Mračna kula 1
Revolveraš
Stephen King

REVOLVERAŠ

I

Čovek u crnom bežao je kroz pustinju, a revolveraš ga je pratio.

Pustinja je bila apoteoza svih pustinja, ogromna, i posezala je za nebom na sve strane. Bela; zaslepljujuća; bezvodna; bez ikakvih obrisa izuzev slabe, nejasne izmaglice planina koje su se ocrtavale na horizontu i đavolje trave koja je donosila slatke snove, košmare, smrt. Povremeni krajputaš pokazivao je kuda treba ići, jer nekada ranije zasuta staza koja je prosecala debelu koru alkalija bila je drum kojim su prolazile kočije. Svet je od tada krenuo dalje. Svet se ispraznio.

Revolveraš je hodao neosetljivo, bez žurbe, bez dangube. Oko pojasa mu je visila kožna mešina sa vodom kao naduvena kobasica. Bila je gotovo puna.

Tokom mnogih godina, on je napredovao kroz khef i dostigao peti nivo. Na sedmom ili osmom, ne bi bio žedan; mogao bi da posmatra sopstveno telo kako dehidrira, sa kliničkom, ravnodušnom pažnjom i da napaja njegove napukline i tamne unutrašnje šupljine samo kada mu logika veli da to mora da učini. Ali, on nije bio ni sedmi, ni osmi. Bio je peti. Zato je bio žedan, mada nije naročito žudeo za pićem. Na neki nejasan način, sve ovo činilo ga je zadovoljnim. Bilo je romantično.

Ispod mešine bili su njegovi pištolji, izvrsno izbalansirani za njegovu ruku. Dva opasača ukrštala su mu se iznad prepona. Futrole su bile isuviše nauljene da bi ispucale čak i od ovog neumoljivog sunca. Drške pištolja bile su od sandalovine, žute, fine teksture. Futrole su bile privezane kožnim uzicama i teško su mu se njihale o kukovima. Bronzane čaure metaka udenute u opasače svetlucale su, blistale i bacale odbleske na suncu. Koža je blago pucketala.

Sami pištolji nisu pravili nikakav zvuk. Oni su prolivali krv. Nije bilo potrebe za zvucima u sterilnoj pustinji.

Odeća mu je bila bezbojna od kiše i prašine.

Košulja mu je bila raskopčana oko vrata, sa uzicom od kože labavo provučenom kroz rukom načinjene rupice. Na nogama su mu bile farmerke sa širokim šavovima.

On se pope uz dinu koja se blago uspinjala (mada tu nije bilo peska; pustinja je bila od tvrdog tla, pa su čak i britki vetrovi koji duvaju kada se smrkne samo podizali oštru prašinu poput praha pročišćenja) i vide razbacane ostatke male logorske vatre na strani izloženoj vetru, na strani gde će se sunce najranije povući. Mali znaci poput ovog iznova su potvrđivali suštu ljudskost čoveka u crnom i uvek su ga činili zadovoljnim. Usne mu se razvukoše na upalim, sljuštenim ostacima lica. On čučnu.

Zapalio je đavolju travu, naravno. Bilo je to jedino što je tamo uopšte moglo da gori. Gorela je s masnim, ravnim svetlom i gorela je sporo. Stanovnici pograničja rekli su mu da u plamenu žive đavoli. Palili su je, ali nisu hteli da gledaju u svetlost. Govorili su da đavoli hipnotišu, dozivaju i konačno uvuku onoga ko gleda u vatru. A sledeći ko bude dovoljno l da pogleda možda će u vatri videti baš tebe.

Spaljena trava bila je izukrštana u sad već poznatu ideografsku šaru i smrvila se u sivi besmisao pod revolveraševom ispitivačkom rukom. U ostacima nije bilo ničeg osim ugljenisanog režnja slanine, koju je zamišljeno pojeo. Uvek je bilo ovako. Revolveraš je pratio čoveka u crnom kroz pustinju već dva meseca, kroz beskrajne, do vriska jednolične pustare čistilišta i još je otkrivao tragove, ne računajući higijenski sterilne ideograme logorskih vatri čoveka u crnom.

Nije pronašao konzervu, flašu, niti mešinu sa vodom (revolveraš je četiri takve ostavio za sobom, kao mrtav zmijski svlak).

Možda su logorske vatre poruke, ispisane slovo po slovo. Briši, bato.. Ili, Bliži se kraj. Ili možda čak , Jedite kod Džoa. Nije bilo važno. On ideograme nije shvatao, ako su to uopšte bili. A ostaci su bili hladni poput svih ostalih. Znao je da mu je sve bliže, ali nije znao kako to zna. Ni to nije bilo važno. On ustade i očisti ruke.

Nikakvog drugog traga; oštar kao brijač, vetar je, naravno, ispunio i zbrisao čak i ono malo tragova koji su mogli da se zadrže u tvrdom tlu. Nikada nije bio u stanju da pronađe izmet svoje lovine. Ništa. Bile su tu samo te hladne logorske vatre duž drevnog druma i nepopustljivi tragač u njegovoj glavi.

On sede i počasti se kratkim gutljajem iz mešine sa vodom. Osmotri pustinju, podiže pogled ka suncu koje je sada klizilo naniže po udaljenom kvadrantu neba. Ustade, uze rukavice iz opasača i poče da kida đavolju travu za sopstvenu logorsku vatru, kako bi je zapalio na pepelu koji je čovek u crnom ostavio za sobom. Ta ironija imala je za njega, baš kao i romantika njegove žeđi, gorku privlačnost.

Nije upotrebio kresivo sve dok ostaci dana nisu ostali samo kao tragovi odbegle toplote u tlu pod njim i kao jetka, jednobojna crta na zapadnom horizontu.

Strpljivo je gledao ka jugu, prema planinama, bez nade ili iščekivanja da ugleda tanku, pravu liniju dima nove logorske vatre; prosto je gledao zato što je gledanje bilo deo svega toga. Nije tamo bilo ničega.

Bio je blizu, ali samo relativno. Nedovoljno blizu da u sumrak ugleda dim.

Kresnuo je iskru uz suvu, isitnjenu travu i legao okrenut uz vetar, tako da dim snova može nesmetano da odlazi ka pustari. Vetar nije posustajao, izuzev koliko da načini ponekog čigrastog vihora od prašine.

Gore, zvezde nisu žmirkale, jednako postojane.

Milioni sunca i svetova. Zamamna sazvežđa, hladna vatra u svakoj osnovnoj boji. Dok je posmatrao, nebo se prelivalo bojama, od ljubičaste do boje abonosa.

Jedan meteor načini kratak, spektakularan luk i zgasnu. Vatra je bacala čudne senke dok je đavolja trava sporo izgarala u nove šare - ne ideograme, već jasno izukrštane oblike nekako zastrašujuće u svojoj određenosti iz koje nije bilo vrdanja. On je hranu za svoju vatru postavio u šari u kojoj nije bilo umetnosti, već samo delotvornosti. Ta šara je govorila o crnom i belom. Govorila je o čoveku koji bi možda ispravljao krive slike u nepoznatim hotelskim sobama. Vatra je gorela svojim upornim, sporim plamenom i fantomi su plesali u njenoj rasplamsanoj srži. Revolveraš to nije video. Spavao je. Dve šare, šara umetnosti i šara veštine, međusobno su se stapale. Vetar je ječao.

Povremeno bi vetar skrenuo i njegov udar zakovitlao bi dim i upravio ga prema njemu, tako da su ga sporadični pramenovi dodirivali. Gradili su snove isto onako kako trun unutar školjke može da načini biser.

Povremeno, revolveraš bi zaječao zajedno sa vetrom.

Zvezde su prema ovome bile ravnodušne koliko i prema ratovima, raspećima, vaskrsnućima. On bi i time bio zadovoljan.

II

Sišao je sa poslednjeg brdašca u podnožju vodeći mazgu čije su oči već bile mrtve i iskolačene od vrućine. Kroz poslednji grad prošao je još pre tri nedelje i od tada je bio tu samo napušteni kočijaški drum i povremeno grupica oronulih staništa žitelja pograničja. Grupice su se osipale u pojedinačna staništa i u većini njih živeli su gubavci ili ludaci.

Ustanovio je da su kao društvo ludaci bolji. Jedan mu je dao kompas marke 'silva' od nerđajućeg čelika i zavetovao ga da ga preda Isusu. Revolveraš ga je ozbiljno shvatio. Ukoliko ga bude video, predaće kompas. Nije očekivao da će do toga doći.

Pet dana je prošlo od poslednje kolibe i on je počeo da pretpostavlja da ih više neće ni biti, kada se popeo na poslednje erodirano brdo i ugledao krov poznate niske straćare.

Njen stanar, iznenađujuće mlad muškarac sa divljom ćubom kose boje jagode koja mu je dosezala gotovo do pojasa, plevio je sa revnosnom predanošću kržljavi zasad kukuruza. Mazga se oglasi soptavim roktajem i stanar podiže pogled, za trenutak uperivši svoje prodorne plave oči u revolveraša kao u metu. On podiže obe ruke u učtivom pozdravu, pa se ponovo sagne nad kukuruz, prekopavajući red odmah do kolibe povijenih leđa, bacajući đavolju travu i poneki zakržljali kukuruz preko ramena. Kosa mu je padala i vijorila se na vetru koji je sada duvao pravo iz pustinje, bez ijedne prepreke o koju bi se razbio.

Revolveraš polako siđe niz brdo, vodeći mazgu na kojoj su bućkale njegove mešine sa vodom. Zastade na rubu beživotnog zasada kukuruza i otpi iz jedne od mešina da bi mu pošla pljuvačka, pa pljunu na bezvodno tle.

'Život tvom zasadu.'

'I tvom', odgovori stanar i uspravi se. Kičma mu glasno krcnu. Posmatrao je revolveraša bez straha.

Činilo se da mu trulež nije dotakla ono malo što mu se od lica moglo videti između brade i kose, a oči su mu, iako pomalo divlje, izgledale razumno.

'Imam samo kukuruz i pasulj', reče on. 'Kukuruz je besplatan, ali moraćeš nešto da daš za pasulj.

Povremeno ga donese jedan čovek. Kratko se zadrži.'

Stanar se načas nasmeja. 'Plaši se duhova.'

'Verovatno tebe smatra jednim od njih.'

'Verovatno je tako.'

Gledali su se za trenutak u tišini.

Stanar pruži ruku. 'Zovem se Braun.'

Revolveraš se rukovao sa njim. Dok je to činio, sa niskog vrha krova straćare zakrešta mršavi gavran.

Stanar kratko mahnu rukom ka njemu.

'To je Zoltan.'

Na zvuk svog imena, gavran ponovo zakrešta i dolete do Brauna. Spusti se stanaru na glavu i ugnezdi se tamo, uhvativši se čvrsto kandžama za divlji žbun kose.

'Jebi se', zakrešta Zoltan vedro. 'Jebi se i ti i konj na kojem si dojahao.'

Revolveraš prijazno klimnu glavom.

'Pasulj, pasulj, muzikalno voće', izdeklamova gavran, nadahnut. 'Kad ga puno jedeš, stomak ti brboće.'

'Ti si ga tome naučio?'

'To je valjda jedino što je želeo da nauči', reče Braun. 'Jednom sam probao da ga naučim Molitvu Božju.' Oči mu za tren odlutaše iza kolibe, ka hrapavom, bezobličnom tvrdom tlu. 'Izgleda da ova zemlja nije za Molitve Božje. Ti si revolveraš. Je l' tako?'

'Da.' On čučnu i izvadi svoj pribor. Zoltan uzlete sa Braunove glave i spusti se, mašući krilima, na revolveraševo rame.

'Juriš onog drugog, pretpostavljam.'

'Da.' Izustio je neizbežno pitanje. 'Kada je prošao ovuda?'

Braun slegne ramenima. 'Ne znam. Ovde ti je vreme čudno. Ima više od dve nedelje. Manje od dva meseca. Pasuljar je dolazio dvaput otkad je on prošao.

Šest nedelja, rekao bih. To verovatno nije tačno.'

'Kad ga puno jedeš, stomak ti brboće', reče Zoltan.

'Da li se zaustavljao?' upita revolveraš.

Braun klimnu glavom. 'Ostao je na večeri, kao što ćeš i ti, pretpostavljam. Ubijali smo vreme.'

Revolveraš se uspravi i ptica odlete natrag na krov, krešteći. Osećao je čudnu, drhtavu žudnju. 'O čemu je govorio? '

Braun podiže obrvu. 'Nije pričao mnogo. Pada li ikad kiša, kada sam došao ovamo i jesam li sahranio svoju ženu. Uglavnom sam ja govorio, što nije uobičajeno.' On zastade i jedini zvuk bio je ogoljeni vetar. 'On je čarobnjak, zar ne?'

'Jeste.'

Braun klimnu glavom. 'Znao sam. A ti?'

'Ja sam običan čovek.'

'Nikad ga nećeš stići.'

'Stići ću ga.'

Oni se zgledaše, sa iznenadnim dubokim međusobnim osećanjem, stanar na suvoj i prašnjavoj zemlji, revolveraš na tvrdom tlu koje se spuštalo ka pustinji. On posegnu za kresivom.

'Evo.' Braun izvuče šibicu sa glavom od sumpora i kresnu je prljavim noktom. Revolveraš gurnu vrh cigarete u plamen i povuče dim.

'Hvala.'

'Treba da napuniš mešine', reče stanar i okrenu se. 'Izvor je pozadi, pod nadstrešnicom. Pristaviću večeru.'

Revolveraš pažljivo prekorači redove kukuruza i ode okolo, pozadi. Izvor je bio na dnu rukom iskopanog bunara, oivičenog kamenjem da se prašnjava zemlja ne bi urušavala. Dok se spuštao trošnim merdevinama, revolveraš pomisli da to kamenje lako može da predstavlja rezultat dvogodišnjeg rada - cimanje, dovlačenje, postavljanje.

Voda je bila čista, ali tekla je sporo i punjenje mešina bilo je dugotrajan posao. Dok je dovršavao drugu, na rubu bunara se pojavi Zoltan.

'Jebi se i ti i konj na kojem si dojahao', posavetova ga on.

On podiže pogled, iznenađen. Okno je bilo duboko petnaestak stopa: sasvim lako za Brauna da baci na njega kamen, razbije mu glavu i pokrade ga. Ludak ili neki od trulih to ne bi učinio; Braun nije bio ni jedno, ni drugo. Opet, Braun mu se svideo, pa on zato odgurnu tu misao dalje iz uma i završi sa vodom. Šta bude, biće.

Kada je ušao na vrata kolibe i sišao niz stepenice (pod straćare nalazio se ispod nivoa tla, tako da noću hvata i zadržava svežinu), Braun je drvenom lopaticom nabacivao kukuruzovinu na žar male vatre.

Dva iskrzana tanjira bila su postavljena na suprotnim krajevima mrkog ćebeta. Voda za pasulj upravo je proključala u kazanu obešenom iznad vatre.

'Platiću i za vodu.'

Braun ne diže pogled. 'Voda je Božji dar. Pasulj donosi Papa Dok.'

Revolveraš se nasmeja i sede leđima uz grubi zid, prekrsti ruke i sklopi oči. Malo kasnije, miris pečenog kukuruza ispuni mu nozdrve. Začu se đžangrljanje kada Braun usu fišek suvog pasulja u kazan.

Povremeno tak-tak-tak, dok je Zoltan nemirno hodao po krovu. Bio je umoran; hodao je šesnaest, ponekad i osamnaest sati dnevno dovde, od užasa koji se odigrao u Tulu, poslednjem selu. Na nogama je bio proteklih dvanaest dana; mazga je bila na izmaku snaga.

Tak-tak-tak.

Dve nedelje, rekao je Braun, ili možda i svih šest.

Nije bilo važno. U Tulu su imali kalendare i sećali su se čoveka u crnom zbog starca kojeg je ovaj usput izlečio.

Običnog starca koji je umirao od korova. Starca tridesetpetogodišnjaka. I ako je Braun bio u pravu, čovek u crnom se posle toga izgubio.

Ali sledeća je bila pustinja. A pustinja će biti pakao.

Tak-tak-tak.

Posudi mi, ptico, krila. Raširiću ih i leteti na toplim strujama.

On usnu.

III

Braun ga je probudio pet sati kasnije. Bio je mrak.

Jedino svetlo bio je tupi crveni žar nasutog žara.

'Tvoja mazga je uginula', reče Braun. 'Večera je gotova.'

'Kako?'

Braun sleže ramenima. 'Pečena i kuvana, kako inače? Izbirljiv si?'

'Ne, mislim na mazgu.'

'Prosto se izvalila, to je sve. Izgleda da je bila matora.' I, uz nešto izvinjenja: 'Zoltan joj je pojeo oči.'

'O.' Mogao je to da očekuje. 'U redu.'

Braun ga je ponovo iznenadio kada su seli na ćebe gde je sve bilo servirano kao na stolu, pomolivši se kratko. Za kišu, zdravlje, širenje duha.

'Veruješ li u zagrobni život?' upita revolveraš, dok mu je Braun stavljao tri klipa vrelog kukuruza na tanjir.

Braun klimnu glavom. 'Mislim da je ovo to.'

IV

Pasulj je bio nalik na kuršume, kukuruz tvrd.

Napolju, neumorni vetar je frktao i zavijao pri tlu, oko nadstrešnice. Jeo je brzo, halapljivo i popio uz obrok četiri šolje vode. Negde pri polovini obeda, začu se rafalno kucanje na vratima. Braun ustade i pusti Zoltana unutra. Ptica prolete kroz sobu i zguri se narogušeno u ćošku.

'Muzikalno voće', promrmlja.

Posle večere, revolveraš ponudi duvan.

Sada. Sada će uslediti pitanja.

Ali, Braun nije ništa pitao. Pušio je i gledao u zamirući žar vatre. U straćari je bilo već primetno svežije.

'Ne navedi nas na iskušenje', reče Zoltan iznenada, apokaliptično.

Revolveraš se trže, kao da je neko pucao na njega.

Odjednom je bio siguran da je to iluzija, sve to (ne san, ne; začaranost), da je čovek u crnom ispleo čaroliju i da pokušava nešto da mu kaže na ludački uvijen, simboličan način.

'Jesi li prošao kroz Tul?' upita on najednom.

Braun klimnu glavom. 'Pri dolasku ovamo i jednom kada sam prodavao kukuruz. Te godine je padala kiša. Trajala je možda petnaest minuta. Zemlja kao da se prosto otvorila i posisala je. Sat kasnije sve je bilo belo i suvo kao i uvek. Ali kukuruz - Bože, kukuruz. Videlo se kako raste. To nije bilo tako loše.

Ali, ujedno se i čuo, kao da mu je kiša dala usta. Nije to bio zvuk zadovoljstva. Kao da je uzdisao i stenjao dok je izbijao iz zemlje.' On zastade. 'Imao sam viška, pa sam to uzeo i prodao. Papa Dok reče da će on to da uradi, ali on bi me prevario. I tako sam otišao.'

'Ne dopada ti se ta varoš?'

'Ne.'

'Umalo da poginem tamo', reče revolveraš najednom.

'Ma nije valjda?'

'Ubio sam čoveka kojeg je dodirnuo Bog', reče revolveraš. 'Samo što to nije bio Bog. Bio je to čovek u crnom.'

'Postavio ti je zamku.'

'Da.'

Posmatrali su se kroz senke, dok je trenutak poprimao prizvuk konačnosti.

- Sada će uslediti pitanja.

