si za reprogramiranje i znao si za crva. Pa mu reci šta misliš. Ionako verovatno neće naći klinca. A ako ga nađe…” Tom slegnu ramenima.

“Kao stoje rekao. Koliko gore može biti?”

Džordan se zamisli nad time, grizući se za usnu. Izgledao je užasno umorno. Na košulji je imao krvi.

“Idete li?” povika Den.

“Još samo minut”, reče Tom, a onda će tiše: “Džordane?”

Džordan je ćutao još trenutak. A tad pogleda u Kleja i reče: “Trebaćc ti drugi mobilni telefon. A onda ga odvedi na mesto pokriveno signalom…”

SMESTI U SISTEM

1.

Klej je stajao nasred deonice 160, na mestu koje bi sunčanim danom bilo u senci onog džambo plakata, i gledao za zadnjim svetlima kombija dok se nisu izgubila iz vida. Nije mogao da se otrese utiska da više nikad neće videti Toma i Džordana (ruže venu, šapnu njegov um), ali odbijao je da dopusti da mu taj utisak preraste u predosećaj. Ta dvaput su se našli, a ne kaže li se treća sreća?

Jedan telefonac zakuca se u njega u prolazu. Bio je to muškarac kojem se na jednoj strani lica zgrušavala krv - prvi ranjeni izbeglica sa Smotre severnih okrugova kojeg je video. Videće ih i više ne odmakne li im, pa on krenu niz deonicu 160, ponovo na jug. Nije imao konkretnog razloga za zaključak da mu je sin krenuo na jug, ali nadao se da je ono što je Džoniju ostalo od njegovog uma - njegovog nekadašnjeg uma - reklo da dom leži na toj strani. A to je bio smer poznat Kleju, barem to.

Oko kilometar južno od onog odvajanja on nabasa na još jednog telefonca, ovaj put ženu, koja se brzo ushodala tamovamo po autoputu poput kapetana na pramcu broda. Okrenu se i pogleda u Kleja tako strogo da on podignu ruke, spreman da se porve s njom ako ga napadne.

Ali nije.

“Ko pata?” upita ona, a u svojoj glavi Klej prilično jasno začu: Ko je pao? Tata, ko je pao?

“Ne znam”, reče on i zaobiđe je.

“Nisam video.”

“Gde sa?” upita ona i ushoda se još bezumnije nego pre. U glavi Klej začu: Gde sam? Na to Klej i ne pokuša da odgovori, ali seti se Vile Tamne i njenih pitanja: Ko ste vi? Ko sam ja?

Klej ubrza korak, ali nedovoljno. Ona ushodala žena povika za njim, i on se sledi: “Ko Vil Ta?”

A u Klejovoj glavi to pitanje odjeknu zastrašujućom jasnoćom. Ko je Vila Tamna?

2.

Nije bilo oružja u prvoj kući u koju je provalio, ali našao je veliku baterijsku lampu kojom bi osvetlio svakog bazajućeg telefonca na kojeg bi naišao, uvek im postavljajući isto pitanje, pokušavajući da ga istovremeno i telepatski projektuje kao kod lanterne magice: Jeste li videli dečaka? Nije dobio odgovor, a u glavi bi začuo tek bledeće odlomke misli.

Na prilazu druge kuće stajao je dodž, ali Klej se nije usudio da ga uzme. Ako je Džoni i krenuo ovim putem, on pešači. Ako Klej bude vozio, mogao bi da ne primeti sina, čak i da polako vozi. U ostavi nade šunku u konzervi koju otvori priloženim ključem i pojede u hodu. Upravo je nameravao da baci ostatak u grmlje nakon što se najeo, kad ugleda starijeg telefonca kako stoji pokraj poštanskog sandučića i gleda ga tužnim i gladnim okom. Klej mu pruži šunku i starac je uze. A onda, govoreći polako i razgovetno, pokušavajući da zamisli Džonija, Klej reče: “Jeste li videli dečaka?”