Ali, Braun nije imao šta da kaže. Cigareta mu je tinjala kao dotrajali džoint, ali kada revolveraš kucnu po svojoj vrećici, Braun odmahnu glavom.

Zoltan se nemirno premesti, zausti nešto da kaže, pa odustade.

'Mogu li da ti pričam o tome?'

'Svakako.'

Revolveraš potraži reči kojima bi počeo i ne nađe nijednu. 'Moram da se olakšam.'

Braun klimnu glavom. 'Voda mora nekud da teče.

U kukuruz, molim te?'

'Svakako.'

On se pope uz stepenice i izađe u mrak. Zvezde su svetlucale, ludački razasute iznad njegove glave. Vetar je ustaljeno pulsirao. Njegova mokraća poteče u lučnom, drhtavom mlazu na prašnjavu kukuruznu njivu. Čovek u crnom ga je poslao ovamo. Možda je čak Braun čovek u crnom. Možda je..

Odbacio je te misli. Jedina eventualnost koju još nije naučio da podnosi bila je mogućnost sopstvenog ludila. On se vrati unutra.

'Jesi li već ustanovio da li sam čarolija ili ne?' upita Braun kao da se zabavlja.

Revolveraš zastade na malom pragu, zatečen.

Onda polako siđe i sede.

'Počeo sam da ti pričam o Tulu.'

'Širi li se?'

'Mrtav je', reče revolveraš i reči ostaše da vise u vazduhu.

Braun klimnu glavom. 'Pustinja. Mislim da na kraju može da zadavi sve. Jesi li znao da se nekada kroz pustinju pružao kočijaški drum?'

Revolveraš sklopi oči. Um mu se ludački vrteo.

'Drogirao si me', reče on nerazgovetno.

'Ne. Ništa ja nisam učinio.'

Revolveraš oprezno otvori oči.

'Nećeš misliti da je to u redu sve dok te ja ne podstaknem', reče Braun. 'Zato to činim. Hoćeš li mi pričati o Tulu?'

Revolveraš s oklevanjem otvori usta i iznenadi se što su ovaj put reči bile tu. On započe priču ravno, u naletima koji su se lagano proširili u ujednačenu, pomalo monotonu pripovest, Osećaj omamljenosti ga je napustio i on shvati da je čudnovato uzbuđen.

Govorio je do kasno u noć. Braun ga nijednom nije prekinuo. Baš kao ni ptica.

V

Mazgu je kupio u Prajstaunu i kada je stigao u Tul, još je bila sveža. Sunce je zašlo sat pre toga, ali revolveraš je putovao dalje, vođen svetlima grada na nebu, a potom i neobjašnjivo jasnim tonovima kafanskog klavira koji je svirao Hej Džud. Drum se širio i primao u sebe sporedne puteljke.

Šume su sada već odavno bile nestale, da bi ih zamenila monotona ravnica: beskrajna, pusta polja prepuštena popinom prasetu i niskom žbunju, čatrlje, jeziva, napuštena imanja koja su čuvale smrknute kuće pune senki, gde su nepobitno tumarali demoni; iskežene, prazne straćare iz kojih su se ljudi odselili ili bili oterani, poneka koliba koju bi odala tačka svetlosti u tami, ili mrzovoljni klanovi čiji su se pripadnici međusobno venčavali i danju nemo rintali na njivama.

Glavni zasad bio je kukuruz, ali bilo je i pasulja, graška takođe. Poneka mršava krava zurila je u njega tupo između sljuštenih motki od jove. Četiri puta kraj njega su prošle kočije, dvaput u dolasku, dvaput u odlasku, gotovo prazne dok su mu se približavale s leđa i obilazile njega i njegovu mazgu, punije dok su hitale natrag prema šumama severa.

Bio je to ružan kraj. Otkad je napustio Prajstaun, dvaput je pljuštalo, oba puta svađalački. Čak je i popino prase izgledalo žuto i obeshrabreno. Ružan kraj. Nije video nikakav trag čoveka u crnom. Možda je putovao kočijom.

Put skrenu i iza krivine revolveraš zaustavi mazgu i pogleda Tul odozgo. Grad se nalazio na dnu kružne šupljine u obliku činije, lažni dragulj na jeftinoj podlozi. Bilo je svetiljki i većina ih se rojila oko dela grada odakle se čula muzika. Činilo se da postoje četiri ulice, tri pod pravim uglom na kočijaški drum, koji je bio glavna gradska avenija. Možda će se tamo naći i neki restoran. Sumnjao je u to, ali možda. Poterao je mazgu.

Sada je više kuća sporadično oivičavalo drum i većina je i dalje bila napuštena. Prošao je kraj malog groblja sa naherenim nadgrobnim spomenicima obraslim mahovinom i zagušeni oporom đavoljom travom. Nekih pet stotina stopa dalje, prošao je kraj oronulog znaka na kojem je pisalo: TUL.

Boja je bila toliko sljuštena da se jedva mogla pročitati. Još jedan je stajao nešto dalje, ali revolveraš na njemu nije mogao da pročita ama baš ništa.

Neusklađeni hor polupijanih glasova uzdizao se u poslednjem, naglašenom stihu Hej Džud

'Naa-naa-naa-na-na-na- na.. hej, Džud...' - dok je on ulazio na teritoriju grada. Bio je mrtav zvuk, kao vetar u šupljini istrulelog drveta. Samo ga je prozaična lupnjava i buka sprečavala da se ozbiljno zapita nije li čovek u crnom prizvao duhove da bi nastanio napušteni grad. Malo se osmehnuo na tu misao.

Na ulicama je bilo ljudi, ne mnogo, ali bilo ih je.

Tri gospođe u crnim pantalonama i identičnim midi bluzama prošle su s druge strane daščanim trotoarom, ne gledajući ga sa izraženom ljubopitljivošću. Ozbiljni starac sa slamnatim šeširom čvrsto nabijenim na glavu posmatrao ga je sa stepenica daskama zakovane piljarnice. Suvonjavi krojač sa okasnelom mušterijom zastao je da ga osmotri; podigao je lampu na prozoru da bi ga bolje pogledao. Revolveraš klimnu glavom. Ni krojač, ni njegova mušterija, ne uzvratiše mu na pozdrav.

Osećao je svom težinom i njihove oči na futrolama koje su mu ležale nisko na kukovima. Neki dečak, od možda trinaest godina, prešao je ulicu sa svojom devojkom blok dalje i zastao neprimetno. Njihovi koraci dizali su lebdeće oblačiće prašine. Nekoliko uličnih lampi svetlelo je, ali stakleni zidovi bili su im zamagljeni od skorenog ulja. Većina je bila porazbijana. Bila je tu i konjušnica, čiji je opstanak verovatno zavisio od kočije. Tri dečaka nemo su čučala oko terena za klikere iscrtanog u prašini sa strane, kraj razjapljenog ždrela štale, pušeći cigarete od kukuruzovine. Bacali su duge senke u dvorištu.

Revolveraš povede mazgu pored njih i pogleda u nejasne dubine štale. Jedna lampa svetlucala je prigušeno i senka je poskakivala i treperela dok je nezgrapni starac u radničkom kombinezonu stenjao i nabacivao slamu od popinog praseta na galeriju za seno širokim zamasima vila.

'Hej!' pozva ga revolveraš.

Vile zastaše i konjušar se osvrnu razdražljivo. 'Hej ja tebi!'

'Imam ovde jednu mazgu.'

'Blago tebi.'

Revolveraš dobaci težak, neravnomerno obrađen zlatnik u polumrak. On zazveča na starim, plevom zasutim daskama i zasvetluca.

Konjušar priđe, saže se, podiže ga, začkilji se u revolveraša. Oči mu se spustiše na opasače sa pištoljima i on kiselo klimnu glavom.

'Na koliko želiš da je smestiš?'

Na jednu noć. Možda dve. Možda duže.'

'Nemam kusur za zlato.'

'Ni ne tražim.'

'Krvavi novac', promrmlja konjušar.

'Šta?'

'Ništa.' Konjušar uze mazgu za uzde i uvede je unutra.

'Istimari je!' viknu revolveraš. Starac se nije okrenuo.

Revolveraš priđe dečacima koji su čučali oko klikera. Čitav razgovor su posmatrali sa prezrivim zanimanjem.

'Kako ide?' upita revolveraš ne bi li podstakao razgovor.

Bez odgovora.

'Vi, momci, živite u gradu?'

Bez odgovora.

Jedan dečak izvadi ludački nakrivljenu, umotanu kukuruzovinu iz usta, zgrabi zeleni kliker sličan mačjem oku i ubaci ga u krug nacrtan na zemlji. Kliker udari o drugi i izbaci ga napolje. On uze mačje oko i spremi se da ponovo gađa.

'Postoji li u ovom gradu neki restoran?' upita revolveraš.

Jedan od njih, najmlađi, podiže pogled. U uglu usana imao je ogromnu krastu, ali oči su mu još bile bistre. Pogledao je revolveraša sa prikrivenim kiptećim čuđenjem, koje je bilo ujedno i dirljivo i zastrašujuće.

'Možeš da dobiješ pljesku kod Šeba.'

'To je kafana.'

Dečak klimnu glavom, ali ne odgovori. Oči njegovih drugova postale su ružne i neprijateljske.

Revolveraš dodirnu obod šešira. 'Zahvalan sam.

Dobro je znati da u ovom gradu postoji neko dovoljno bistar da govori.'

Prošao je kraj njih, popeo se na daščani trotoar i pošao prema Šebovoj kafani; začuo je jasno prezriv glas jednog od ostalih, jedva snažniji od dečjeg soprana: 'Jedi korov! Koliko dugo već jebeš rođenu sestru, bajo? Jedi korov!'

Ispred Šebove kafane stajale su tri blistave kerozinske lampe, po jedna sa svake strane i jedna prikucana iznad pijano okačenih vratanaca u obliku krila šišmiša. Refren Hej Džud je postepeno iščezao i klavir je kljuckao po nekoj drugoj staroj baladi.

Glasovi su mrmljali poput raskinutih niti. Revolveraš za trenutak zastade napolju i pogleda unutra. Pod posut piljevinom, pljuvaonice kraj stolova sa krivim nogarima. Šank od debele daske na kozlićima. Lepljivo ogledalo iza njega, sa odrazom klavira i klaviriste, koji je sedeo u svojoj neizbežnoj pozi na klavirskoj stolici.

Prednji deo klavira bio je uklonjen kako bi se videlo podizanje i spuštanje drvenih dirki prilikom svirke. Za šankom je posluživala žena slamnate kose u prljavoj plavoj haljini. Jedna bretela bila joj je prikačena pribadačom. Pozadi u prostoriji bilo je pet-šest meštana, koji su cevčili i apatično igrali 'Gledaj me'.

Još pola tuceta njih bilo je okupljeno u raštrkanoj grupi oko klavira. Četvoro ili petoro za šankom. I starac sa divljom sedom kosom za stolom kraj vrata.

Revolveraš uđe unutra.

Glave se okrenuše da pogledaju njega i njegove pištolje. Za tren zavlada gotovo potpuna tišina, sa izuzetkom klaviriste koji je, ne znajući, nastavio da svirucka. Onda žena poče da briše šank i stvari se vratiše na svoje mesto.

'Gledaj me', reče jedan od igrača u ćošku i dopuni tri herca sa četiri pika, tako da mu ništa ne ostade u ruci. Onaj sa herčevima opsova, dade mu svoj ulog i otpoče novo deljenje.

Revolveraš priđe šanku. 'Imaš pljeskavice?' upita on.

'Svakako.' Pogledala ga je u oči i možda je nekada, kada je počela, bila lepa, ali sada joj je lice bilo izobličeno, a preko čela joj se spiralno uvijao modar ožiljak. Stavila je na njega dosta pudera, ali umesto da ga zakamuflira, to je samo privlačilo pažnju. 'Ali, skupe su.'

'Tako sam i mislio. Daj mi tri pljeske i pivo.'

Ponovo ta suptilna promena u tonu. Tri pljeskavice. Usta se ovlažiše, a jezici oblizaše pljuvačku sporo i žudno. Tri pljeskavice.

'To će da te košta pet somića. Sa sve pivom.'

Revolveraš spusti zlatnik na šank.

Oči to propratiše.

Iza šanka, sa leve strane ogledala, nalazio se roštilj na ćumur, koji je mrzovoljno tinjao. Žena nestade u sobičku iza njega i vrati se sa mesom na papiru. Sastruga tri pljeskavice i stavi ih na vatru.

Miris koji ih je zapahnuo bio je izludujući. Revolveraš je stajao neosetljivo, ravnodušno, jedva svestan toga da klavir zamire, da se kartaška igra usporava, da ga ispičuture posmatraju iskosa.

Čovek je bio na pola puta iza njega, kada ga je revolveraš ugledao u ogledalu. Bio je gotovo sasvim ćelav i ruka mu je bila na dršci džinovskog lovačkog noža koji mu je stajao provučen kroz opasač umesto futrole.

'Vrati se i sedi', reče revolveraš tiho.

Čovek stade. Gornja usna mu se nesvesno diže, kao kod psa i za tren zavlada muk. On se onda vrati za sto i atmosfera se ponovo promeni.

Pivo stiže u napukloj staklenoj krigli. 'Nemam kusura za zlato', reče žena prkosno.

'Ne očekujem ga.'

Ona ljutito klimnu glavom, kao da ju je ovo razmetanje bogatstvom, makar i u njenu korist, razjarilo. Ali, ona uze njegovo zlato i za koji tren stigoše i pljeskavice na zamagljenom tanjiru, još crvene na ivicama. 'Imaš soli?'

Ona mu je izvadi ispod šanka. 'Hleba?'

'Ne.' Znao je da laže, ali nije insistirao. Ćelavac je zurio u njega cijanoznim očima, dok je stiskao i opuštao šake na rascepljenoj i izdubljenoj površini stola. Nozdrve su mu se širile u pulsirajućim, pravilnim razmacima.

Revolveraš poče da jede smireno, gotovo učtivo, seckajući meso i prinoseći ga ustima viljuškom, pokušavajući da ne misli čega tu još ima osim mlevene govedine.

Samo što nije završio, spreman da poruči novo pivo i cigaretu, kada mu se nečija ruka spusti na rame.

On najednom postade svestan toga da je prostorija ponovo utihnula i ponovo oseti veliku napetost u vazduhu. Okrenu se i zagleda u čoveka koji je spavao kraj vrata kada je on ušao. Bilo je to užasno lice. Zadah đavolje trave osećao se kao oporo, kužno isparenje. Oči su mu bile uklete, izbuljene, izbečene oči onih koji vide ali ne vide, oči uvek okrenute unutra, prema sterilnom paklu snova van kontrole, snova oslobođenih da se uzdignu iz smrdljivih močvara podsvesnog.

Žena za šankom tiho jeknu.

Ispucale usne zadrhtaše, povukoše se i otkriše zelene, mahovinaste zube i revolveraš pomisli: On čak to više i ne puši. Žvaće. Zaista žvaće.

I odmah zatim: On je mrtav. Trebalo je da bude mrtav pre godinu dana.

I odmah zatim: Čovek u crnom.

Zurili su jedan u drugog, revolveraš i čovek koji je prešao preko krajnjeg ruba ludila.

On progovori i revolveraš, zaprepašćen, ču kako mu se ovaj obraća Uzvišenim Govorom:

'Zlato za uslugu, revolverašu. Samo jedan zlatnik.

Za lepoticu.'

Uzvišeni Govor. Jedan tren njegov um odbijao je da ga prepozna. Prošle su godine - Bože! - vekovi, milenijumi; više nije bilo Uzvišenog Govora, on je bio poslednji, poslednji revolveraš. Ostali su...

On otupelo posegnu u džep na grudima i izvadi zlatnik. Napukla, krastava ruka pode za njim, pomilova ga, podiže ga tako da blesne na masnom svetlu kerozinskih lampi. Zasijao je ponosnim, civilizovanim sjajem; zlatnim, crvenkastim, krvavim.

'Ahhhhhh...' Neartikulisani zvuk zadovoljstva.

Starac se zanese i okrenu, pa krenu natrag ka svom stolu, držeći novčić u visini oka, okrećući ga, hvatajući odbleske.

Prostorija se brzo praznila i vratanca su mahnito škripala napred-nazad. Klavirista spusti poklopac svog instrumenta uz tresak i izađe za ostalima dugim koracima lika iz komične opere.

Šeb!' Žena vrisnu za njim sa čudnom mešavinom straha i svadljivosti u glasu, 'Šeb, da si se vratio ovamo! Prokletstvo!'

U međuvremenu, starac se vratio za svoj sto.

Zavrteo je zlatnik na izdubljenom drvetu i mrtvo-žive oči pratile su ga sa praznom obuzetošću. On ga zavrte drugi put, treći i kapci mu otežaše. Četvrti put i glava mu pade na drvo pre nego što se novčić zaustavio.

'Eto', reče ona tiho, jarosno. 'Oterao si mi mušterije. Jesi li zadovoljan?'

'Vratiće se', reče revolveraš.

'Večeras bogme neće.'

'Ko je on?' On pokaza na žderača korenja.

'Idi i.. ' Ona dovrši zapovest opisavši nemogući čin masturbacije.

'Moram da znam', reče revolveraš strpljivo. 'On...'

'Čudno je pričao sa tobom', reče ona. 'Nort nikada u životu nije tako pričao.'

'Tražim jednog čoveka. Prepoznala bi ga.'

Zurila je u njega, dok je njen gnev zamirao.

Zameni ga razmišljanje, a potom taj visoki, vlažni sjaj koji je već ranije video. Trošna zgrada zamišljeno zakrcka sama sebi. Negde daleko, unjkavo zalaja pas.

Revolveraš je čekao. Ona vide koliko on zna i sjaj zameniše beznađe i tupa potreba koja nije imala usta.

'Znaš moju cenu', reče ona.

Gledao ju je mirno. U mraku se ožiljak neće videti.

Telo joj je bilo dovoljno vitko da pustinja i pesak nisu uspeli sve da usahnu. A nekada je bila zgodna, možda čak prelepa. Ali, ni to nije bilo važno. Ne bi bilo važno čak ni kada bi se gamad iz grobova gnezdila u suvoj tami njene materice. Sve je to bilo pisano.

Ruke joj poleteše prema licu i u njoj je još bilo nešto soka - dovoljno da zaplače.

' Ne gledaj! Ne moraš da me gledaš tako zlobno!'

'Izvini', reče revolveraš. 'Nisam nameravao da budem zloban.'

'Niko od vas to ne namerava!' viknu ona na njega.

'Pogasi svetla.'

Plakala je, sa rukama na licu. Bilo mu je drago što su joj ruke na licu. Ne zbog ožiljka, već zato što joj je to vratilo ženstvenost, ako već ne pređašnji lik.

Pribadača koja joj je držala bretelu haljine svetlucala je na masnom svetlu.

'Pogasi svetla i zaključaj. Hoće li on nešto da ukrade?'

'Ne', šapnu ona.

'Onda pogasi svetla.'

Nije htela da skloni ruke sve dok se nije našla iza njega i pogasila je lampe jednu po jednu tako što je zavrtala fitilje, a potom dahom gasila plamičke. Onda ga je uzela za ruku u mraku, toplo. Povela ga je gore.

Nije bilo svetla pri kojem bi skrivali ono što čine.

VI

Zavio je cigarete u mraku, potom ih pripalio i dodao joj jednu. Soba je bila puna njenog bednog mirisa svežeg jorgovana. Miris pustinje ga je nadvladavao, obogaljivao ga. Bio je poput mirisa mora. On shvati da se plaši pustinje pred sobom.

'Ime mu je Nort', reče ona. Ništa od pređašnje oštrine nije joj nestalo iz glasa. 'Samo Nort. Umro je.'

Revolveraš je čekao.

'Dodirnuo ga je Bog.'

Revolveraš reče: 'Njega nikada nisam video.'

'Bio je ovde odkad znam za sebe - mislim na Norta, ne na Boga.' Ona se promuklo nasmeja u mraku. 'Neko vreme je imao košnice. Propio se.

Omirisao travu. Zatim počeo da je puši. Deca su počela da ga prate i pujdaju pse na njega. Nosio je stare zelene pantalone koje su zaudarale. Razumeš?'

'Da.'

Počeo je da žvaće. Na kraju je samo sedeo i ništa nije jeo. U svojoj glavi, verovatno je bio kralj. Deca su mu možda bila dvorske lude, a psi prinčevi.'

'Da.'

'Umro je ovde, ispred', reče ona. 'Dokloparao je po daščanom trotoaru - čizme su mu bile izdržljive, prave cokule - sa decom i psima u pratnji. Ličio je na žičane vešalice za odelo, upletene i umršene. U očima su mu se mogla videti svetla pakla, ali cerio se, baš nalik na one bundeve koje deca izrežu za Veče svih svetih. Osećao se smrad zemlje, truleži i korova. Curilo mu je sa uglova usana kao zelena krv. Mislim da je hteo da uđe i sluša kako Seb svira klavir. I baš ispred, stao je i nakrivio glavu. Videla sam ga tako i pomislila da je čuo kočiju, mada joj nije bilo vreme. Tada je povratio i bljuvotina je bila crna i puna krvi. Prošla je kroz taj kez kao otpadna voda kroz rešetku. Smrad je bio dovoljan da te natera da poželiš da si lud. Podigao je ruke i prosto povratio po sebi. To je bilo sve. Umro je sa tim kezom na licu, u sopstvenoj bljuvotini.'

Drhtala je kraj njega. Napolju, vetar je i dalje uporno zavijao, a negde daleko lupala su vrata nalik na zvuk koji se čuje u snu. Po zidovima su trčkarali miševi. Revolveraš pomisli krajičkom uma da je to verovatno jedino mesto u gradu dovoljno imućno da ima miševe. On spusti ruku na njen trbuh i ona se silovito trže, a onda opusti.

'Čovek u crnom', reče on.

'Moraš da čuješ, zar ne?'

'Da.'

'U redu. Ispričaću ti.' Ona uze njegovu ruku u obe svoje i ispriča mu.

VII

Ušao je kasno popodne, tog dana kada je Nort umro i vetar je jačao, otkidao površinski sloj tla, nosio u kovitlacu naslage krupnog peska i iščupane stabljike kukuruza. Kenerli je konjušnicu zaključao katancem, a malobrojni preostali trgovci zatvorili su kapke na prozorima i preko njih postavili daske. Nebo je bilo žuto, boje starog sira i oblaci su leteli po njemu, kao da su ugledali nešto užasavajuće u pustarama gde su tako nedavno bili.

Došao je na rasklimatanim kolima, preko čijeg sanduka je bila privezana nabrana cerada. Posmatrali su njegov dolazak i matori Kenerli, koji je ležao kraj prozora sa bocom u jednoj, a mlohavim, vrelim mesom leve dojke svoje druge po starosti kćeri u drugoj ruci, rešio je da ne bude tu, ukoliko ovaj bude pokucao.

Ali, čovek u crnom prošao je ne zaustavljajući dorata koji mu je vukao kola, a točkovi su pri okretanju podizali prašinu koju je vetar željno grabio.

Mogao je biti sveštenik ili kaluđer; nosio je crnu rizu posutu prašinom i labava kapuljača prekrivala mu je glavu i skrivala crte lica. Nabirala se i lepetala. Ispod ruba odežde, teško okovane čizme sa četvrtastim špicom.

Zaustavio se pred Šebovom kafanom i privezao konja, koji je spustio glavu i zafrktao u tle. Pozadi, na kolima, odvezao je jedno krilo, pronašao izlizano sedlo, nabacio ga na rame i ušao kroz vratanca.

Alis ga je posmatrala ljubopitljivo, ali niko drugi nije primetio njegov dolazak. Ostali su bili blaženo pijani. Šeb je svirao metodističku regtajm himnu, a matori jebivetri koji su došli ranije da izbegnu oluju i prisustvuju bdenju uz Norta, promukli su od pevanja.

Šeb, gotovo onesvešćen od pića, zatrovan i napaljen sopstvenom nastavljenom egzistencijom, svirao je grčevito, sumanuto brzo, dok su mu prsti leteli kao delovi razboja.

Glasovi su kreštali i urlali i nijednom nisu nadvladali vetar, ali povremeno kao da su uspeli da ga izazovu. U uglu, Zaharije je zadigao suknju Ejmi Feldon preko glave i slikao joj znake zodijaka na kolenima. Nekoliko drugih žena kružilo je unaokolo.

Sve kao da su grozničavo sijale. Mutno svetlucanje oluje koje je dopiralo profiltrirano kroz vratanca, kao da im se rugalo.

Nort je ležao na dva stola u središtu prostorije.

Njegove čizme ocrtavale su mistično slovo V. Usta su mu visila u oklembešenom kezu, iako mu je neko već zatvorio oči i stavio novčiće na njih. Ruke su mu bile prekrštene na prsima sa stručkom đavolje trave.

Smrdeo je kao otrov.

Čovek u crnom smaknu kapuljaču i priđe šanku.

Alis ga je gledala i osećala strepnju pomešanu sa poznatom željom skrivenom u njoj. Na njemu nije bilo nikakvog simbola vere, mada to samo po sebi nije značilo ništa.

'Viski', reče on. Glas mu je bio blag i prijatan.

'Dobar viski.'

Ona posegnu pod šank i izvadi bocu viskija marke 'star'. Mogla je da mu uvali lokalnu džibru kao svoje najbolje piće, ali nije. Sipala mu je, a čovek u crnom ju je posmatrao. Oči su mu bile krupne, obasjane. Senke su bile suviše duboke da bi im se tačno odredila boja.

Njena potreba se pojača. Urlanje i udari nastavljali su se pozadi, ne posustajući. Šeb, bezvredni uškopljenik, svirao je nešto o hrišćanskim vojnicima, a neko je ubedio tetku Mil da peva. Njen glas, izobličen i izvitoperen, sekao je kroz žagor kao što tupa sekira proseca mozak teleta.

'Hej, Ali!'

Ona ode da usluži mušteriju, ozlojeđena zbog strančevog ćutanja, ozlojeđena zbog njegovih bezbojnih očiju i svog uznemirenog međunožja.

Plašila se svojih potreba. Bile su kapriciozne i van njene kontrole. Možda su one bile signal promene, koja će zauzvrat označiti početak njene starosti - stanja koje je u Tulu obično bilo kratko i gorko poput zimskog sutona.

Točila je pivo sve dok nije ispraznila bačvu, a potom načela novu. Nije želela da traži to od Šeba; on bi joj došao sasvim rado, kao pas - jer je to i bio i odsekao bi sam sebi prste ili rasuo penu po svemu.

Strančeve oči bile su na njoj dok je to radila; osećala ih je na sebi.

'Puno posla', reče on kada se vratila. Nije ni taknuo piće, samo ga je okretao između dlanova da bi ga zagrejao.

'Bdenje', reče ona.

'Primetio sam preminulog.'

'Oni su propalice', reče ona s iznenadnom mržnjom. 'Svi do jednog.'

'To ih uzbuđuje. On je mrtav. Oni nisu.'

'Dok je bio živ, bio im je glavna meta. Nije u redu da to bude i sada. To je...' Ona zaćuta, nesposobna da izrazi šta je to, ili zbog čega je skaredno.

'Žderač korova?'

'Da! Šta mu je inače drugo preostalo?'

Njen ton bio je optužujući, ali on nije spustio pogled, a ona oseti navalu krvi u licu. 'Izvini. Jesi li ti sveštenik? Ovo mora da ti je odvratno.'

'Nisam i nije.' On glatko ispi viski na eks, ne kriveći lice. 'Još jedan, molim.'

'Moram prvo da ti vidim pare. Žao mi je.'

'Ne treba da ti bude žao.'

On stavi grubi srebrnjak na šank, debeo sa jedne strane, tanak sa druge i ona reče kao što će reći i kasnije: 'Nemam kusura za ovo.'

On odmahnu glavom, odbacivši tu primedbu i odsutno je proprati pogledom dok mu je ponovo sipala.

'U prolazu si?' upita ona.

Dugo nije odgovorio i ona umalo što ne ponovi pitanje, kad on odmahnu glavom s nestrpljenjem. 'Ne pričaj o trivijalnim stvarima. Ovde si u društvu smrti.'

Ona se trže, povređena i zapanjena i njena prva misao bila je da je slagao o svojoj svetosti kako bi nju testirao.

'Marila si za njega', reče on ravno. 'Nije li to istina?'

'Za koga? Za Norta?' Ona se nasmeja, afektirajući ljutitost, ne bi li prikrila zbunjenost. 'Mislim da bi bolje bilo da...'

'Srce ti je meko i malčice se plašiš', nastavi on, 'a on je bio na korovu i gledao je kroz zadnja vrata pakla.

I eno ga sad, sada su čak zalupili vrata, a ti misliš da ih neće otvoriti sve dok ne dođe vreme da ti prođeš kroz njih, zar ne?'

'Šta je s tobom, pijan si?'

'Gos'in Norton, mrtvosan', izgovori čovek u crnom jetko. 'Mrtav kao bilo ko drugi. Mrtav kao ti ili bilo ko drugi.'

'Odlazi iz moje kafane.' Osećala je kako u njoj naglo niče drhtavo gnušanje, ali toplina joj je i dalje zračila iz stomaka.

'U redu je', reče on tiho. 'U redu je. Sačekaj. Samo sačekaj.'

Oči su bile plave. Ona najednom oseti da joj je glava laka, kao da je uzela drogu.

'Vidiš?' upita je on. 'Vidiš li?'

Ona tupo klimnu glavom, a on se glasno nasmeja - finim, snažnim, čistim smehom zbog kojeg se okreću glave. On se okrenu i suoči se sa njima, najednom u središtu pažnje zahvaljujući nekoj nepoznatoj alhemiji. Tetka Mil zastade i ućuta, ostavivši napukli visoki ton da iskrvari u vazduhu. Seb odsvira pogrešan akord i prestade. Gledali su nelagodno u stranca.

Pesak je šuštao po zidovima zgrade.

Tišina se zadrža, šireći svoje pletivo. Njoj zastade dah u grlu i ona spusti pogled i vide da obema rukama ispod šanka stiska stomak. Svi su gledali u njega, a on je gledao u njih. Tada se ponovo rasprsnu njegov smeh, snažan, bogat, neporeciv. Ali, taj smeh ih nije pozivao da se smeju zajedno sa njim.

'Pokazaću vam čudo!' viknu im on. Ali, oni su ga samo gledali, kao poslušna deca koju su poveli da vide mađioničara, iako su suviše velika da bi mu poverovala.

Čovek u crnom kroči napred i Tetka Mil ustuknu od njega. On se žestoko iskezi i pljesnu je po širokom stomaku. To je nagna na kratak, nesvesni kikot i čovek u crnom zabaci glavu.

'Tako je bolje, zar ne?'

Tetka Mil se ponovo zakikota, najednom zajeca i slepo pobeže kroz vrata. Ostali su nemo posmatrali njen odlazak. Počinjala je oluja; senke su sledile jedna drugu, uzdizale se i padale po beloj ciklorami neba.

Čovek kraj klavira sa zaboravljenim pivom u ruci isceri se i zastenja.

Čovek u crnom stajao je iznad Norta i cerio se na njega. Vetar je kreštao, zavijao i hučao. Nešto krupno udari o bočni zid zgrade i odskoči. Jedan od muškaraca kraj šanka otrže se nekako i izađe krivudavim, grotesknim koracima. Začu se grmljavina, u iznenadnim, brzim plotunima.

'U redu', cerio se čovek u crnom. 'U redu. Pređimo na stvar.'

On poče da pljuje po Nortovom licu, pažljivo ciljajući. Pljuvačka zasja na čelu i kliznu niz obrijani kljun nosa.

Ispod šanka, njene ruke ubrzaše.

Šeb se nasmeja kao ludak i pogrbi se. Poče da iskašljava šlajm, ogromne i lepljive ugruške, pa prdnu.

Čovek u crnom grohotom se nasmeja u znak odobravanja i lupi ga po leđima. Šeb se isceri i jedini zdrav zub mu zasja u ustima.

Neki su umakli. Drugi su se okupili u labavom prstenu oko Norta. Njegovo lice i borama izbrazdani podvaljak, vrat i gornji deo grudnog koša svetlucali su od tečnosti - tečnosti tako dragocene u ovoj suvoj zemlji. Najednom, to prestade, kao na dati znak. Čulo se izmučeno, teško disanje.

Čovek u crnom najednom se baci preko tela i presavi u elegantnom luku. Bilo je to lepo, kao mlaz vode. Dočekao se na ruke, skočio na noge iz okreta, isceren i ponovo se bacio preko. Jedan od posmatrača se zaboravi, poče da tapše i najednom odstupi, očiju zamagljenih stravom. On prekri usta rukom i pojuri ka vratima.

Nort se tržnu kada ga je čovek u crnom treći put preskočio.

Kroz posmatrače prođe zvuk - stenjanje - a onda oni zanemeše. Čovek u crnom zabaci glavu i poče da zavija. Prsa su mu se pomerala brzim, plitkim ritmom dok je usisavao vazduh. On poče da prelazi tamo-amo još brže, sipajući sebe preko Nortovog tela poput vode koja se presipa iz jedne čaše u drugu. Jedini zvuk u prostoriji bilo je prodorno škripanje njegovog disanja i sve brži puls oluje.

Nort duboko, suvo udahnu. Ruke mu zalupaše i zadumbaraše besciljno po stolu. Šeb zakrešta i izađe.

Jedna od žena krenu za njim.

Čovek u crnom ga preskoči još jednom, dvaput, triput. Čitavo telo sada je vibriralo, drhtalo, treslo se i trzalo. Smrad truleži, izmeta i raspadanja izbi napolje u zagušujućim talasima. Oči mu se otvoriše.

Alis oseti kako se odupire stopalima unazad. Ona udari o ogledalo, natera ga da zadrhti i obuze je slepa panika. Odskoči odatle kao junica.

'Dao sam ti to', dozivao ju je čovek u crnom, dahćući. 'Sad možeš mirno da spavaš. Čak ni to nije nepovratno. Iako je.. toliko... prokleto... zabavno!' I on ponovo poče da se smeje. Zvuk je jenjavao dok je ona jurila uz stepenice, ne zastajkujući sve dok vrata za tri sobe iznad šanka nisu bila zabravljena.

Ona tada poče da se kikoće, ljuljajući se napred-nazad na bedrima uz vrata. Zvuk preraste u tužbalicu koja se stopi sa vetrom.

Dole, Nort je odsutno odlutao napolje u oluju, da načupa nešto korova. Čovek u crnom, sada jedina mušterija za šankom, gledao ga je kako odlazi i cerio se i dalje.

Kada je primorala sebe te večeri da se vrati dole, sa lampom u jednoj i teškom cepanicom za peć u drugoj ruci, čoveka u crnom više nije bilo, kao ni kola.

Ali Nort je bio tamo, sedeo je za stolom kraj vrata kao da nikada nije ni odlazio. Miris korova bio je na njemu, ali ne toliko težak koliko je mogla da očekuje.

On podiže pogled prema njoj i stidljivo se osmehnu. 'Zdravo, Ali.'

'Zdravo, Nort.' Ona spusti cepanicu i poče da pali lampe, ne okrećući mu leđa.

'Dodirn'o me Bog', reče on odjednom. 'Više nećem da mrem. Rek'o mi je. Obeć'o.'

'Blago tebi, Nort.' Posuda koju je držala ispade joj kroz drhtave prste i ona je podiže.

'Vol'o bi' da prestanem da žvaćem travu', reče on.

'Više ne uživam. Nije pravo da čovek koga je dodirn'o Bog žvaće korov.'

'Zašto onda ne prestaneš?'

Zaprepastilo ju je sopstveno ogorčenje i nateralo je da u njemu ponovo gleda čoveka umesto pakleno čudo. Ono što je videla bio je prilično tužan primerak, napola naduvan, obešenog nosa i posramljenog izgleda. Više nije mogao da je uplaši.

'Drhtim', reče on. 'I želim to. Ne mogu da prestanem. Ali, ti si oduvek bila dobra prema meni...' zajecao je. 'Ne mogu čak ni da prestanem da se zapišavam.'

Ona ode do stola i zastade tamo, nesigurna.

'Mogao je da me stvori tako da ne želim', reče on kroz suze. 'Kad me je već oživeo, mogao je i to da učini. Ne žalim se... ne želim da se žalim...' Zurio je unaokolo progonjen i šaputao: 'Možda će me na mestu satrti ako budem to radio.'

'Možda je sve to šala. Izgledao je duhovit.'

Nort uze vrećicu iz nedara košulje i izvuče pregršt trave. Bez razmišljanja, ona mu je izbi, a onda povuče ruku, užasnuta.

'Ne mogu da se oduprem, Ali, ne mogu.. ' i on se nespretno baci prema vrećici. Mogla je da ga spreči, ali nije se potrudila. Vratila se paljenju svetiljki, umorna mada je veče jedva počelo. Ali, niko nije došao te noći osim starog Kenerlija, koji je sve propustio.

Nije izgledao naročito iznenađen što vidi Norta.

Poručio je pivo, upitao gde je Šeb i potapšao je.

Sutradan stvari su bile gotovo normalne, mada nijedno dete nije išlo za Nortom. Dan kasnije, podrugivanje je ponovo počelo. Život se vratio sopstvenom slatkom toku. Deca su sakupljala iščupani kukuruz i nedelju dana posle Nortovog vaskrsnuća, spalila ga nasred ulice. Vatra je za tren bila svetla i većina šljokadžija izašla je ili isteturala se napolje da posmatra. Izgledali su primitivno. Lica kao da su im lebdela između plamenova i ledenog nebeskog sjaja.

Ali ih je gledala i osećala ubod zamirućeg očaja zbog tužnih vremena koja su nastupila na svetu. Stvari su se rastegle. Sve se nekako razlabavilo. Nikada nije videla okean, niti će ga ikada videti.

'Da imam hrabrosti' , mrmljala je, 'samo da imam hrabrosti, hrabrosti, hrabrosti...'

Nort je podigao glavu na zvuk njenog glasa i prazno joj se osmehnuo iz pakla. Nije imala hrabrosti.

Samo šank i ožiljak.

Vatra je brzo sagorela i njene mušterije su se vratile. Počela je da se naliva viskijem 'star' i oko ponoći bila je mrtva pijana.

VIII

Prestala je da priča i kada on nije odmah prokomentarisao, isprva je pomislila da ga je priča uspavala. I sama je zadremala, kada on upita: 'To je sve?'

'Da. To je sve. Veoma je kasno.'

'Aha.' Zavijao je novu cigaretu.

'Nemoj da mi prosipaš duvan po krevetu', reče mu ona, oštrije nego što je nameravala.

'Neću.'

Ponovo tišina. Vrh cigarete namigivao je žareći se i tamneći.

'Ujutro ćeš otići', reče ona tupo.

'Trebalo bi. Mislim da mi je ovde postavljena zamka.'