Starac poče da žvaće šunku. Proguta. Činilo se da razmišlja. Reče: “Tusti željo.”

“Željo”, reče Klej.

“U pravu ste. Hvala.” I on krenu dalje.

U trećoj kući, dva kilometra južnije, u podrumu nade vinčesterku i tri kutije municije. U kuhinji na radnoj ploči nade mobilni telefon u punjaču. Punjač, naravno, nije radio, ali kad je pritisnuo tipku za uključivanje, telefon zapišta i odmah se uključi. Pokaza se samo jedna crtica, ali ga to ne iznenadi. Preobraćenički punkt telefonaca nalazio se na ivici područja pokrivenog signalom.

Krenu prema vratima u jednoj ruci noseći napunjenu pušku, u drugoj lampu, a telefon je pričvrstio za kaiš. No naglo ga savlada umor. Zatetura se u stranu, kao da ga je neko raspalio po glavi obloženim čekićem. Želeo je da krene dalje, ali ono malo zdravog razuma preostalog u njegovom umornom mozgu reče mu da mora da odspava. Možda to i nije bila loša ideja: ako je Džoni živ, veliki su izgledi da i on spava.

“Klejtone, prebaci sc na dnevnu smenu”, promrmlja on.

“Kurac ćeš naći baterijskom lampom usred noći.”

Bila je to mala kuća, dom starijeg bračnog para, pomisli on, sudeći po fotografijama u dnevnom boravku, samo jednoj spavaćoj sobi i držačima oko WC šolje u jednom jedinom kupatilu. Krevet je bio uredno pospremljen. Klej se izu i leže na njega ne podigavši pokrivače. Čim je legao, ona iscrpljenost kao da ga je pritisla poput tega. Nije mogao da zamisli da bi ga nešto moglo naterati da ustane. U sobi se osećao neki miris, verovatno staričina mirisna kesica, pomisli on. Bakin miris. Miris je bio umoran skoro kao i on. Dok je ležao u toj tišini, pokolj na Smotri činio mu se dalek i nestvaran, poput ideje za strip koji nikad neće nacrtati. Previše krvavo. Drži se ti Crnog skitača, sigurno bi rekla Seron, njegova stara, dobra Seron. Drži se svojih kauboja apokalipse.

Um kao da mu se uzdigao, odlebdeo iznad tela i vratio se - lenjo, neužurbano - njima trojici dok su stajali pokraj onog kombija kompanije za prečišćavanje vode, trenutak pre nego što su se Tom i Džordan vratili u njega. Džordan je ponovio ono što je rekao u Gajtcnu, o tome kako je ljudski mozak zapravo, dobri stari hard disk, i da ga je Impuls zbrisao, da je Impuls delovao na ljudske mozgove poput elektromagnetnog impulsa.

Ostalo je samo jezgro, rekao je Džordan. A jezgro je ubijanje. Ali budući da su ljudski mozgovi organski hard diskovi, počeli su ponovo da se izgrađuju. Reprogramiraju. Samo što je u signalnoj šifri postojao virus. Nemam dokaza, ali sam uveren da su rojenje, telepatija, levitacija… da je sve to poteklo od virusa. Virus je postojao od početka, pa je postao deo reprogramiranja. Je li to zasad jasno?

Klej je klimnuo glavom. I Tom. Džordan je gledao u njih, umornog i ozbiljnog lica umrljanog krvlju.

Za to vreme Impuls i dalje šalje impulse, je li tako? Jer negde neki računar radi na baterije i održava taj program. Program je pokvaren, pa onaj virus u njemu nastavlja da mutira. Na kraju će se signal možda ugasiti, ili će se program tako iskvariti da će se isključiti. No dotad… možda ćeš moći da ga upotrebiš. Kažem možda, jesi li me čuo? Sve zavisi od toga rade li ljudski mozgovi ono što ozbiljno zaštićeni računari rade kad ih pogodi elektromagnetni impuls.

Tom je upitao šta to. A Džordan mu se bledo nasmešio.