'Ne idi', reče ona.

'Videćemo.'

On se okrenu na svoju stranu, dalje od nje, ali ona je bila utešena. Ostaće. Zadremala je.

Na rubu sna ona ponovo pomisli na to kako mu se Nort obratio, onim čudnim govorom. Ni pre ni posle toga nije ga videla da izražava ikakvu emociju. Čak je i ljubav vodio nemo i samo je pred kraj njegovo disanje ogrubelo, a potom se zaustavilo na trenutak. Bio je poput nečega iz bajke ili mita, poslednji od svoje vrste u svetu koji ispisuje poslednju stranicu svoje knjige.

Nije važno. Ostaće neko vreme. Sutra će biti dovoljno vremena za razmišljanje, ili prekosutra. Zaspala je.

IX

Ujutro mu je skuvala griz, koji je pojeo bez komentara. Ubacivao ga je u usta ne razmišljajući o njoj; jedva da ju je i video. Znao je da treba da ide.

Svakim minutom dok je sedeo tu čovek u crnom bio je sve dalje - verovatno je sada već u pustinji. Njegov put vodio je bez skretanja prema jugu.

'Imaš li mapu?' upita on najednom, podigavši pogled.

'Grada?' nasmeja se ona. 'Nema tu dovoljno toga da bi ti bila potrebna mapa.'

'Ne. Mapu onoga što leži južno odavde.'

Njen osmeh zgasnu. 'Pustinja. Samo pustinja.

Mislila sam da ćeš malo ostati.'

'Šta je južno od pustinje?'

'Otkud znam? Niko ne prelazi preko nje. Niko nije ni pokušao otkad sam ovde.' Ona obrisa ruke o kecelju, uze kotao za drške i sasu vodu koju je grejala u sudoperu, gde je pljusnula i počela da šišti od pare.

On ustade.

'Kuda ćeš?' Čula je kreštavi strah u svom glasu, koji je mrzela.

'Do štale. Ako iko zna, zna konjušar.' On joj stavi ruke na ramena. Ruke su bile tople. 'I da sredim smeštaj za mazgu. Ako ću već da budem ovde, moram je zbrinuti. Dok ne pođem.'

Ali ne još. Ona podiže pogled ka njemu. 'Ali, pazi se tog Kenerlija. Iako nema pojma, izmisliće nešto.'

Kada je otišao, ona se okrenu prema sudoperi, sa vrelim suzama zahvalnosti.

X

Kenerli je bio bezub, neprijatan i imao je gomilu kćeri. Dve poluodrasle virile su prema revolverašu iz prašnjavih senki štale. Jedna beba srećno je balila u prljavštini. Jedna sasvim odrasla, plava, prljava, senzualna, posmatrala ga je zamišljeno i ljubopitljivo dok je pumpala vodu iz škripave pumpe kraj zgrade.

Konjušar ga susretnu na pola puta između vrata svog staništa i ulice. Maniri su mu se kolebali između neprijateljstva i nekakvog plašljivog poltronstva - kao kod džukca kojeg su isuviše često šutirali.

'Zbrinuta je', reče on i pre nego što je revolveraš stigao da odgovori, Kenerli se okrenu svojoj kćeri:

'Ulazi, Subi! Do sto đavola, da si smesta ušla!'

Subi poče smrknuto da vuče svoje vedro prema straćari pribijenoj uz štalu.

'Misliš na moju mazgu', reče revolveraš.

'Da, gospodine. Poprilično dugo nisam video mazgu. Nekada su ih uzgajali na sve strane, ali svet je krenuo dalje. Nisam video ništa drugo osim nekoliko volova, konja sa kočijom i.. Subi, ima da te klepim, Boga mi!'

'Ja ne ujedam', reče revolveraš prijazno.

Kenerli se malo zguri. 'Nije u vama stvar. Ne, gospodine, nije u vama stvar.' On se široko isceri. 'Ona je prosto prirodno nespretna. Đavo je u njoj.

Divljakuša.' Oči mu se smračiše. 'Dolazi Poslednje Doba, gospodine. Znate kako veli Knjiga. Deca neće slušati roditelje, a kuga će pohoditi mnoge.'

Revolveraš klimnu glavom, pa pokaza na jug. 'Šta ima tamo?'

Kenerli se ponovo isceri, pokazujući desni i nekoliko druželjubivih žutih zuba. 'Stanovnici. Korov.

Pustinja. Šta drugo?' On se zakikota i hladno odmeri revolveraša očima.

'Koliko je velika pustinja?'

'Velika.' Kenerli se trudio da izgleda ozbiljno.

'Možda tri stotine milja. Možda hiljadu. Ne znam da vam kažem, gospodine. Tamo nema ničeg osim đavolje trave i možda demona. Tamo je otišao onaj drugi momak. Onaj što je sredio Norta kad je bio bolestan.'

'Bolestan? Čuo sam da je bio mrtav.'

Kenerli se i dalje cerio. 'Tja, tja. Možda. Ali, odrasli smo ljudi, zar ne?'

'Ali, ti veruješ u demone.'

Kenerli je izgledao uvređen. 'To je mnogo drugačije.'

Revolveraš skinu šešir i obrisa čelo. Sunce je bilo vrelo i uporno je tuklo. Kenerli kao da to nije primećivao. U tankoj senci kraj konjušnice, mala devojčica ozbiljno je razmazivala zemlju po licu.

'Ne znaš šta je iza pustinje?'

Kenerli slegne ramenima. 'Neko možda zna.

Kočija je prolazila jednim njenim delom pre pedeset godina. Tako mi je pričao ćale. Govorio je da su tamo planine. Drugi kažu, okean.. zeleni okean sa čudovištima. A neki kažu da je tamo kraj sveta. Da nema ničeg osim svetlosti od koje čovek oslepi i Božjeg lica sa otvorenim ustima, da ga proždere.'

'Baljezganje', reče revolveraš kratko.

'Naravski da jeste', uzviknu Kenerli zadovoljno.

On se ponovo zguri, mrzeći, plašeći se, želeći da ugodi.

'Postaraj se da mi mazga bude zbrinuta.' On dobaci Kenerliju novi novčić, koji Kenerli uhvati u letu.

'Naravski. Ostajete malkice?'

'Mislim da bih mogao.'

'Ona Ali je jako fina kad 'oće da bude, zar ne?'

'Reče li ti nešto?' upita revolveraš sa malim zakašnjenjem.

Iznenadna strava osvanu u Kenerlijevim očima, poput dva meseca-blizanca koji izlaze iznad horizonta.

'Ne, gospodine, niti reč. A ako i jesam, žao mi je.' On primeti Subi koja se naslonila na prozor i obrnu se ka njoj. 'Sad ću da te klepim, kurvice mala! Boga mi, ima da...'

Revolveraš se udalji, svestan da se Kenerli okrenuo da ga posmatra, svestan da bi mogao da se naglo okrene i uhvati konjušara sa nekim istinitim i neobojenim osećanjem pročišćenim na licu. On pusti da to prođe. Bilo je vruće. Što se pustinje tiče, bilo je sigurno samo to da je velika. I bilo je sigurno da se u ovom gradu još nije sve odigralo. Još ne.

XI

Bili su u krevetu kada je Šeb nogom razvalio vrata i ušao sa nožem.

Prošla su četiri dana, u treperavoj izmaglici. Jeo je.

Spavao je. Upražnjavao seks sa Ali. Otkrio je da ona ume da svira violinu i naterao je da mu svira. Sedela je kraj prozora na mlečnoj svetlosti osvita, samo profil, i svirala sa zastajkivanjem nešto što je moglo biti dobro da je bila uvežbana. Osećao je sve jaču (ali čudno odsutnu) privrženost prema njoj i mislio da je možda ona zamka koju je čovek u crnom ostavio za sobom.

Čitao je suve i iskrzane stare brojeve časopisa sa izbledelim slikama. Mislio je veoma malo o svemu.

Nije čuo da se mali klavirista popeo - refleksi su mu otupeli. Ni to izgleda nije bilo važno, mada bi ga jako zaplašilo u neko drugo vreme i na nekom drugom mestu.

Ali je bila naga, sa čaršavom ispod grudi i pripremali su se da vode ljubav.

'Molim te', govorila je. 'Kao ranije, hoću to, hoću...'

Vrata se razvališe i klavirista krenu u svoj smešni trk navrat-nanos prema suncu. Ali nije vrisnula, mada je Šeb držao u ruci kuhinjski nož od dvadeset centimetara. Šeb je pravio buku, neartikulisano brbljao. Zvučao je kao čovek udavljen u kofi blata.

Letela je pljuvačka. On spusti nož obema rukama, a revolveraš mu uhvati ručne zglobove i iskrenu ih. Nož odlete. Šeb zavrišta visoko, poput zarđalih spoljnih vrata. Ruke mu zalepršaše pokretima marionete, sa oba zgloba slomljena. Vetar je škrgutao uz prozor. U Alinom ogledalu na zidu, malo zamagljenom i iskrivljenom, video se odraz sobe.

'Bila je moja!' jecao je. 'Prvo je bila moja! Moja!'

Ali ga pogleda i ustade sa kreveta. Uvi se u čaršav i revolveraš na tren oseti saučešće prema čoveku koji mora da sebe vidi kako izlazi na suprotnom kraju nečega što je nekada imao. Bio je to samo mali čovek, uškopljenik.

'Bilo je to za tebe.' Šeb je ridao. 'Bilo je to samo za tebe, Ali. Prvo si bila ti i sve je bilo za tebe. Ja - ah, o Bože, Bože blagi...' Reči se rastvoriše u paroksizam nerazumljivog, pa konačno u suze. Ljuljao se napred-nazad i držao slomljene ručne zglobove uz stomak.

'Ššš. Ššš. Da vidim.' Ona kleknu kraj njega.

'Slomljeno. Šeb, magarče jedan. Zar nisi znao da nisi jak?' Ona mu pomože da se osovi na noge. Pokušao je da prinese ruke licu, ali ga nisu slušale i on je neskriveno jecao. 'Dođi do stola i daj da vidim šta mogu da uradim.'

Ona ga odvede do stola i stavi mu oko zglobova cepke iz sanduka za drva. Jecao je slabašno i nevoljno i otišao bez osvrtanja.

Ona se vrati u krevet. 'Gde smo ono stali?'

'Ne', reče on.

Ona reče strpljivo: 'Znao si za to. Tu se ništa ne može. Šta još postoji?' Ona mu dodirnu rame. 'Osim što mi je drago da si tako jak.'

'Ne sad', reče on nerazgovetno.

'Mogu te učiniti jakim.. '

'Ne', reče on. 'To ne možeš.'

XII

Sledeće noći kafana je bila zatvorena. Bio je neki praznik koji je u Tulu prolazio kao Sabat. Revolveraš je otišao u malu, naherenu crkvu kraj groblja dok je Ali prala stolove snažnim dezinfekcionim sredstvom i ribala abažure kerozinskih lampi sapunjavom vodom.

Spustio se čudan, purpurni sumrak i crkva je, osvetljena iznutra, izgledala sa puta gotovo kao peć.

'Ne idem', rekla je Ali kratko. 'Religija žene koja propoveda otrovna je. Neka idu ugledni.'

Stajao je u vestibuli, skriven u senci i gledao unutra. Klupa nije bilo i pastva je stajala (video je Kenerlija i njegov nakot; Kastnera, vlasnika gradske prodavnice sušene robe i njegovu mršavu ženu; nekoliko šljokadžija; nekoliko 'gradskih' žena koje nikada ranije nije video; i, začudo, Šeba). Pevali su promuklo himnu, a cappella. On radoznalo pogleda ogromnu ženu u propovedaonici. Ali je rekla: 'Živi sama i jedva da se viđa sa ljudima. Izlazi samo nedeljom da služi paklenom ognju. Zove se Silvija Pitston. Luda je, ali opčinila ih je. Njima se tako sviđa.

Odgovara im.'

Nikakav opis nije mogao da izrazi mere te žene.

Grudi kao zemljani radovi. Stubasti vrat sa gnjecavim belim mesecom od lica, na kojem su treptale oči toliko krupne i tako tamne da su ličile na gorska jezera bez dna. Kosa joj je bila predivna, bogata i smeđa i podignuta na vrh glave u neurednu, ludačku punđu koju je držala šnala dovoljno velika da bude ražanj za meso. Nosila je haljinu koja kao da je bila napravljena od šatorskog platna. Ruke koje su držale molitvenik bile su kamene ploče. Koža joj je bila glatka, neoštećena, divna. On pomisli da mora da je teža od sto pedeset kilograma. Oseti iznenadnu usijanu požudu za njom od koje zadrhta, pa okrenu glavu i odvrati pogled.

'Okupimo se oko reke,

Divne, divne,

Reeeeke,

Okupimo se oko reke,

Što protiče kraj Carstva Božjeg.'

Izgubi se i poslednji ton poslednjeg refrena i za trenutak čulo se samo premeštanje s noge na nogu i kašljanje.

Čekala je. Kada su se skrasili, ona raširi ruke iznad njih, kao da ih blagoslovi. Bio je to evokativan gest.

'Draga moja mala braćo i sestre u Hristu.'

Bila je to proganjajuća rečenica. Za trenutak revolveraš oseti pomešana osećanja nostalgije i straha, prožeta jezivim osećajem déjà vu - on pomisli: sanjao sam ovo. Kada? Otrese se toga. Publika - možda dvadeset petoro ukupno - čekala je u mrtvoj tišini.

'Predmet naše večernje meditacije jeste Nametljivac.' Glas joj je bio sladak, melodičan, govorni glas dobro uvežbanog soprana.

Kroz publiku prođe nešto šuškanja.

'Osećam', reče Silvija Pitston zamišljeno, 'osećam da svakoga u Knjizi poznajem lično. Poslednjih pet godina istrošila sam pet Biblija, kao i nebrojeno njih pre toga. Volim priču i volim protagoniste te priče.

Hodala sam ruku pod ruku sa Danijelom po lavljoj jazbini. Stajala sam uz Davida dok ga je iskušavala Betšiba, kupajući se u jezeru. Bila sam u vatrenoj peći sa Sadrahom, Mešahom i Abednegom. Pobila sam njih dve hiljade sa Samsonom i bila zaslepljena sa svetim Pavlom na putu za Damask. Jecala sam sa Marijom na Golgoti.'

Blag mrmor i uzdah u publici.

'Poznavala sam ih i volela. Postoji samo jedan - jedan -' ona podiže prst - 'samo jedan protagonist najveće od svih drama, kojeg ne poznajem. Samo jedan koji stoji napolju, sa licem u senci. Samo jedan zbog kojeg mi telo zadrhti, a duh klone. Bojim ga se.

Ne znam šta mu je na umu i bojim ga se. Nametljivac.'

Novi uzdah. Jedna od žena stavila je ruku preko usta kao da želi da spreči zvuk i ljuljala se, ljuljala.

'Nametljivac koji je došao Evi kao zmija na stomaku, isceren, koprcajući se. Nametljivac koji je hodao među Decom Izraela dok je Mojsije bio na Gori, koji im je šaputao da naprave zlatnog idola, zlatno tele i da ga obožavaju kroz prljavštinu i blud.'

Stenjanje, klimanje glavama.

'Nametljivac! On je stajao na balkonu sa Džezabel i posmatrao kako Kral Ahaz pada vrišteći u smrt i on i ona cerili su se dok su se psi okupljali i laptali njegovu životnu krv. O, mala moja braćo i sestre, pazite se Nametljivca.'

'Da, o Isuse.. ' Čovek kojeg je revolveraš prvog primetio pri ulasku u grad, onaj sa slamnatim šeširom.

'On je oduvek bio tamo, braćo moja i sestre. Ali ja ne znam šta mu je na umu. Ni vi ne znate šta mu je na umu. Ko bi mogao da shvati strašnu tamu koja se kovitla tamo, gordost poput pilona, titansko svetogrđe, bezbožnu radost? I ludilo! Kiklopsko, trabunjavo ludilo koje hoda, puzi i koprca se kroz najstrašnije ljudske želje i žudnje?'

'O Isuse Spasioče...'

'On je bio taj koji je našeg Gospoda poveo na planinu...'

'Da..'

'On je bio taj koji ga je iskušavao i prikazivao mu sav svet i svetska zadovoljstva.. '

'Daaaa...'

'On je taj koji će se vratiti kada Poslednje Doba dođe svetu... a ono stiže, braćo moja i sestre, zar ne možete da osetite njegov dolazak?'

'Daaaa...'

Ljuljajući se i jecajući, pastva postade more; žena kao da je pokazivala na sve njih i ni na koga od njih.

'On je taj koji će doći kao Antihrist, da povede ljude u plamenu utrobu pakla, krvavom kraju zlobe, dok Zvezdana Reč Crva visi i bukti na nebu, dok ptice žderu dečje stomake, dok materice žena rađaju čudovišta, dok se dela ljudskih ruku pretvaraju u krv...'

'Ahhh...'

'O, Bože...'

'Gaaaaaaa.. '

Jedna žena pade na pod i noge joj zalupaše po drvetu. Spade joj cipela.

'On je taj koji stoji iza svakog telesnog zadovoljstva... on! Nametljivac!'

'Da, Gospode!'

Jedan čovek pade na kolena, držeći se za glavu i njačući.

'Kada pijete, ko drži flašu?'

'Nametljivac!'

'Kada sednete da igrate faro ili 'Gledaj me', ko okreće karte?'

'Nametljivac!'

'Kada divljate po mesu tuđeg tela, kad zagađujete sebe, kome prodajete dušu?'

'Na..'

'.. met...'

'O, Isuse.. O.. '

'.. ljivcu...'

'.. Aaa. .aaa. .aaa. .'

'A ko je on?' Vrisnula je. (Ali, unutra je bila smirena, mogao je da oseti tu smirenost, gospodarenje, kontrolu, dominaciju. On najednom pomisli, prestravljen i apsolutno siguran: ostavio je demona u njoj. Ona je ukleta. On ponovo oseti vrelo mreškanje seksualne želje kroz strah.) Čovek koji se držao za glavu izbi napred teturajući se.

'Ja sam u paklu!' Vrisnuo je to odozdo, njoj. Lice mu se krivilo i treslo kao da mu pod kožom pužu zmije. 'Bludničio sam! Kockao se! Pušio korov! Grešio sam! Ja.. ' Ali, glas mu se uzdiže ka nebu u strašnom, histeričnom zavijanju koje je pridavilo artikulaciju.

Držao se za glavu kao da će mu svakog trena prsnuti poput prezrele dinje.

Publika se umiri kao na dati znak, zamrznuta u poluerotičnim pozama ekstaze.

Silvija Pitston spusti ruku i uhvati ga za glavu.

Njegovi povici prestaše dok su mu njeni prsti, snažni i beli, netaknuti i nežni, kuštrali kosu. Odozdo je glupavo gledao u nju.

'Ko je bio sa tobom u tvom grehu?' upita ona.

Njene oči pogledaše u njegove, dovoljno duboko, dovoljno nežno, dovoljno hladno da se u njima udavi.

'Na.. Nametljivac.'

'Po imenu?'

'Po imenu Sotona.' Sirov, sipljiv šapat.

'Hoćeš li se odreći?'

Željno: 'DA! DA! O, moj Isuse Spasioče!'

Ona mu zaljulja glavu; zurio je u nju praznim, sjajnim očima fanatika. 'Kada bi on ušao na ova vrata...' ona upre prst u senke vestibule, gde je stajao revolveraš, 'da li bi ga se odrekao njemu u lice?'

'Tako mi majčinog imena!'