Smeste u sistem. Sve podatke. Ako se to događa s ljudima, i ako uspeš da izbrišeš teroristički program, stari će se program možda ponovo programirati.

“Mislio je na ljudsko programiranje”, promrmlja Klej u mračnoj spavaćoj sobi, osećajući taj slatkasti, bledi miris.

“Program ljudskog mozga, smešten negde duboko. Integralan.” Padao je u san. Ako bude sanjao, nada se da neće sanjati pokolj na Smotri severnih okrugova.

Poslednje što je pomislio pre nego što ga je savladao san bilo je da bi se možda na duge staze telefoncima stanje popravilo. Istina, rođeni su u nasilju i užasu, ali rođenje je najčešće problematično, često nasilno, a katkad i užasno. Nakon što su počeli da se roje i stapaju misli, nasilje je jenjavalo. Koliko on zna, zapravo i nisu ratovali protiv normalaca, ako se prisilno prcobraćenje ne smatra ratnim činom; odmazde nakon uništenja njihovih kolonija jesu bile krvave, ali savršeno razumljive. Da ih pustimo na miru, na kraju bi se mogli pokazati boljim čuvarima planete od takozvanih normalaca. U svakom slučaju, najveći životni cilj ne bi im bila kupovina džipova, gutača benzina, jer im to ne bi bilo potrebno s obzirom na njihove levitacijske sposobnosti (ili zbog njihovih prilično bazičnih potrošačkih apetita). Do đavola, čak im se i muzički ukus popravio.

Ali kakav smo izbor imali? pomisli Klej. Opstanak je poput ljubavi. Oboje su slepi.

U tom trenutku ga savlada san. Nije sanjao o pokolju na Smotri. Sanjao je da je u šatoru za tombolu, a kad je voditelj prozvao B-12 -Sunčani vitamini - on oseti kako ga neko povlači za nogavicu. Zaviri ispod stola. Džoni je bio tamo i smešio mu se. A negde je zvonio telefon.

3.

Nije sav gnev ispario iz telefonskih izbeglica niti su njihovi varvarski talenti sasvim iščezli. Oko podneva sutrašnjeg dana, hladnog i oštrog, s nagoveštajem zime u vazduhu, Klej se zaustavi i odgleda tučnjavu između dva telefonca koja su se svojski pomakljala pored puta. Samarali su se, pa grebali, i naposletku sc uhvatili u koštac, udarali glavama i grizli po obrazima i vratu. Pri tom su počeli polako da se odižu od tla. Klej je gledao otvorenih usta kako se dižu do visine od oko tri metra, i dalje se bijući, raširenih nogu i čvrsto ukotvljeni u vazduhu, kao da stoje na nevidljivom podu. A onda jedan od njih ugrize za nos svog_protivnika odevenog u dronjavu i krvlju umrljanu majicu s recima TEŠKO GORIVO. Nosogrizac odgurnu TEŠKOGORIVAŠA. TESKOGORIVAS se zatetura, pa tresnu na zemlju poput kamena u bunar, a krv mu prsnu uvis iz razbijenog nosa. Nosogrizac spusti pogled i kao da je tek tad shvatio da je pet metara iznad tla pa i on tresnu na zemlju. Poput slončića Damba koji je izgubio svoje čarobno pero, pomisli Klej. Nosogrizac u padu iščaši koleno i osta da leži u prašini i kezi svoje krvave zube u grimasi bola. Zareza na Kleja u prolazu.

Međutim, ta su dvojica bili izuzeci. Većina telefonaca pored kojih je Klej prošao (tog dana i cele sledeće sedmice nije video nijednog normalca) izgledali su izgubljeno i izbezumljeno bez rojevnog mozga kao podrške. Klej se uporno priscćao nečega što je Džordan rekao pre nego što se vratio u kombi i krenuo put severnih šuma gde nije bilo tclefonskog signala: Nastavi li virus da mutira, novi preobraćenici neće biti ni telefonci ni normalci.

Klej je zaključio da to znači nešto poput Vile Tamne, samo naprednija kopija. Ko ste vi? Ko sam ja? Video im je ta pitanja u očima i slutio je - zapravo je znao - da su pokušavali da postave ta pitanja svojim nemuštim frktanjem.

Nastavio je da ispituje telefonce Jeste li videli dečaka i pokušavao da im pošalje Džonijevu sliku, ali više nije gajio nadu da će dobiti neki smisleni odgovor. Većinom ne bi dobio nikakav. Sledeću noć prespavao je u kampkućici osam kilometara od Garlivila, a sutra ujutro malo posle devet sati on spazi sitan lik kako sedi na trotoaru ispred Garlivil kafea, u jednoj od šačica zgrada koje su činile poslovnu četvrt tog gradića.

Nije moguće, pomisli Klej, ali ipak ubrza korak, a kad je prišao -dovoljno blizu da bude skoro siguran da je taj lik dete a ne mala odrasla osoba - on poče da trči. Novi ranac poče da mu skače po leđima. Noge mu pronađoše početak kratkog poteza pločnika i zakloparaše po betonu. Bio je to dečak.

Jako mršav dečak čija duga kosa doseže skoro do ramena njegove majice Red soksa.

“Džonil” povika Klej.

“Džoni, Džoni-Džil”

Dečak se trgnu i okrenu se prema zvuku Klejovog glasa. Usta mu se obesiše i on tupo zinu. U očima mu se ogledala samo nejasna usplahirenost. Izgledao je kao da razmišlja o begu, ali pre nego što je uspeo da ubaci noge u brzinu, Klej ga podignu u zagrljaj i poljupcima prekri njegovo musavo, neosetljivo lice i obešena usta.

“Džoni” reče Klej.

“Džoni, došao sam po tebe. Jesam. Došao sam po tebe. Došao sam.”

I u jednom trenutku - verovatno samo zato što ga je čovek koji ga je držao zanjihao ukrug - dete čvršće uhvati Kleja oko vrata. A i reče nešto. Klej je odbijao da poveruje da je reč o običnom ispuštanju zvuka, besmislenom poput vetra koji duva preko grlića prazne boce. Bila je to reč. Možda paji, kao da je dečak pokušavao reći da mu se spava.

Ili možda taji, kako je Džoni sa šesnaest meseci prvi put nazvao oca.

Klej odluči da je reč o ovom drugom. Verovaće da ga je bledo, prljavo, neuhranjeno dete koje mu se obesilo oko vrata nazvalo tata.

4.

Bila je to slaba nada, pomisli on nakon sedam dana. Jedan zvuk koji je mogao predstavljati reč, jedna reč koja je mogla glasiti tata.

Sad je Džoni spavao na ležaju u garderobnom ormaru u spavaćoj sobi, jer se tamo zavlačio i jer se Klej umorio od toga da ga teškom mukom izvlači ispod kreveta. Simbolična materica ormara čini se da je smirivala Džonija. Možda je to bio deo preobraćenja kroz koje su on i ostali prošli. Telefonci Kešvaka su se pokazali, svaka im čast. Pretvorili su mu sina u prestrašenog kretena koji nema čak ni roj za utehu.

Napolju, ispod sivog večernjeg neba, provejavao je sneg. Hladan vetar nosio ga je niz neosvetljenu Glavnu ulicu Springvejla u obliku uvijajućih zmija. Činilo se da je prerano za sneg, ali naravno da nije bilo, posebno ovako daleko na severu. Kad bi sneg pao pre Dana zahvalnosti, ljudi bi gunđali; kad bi pao pre Noći veštica ljudi bi gunđali dvostruko, a onda bi ih neko podsetio da žive u Mejnu a ne na ostrvu Kapri.