'Veruješ li u večnu ljubav Isusovu?'

On zajeca. 'Jebote, jašta da verujem...'

'On ti to oprašta, Džonsone.'

'Hvaljen nek je Bog', reče Džonson i dalje jecajući.

'Znam da ti oprašta baš kao što znam da će izbaciti nepokajane iz svojih palata u bukteću tamu.'

'Hvaljen nek je Bog.' Budući iscrpljena, pastva je to izgovorila smireno.

'Baš kao što znam da će taj Nametljivac, taj Sotona, taj Gospodar Muva i Zmija biti zbačen i smrvljen... hoćeš li ga ti smrviti kada ga vidiš, Džonsone?'

'Da i hvaljen nek je Bog!' ridao je Džonson.

'Hoćete li ga smrviti kada ga vidite, braćo i sestre?'

'Daaa. .' Zasićeno.

'Ako ga vidite kako se sutra šepuri Glavnom ulicom?'

'Hvaljen nek je Bog...'

Revolveraš, uznemiren, istovremeno nestade kroz vrata i krenu ka gradu. Miris pustinje bio je jasan u vazduhu. Gotovo da je došlo vreme da krene dalje.

Gotovo.

XIII

Ponovo u krevetu.

'Neće hteti da te primi', reče Ali. Zvučala je uplašeno. 'Ona ne prima nikoga. Izlazi samo subotom uveče da natera sve da se useru od straha.'

'Koliko je dugo ovde?'

'Dvanaest godina, ili tako nešto. Hajde da ne pričamo o njoj.'

'Odakle je došla? Iz kog smera?'

'Ne znam.' Laž.

'Ali?'

'Ne znam!'

'Ali?'

'U redu! U redu! Došla je od stanovnika! Iz pustinje!'

'Tako sam i mislio.' On se malo opusti. 'Gde živi?'

Glas joj je bio nešto tiši. 'Ako ti kažem, hoćeš li voditi ljubav sa mnom?'

'Znaš odgovor na to.'

Ona uzdahnu. Bio je to stari, požuteli zvuk, poput okretanja stranica. 'Ima kuću na brežuljku iza crkve.

Malu straćaru.

Tamo gde je.. pravi sveštenik živeo dok se nije odselio, je li to dovoljno? Jesi li zadovoljan?'

'Ne. Još nisam.' I on se okrenu i leže preko nje.

XIV

Bio je to poslednji dan i on je to znao.

Nebo je bilo ružno, ljubičasto kao modrica, čudno osvetljeno odozgo prvim prstima zore. Ali se muvala okolo kao avet, palila lampe, pazila na uštipke od kukuruza koji su pucketali u tiganju. Vodio je žestoko ljubav sa njom pošto mu je rekla ono što je morao da zna, a ona je osetila da se bliži kraj, dala je više nego što je ikada dala i dala je to očajnički u osvitu zore, dala sa neumornom energijom šesnaestogodišnjakinje. Ali ovog jutra bila je bleda, ponovo na rubu menopauze.

Poslužila ga je bez reči. Jeo je brzo, žvakao, gutao, pratio svaki zalogaj vrelom kafom. Ali je otišla do vratanaca i stala tamo zagledana u jutro, u neme bataljone sporih oblaka.

'Danas će se uskovitlati prašina.'

'Ne čudi me.'

'Čudi li tebe ikad išta?' upita ona ironično i okrenu se da ga gleda kako uzima šešir. On ga stavi na glavu i očeša se o nju u prolazu.

'Ponekad', reče joj on. Samo još jednom ju je video živu.

XV

Kada je stigao do straćare Silvije Pitston, vetar je potpuno zamro i čitav svet kao da je čekao. Dovoljno dugo je bio u pustinjskom kraju da zna da što duže traje zatišje, to će bura biti jača kada konačno odluči da započne. Čudno, ravno svetio visilo je iznad svega.

Na vratima oronule, umorne kućice bio je prikucan veliki drveni krst. On pokuca i sačeka. Bez odgovora. On ponovo pokuca. Bez odgovora. On se povuče i snažno šutnu vrata desnom čizmom. Unutra se otrže mala reza. Vrata tresnuše o nasumce obložen zid i zaplašiše pacove koji se razbežaše na sve strane.

Silvija Pitston je sedela u predvorju, sedela u mamutskoj stolici za ljuljanje od tamnog drveta i gledala ga mirno tim krupnim i tamnim očima. Olujna svetlost padala joj je na obraze u zastrašujućim polutonovima. Nosila je maramu. Stolica je tiho škripala.

Gledali su se jedan dugi, bezvremeni trenutak.

'Nikad ga nećeš uhvatiti', reče ona. 'Ti hodaš putem zla.'

'Došao ti je', reče revolveraš.

'U krevet. Govorio mi je Jezikom. On...'

'Jebao te je.'

Nije se trgla. 'Hodaš putem zla, revolverašu. Stojiš u senkama. Stajao si sinoć u senkama svetog mesta.

Zar si mislio da ne mogu da te vidim?'

'Zašto je izlečio žderača korova?'

'Bio je Božji anđeo. Tako je rekao.'

'Nadam se da se osmehivao dok je to govorio.'

Ona povuče usnu sa zuba u nesvesnom zverskom gestu. 'Rekao mi je da ćeš ga pratiti. Rekao mi je šta da radim. Rekao je da si Antihrist.'

Revolveraš odmahnu glavom. 'On to nije rekao.'

Ona mu se lenjo osmehnu. 'Rekao je da ćeš želeti da me odvedeš u krevet. Želiš li?'

'Da.'

'Cena je tvoj život, revolverašu. Podario mi je dete.. dete anđela. Ako prodreš u mene...' Ona pusti da joj lenji osmeh dovrši misao. Istovremeno, ona pokrenu svoje ogromne, planinske butine. Protegle su joj se ispod odeće kao ploče od čistog mermera. Efekat je bio vrtoglav.

Revolveraš spusti ruke na drške pištolja, 'u tebi je demon, ženo. Mogu da ga uklonim.'

Efekat je bio trenutan. Ona se odupru dublje u stolicu i izraz lasice blesnu joj na licu. 'Ne dodiruj me!

Ne prilazi mi! Da se nisi usudio da dodirneš Božju Nevestu!'

'Hoćeš da se kladiš?' reče revolveraš, isceren. On kroči ka njoj.

Meso na ogromnom skeletu zadrhta. Lice joj je postalo karikatura ludačke strave i ona žustro pruži prste u znaku Oka prema njemu.

'Pustinja', reče revolveraš. 'Šta je posle pustinje?'

'Nikad ga nećeš stići! Nikad! Nikad! Gorećeš!

Rekao mi je to!'

'Stići ću ga', reče revolveraš. 'Obojica to znamo.

Šta je iza pustinje?'

'Ne!'

'Odgovori mi!'

'Ne!'

On kliznu napred, pade na kolena i zgrabi je za butine. Njene noge stisnuše se kao mengele.

'Onda, demon', reče on.

'Ne.. '

On joj raširi noge na silu i izvuče jedan od pištolja iz futrole.

'Ne! Ne! Ne!' Disala je u kratkim, divljim roktajima.

'Odgovori mi.'

Ona se zaljulja u stolici i pod zadrhta. Molitve i nerazumljivi žargon poleteše joj sa usana.

On gurnu cev pištolja napred. Mogao je da oseti kako je prestravljeno usisala dah u pluća pre nego što ga je čuo. Njene ruke počeše da ga udaraju po glavi; njene noge zadobovaše po podu. Istovremeno, ogromno telo pokuša da primi uljeza i da ga obujmi.

Spolja ih je posmatralo samo modro nebo.

Ona vrisnu nešto, visoko i neartikulisano.

'Šta?'

'Planine!'

'Šta sa njima?'

'Zaustaviće se.. sa druge strane... s-s-slatki Isuse!.. da p-prikupi snagu. Med-m-meditacija, shvataš? O... ja.. ja.. '

Čitava ogromna planina mesa odjednom se nape napred i naviše, ali on je pazio da ne dopusti da ga dodirne njeno tajnovito meso.

Tada kao da uvenu i smanji se, pa zajeca sa rukama u krilu.

'Tako', reče on, ustajući. 'Demon je uslužen, a?'

'Izlazi. Ubio si dete. Izlazi. Izlazi.'

On stade na vratima i osvrnu se. 'Nikakvo dete', reče on kratko. 'Nikakav anđeo, nikakav demon.'

'Ostavi me na miru.'

On tako i učini.

XVI

Dok je stigao do Kenerlija, severni horizont se čudnovato smračio i on je znao da je to prašina. Iznad Tula vazduh je još bio mrtav i tih.

Kenerli ga je čekao na plevom posutom podijumu poda svoje štale. 'Odlazite?' Ponizno se osmehnuo revolverašu.

'Da.'

'Ne pre oluje?'

'Pre nje.'

'Vetar je brži od čoveka na mazgi. Na otvorenom vas može ubiti.'

'Sada hoću mazgu', reče revolveraš jednostavno.

'Naravski.' Ali Kenerli se nije okrenuo, već je samo stajao kao da traži šta bi još rekao, cereći se svojim puzavim, mržnjom ispunjenim kezom i oči mu se zacakliše na nešto iznad revolveraševog ramena.

Revolveraš kroči u stranu, okrenuvši se i teška cepanica koju je držala devojka Subi prošišta kroz vazduh i samo ga ogreba po laktu. Od siline zamaha cepanica joj ispade i odskoči po podu. U eksplozivnoj visini potkrovlja, laste uzleteše skrivene senkom.

Devojka ga je gledala kao tele. Grudi su joj napinjale ispranu košulju koju je nosila, ogromne i prezrele. Jedan palac pronađe skrovište u njenim ustima, sporo kao u snu.

Revolveraš se ponovo okrenu prema Kenerliju.

Kenerlijev kez bio je ogroman. Koža mu je bila voštano žuta. Oči su mu se kolutale u dupljama. 'Ja.. '

započeo je šapatom ispunjenim šlajmom i nije bio u stanju da nastavi.

'Mazga', podstaknu ga revolveraš blago.

'Naravski, naravski, naravski', šapnu Kenerli, u čijem je kezu sada bilo neverice. On ode po nju.

On se pomeri tamo odakle je mogao da posmatra Kenerlija. Konjušar se vrati sa mazgom i dade mu uzde. 'Ti idi unutra i pazi na sestru', reče on Subi.

Subi zabaci glavu i ne pomeri se.

Revolveraš ih ostavi tamo da zure jedno u drugo preko prašnjavog poda punog ptičjih govana, on sa bolesnim kezom, ona sa glupim, nepokretnim prkosom. Napolju je vrelina i dalje bila teška kao malj.

XVII

Vodio je mazgu sredinom ulice i podizao čizmama oblačiće prašine. Mešine sa vodom bile su joj privezane na leđima.

On stade kod Šeba, ali Ali nije bila tamo. To mesto bilo je pusto, zatvoreno pred olujom, ali i dalje prljavo od prethodne noći. Nije počela da čisti i tamo je zaudaralo poput pokislog psa.

Napunio je vreću obrokom od kukuruza, sušenim i pečenim kukuruzom i polovinom sirove pljeskavice iz hladnjaka. Ostavio je četiri zlatnika poredana jedan na drugi na dasci šanka. Sebov klavir uputi mu nemo, žutozubo doviđenja. On opet kroči napolje i priveza vreću na leđima mazge. Imao je neki blag osećaj u grlu. I dalje bi mogao da izbegne zamku, ali izgledi su bili mali. Na kraju krajeva, on je bio nametljivac.

On prođe pokraj zgrada koje su iščekivale zatvorenih kapaka, osećajući oči koje su virile kroz pukotine i proreze. Covek u crnom odglumio je Boga u Tulu. Je li to bio samo smisao za kosmički humor, ili stvar očajanja? Bilo je to pitanje od izvesnog značaja.

Iza njega se začu kreštav, izmučeni vrisak i vrata se iznenada otvoriše. Obličja sunuše napolje. Dakle, zamka je aktivirana. Muškarci u kombinezonima i prljavim farmerkama. Žene u pantalonama i izbledelim haljinama. Čak i deca, koja su jurila za roditeljima. A u svakoj ruci bio je komad drveta ili nož.

Njegova reakcija bila je automatska, trenutna, urođena. On se obrnu na petama dok su mu ruke izvlačile pištolje iz futrola; drške su bile teške i sigurne u njegovim šakama. Bila je to Ali i naravno, morala je to biti Ali, jurila je ka njemu iskrivljenog lica, sa ožiljkom pakleno purpurnim na sve slabijem svetlu.

On vide da je ona samo talac; iskrivljeno Šebovo lice virilo joj je preko ramena kao veštičji družbenik. Ona je bila njegov štit i žrtva. On vide sve to, jasno i bez senki na zamrznutom večitom svetlu sterilnog zatišja i ču je:

'Drži me O Isuse ne pucaj ne pucaj ne...'

Ali, ruke su bile uvežbane. On je bio poslednji od svoje vrste i nisu samo njegova usta poznavala Uzvišeni Govor. Pištolji zabubnjaše svoju tešku, atonalnu muziku u vazduh. Njena usta se naglo zatvoriše i ona klonu, a pištolji ponovo opališe. Šebova glava se tržnu nazad. Oboje padoše u prašinu.

Cepanice poleteše kroz vazduh, zapljuštaše po njemu. On se zatetura i odbi ih od sebe. Jedna sa ekserom probi se, zapara mu mišicu i pusti krv.

Muškarac sa čekinjastom bradom i mrljama od znoja pod pazuhom polete prema njemu sa tupim kuhinjskim nožem u šaci. Revolveraš ga ubi na mestu i čovek se sruči na ulicu. Zubi mu glasno škljocnuše kada mu brada udari o tle.

'SOTONA!' vrištali su neki. 'PROKLETNIK!

OBORITE GA!'

'NAMETLJIVAC!' povika drugi glas. Zasuše ga cepanice. Nož ga pogodi u čizmu i odskoči.

'NAMETLJIVAC! ANTIHRIST!'

On probi sebi put zapucavši posred njih i potrča dok su tela padala, a njegove ruke birale mete sa zastrašujućom preciznošću. Dva muškarca i jedna žena srušiše se i on protrča kroz otvor koji je ostao iza njih.

Poveo je njihovu grozničavu paradu preko ulice, prema oronuloj berbernici nasuprot Šebove kafane.

Popeo se na daščanu stazu, ponovo se okrenuo i ispalio preostalu municiju u gomilu koja je jurišala.

Iza njih, Šeb, Ali i ostali ležali su razapeti u prašini.

Nisu zastajali niti oklevali, iako je svaki njegov pucanj pronašao vitalnu tačku, iako oni verovatno nikada nisu videli pištolj, osim na slikama u starim časopisima.

Povlačio se, kretao kao plesač kako bi izbegao leteće projektile. Usput je punio, brzinom koju su takođe njegovi prsti uvežbali. Vredno su se kretali između opasača i cilindara. Rulja se pope na daščanu stazu i on uđe u radnju i zalupi vrata. Veliki izlog sa desne strane prolomi se i tri muškarca naguraše se unutra. Lica su im bila fanatično prazna, oči ispunjene tinjajućom vatrom. On ih pobi sve, kao i dvojicu koji su ih sledili. Oni upadoše kroz izlog i ostaše da vise na isturenim krhotinama stakla, zaprečivši otvor.

Vrata zalupaše i zatresoše se od njihove težine i on začu njen glas: 'UBICA! VAŠE DUŠE! RASCEPLJENO KOPITO!'

Vrata se otrgoše sa šarki i padoše pravo unutra, načinivši zvuk aplauza. Prašina se podiže sa poda.

Muškarci, žene i deca jurišali su na njega. Letele su cepanice i pljuvačka. On isprazni pištolje i oni popadaše kao čunjevi. On prevrnu bačvu sa brašnom, otkotrlja je ka njima, povuče se u berbernicu, pa baci posudu sa ključalom vodom tamo gde su stajala dva iskrzana brijača. I dalje su nadirali, vrišteći frenetično i nepovezano. Odnekud, Silvija Pitston ih je podsticala, dok joj se glas dizao i jenjavao u slepim modulacijama.

On je ubacivao zrna u vrele komore, osećao miris brijanja i postriga, miris sopstvenog mesa sa oprljenih žuljeva na vrhovima prstiju.

Prošao je kroz zadnja vrata, na verandu. Ravno, žbunjem obraslo tle sada mu je bilo iza leda i glatko poricalo grad koji je čučao uz njegovo ogromno bedro.

Tri muškarca izbiše iza ugla, sa velikim, izdajničkim osmesima na licima. Videli su ga, videli da i on vidi njih i kezovi im se izgubiše tren pre nego što ih je pokosio. Jedna žena ih je pratila i zavijala. Bila je krupna, debela i mušterije Šebove kafane znale su je kao Tetku Mil. Revolveraš je oduva unazad i ona pade prućivši se kurvinski, sa suknjom zadignutom između butina.

Sišao je niz stepenice i krenuo unatraške prema pustinji, deset koraka, dvadeset. Zadnja vrata berbernice razvališe se i oni pokuljaše napolje. On ugleda načas Silviju Pitston. Otvori vatru. Padali su u čučanj, padali unazad, prevrtali se preko ograde u prašinu. Nisu bacali senke na večitom purpurnom svetlu dana. On shvati da vrišti. Sve vreme je vrištao.

Oči kao da su mu bili napukli kuglični ležajevi. Jaja su mu se uvukla u stomak. Noge su mu odrvenele. Uši su mu bile od gvožđa.

Pištolji su bili prazni i oni su kuljali ka njemu, pretvoreni u Oko i Ruku, a on je stajao, vrištao i punio, dok mu je um bio daleko, odsutan, dopuštajući rukama da izvode svoj trik punjenja. Da li bi mogao da podigne ruku, kaže im da je proveo dvadeset pet godina učeći taj trik kao i druge, ispriča im o pištoljima i o krvi koja ih je blagoslovila? Ne ustima.

Ali njegove ruke mogle su da pričaju sopstvenu priču.

Kada je završio sa punjenjem bili su već na dometu za bacanje i jedna cepanica pogodi ga u čelo i pusti mu nekoliko kapi krvi. Za dve sekunde moći će da ga ščepaju. Napred ugleda Kenerlija; Kenerlijevu mlađu ćerku, od nekih jedanaest godina; Subi; dvojicu šljokadžija; šljokadžijku po imenu Ejmi Feldon. Sve ih je počastio, kao i one iza njih. Njihova tela popadaše kao strašila. Krv i moždina prsnuše na sve strane.

Oni zastaše na tren, zaprepašćeni i lice rulje razlomi se u pojedina, izbezumljena lica. Jedan muškarac potrča u širokom, vrištećem krugu. Žena sa plikovima na ruci podiže glavu i zakikota se u nebo.

Čovek kojeg je najpre video kako ozbiljno sedi na stepenicama trgovačke radnje odjednom se, zapanjujuće, istovari u pantalone.

Imao je vremena da napuni jedan pištolj.

A onda Silvija Pitston, koja je jurila prema njemu i mahala obema rukama u kojima je držala po drveni krst. 'ĐAVO! ĐAVO! ĐAVO! DECOUBICA! MONSTRUM!

UNIŠTITE GA, BRAĆO I SESTRE!

UNIŠTITE DECOUBICU, NAMETLJIVCA!'

On opali po metak u krstove koji se razleteše u iverje, a zatim još četiri ženi u glavu. Ona kao da se uvuče sama u sebe i zadrhta poput treperenja jare.

Za trenutak svi su zurili u nju, dok su revolveraševi prsti izvodili svoj trik punjenja. Vrhovi prstiju pekli su ga i cvrčali. Na svakom se nalazio utisnut čist krug.

Sada ih je bilo manje; protrčao je kroz njih kao srp žeteoca. Mislio je da će se razići sad kad je žena bila mrtva, ali neko baci nož. Balčak ga pogodi pravo među oči i obori ga. Jurnuše na njega, sve bliži, u grumenu zlobe. On ponovo isprazni pištolje, ležeći u sopstvenim utrošenim čaurama. Glava ga je bolela i video je krupne smeđe krugove pred očima. Promašio je jednom, jedanaestoro je oborio.

Ali sad su bili na njemu, oni koji su preostali. On ispali četiri zrna koja je ubacio, a onda su ga već udarali i probadali. On zbaci dvoje sa leve mišice i otkotrlja se. Njegove ruke počeše da izvode svoj nepogrešivi trik. Neko ga ubode u rame. Ubode ga u leđa. Udari u rebra. Ubode u guzicu. Mali dečak se izmigolji i nanese mu jedinu duboku posekotinu, preko izbočine lista noge. Revolveraš mu raznese glavu.

Razilazili su se i on ih ponovo zasu. Preostali počeše da se povlače prema izbušenim zgradama boje peska, ali ruke su i dalje izvodile svoj trik, kao psi isuviše željni da se za vas prevrću na leđima ne jednom ili dvaput, već čitave noći i ruke su ih kosile dok su bežali. Poslednji stiže do stepenica zadnje verande berbernice, kada ga revolverašev metak pogodi u potiljak.

Tišina se vrati, ispunivši rastrgnuta mesta.

Revolveraš je krvario iz možda dvadeset različitih rana i sve su bile plitke osim posekotine preko lista.

On iscepa košulju i zavi je, a onda se uspravi da pogleda ono što je pobio.

Pružali su se u krivoj, cikcak stazi od zadnjih vrata berbernice do mesta gde je stajao. Ležali su u svim mogućim pozama. Niko od njih nije izgledao kao da spava.

Pratio ih je natrag i usput brojao. U prodavnici je jedan muškarac ležao sa ljubavlju obgrlivši napuklu teglu slatkiša koju je povukao za sobom.

Završio je tamo odakle je počeo, na sredini napuštene glavne ulice. Pobio je trideset devet muškaraca, četrnaest žena i petoro dece. Pobio je sve stanovnike Tula.

Mučno sladak miris dođe mu sa prvim suvim, nemirnim vetrom. On krenu za njim, pa podiže pogled i klimnu glavom. Nortovo telo u raspadanju bilo je razapeto pomoću drvenih klinova na krovu Šebove kafane. Oči i usta bila su otvorena. Krupno i ljubičasto rascepljeno kopito bilo je utisnuto u kožu njegovog zamazanog čela.

Izašao je iz grada. Njegova mazga stajala je u žbunu korova negde četrdeset jardi od ostataka kočijaškog druma. Revolveraš je povede natrag do Kenerlijeve štale. Napolju, vetar je izvodio džegtajm melodiju. On ostavi mazgu i vrati se do Šebove kafane.

Pozadi u šupi pronađe merdevine, pope se na krov i spusti Norta. Telo je bilo lakše od vreće cepanica. On ga skotrlja dole, da se pridruži običnom svetu. Tada se vrati unutra, pojede pljeskavice i popi tri piva dok je svetlost slabila, a pesak počinjao da leti. Te noći spavao je u krevetu u kojem su nekada ležali Ali i on.

Nije sanjao. Sledećeg jutra, vetra nije bilo i sunce je bilo kao i obično, jarko i nezanimljivo. Tela su otišla prema jugu, poput korova koji kotrlja vetar. Pre podne, pošto je zavio sve posekotine, otišao je i on.

XVIII

Pomislio je da je Braun zaspao. Vatra je zgasnula u iskru, a ptica, Zoltan, stavila je glavu ispod krila.

Baš kada se spremao da ustane i raširi slamaricu u uglu, Braun reče: 'Eto. Ispričao si. Osećaš li se bolje?'

Revolveraš se trže. 'Zašto bih se osećao loše?'

'Čovek si, kako kažeš. Nisi demon. Ili si možda lagao?'

'Nisam lagao.' On oseti u sebi gunđavo priznanje: Braun mu se dopadao. Zaista jeste. I nije stanovnika slagao ni u čemu. 'Ko si ti, Braune? Mislim, stvarno.'

'Samo ja', reče ovaj, ne zbunjujući se. 'Zašto moraš da misliš da si ti tolika misterija?'

Revolveraš pripali cigaretu bez odgovora.

'Mislim da si veoma blizu svom čoveku u crnom', reče Braun. 'Je li on očajan?'

'Ne znam.'

'A ti?'

'Još ne', reče revolveraš. On pogleda Brauna sa nešto prkosa. 'Činim ono što moram.'

'Dobro onda', reče Braun, okrenu se i zaspa.

XIX

Ujutro, Braun ga je nahranio i otpremio na put. Po danu bio je zapanjujuća figura sa mršavim, opaljenim grudima, ključnim kostima debljine olovke i kovrdžavom, divljom riđom kosom. Na ramenu mu je sedela ptica.

'Mazga?' upita revolveraš.

'Poješću je', reče Braun.

'Okej.'

Braun mu je pružio ruku i revolveraš se rukovao sa njim. Stanovnik klimnu glavom prema jugu. 'Hodaj lagano.'

'Znaš i sam.'

Oni klimnuše glavom jedan drugom, a onda revolveraš pođe, tela opterećenog pištoljima i vodom.

Osvrnuo se jednom. Braun je furiozno okopavao svoju malu kukuruznu njivu. Gavran je sedeo na niskom krovu njegovog staništa kao demonski ukras.

XX

Vatra je zgasla i zvezde su počele da blede. Vetar je bio neumoran. Revolveraš se trže u snu, a potom ponovo umiri. Sanjao je žedan san. U mraku, obličje planina bilo je nevidljivo. Misli o krivici izbledele su.

Pustinja ih je spržila. Zaticao je sebe kako umesto toga sve više i više misli na Korta, koji ga je naučio da puca.

Kort je znao šta je crno, a šta belo.

On se ponovo promeškolji i probudi. Žmirnu u mrtvu vatru sa jednim obličjem iznad drugog, pravilnijeg. Bio je romantičar, znao je to i čuvao je to znanje ljubomorno.

To ga, naravno, ponovo natera da pomisli na Korta. Nije znao gde je Kort. Svet je krenuo dalje.

Revolveraš nabaci vreću na rame i pođe dalje sa njom.

POSTAJA

I

Čitav dan mu se po glavi vrzmala dečja pesmica, jedna od onih izluđujućih koja nikako neće da te pusti, već stoji podrugljivo izvan svesnog uma i krivi lice na racionalno stvorenje unutra. Pesmica je bila:

Kroz nizije Španije kiša lije

radostan sam i boli me, ne znam šta mi je

kad kiša lije kroz nizije Španije.

I lep i ružan sav i lud i sasvim zdrav

Sve u svetu ima da se menja i sve ima da

ostane isto ali, bio lud, il' da ti ništa nije

kroz nizije Španije kiša lije.

S lancima letimo, uz ljubav koraci nam tiši

A avioni u Španiji uglavnom padaju po kiši.

Znao je zašto mu je ta pesmica pala na pamet.

Stalno mu se vraćao san o njegovoj sobi u zamku i majci, koja mu je nju pevala dok je ležao ozbiljan, u krevecu kraj prozora sa mnogo boja. Ona mu to nije pevala pred spavanje zato što svi mali dečaci rođeni za Uzvišeni Govor moraju da se suoče sami sa mrakom, ali pevala mu je kada je dremao popodne i mogao je da se seti sive kišne svetlosti koja je drhtala i pretvarala se u boje na oknu; mogao je da oseti svežinu sobe i tešku toplinu ćebadi, ljubav prema majci i njene crvene usne, proganjajuću melodiju malih besmislenih stihova i njen glas.

Sada mu se to vratilo izluđujuće, kao bockava vrelina, i jurilo je za sopstvenim repom dok je on hodao. Ostao je sasvim bez vode i znao je da će najverovatnije umreti.

Stvarno nije očekivao da će do toga doći i bilo mu je žao. Od podneva je gledao u svoje noge umesto napred. Ovde je čak i đavolja trava rasla kržljava i žuta. Tvrdo tle je na pojedinim mestima bilo pretvoreno u najobičnije grumenčiće. Planine nisu postale primetno jasnije, iako je šesnaest dana prošlo otkad je napustio kolibu poslednjeg stanovnika, ludog-i-sasvim-zdravog mladića na rubu pustinje. On je imao gavrana, setio se revolveraš, ali nije mogao da se seti gavranovog imena.

Gledao je kako mu se stopala dižu i spuštaju, slušao kako se besmislena pesmica sama ispevava u jadno brbljanje u njegovoj glavi i pitao se kada će prvi put pasti. Nije želeo da padne, iako niko nije mogao da ga vidi. Bilo je to pitanje ponosa. Jedan revolveraš zna šta je ponos - ta nevidljiva kost koja ne dopušta vratu da se savije.

On stade iznenada i podiže pogled. To mu izazva zujanje u glavi i za trenutak čitavo telo kao da mu je zaplutalo. Planine su sanjale na udaljenom horizontu.

Ali napred se nalazilo još nešto, nešto mnogo bliže.

Možda samo pet milja daleko. Žmirnuo je prema tome, ali oči su mu bile pune peska i poluslepe od sjaja.

Odmahnuo je glavom i ponovo kročio napred. Pesmica je kružila i zujala. Oko sat kasnije on pade i odra ruke.

Pogleda sićušne kapi krvi na svojoj sljuštenoj koži sa nevericom. Krv nije izgledala ređa; izgledala je nemo životvorna. Izgledala je samozadovoljna gotovo kao pustinja. On otrese kapi, sa slepom mržnjom.

Samozadovoljna? Zašto ne? Krv nije bila žedna. Krv je bila usluživana. Za krv se žrtvovalo. U krvi. Sve što je krvi trebalo bilo je da teče.. i teče.. i teče.

Pogledao je kapi koje su pale na tle i posmatrao kako naglo i neobjašnjivo bivaju usisane. Kako ti se to sviđa, krvi? Kako ti se to čini?

O, Isuse, otkačio si.

On ustade sa rukama na grudima i stvar koju je ranije video bila je gotovo pred njim i nagnala ga na uzvik - prašinom zagušeno kreštanje vrane. Bila je to zgrada. Ne; dve zgrade, okružene srušenim plotom.

Drvo je izgledalo staro, vilenjački krhko; bilo je to drvo koje se pretvaralo u pesak. Jedna zgrada bila je štala - njen oblik bio je sasvim jasan. Druga je bila kuća, ili gostionica. Postaja za kočiju. Naherena kuća od peska (vetar je na drvo nanosio peščanu koru sve dok nije počelo da liči na peščani zamak koji je sunce grejalo za vreme oseke i stvrdnulo ga kao privremeno boravište) bacala je tanku crtu senke i u toj senci neko je sedeo, naslonjen na zgradu. A zgrada kao da se naginjala pod njegovom težinom.

On, dakle. Konačno. Čovek u crnom.

Revolveraš je stajao sa rukama na grudima, nesvestan svoje deklamatorske poze i blenuo. I umesto ogromnog, razmahanog uzbuđenja koje je očekivao (ili možda straha, ili strahopoštovanja), u njemu nije bilo ničeg osim mutnog, atavističkog osećaja krivice zbog iznenadne, divlje mržnje prema sopstvenoj krvi nekoliko trenutaka pre toga i beskrajnog recitovanja pesme iz detinjstva:

...kroz nizije Španije...

On krenu napred, izvukavši jedan pištolj.

...kiša lije.

Poslednjih četvrt milje prešao je trkom, ne pokušavajući da se krije; nije imao iza čega da se sakrije. Njegova kratka senka utrkivala se sa njim. Nije bio svestan da mu je lice postalo siva i iscerena maska smrti od iscrpljenosti; nije bio svestan ničega osim prilike u senci. Tek mu je kasnije palo na pamet da je ta prilika možda čak i mrtva.

On šutnu jednu od dasaka plota (ona se prelomi nadvoje bez ikakvog zvuka, gotovo izvinjavajuće) i jurnu preko blistavog i nemog dvorišta štale, podižući pištolj.

'Imam te na nišanu! Imam te na nišanu! Imam.. '

Prilika se uznemireno pomeri i ustade.

Revolveraš pomisli: Bože, od njega ništa nije ostalo, šta se to desilo sa njim? Jer, čovek u crnom se smanjio za čitave dve stope i kosa mu je pobelela.

On zastade, zapanjen, dok mu je u glavi besmisleno zujalo. Srce mu je ludački tuklo i on pomisli: Evo, umirem ovde...

On uvuče usijani vazduh u pluća i na tren pognu glavu. Kada ju je ponovo podigao, vide da to nije čovek u crnom već dečkić kose izbeljene suncem, zagledan u njega očima u kojima kao da nije ni bilo interesovanja.

Revolveraš je zurio belo u njega, a onda odmahnuo glavom u poricanju. Ali, dečak je preživeo njegovo odbijanje da poveruje; bio je i dalje tamo, u farmerkama sa zakrpom na jednom kolenu i jednobojnom grubo tkanom braon košuljom.

Revolveraš ponovo odmahnu glavom i krenu prema štali pognute glave, i dalje sa pištoljem u ruci.

Još nije mogao da misli. Glava mu je bila puna zvezdica i u njoj je rastao ogroman, vibrirajući bol.

Unutrašnjost štale bila je nema, mračna i puna eksplozivne toplote. Revolveraš je zurio oko sebe ogromnim, lebdećim, iskolačenim očima. Obrnuo se oko sebe kao pijanac i video kako dečak stoji na razrušenim vratima i zuri u njega. Ogromno koplje bola skliznu mu sanjivo u glavu, rasekavši je od slepoočnice do slepoočnice, podelivši mu mozak na kriške poput pomorandže. On vrati pištolj u futrolu, zanese se, ispruži ruke kao da tera fantome i pade na lice.

II

Kada se probudio, ležao je na leđima i pod glavom mu se nalazila gomila svetlog sena bez mirisa. Dečak nije bio u stanju da ga premesti, ali je pripomogao da mu bude u razumnoj meri udobno. I bilo je sveže. On spusti pogled na sebe i vide da mu je košulja tamna od vlage. Obliznu se i oseti ukus vode. Trepnu od toga.

Dečak je bio zguren kraj njega. Kada je video da su se revolveraševe oči otvorile, on posegnu iza sebe i dade revolverašu ulubljenu konzervu punu vode. Ovaj je zgrabi drhtavim rukama i dopusti sebi da popije malo - samo malo. Kada mu se to zadržalo u želucu, on otpi još malo. Onda prosu ostatak po licu i poče da duva od šoka. Dečakove lepe usne izviše se u ozbiljni osmejak.

'Hoćeš nešto da jedeš?'

'Ne još', reče revolveraš. U glavi je još osećao mučan bol od sunčanice, a voda u njegovom želucu bila je neodlučna, kao da ne zna na koju će stranu. 'Ko si ti?'

'Zovem se Džon Čembers. Možeš me zvati Džejk.'

Revolveraš sede i smesta oseti bolnu mučninu.

Nagne se napred i izgubi kratku borbu sa sopstvenim želucem.

'Ima još', reče Džejk. On uze konzervu i ode ka zadnjem delu štale. Zastade i nesigurno se osmehnu revolverašu. Revolveraš mu klimnu glavom pa spusti glavu tako da može da je pridržava rukama. Dečak je bio dobro građen, lep i imao je oko devet godina. Na licu je imao senku, ali sva lica su sada nosila senku.

U zadnjem delu štale začu se čudno, lupkavo brujanje i revolveraš podiže glavu uznemiren, spustivši ruke ka drškama pištolja. Zvuk je potrajao možda petnaest sekundi, a onda prestao. Dečak se vrati sa konzervom - sada punom.

Revolveraš ponovo otpi štedljivo i ovaj put bilo je malo bolje. Bol u njegovoj glavi je slabio.

'Nisam znao šta da radim s tobom kada si pao', reče Džejk. 'Nekoliko sekundi sam mislio tamo da ćeš me ubiti.'

'Mislio sam da si neko drugi.'

'Sveštenik?'

Revolveraš naglo diže pogled. 'Kakav sveštenik?'

Dečak ga je gledao, blago namršten. 'Sveštenik.

Ulogorio se u dvorištu. Ja sam bio tamo, u kući. Nije mi se dopao, pa nisam izašao. Došao je tokom noći i otišao sutradan. Sakrio bih se i od tebe, ali spavao sam kada si došao.' On smrknuto pogleda iznad revolveraševe glave. 'Ne volim ljude. Sjebu me.'

'Kako je sveštenik izgledao?'

Dečak sleže ramenima. 'Kao sveštenik. Nosio je crne stvari.'

'Kao kapuljaču i rizu?'

'Sta je riza?'

'Odora.'

Dečak klimnu glavom. 'Odora i kapuljača.'

Revolveraš se nagne napred i nešto na njegovom licu nagna dečaka da se malo trgne. 'Pre koliko?'

'Ja. . ja...'

Strpljivo, revolveraš reče: 'Neću ti nauditi.'

'Ne znam. Ne mogu da pamtim vreme. Svaki dan je isti.'

Revolveraš se prvi put svesno zapita kako je dečak dospeo na ovo mesto, okruženo suvim i ubistvenim prostranstvom pustinje sa svih strana. Ali, nije želeo da od tog načini svoj problem; bar ne još.

'Probaj. Davno?'

'Ne. Ne davno. Ja nisam ovde dugo.'

U njemu ponovo buknu plamen. On zgrabi konzervu i otpi iz nje dok su mu ruke jedva primetno drhtale. Vrati mu se deo pesmice iz kolevke, ali ovaj put, umesto majčinog lica, on vide ožiljkom naruženo lice Alis, koja je bila njegova žena u sada nepostojećem gradu Tulu. 'Pre koliko? Nedelju? Dve?

Tri?'

Dečak ga je gledao rastrojeno. 'Da.'

'Šta da?'

'Pre nedelju. Ili dve. Nisam izlazio. On nije čak ni pio. Mislio sam da je možda duh sveštenika. Plašio sam se. Gotovo sve vreme sam se plašio.' Njegovo lice zadrhta kao kristal na rubu konačnog, uništavajućeg visokog zvuka. 'Nije čak ni vatru zapalio. Samo je sedeo tamo. Ne znam čak ni da li je spavao.'

Blizu! Bio je bliže nego ikada. Uprkos krajnjoj dehidraciji, ruke su mu bile pomalo vlažne; masne.

'Ima nešto sušenog mesa', reče dečak.

'U redu.' Revolveraš klimnu glavom. 'Dobro.'

Dečak ustade da donese meso, uz blago pucketanje kolena. Imao je finu, pravu figuru. Pustinja ga još nije izmoždila. Ruke su mu bile mršave, ali koža, iako potamnela, nije mu se osušila i ispucala. Ima soka, pomisli revolveraš. On ponovo otpi iz konzerve.

Ima soka i ne potiče odavde.

Džejk se vrati sa gomilom suve govedine na nečemu što je ličilo na suncem spečenu dasku za hleb.

Meso je bilo tvrdo, žilavo i dovoljno slano da izgrižena sluzokoža revolveraševih usta zapeva. Jeo je i pio sve dok nije osetio da je pun, a onda se spustio nazad.

Dečak je jeo vrlo malo.