Pitao se gde noće Tom, Džordan, Den i Deniz. Pitao se kako će se Deniz snaći kad dođe vreme za porođaj. Verovatno će se sasvim lepo snaći - žilava je ona. Pitao se misle li Tom i Džordan na njega često koliko i on na njih, i nedostaje li im koliko i oni njemu: Džordanove ozbiljne oči, Tomov podsmešljivi osmeh. Nije video taj osmeh dovoljno često jer ono što su proturili preko glave nije bilo nimalo smešno.

Pitao se je li protekla nedelja koju je proveo sa^ svojim unesrećenim sinom bila najusamljenija u njegovom životu. Činilo mu se da je odgovor na to pitanje potvrdan.

Klej pogleda u telefon u svojoj ruci. Najviše pitanja bilo je vezano za taj mobilni telefon. Da li da nazove ponovo. Kad ga je uključio ugledao je tri signalnc crtice na njegovom malom ekranu, tri jasne crtice, ali baterija neće trajati doveka, i on je to znao. Kao što nije mogao ni računati da će Impuls trajati doveka. Baterije koje odašilju signal do komunikacijskih satelita (ako je to posredi, i ako je to još tako) mogle bi prestati da rade. Ili bi Impuls mogao da izmutira u običan talas nositelj, beli šum ili kreštavi pisak kakav se začuje kad greškom nazovete nečiji faks.

Sneg. Sneg 21. oktobra. Je li danas dvadeset prvi? Izgubio je pojam o vremenu. No pouzdano je znao da će telefonci umirati u sve većem broju. I Džoni bi bio među njima da ga Klej nije tražio i našao Sa-

Pitanje je bilo, šta je našao? Šta je smestio u sistem? Taji. Tata?

Možda.

U svakom slučaju, dečak otad nije izgovorio nešto iole slično nekoj reči. Krenuo je s Klejom bez opiranja… ali bio je sklon i da odluta svojim putem. Kad bi to učinio, Klej bi morao ponovo da ga uhvati, onako kako se uhvati tek prohodalo dete koje pokušava da šmugne na parkingu ispred tržnog centra. Svaki put kad bi ga Klej uhvatio, setio bi se robota na navijanje kojeg je imao kao klinac, kako bi robot redovno završio u nekom uglu gde bi zapeo i beskorisno odlučno podizao noge goredole dok ga ne bi ponovo okrenuli prema sredini sobe.

Klej je našao automobil s ključevima u bravi. Džoni je isprva odbijao da uđe i pružio je kratki, uspaničeni otpor, ali nakon što ga je Klej privezao pojasom, zaključao vrata i pokrenuo auto, Džoni se ponovo umirio i postao gotovo hipnotisan. Čak je i našao dugme za spuštanje prozora i pustio da mu vetar duva u lice; zatvorio je oči i malo podigao glavu. Klej je gledao kako vetar mrsi Džonijevu dugu, masnu kosu i pomisli: Bože oprosti, kao da se voziš sa psom.

Kad su stigli do sprinterskog grebena koji nisu mogli da zaobiđu i Klej pomogao Džoniju da izađe iz automobila, primeti da se ovaj upiškio u gaće. Više ne zna za toalet, kao što više ne zna da govori, sumorno pomisli Klej. Bože, smiluj sel Zaista, Džoni više nije znao da traži da ide u WC, ali posledice nisu bile ni problematične ni pogubne kako je Klej očekivao. Džoni više ne bi sam zatražio da ide u toalet, ali ako biste se zaustavili i odveli ga na neko poljanče, on bi se pomokrio ako mu je bila nužda. Ili ako je bila reč o velikoj nuždi, čučnuo bi sanjivo zagledan u nebo dok bi praznio creva. Verovatno je pratio putanje ptica. A možda i ne.

Ne traži da ide u WC, ali je pitom. I ponovo to Kleja podseti na pse koje je imao.

Samo što se psi nisu svake noći budili i vrištali petnaest minuta.

5.

Prvu noć prespavali su u kući nedaleko od radnje Njufild, a kad je vrištanje počelo, Klej je pomislio da Džoni umire. Iako mu je Džoni zaspao na rukama, nije ga bilo kad se Klej trgnuo iz sna. Džoni više nije bio u krevetu nego ispod njega. Klej se zavuče ispod kreveta, u zagušljivu pećinu punu prašine; dno dušeka s oprugama našlo mu se samo tri centimetra iznad glave. On čvrsto zagrli mršavo telo koje je bilo napeto poput strune. Dečakovi krici bili su jači nego što bi se očekivalo od tako malih pluća, i Klej shvati da ih čuje pojačane u svojoj glavi. Sve dlake na Klejovom telu, čak i stidne, nakostrešiše mu se.

Džoni je urlao skoro petnaest minuta tamo ispod kreveta, a onda je prestao naglo kao što je i počeo. Telo mu omlitavi. Klej je morao da pritisne glavu na Džonijevu slabinu (dečak je čak i u tom nemoguće skučenom prostoru uspeo da provuče ruku oko Klejovog vrata) da bi proverio diše li Džoni.

Izvukao je Džonija ispod kreveta, sad mlitavog poput poštanske vreće, i spustio njegovo prašnjavo, prljavo telo natrag na krevet. Ostao je da leži pokraj njega skoro sat vremena pre nego što je i on zaspao kao zaklan. Ujutro, ponovo je bio sam u krevetu. Džoni se ponovo zavukao pod krevet. Poput pretučenog psa, u potrazi za najmanjim skloništem koje može da nađe. Naizgled, sasvim suprotno od pređašnjeg ponašanja telefonaca… ali, naravno, Džoni nije bio poput njih. Džoni je bio novo stvorenje, Bog mu se smilovao.

6.

Sad su bili u udobnoj domarevoj kućici pokraj Šumarskog muzeja u Springvejlu. U kućici je bilo mnogo hrane, peć na drva, pitka voda iz ručne pumpe. Bio je tu čak i hemijski WC (premda Džoni nije želeo da se njime služi; Džoni je vršio nuždu u zadnjem dvorištu). Najmodernije opremljeno domaćinstvo - oko 1908. godine.

Bilo je to mirno razdoblje, osim Džonijevih noćnih ispada. Bilo je vremena za razmišljanje. I sad, dok stoji pokraj prozora dnevnog boravka i gleda kako sneg vije niz ulicu dok njegov sin spava u svom skrovištu u ormaru, ima dovoljno vremena da shvati da je razmišljanju došao kraj. Ništa se neće promeniti ne promeni li on nešto.

Trebaće ti još jedan mobilni telefon, bio je rekao Džordan. A moraćeš da odvedeš sina negde gde ima signala.

Ovde ima signala. Još ga ima. A dokaz su crtice na ekranu telefona.

Koliko lošije može biti? bio je upitao Tom. I slegnuo ramenima. Naravno, on je mogao slegnuti ramenima, zar ne? Džoni nije bio Tomovo dete, Tom sad ima svoje dete.

Sve zavisi od toga radi li ljudski mozak ono što ozbiljno zaštićeni računari rade kad budu izloženi elektromagnetnom impulsu, bio je rekao Džordan. Smeste u sistem.

Smesti u sistem. Moćna fraza.

Ali najpre se mora izbrisati telefonski program da bi se napravilo mesta za silno teoretsko drugo programiranje; Džordanov predlog - da Džonija ponovo izloži Impulsu, kao da klinom izbijaš klin - činio se tako jeziv, tako bizarno opasan, s obzirom na to da Klej nije mogao znati u kakav je program taj Impuls dosad mogao izmutirati… pod pretpostavkom (nagađanje ludom radovanje, da, znam) da još traje…

“Smesti u sistem”, prošaputa Klej. Napolju se skoro smračilo; sneg koji je provejavao izgledao je još sablasnije.