Revolveraš ga je gledao netremice i dečak mu uzvrati pogled. 'Odakle si došao, Džejk?' upita on najzad.

'Ne znam.' Dečak se namršti. 'Znao sam. Znao sam kada sam došao ovamo, ali sve je to sada mutno, kao ružan san kada se probudiš. Imam mnogo ružnih snova.'

'Da li te je neko doveo?'

'Ne', reče dečak. 'Prosto sam se našao ovde.'

'To je besmislica', reče revolveraš smesta.

Sasvim iznenada, dečak kao da je bio na ivici suza.

'Šta ja tu mogu? Prosto sam se našao ovde. A ti ćeš sada otići i ja ću umreti od gladi zato što si mi pojeo gotovo svu hranu. Nisam tražio da budem ovde. Ne sviđa mi se. Jezivo je.'

'Ne sažaljevaj sam sebe. Delaj.'

'Nisam tražio da budem ovde', ponovi dečak zbunjeno i prkosno.

Revolveraš pojede još jedno parče mesa, ižvakavši najpre so pre nego što ga je progutao. Dečak je postao deo toga i revolveraš je bio uveren da govori istinu - on to nije tražio. Šteta. Što se njega tiče... on je to tražio. Ali nije tražio da igra postane ovako prljava.

Nije tražio da mu se dopusti da okrene pištolje na nenaoružane stanovnike Tula; nije tražio da ubije Ali, čije je lice bilo obeleženo tim čudnim, sjajnim ožiljkom; nije tražio da bude suočen sa izborom između opsednutosti svojom dužnošću i potragom i zločinačke nemoralnosti. Čovek u crnom je počeo da povlači loše poteze iz očaja, ako je uopšte čovek u crnom bio taj koji je povukao ovaj potez. Nije bilo fer uvlačiti unutra nedužne prolaznike i terati ih da izgovaraju rečenice koje ne razumeju na nepoznatoj pozornici. Ali, pomisli on, Ali je bar pripadala svetu na svoj samozavaravajući način. Ali ovaj dečak... ovaj prokleti dečak...

'Reci mi čega možeš da se setiš', reče on Džejku.

'Vrlo malo. Više kao da nema nikakvog smisla.'

'Ispričaj mi. Možda ću moći da uhvatim smisao.'

'Postojalo je jedno mesto.. mesto pre ovog.

Visoko, sa puno soba i terasom sa koje se moglo gledati na visoke zgrade i vodu. Bio je tamo kip koji je stajao u vodi.'

'Kip u vodi?'

'Da. Žena sa krunom i bakljom.'

'Izmišljaš li ti to?'

'Mora da je tako', reče dečak beznadežno.

'Ulicama se moglo voziti u nekim stvarima. Velikim i malim. Žutim. Puno žutih. Išao sam peške u školu.

Pored ulica bile su staze od cementa. Prozori da bi se gledalo u još drugih kipova, odevenih. Kipovi su prodavali odeću. Znam da zvuči ludo, ali kipovi su prodavali odeću.'

Revolveraš odmahnu glavom i potraži laž na dečakovom licu. Ne vide je.

'Išao sam peške u školu', ponovi dečak usredsređeno. 'I imao sam...' Oči mu se drhtavo zatvoriše, dok su mu se usne pomerale u potrazi, '.. braon... torbu.. za knjige. Nosio sam užinu. I nosio sam...' Ponovo potraga, agonija potrage, '.. kravatu.'

'Šta?'

'Ne znam.' Dečakovi prsti načiniše spori, nesvesni pokret stezanja uz vrat - gest koji je revolveraš povezivao sa vešanjem. 'Ne znam. Sve je prosto nestalo.' I on odvrati pogled.

'Mogu li da te uspavam?' upita revolveraš.

'Nisam pospan.'

'Mogu te učiniti pospanim i mogu te naterati da se setiš.'

Sumnjičavo, Džejk upita: 'Kako bi to učinio?'

'Pomoću ovoga.'

Revolveraš uze jedan metak iz opasača i zavrte ga prstima. Bio je to spretan pokret, tečan kao ulje.

Metak se lako vrteo od palca do kažiprsta i kažiprsta do drugog prsta, od drugog prsta do prsta za burmu, od prsta za burmu do malića. Nestao je i ponovo se pojavio; kao da je nakratko lebdeo, a onda krenuo natrag. Sami prsti kretali su se kao zavesa od perli na povetarcu. Dečak je gledao i njegovu početnu sumnju zameni čisto oduševljenje, zatim ushićenje, pa iznenadna nema praznina. Oči mu se zatvoriše. Metak je plesao napred-nazad. Džejkove oči se ponovo otvoriše, uhvatiše za još neko vreme neprekidan, čist ples između revolveraševih prstiju, a onda se ponovo zatvoriše. Dečak je disao staloženo, mirno, sporo. Je li i to bilo deo ovoga? Da. Postojala je izvesna lepota, logika, poput čipkastih ukrasa koji kao rese oivičavaju surove, plave blokove leda. Kao da je čuo zvuk zvončića na vetru. Nije to bilo prvi put da revolveraš oseti glatki ukus bolesti duše. Metak u njegovim prstima, manipulisan sa toliko nepoznate gracioznosti, najednom više nije bio mrtav, bio je užasavajući, trag čudovišta. On ga ispusti u dlan i stisnu pesnicu bolno snažno. Na svetu su postojale stvari kao što je silovanje. Silovanje, ubistva i neizrecivi postupci i svi su oni bili zarad dobra, krvavog dobra, zarad mita, grala, Kule. Ah, Kula je stajala negde, uzdizala svoj crni hrbat u nebo i u svojim pustinjom ispranim ušima, revolveraš začu slabi, slatki zvuk zvončića na vetru.

'Gde si?' upita on.

III

Džejk Čembers silazi sa svojom torbom za knjige. Tu su Nauka o Zemlji, Ekonomska geografija, notes, olovka, užina koju mu je pripremila kuvarica njegove majke, gospođa Greta Šo, u furniranoj i hromiranoj kuhinji gde se ventilator beskonačno vrti i usisava strane mirise. U kesi sa užinom ima sendvič sa buterom od kikirikija, mortadelom i salatom, sendvič sa lukom i četiri kolača 'oreo'. Roditelji ga ne mrze, ali čini se kao da ga prenebregavaju. Abdicirali su i ostavili ga gospođi Greti Šo, dadiljama, učitelju leti i Školi (koja je Privatna i Lepa i pre svega, Bela) za preostalo vreme. Niko od tih ljudi nikada nije pretendovao da bude nešto više nego što jeste - profesionalac, najbolji u svom delokrugu. Niko ga nije privio na izuzetno tople grudi kao što se obično dešava u istorijskim romanima koje njegova majka čita i koje je Džejk prelistavao, tražeći 'vruće delove'. Histerični romani, tako ih ponekad zove njegov otac, a ponekad i 'cepači prslučića'. Pazi ko mi kaže, govori njegova majka sa beskrajnim prezirom iza nekih zatvorenih vrata dok Džejk prisluškuje. Njegov otac radi za Mrežu i Džejk bi mogao da ga prepozna među postrojenim strancima. Verovatno. Džejk ne zna da on mrzi sve profesionalce, ali mrzi ih. Ljudi su ga oduvek zbunjivali. Voli stepenice i ne želi da koristi lift svoje zgrade. Njegova majka, koja je seksi na neki mršavi način, često odlazi u krevet sa bolesnim prijateljima.

Sada je na ulici, Džejk Čembers je na ulici, 'zbrisao je'. Čist je i lepo vaspitan, pristao, senzitivan. Nema prijatelje; samo poznanike. Nikada se nije trudio da razmišlja o tome, ali to ga boli. On ne zna, niti shvata da je dugo druženje sa profesionalcima prouzrokovalo da poprimi mnoge njihove osobine. Gospođa Greta Šo priprema veoma profesionalne sendviče. Seče ih na četvrtine i čisti od mrvica, tako da on, dok ih jede posle četvrtog časa u školskoj sali, izgleda kao da treba da se nalazi na nekom koktel prijemu sa pićem u drugoj ruci umesto sportskog romana iz školske biblioteke. Njegov otac zarađuje mnogo novca zato što je majstor za 'ubistva' - to će reći da u svojom Mreži ima jaču emisiju nego što je ima protivnička Mreža. Njegov otac puši četiri paklice cigareta dnevno. Njegov otac ne kašlje, ali kez mu je težak, poput noževa za bifteke, koje prodaju u supermarketima.

Dole, na ulici. Majka mu ostavlja novac za taksi, ali on ide peške svakog dana kada ne pada kiša, ljulja torbu sa knjigama, mali dečak koji izgleda vrlo američki sa svojom plavom kosom i plavim očima. Devojčice su već počele da ga primećuju (uz odobravanje svojih majki), a on ne uzmiče sa nervoznom arogancijom malog dečaka. Razgovara sa njima sa nesvesnim profesionalizmom i ostavlja ih zbunjene. Voli geografiju i kuglanje popodne. Njegov otac poseduje akcije u firmi koja proizvodi mašine za automatsko postavljanje čunjeva, ali kuglana u koju Džejk odlazi ne koristi marku njegovog oca. Ne misli da je razmišljao o tome, ali jeste. Dok hoda ulicom, prolazi kraj Brendiove radnje, gde lutke stoje odevene u bunde, edvardijanska odela sa šest dugmića, a neke ni u šta; neke su 'gole golcate'. Te lutke - ti modeli - savršeno su profesionalni, a on mrzi sav profesionalizam. Suviše je mlad da bi naučio da mrzi i sebe, ali to seme je već tu; posađeno je u gorku pukotinu njegovog srca.

Dolazi do ugla i stoji sa torbom uz bok. Saobraćaj prolazi uz riku - gunđavi autobusi, taksiji, folksvageni, veliki kamion. On je samo dečak, ali ne prosečan i on krajičkom oka vidi čoveka koji ga ubija. To je čovek u crnom i on mu ne vidi lice, već samo zanjihanu odoru, ispružene ruke. Pada na ulicu pruživši ruke, ne puštajući torbu u kojoj se nalazi izuzetno profesionalna užina gospođe Grete Šo. Načas ugleda kroz polarizovani vetrobran užasnuto lice biznismena sa tamnoplavim šeširom za čiju je traku zataknuto malo, kočoperno pero. Starica na suprotnom ivičnjaku vrišti - ona nosi crni šešir sa mrežicom. U toj mrežici nema ničeg kočopernog; liči na veo ožalošćene rođake. Džejk ne oseća ništa osim iznenađenja i svoje uobičajene potpune zbunjenosti - zar se ovako završava? Teško pada na ulicu i gleda u napuklinu na asfaltu pet centimetara udaljenu od njegovih očiju. Torba mu je istrgnuta iz ruku. Pita se da li je odrao kolena dok kola biznismena sa plavim šeširom i kočopernim perom prelaze preko njega. To je veliki, plavi kadilak iz 1976, sa točkovima od četrdeset centimetara. Boja mu je gotovo potpuno ista kao i boja biznismenovog šešira. Lomi Džejku kičmu, gnječi mu stomak i šalje mu krv kroz usta u mlazu pod visokim pritiskom. On okreće glavu i vidi goruća zadnja svetla kadilaka i dim koji izbija ispod ukočenih zadnjih točkova. Kola su pregazila i njegovu torbu i ostavila na njoj široku crnu traku. On okreće glavu na drugu stranu i vidi kako veliki žuti ford vrišti i zaustavlja se samo nekoliko centimetara od njegovog tela. Crni momak koji je prodavao perece i bezalkoholna pića iz kolica na guranje trči prema njemu. Krv teče iz Džejkovog nosa, ušiju, očiju, rektuma. Genitalije su mu zgnječene.

Iznerviran, pita se da li je jako odrao kolena. Sada i vozač kadilaka trči prema njemu i brblja. Odnekud strašan, smiren glas, glas propasti, kaže: 'Ja sam sveštenik. Propustite me. Poslednja pričest...' On vidi crnu odoru i upoznaje iznenadni užas. To je on, čovek u crnom. Okreće glavu poslednjom snagom. Negde se na radiju čuje pesma rok grupe Kis. Vidi sopstvenu ruku ostavljenu na pločniku, malu, belu, lepo oblikovanu. Nikada nije grizao nokte. Zagledan u svoju ruku, Džejk umre.

IV

Revolveraš je sedeo namršten i zamišljen. Bio je umoran i telo ga je bolelo, a misli su mu dolazile izbezumljujuće sporo. Preko puta njega zapanjujući dečak je spavao sa rukama sklopljenim u krilu i dalje dišući mirno. Ispričao je svoju priču bez mnogo emocija, mada mu je glas drhtao pri kraju, kada je došao do dela sa 'sveštenikom' i 'poslednjim pričešćem'. Naravno, on nije govorio revolverašu o svojoj porodici i sopstvenom osećanju zbunjujuće dihotomije, ali to je svejedno procurelo između - dovoljno toga je procurelo da se razabere obličje.

Činjenica da nikada nije postojao takav grad kakav je dečak opisao (ili, ako i jeste, onda je postojao samo u mitu praistorije) nije bila najzabrinjavajući deo priče, ali je uznemiravala. Sve je to uznemiravalo.

Revolveraš se plašio implikacija.

'Džejk?'

'A-ha?'

'Želiš li da se sećaš ovoga kada se probudiš, ili da zaboraviš?'

'Da zaboravim', reče dečak odmah. 'Krvario sam.'

'U redu. Spavaćeš, razumeš? Samo napred, lezi.'

Džejk legne, mali, smiren i bezopasan. Revolveraš nije verovao da je on bezopasan. Nešto oko njega bilo je smrtonosno i zaudaralo je na predodređenost. Nije mu se dopadao taj osećaj, ali mu se dopadao dečak.

Veoma mu se dopadao.

'Džejk?'

'Šššš. Hoću da spavam.'

'Da. A kada se probudiš, nećeš se sećati ničega od svega ovoga.'

'Važi.'

Revolveraš ga je posmatrao nakratko, razmišljajući o sopstvenom detinjstvu, koje je obično izgledalo kao da se desilo nekoj drugoj osobi - osobi koja je prosto skočila kroz neku opnu osmoze i postala neko drugi - ali koja je sada izgledala bolno blizu. U štali postaje bilo je veoma vruće i on pažljivo otpi još malo vode. Ustade i ode do zadnjeg dela zgrade, zastavši da pogleda u jedan od boksova za konje. U uglu se nalazila gomilica belog sena i uredno presavijeno ćebe, ali nije mirisalo na konje. U štali nije bilo nikakvog mirisa. Sunce je ispralo sve mirise i nije ostavilo ništa. Vazduh je bio savršeno neutralan.

U zadnjem delu štale nalazila se mala, tamna prostorija u čijem je središtu bila mašina od nerđajućeg čelika. Nije je dodirnula ni rđa ni trulež.

Ličila je na bućkalicu za buter. S leve strane, iz nje je štrcala hromirana cev i završavala se iznad odvoda u podu. Revolveraš je viđao takve pumpe na drugim suvim mestima, ali nikada nijednu tako veliku. Nije mogao da zamisli koliko su duboko morali da buše pre nego što su naišli na vodu, tajnu i zauvek crnu ispod pustinje.

Zašto nisu uklonili pumpu kada je postaja napuštena?

Zbog demona, možda.

On naglo zadrhta i oseti grč u leđima. Koža mu se naježi, a onda vrati u pređašnje stanje. On priđe kontrolnom prekidaču i pritisnu dugme. Mašina poče da bruji. Posle možda pola minuta, cev podrignu mlaz sveže, bistre vode koji ode u odvod da bi bio recikliran. Iz pumpe isteče možda nekih tri galona pre nego što se sama isključila sa konačnim škljocanjem.

Bila je to stvar tuđa na ovom mestu i u ovom vremenu koliko i iskrena ljubav, a opet konkretna poput Suda, nemi podsetnik na vreme kada svet još nije krenuo dalje. Verovatno je radila na atomsko punjenje, pošto na hiljadu milja odatle nije bilo elektriciteta, a čak bi i suve baterije odavno izgubile naboj. Revolverašu se to nije dopadalo.

On se vrati i sede kraj dečaka, koji je stavio ruku pod obraz. Lepuškasti dečko. Revolveraš otpi još vode i prekrsti noge tako daje sedeo kao Indijanci. Dečak je, poput stanovnika na rubu pustinje koji je čuvao pticu (Zoltan, seti se revolveraš naglo, ptica se zvala Zoltan), izgubio osećaj za vreme, ali činjenica da je čovek u crnom bio bliže činila se izvan svake sumnje. Ne prvi put, revolveraš se zapita ne pušta li ga čovek u crnom da ga sustigne, iz nekog sopstvenog razloga. Možda je revolveraš postupao baš onako kako je on to hteo. On pokuša da zamisli na šta bi njihovo suočavanje ličilo i ne uspe u tome.

Bilo mu je veoma vruće, ali više nije osećao mučninu. Ponovo mu pade na pamet pesmica, ali ovaj put umesto na majku, on pomisli na Korta - Korta, sa licem izbrazdanim ožiljcima od cigli, metaka i tupog oružja. Ožiljcima rata. Zapita se da li je Kort ikada imao ljubav koja bi odgovarala tim monumentalnim ožiljcima. Sumnjao je u to. On pomisli na Ajlin i na Martena, tog neostvarenog čarobnjaka.

Revolveraš nije bio čovek koji bi živeo u prošlosti; samo ga je maglovita predstava o budućnosti i njegovo lično emocionalno ustrojstvo sprečavalo da bude stvorenje bez imaginacije, glupan. Zato ga je trenutni tok misli prilično zapanjio. Svako ime prizivalo je druga - Kutbert, Pol, stari Džonas; i Suzen, ljupka devojka na prozoru.

Klavirista iz Tula (takođe mrtav, svi su mrtvi u Tulu i to od njegove ruke) voleo je stare pesme i revolveraš zapevuši jednu od njih bez sluha, sebi u bradu:

Ljubav, o ljubav, neoprezna ljubav

Vidi šta je učinila neoprezna ljubav.

Revolveraš se nasmeja, zaokupljen mislima. Ja sam poslednji iz tog zelenog sveta toplih nijansi. I pored sve nostalgije, nije osećao samosažaljenje. Svet je nemilosrdno krenuo dalje, ali njegove noge bile su snažne, a čovek u crnom bio je bliže. Revolveraš zadrema.

V

Kada se probudio, mrak samo što nije pao, a dečaka nije bilo.

Revolveraš ustade, uz pucketanje zglobova i ode do štalskih vrata. U tami je plesao mali plamen na verandi gostionice. On ode tamo, dok se za njim vukla njegova senka, dugačka i crna u žućkastom svetlu sutona.

Džejk je sedeo kraj kerozinske lampe. 'Ulje je bilo u dobošu', reče on, 'ali nisam smeo da ga zapalim u kući. Sve je tako suvo...'

'Uradio si baš kako treba.' Revolveraš sede; video je kako se godinama taložena prašina digla oko njegove zadnjice, ali nije o tome razmišljao. Plamen iz lampe osenčio je dečakovo lice nežnim tonovima.

Revolveraš izvuče vrećicu i zavi cigaretu.

'Moramo da razgovaramo', reče on.

Džejk klimnu glavom.

'Pretpostavljam da znaš da sam na tragu čoveka kojeg si video.'

'Hoćeš li ga ubiti?'

'Ne znam. Moram da ga nateram da mi nešto kaže. Možda ću morati da ga nateram da me negde odvede.'

'Gde?'