Impuls jeste drugačiji, u to je bio siguran. Seti se prvih telefonaca na koje je naišao a koji su bili budni noću, one dvojice ispred Vatrogasnog doma u Garlivilu. Tukli su se zbog starog vatrogasnog vozila. Ali ne samo to: i razgovarali su. Nisu se samo sablasno oglašavali zvukovima koji su možda bile reči, nego su razgovarali. Nije to bilo nešto senzacionalno, nisu uljudno ćaskali, ali to je ipak bio pravi razgovor. Idi. Ti idi. Da ne bi. I uvek popularni Mojmijon. Taj se dvojac razlikovao od izvornih telefonaca - telefonaca iz Odrpankove ere - a Džoni se razlikovao od te dvojice. Zašto? Jer virus još rovari, a Impuls još mutira? Verovatno.

Poslednje što je Džordan rekao pre nego što ga je Klej poljubio na rastanku i krenuo na sever bilo je: Suprotstaviš li novu verziju programa onoj koju su Džoni i ostali primili na onom kontrolnom punktu, mogli bi se uzajamno pojesti. Jer to crvi rade - jedu.

A onda, ako je onaj nekadašnji program tu negde… smešten u sistem….

Klejov smućeni mozak često bi se prisetio Alis - Alis koja je izgubila majku, Alis koja se očeličila tako što je svoje strahove prenela na dečju patikicu. Oko četiri sata nakon odlaska iz Gajtena, na deonici 156, Tom je bio upitao onu drugu grupu normalaca žele li da im se pridruže na odmorištu. To su oni, rekao je jedan od muškaraca. Gajtenska družina. A drugi je rekao Tomu da se nosi do đavola. Alis je razjareno skočila. Skočila i rekla…

“Rekla je da smo mi barem nešto preduzeli”, reče Klej zagledan u sve mračniju ulicu.

“A onda ih upitala: A koji ste vi đavo preduzeli?’“

I tako je on najzad dobio svoj odgovor zahvaljujući jednoj mrtvoj devojci. Džoni-Džiju neće biti bolje. Klejove mogućnosti izbora svodile su se na dve: da se zadovolji s ovim što ima, ili da pokuša da promeni nešto dok još ima vremena. Ako ima.

Klej se posluži svetiljkom na baterije da sebi osvetli put do spavaće sobe. Vrata ormara bila su širom otvorena i on ugleda Džonijevo lice. U snu, obraza položenog na ruku i kose raskuštrane na čelu, izgledao je skoro isto poput dečaka kojeg je Klej pre hiljadu godina poljubio pre odlaska u Boston s mapom Crnog skitača pod rukom. Malo mršaviji, ali inače skoro isti. Razlika je bila primetljiva jedino kad bi Džoni bio budan: obešena usta i prazan pogled, spuštena ramena i viseće ruke.

Klej otvori vrata ormara do kraja i kleknu ispred ležaja. Džoni se lagano promeškolji kad mu svetlost fenjera pade na lice pa se ponovo smiri. Klej nije bio pobožan, i događaji u poslednjih nekoliko nedelja nisu silno povećali njegovu veru u Boga, ali ipak je našao svog sina, to je činjenica, pa je poslao molitvu toj sili koja možda gore sluša. BihTje kratka i sažeta: Anto, Anto, u ćošak čučni, nešto je izgubljeno, pa glavom mučni.

On podiže preklopnik mobilnog telefona i pritisnu tipku za uključivanje. Telefon tiho zapišta. Upali se narandžasto svetio ekrana. Tri crtice. Klej zasta na trenutak, ali što se tiče poziva, postojala je samo jedna opcija: Odrpanka i njegovih prijatelja.

Nakon što je ukucao 911, Klej pruži ruku i prodrma Džonija za rame. Dečak nije želeo da se probudi. Zastenja i pokuša da se skloni. A potom i okrene na drugu stranu. Klej mu ne dopusti ništa od toga.

“Džoni! Džoni-Dži! Probudi se!” Sve ga je jače drmusao dok dečak na kraju ne otvori svoje prazne oči i pogleda ga oprezno, ali ne i ljudski znatiželjno. Bio je to pogled zlostavljanog psa, i Kleju bi prepuklo srce svaki put kad bi ga video.

Poslednja prilika, pomisli on. Zaista nameravaš to da pokušaš? Izgledi nisu ni deset posto.

Ali kakvi su bili izgledi da će naći Džonija? Ili da će Džoni napustiti koloniju iz Kešvakamaka pre eksplozije? Jedan promil? Promil promila? Namerava li da živi s tim opreznim ali neznatiželjnim pogledom do Džonijeve trinaeste, pa petnaeste, pa dvadeset prve godine? Dok njegov sin spava u ormaru a creva prazni u zadnjem dvorištu?

Barem smo nešto preduzeli, rekla je Alis Maksvel.

Klej pogleda u ekran. Na njemu su se isticale cifre 911, crne i kontrastne poput neke sudbinske objave.

Džoniju su se sklapali kapci. Klej ga ponovo na brzinu prodrma da mu ne bi zaspao. Učini to levom rukom a palcem desne pritisnu tipku za poziv. Uspeo je da izbroji do dva pre nego što se reč POZIVAM na malom osvetljenom ekranu pretvorila u SPAJAM. Kad se to dogodilo, Klejton Ridel nije dozvolio da se predomisli.

“Hej, Džoni-Dži”, reče on.

“Fonzatiti”. I pritisnu telefon sinu na uvo.

 30. decembar 2004 - 17. oktobar 2005.

Centralni Lover, Mejn.

ZAHVALE I NAPOMENE

Chuck Verrill je uredio knjigu, i uradio je sjajan posao. Hvala Chck.

Robin Furth je obavila istraživanja o mobilnim telefonima i smislila različite teorije o tome šta se krije u korenu ljudske psihe. Dobar deo informacija je njen, a greške u tumačenju su moje. Hvala Robin.

Moja supruga je pročitaja sirov rukopis i rekla par ohrabrujućih stvari. Hvala Tabby.

Bostonci i severni New Englanderi će znati da sam uzeo neke geografske slobode, Šta da vam kažem? Takav je posao…(da vas malo podbodem).

Prema mojim saznanjima FEMA nije obezbedila nikakva sredstva za postavljanje dodatnog napajanja u slučaju nužde za bazne stanice, ali napominjem da mnoge bazne stanice imaju dodatno napajanje za slučaj nestanka napajanja. 

S.K.

Stephen King živi u Maine-u, sa suprugom, piscem Tabithom King i ne poseduje mobilni telefon.   

NAPOMENE

1. Stih iz Kolridžove poeme „Kublajkan”.

2. Misli se na Džejsona Endrua Variteka, hvatača bejzbol ekipe Red soks iz Bostona.

3. Američki branilac

4. Novi hrčak.

5. Prvi Mobi je beli kit Mobi Dik iz istoimenog romana Hermana Melvila (1819-1891). Drugi Mobi je poznati američki muzičar, pravim imenom Ričard Melvil Hali, kojem je autor romana “Mobi Dik” navodno prapraprastric pa mu odatle i nadimak Mobi. On je slavnog američkog repera Eminema nazvao “ženomrscem, homofobom, rasistom i antisemitom”. Eminem je Mobiju uzvratio tako što ga je u svojoj pesmi “Without Me” nazvao starim ćelavim pederom čije je vreme prošlo.

6. Svake godine, tačno 19. marta, na dan svetog Josifa, lastavice se vraćaju u San Huan Kapistrano na jugozapadu Kalifornije, gde se gnezde i ostaju do 23. oktobra.

7. Na engleskom jeziku se reči Lin i sin (greh) rimuju

8. Referenca na poznatu pesmu Barta Bakarača u izvođenju benda Karpenters, „Do you knovv the way to San Jose?” (Znate li put za San Hose?)

9. Referenca na redak iz Biblije (Jovan 14:2): „Jer u domu Oca mojega mnogo je stanova.”

10. Skraćenica od Federal Emergency Management Agency - (Američka) Savezna agencija za krizna stanja.

11. “Granica” između američkog Severa i Juga.