'Da pronađem kulu', reče revolveraš. Držao je cigaretu iznad grlića lampe i uvlačio vazduh kroz nju; dim odlebde na sve jačem noćnom povetarcu. Džejk je to posmatrao. Na licu mu se nije video ni strah ni radoznalost, a svakako ni entuzijazam.

'Dakle, sutra odlazim', reče revolveraš. 'Moraćeš da pođeš sa mnom. Koliko misliš daje ostalo?'

'Samo pregršt.'

'Kukuruza?'

'Malo.'

Revolveraš klimnu glavom. 'Postoji li neki podrum?'

'Da.' Džejk ga je gledao. Zenice u njegovim očima povećale su se, postale ogromne i krhke. 'Povuče se prsten u podu, ali nisam silazio. Plašio sam se da bi se merdevine slomile i da ne bih mogao više da se popnem natrag. I gadno smrdi. To je jedina stvar ovde koja ima ikakav miris.'

'Ustaćemo rano i pogledati ima li dole ičega što bi vredelo uzeti. Onda brišemo.'

'U redu.' Dečak zaćuta, a onda reče: 'Drago mi je što te nisam ubio dok si spavao. Imao sam vile i pomislio sam da to učinim. Ali nisam i sada neću morati da se plašim kada budem hteo da zaspim.'

'Čega bi se plašio?'

Dečak ga pogleda zloslutno. 'Sablasti. Njega, da se ne vrati.'

'Čoveka u crnom', reče revolveraš. To nije bilo pitanje.

'Da. Je li on zao čovek?'

'Zavisi od tačke gledišta', reče revolveraš odsutno. On ustade i baci cigaretu na tvrdo tle. 'Idem da spavam.'

Dečak ga pogleda stidljivo. 'Smem li da spavam s tobom u štali?'

'Naravno.'

Revolveraš je stajao na stepenicama i gledao uvis; dečak mu se pridružio. Tamo su bili Severnjača i Mars.

Revolverašu se činilo da bi, ukoliko zatvori oči, bio u stanju da čuje kreket prvih prolećnih žaba, da oseti zeleni, gotovo letnji miris dvorskih travnjaka (i čuje, možda, indoletno kuckanje lopti za kriket dok dame iz Istočnog Krila, odevene samo u halje dok suton svetluca i prerasta u mrak, igraju na Poene) i umalo da vidi Ajlin kako izlazi kroz prolaz među živicama...

Nije ličilo na njega da toliko misli na prošlost.

On se okrenu natrag i uze lampu. 'Hajdemo na spavanje', reče.

Pređoše preko do štale zajedno.

VI

Sledećeg jutra istražio je podrum.

Džejk je bio u pravu. Gadno je smrdeo. Bio je to vlažan, močvarni smrad koji je u revolverašu izazivao mučninu i blagu vrtoglavicu posle aseptičnog bezmirisja pustinje i štale. Podrum je smrdeo na kupus, repu i krompir sa dugim, slepim okancima, istruleo za večnost. Merdevine su, međutim, izgledale sasvim čvrste i on siđe.

Pod je bio zemljani i njegova glava samo što nije doticala grede. Ovde dole još su živeli pauci, uznemirujuće veliki, sa išaranim, sivim telima. Mnogi od njih su mutirali. Neki su imali oči na drškama, neki možda čak i po šesnaest nogu.

Revolveraš je virio unaokolo i čekao da mu se oči priviknu na mrak.

'Dobro si?' pozva ga Džejk odozgo, nervozan.

'Jesam.' On obrati pažnju na ugao. 'Tu su konzerve. Čekaj.'

Obazrivo ode do ugla, pognuvši glavu. Tu se nalazila stara kutija sa jednom sljuštenom stranom. U konzervama je bilo povrće - zeleni pasulj, žuti pasulj. .

i tri konzerve usoljene govedine.

On prikupi to u naručje i vrati se do merdevina.

Pope se dopola i pruži sve to Džejku, koji je kleknuo da bi prihvatio. Vrati se po još.

Dok se vraćao treći put, začuo je stenjanje u temelju.

On se okrenu, pogleda i oseti kako ga preplavljuje neka sanjiva strava, osećanje ujedno mlitavo i odbojno, kao seks u vodi - jedno davljenje usred drugog.

Temelj se sastojao od ogromnih blokova od peščara, koji su verovatno bili podjednako zaugljeni kada je postaja bila nova, ali su sada stajali pod svim mogućim cikcak, pijanim uglovima. Zbog toga je zid izgledao kao da je ispisan čudnim, krivudavim hijeroglifima. A sa mesta gde su se dve takve nerazaznatljive pukotine spajale, cureo je tanak mlaz peska, kao da nešto sa druge strane intenzivno kopa, balavi u agoniji i probija sebi put.

Stenjanje je jačalo i jenjavalo, bivalo sve glasnije, dok se najzad čitav podrum nije ispunio zvukom, apstraktnom bukom razdirućeg bola i strašnog napora.

'Penji se!' vrisnu Džejk. 'Isuse, gospodine, penji se!'

'Odlazi', reče revolveraš mirno.

'Penji se!' vrisnu Džejk ponovo.

Revolveraš ne odgovori. Desnom rukom, on podesi futrolu.

Sada je u zidu bila rupa, rupa veličine novčića.

Čuo je, kroz koprenu sopstvene strave, trupkanje Džejkovih nogu dok je dečak bežao. Tada pesak prestade da curi. Stenjanje je prestalo, ali čulo se neprekidno, teško disanje.

'Ko si ti?' upita revolveraš.

Bez odgovora.

I Uzvišenim Govorom, dok mu se glas punio starom grmljavinom zapovesti, Roland upita: 'Ko si ti, Demone? Govori, ako misliš da govoriš. Nemam vremena; moje ruke gube strpljenje.'

'Polako', reče razvučeni, zagušeni glas iz zida. A revolveraš oseti kako se sanjiva strava produbljuje i gotovo poprima čvrstinu. Bio je to glas Alis, žene sa kojom je bio u gradu Tulu. Ali, ona je bila mrtva; sam ju je video kako pada, sa rupom od metka među očima. Prostor kao da mu je plivao pred očima i spuštao se. 'Prolazi sporo kraj Onih Koji Privlače, revolverašu. Dok putuješ sa dečakom, čovek u crnom putuje sa tvojom dušom u džepu.'

'Kako to misliš? Govori?'

Ali disanje je nestalo.

Revolveraš je stajao za trenutak, ukočen, a onda mu jedan ogromni pauk pade na mišicu i mahnito mu se uspuza na rame. Oglasivši se nevoljnim roktajem, on ga zbaci rukom i krenu. Nije želeo to da čini, ali običaj je bio strog, nepovrediv. Mrtvi iz mrtvih, kao što veli stara poslovica; samo leš sme da govori. On priđe rupi i udari u nju. Peščar se lako okruni na rubovima i, jedva primetno ukrutivši mišiće, on pruži ruku kroz zid.

I dodirnu nešto čvrsto, sa uzdignutim i isprepletanim izbočinama. Izvuče to napolje. Bila je to vilična kost, istrulela na drugom kraju. Zubi su se krivili i na jednu i na drugu stranu.

'U redu', reče on blago. Grubo je strpa u džep i pope se uz merdevine, nespretno noseći poslednje konzerve. Kapak je ostavio otvoren. Sunce će prodreti unutra i pobiti paukove.

Džejk je bio na polovini štalskog dvorišta, šćućuren na ispucalom, izlomljenom tlu. Vrisnuo je kada je ugledao revolveraša, uzmaknuo korak ili dva, a onda zaplakao i potrčao prema njemu.

'Mislio sam da te je sredilo. Mislio sam.. '

'Nije.' Držao je dečaka uz sebe, osećao mu lice, vrelo uz prsa, i ruke, suve uz rebra. Kasnije mu je palo na pamet da je to bio trenutak kada je zavoleo dečaka - što je, naravno, čovek u crnom sigurno sve vreme planirao.

'Je li to bio demon?' Dečakov glas je bio prigušen.

'Da. Demon koji govori. Ne moramo više tamo da se vraćamo. Hajde.'

Otišli su do štale i revolveraš je pripremio grubi zavežljaj od ćebeta pod kojim je spavao - bilo je vruće i bockavo, ali nije bilo ničeg drugog. Potom je napunio mešine na pumpi.

'Nosićeš jednu mešinu', reče revolveraš. 'Nosi je oko ramena - kao što fakir nosi svoju zmiju. Vidiš?'

'Da.' Dečak ga je gledao sa obožavanjem. On nabaci na sebe jednu od mešina.

'Je li suviše teška?'

'Ne. U redu je.'

'Daj, reci mi istinu. Ne mogu da te nosim ako dobiješ sunčanicu.'

'Neću dobiti sunčanicu. Biću okej.'

Revolveraš klimnu glavom.

'Idemo u planine, zar ne?'

'Da.'

Pošli su pravo u neprekidne nalete sunca. Džejk, čija je glava bila u visini revolveraševih laktova, hodao je s njegove desne strane i malo napred, dok su mu krajevi mešine zamotani u sirovu kožu visili gotovo do cevanica. Revolveraš je ukrstio još dve mešine preko ramena, a pod miškom je nosio okačeni zavežljaj sa hranom, pridržavajući ga levom rukom uz telo.

Prošli su kroz kapiju na suprotnom kraju postaje i ponovo pronašli nejasne kolske tragove. Hodali su možda nekih petnaest minuta kada se Džejk okrenuo i mahnuo dvema zgradama. Činilo se kao da su se zgurile jedna uz drugu u titanskom prostoru pustinje.

'Zbogom!' uzviknu Džejk. 'Zbogom!'

Hodali su. Kolski tragovi pružali su se ovalnim nasipom od zamrznutog peska i kada se revolveraš osvrnuo, postaje više nije bilo. Ponovo je tu bila pustinja i ništa drugo.

VII

Prošlo je tri dana otkad su napustili postaju; planine su sada bile varljivo jasne. Videli su kako se pustinja izdiže u niska brda, prve gole padine, kamenito tle koje prodire kroz kožu zemlje u zlovoljnom, odronjenom trijumfu. Dalje gore, zemljište se nakratko ponovo upristojilo i prvi put za više meseci ili godina, revolveraš je ugledao zelenilo - pravo, živo zelenilo. Travu, patuljaste omorike, možda čak i vrbe, koje hrani otopljeni sneg sa većih visina.

Iza toga, ponovo je prevladavao kamen i uzdizao se kiklopski, ispretumbano raskošno, sve do zaslepljujućih snežnih kapa. Sleva, na suprotnoj strani, ogromni procep nastavljao se manjim, erodiranim liticama od peščara, platoima i strmim usamljenim bregovima. Taj potez bio je skriven gotovo neprekidnom sivom opnom pljuskova. Noću, Džejk je nekoliko minuta sedeo fasciniran pre nego što bi zaspao i posmatrao briljantno mačevanje dalekih munja, belih i purpurnih, zaprepašćujućih u jasnoći noćnog vazduha.

Dečak se dobro pokazao na putu. Bio je čvrst, ali i više od toga, kao da se borio protiv iscrpljenosti sa smirenošću i profesionalnom rezervom volje koju je revolveraš u potpunosti cenio. Nije mnogo govorio i nije postavljao pitanja, čak ni o viličnoj kosti, koju je revolveraš neprestano premetao po rukama dok je pušio večernju cigaretu. Uspeo je da oseti da je dečak veoma polaskan revolveraševim društvom - možda čak i oduševljen zbog toga - i to ga je uznemirilo.

Dečak je bio ostavljen na njegovom putu - Dok putuješ sa dečakom, čovek u crnom putuje sa tvojom dušom u džepu - i činjenica da ga dečak nije usporavao samo je otvarala put za zlokobnije mogućnosti.

Prolazili su u redovnim razmacima kraj simetričnih ostataka logorske vatre čoveka u crnom i revolverašu se činilo da su ti ostaci sada mnogo svežiji. Treće noći, revolveraš je bio siguran da može da vidi udaljenu iskru druge logorske vatre, negde među prvim, uzdignutim brežuljcima.

Nešto pre dva sata četvrtog dana posle postaje, Džejk se zaneo i gotovo pao.

'Evo, sedi', reče revolveraš.

'Ne, dobro mi je.'

'Sedi.'

Dečak poslušno sede. Revolveraš čučnu u blizini, tako da Džejk bude u njegovoj senci.

'Pij.'

'Ne bi trebalo sve dok...'

'Pij.'

Dečak otpi, tri gutljaja. Revolveraš ovlaži kraj ćebeta, koje je sada bilo lakše, pa protrlja vlažnom tkaninom dečakove ručne zglobove i čelo, koje je bilo grozničavo suvo.

'Od sada pa nadalje, svako popodne odmaraćemo se u ovo vreme. Petnaest minuta. Želiš li da spavaš?'

'Ne.' Dečak ga je gledao posramljeno. Revolveraš mu je uzvratio blagim pogledom. Odsutno, on izvuče jedan od metaka iz opasača i poče da ga vrti među prstima. Dečak je posmatrao, opčinjen.

'To je super', reče on.

Revolveraš klimnu glavom. 'Nego šta je.' On poćuta malo. 'Kada sam bio tvog uzrasta, živeo sam u gradu sa zidovima; jesam li ti to ispričao?'

Dečak sanjivo odmahnu glavom.

'Naravno. I tamo je bio jedan zao čovek...'

'Sveštenik?'

'Ne', reče revolveraš, 'ali njih dvojica jesu bili u nekakvoj vezi, kad sad malo bolje razmislim. Možda su čak bili i polubraća. Marten je bio čarobnjak.. poput Merlina. Pričaju li o Merlinu tamo odakle si ti došao, Džejk?'

'Merlin, Artur i vitezovi okruglog stola', reče Džejk sanjivo.

Revolveraš oseti kako ga je prostrelio gadan trzaj.

'Da', reče on. 'Bio sam veoma mlad...'

Ali dečak je zaspao u sedećem položaju, sa rukama uredno sklopljenim u krilu.

'Kada pucnem prstima, probudićeš se. Bićeš odmoran i svež. Razumeš li?'

'Da.'

'Lezi, onda.'

Revolveraš uze pribor iz vrećice i zavi cigaretu.

Nešto je nedostajalo. On potraži to na svoj revnostan, pažljiv način i pronađe. Ono što je nedostajalo bio je izluđujući osećaj žurbe, osećaj da bi mogao da zaostane svakog trena, da će se trag izgubiti i da će mu preostati samo prekinuta nit. Sve je to sada nestalo i revolveraš je polako bio sve sigurniji da čovek u crnom želi da bude uhvaćen.

Šta će uslediti?

Pitanje je bilo suviše neodređeno da bi ga duže zanimalo. Kutbert bi se za tako nešto zainteresovao, ali Kutberta više nije bilo i revolveraš je mogao da nastavi dalje jedino onako kako sam zna i ume.

Dok je pušio, posmatrao je dečaka i misli mu se vratiše Kutbertu, koji se uvek smejao - i u smrt je otišao nasmejan - Kortu, koji se nikada nije smejao i Martenu, koji se ponekad osmehivao - tankim, nemim osmehom koji je imao sopstveni uznemirujući blesak.. poput oka koje se otvori u tami tako da se vidi da je puno krvi. I tu je bio soko, naravno. Soko se zvao David, po legendi o dečaku sa praćkom. Bio je siguran da David nije znao ni za šta drugo do za potrebu za ubijanjem, razdiranjem i stravom. Poput samog revolveraša, David nije bio diletant; igrao je na sredini terena.

Možda je, ipak, kad se sve konačno sagleda, soko David bio bliži Martenu nego bilo kom drugom... i možda je njegova majka, Gabrijela, znala to.

Revolverašu se želudac bolno diže i pritisnu mu srce, ali lice mu se ne promeni. Gledao je kako se dim cigarete uzdiže u vreli pustinjski vazduh i nestaje; i misli mu se vratiše natrag.

VIII

Nebo je bilo belo, savršeno belo i vazduh je mirisao na kišu. Miris živica i rastućeg zelenila bio je jak i sladak. Proleće je bilo u punom zamahu.

David je sedeo na Kutbertovoj mišici, mala mašina uništenja sa bistrim zlatnim očima koje su zurile napolje u ništavilo. Uzica od sirove kože pričvršćena za prstenove oko njegovih nožica bila je komotno omotana oko Kutbertove ruke.

Kort je stajao po strani od dvojice dečaka, nema figura u zakrpljenim kožnim pantalonama i zelenoj pamučnoj košulji visoko pritegnutoj starim, širokim pešadijskim opasačem. Zelena boja njegove košulje stapala se sa živicama i neprekidnim busenjem Zadnjih Terena, gde dame još nisu počele da igraju na Poene.

'Spremi se', šapnu Roland Kutbertu.

'Spremni smo', reče Kutbert sa samopouzdanjem.

'Zar ne, Dejvi?'

Govorili su prostim govorom, jezikom služinčadi i paževa; dan kada će im biti dopušteno da govore sopstvenim jezikom u prisustvu drugih još je bio daleko. 'Dan je divan za to. Osećaš li miris kiše? To je...'

Kort naglo podiže zamku u rukama i pusti da se jedna strana otvori. Golubica izlete i vinu se naviše, pohita prema nebu u brzom, uzmahanom lepetu krila.

Kutbert povuče uzicu, ali bio je spor; soko je već krenuo i njegov uzlet bio je nespretan. Kratko trznuvši krilima, soko se povrati. Sunu naviše, dobijajući na visini u odnosu na golubicu, brz kao metak.

Kort nonšalantno priđe mestu gde su dečaci stajali i zamahnu ogromnom i izobličenom pesnicom prema Kutbertovom uvetu. Dečak pade bez zvuka, iako su mu usne zadrhtale i otkrile desni. Tanak mlaz krvi polako mu pocure iz uveta, na bogatu, zelenu travu.

'Bio si spor', reče on.

Kutbert je pokušavao da se osovi na noge. 'Zao mi je, Kort. Prosto sam...'

Kort ponovo zamahnu i Kutbert ponovo pade. Krv je sada tekla mnogo brže.

'Govori Uzvišenim Govorom', reče on blago. Glas mu je bio ravan, pomalo hrapav od pića. 'Reci svoju pričest govorom civilizacije za koju su bolji ljudi nego što ćeš ti ikad biti umrli, crve.'

Kutbert je ponovo ustajao. Suze su mu svetlucale u očima, ali usne su mu bile čvrsto stisnute u jarku crtu mržnje, koja nije podrhtavala.

'Žalim', reče Kutbert glasom kontrole bez daha.

'Zaboravio sam lice svoga oca, čije ću pištolje, nadam se, jednoga dana nositi.'

'Tako je, derište', reče Kort. 'Razmislićeš o tome šta si loše uradio i potpomoći svoja razmišljanja glađu. Nema večere. Nema doručka.'

'Gledajte!' uzviknu Roland. On pokaza uvis.

Soko se uzdigao iznad jezdeće golubice. Jedrio je za trenutak, raširivši svoja zdepasta, mišićava krila, nepokretan u mirnom, belom prolećnom vazduhu.

Onda sklopi krila i obruši se kao kamen. Dva tela se spojiše i za tren Roland pomisli da može da vidi krv u vazduhu... ili je to možda bio samo plod njegove mašte. Soko se oglasi kratkim vriskom trijumfa.

Golubica zaleprša i pade, premećući se, na tle, a Roland potrča prema plenu, ostavivši Korta i kažnjenog Kutberta za sobom.

Soko je sleteo kraj svoje žrtve i samozadovoljno kljuvao njene bucmaste, bele grudi. Nekoliko pera lagano se njihalo i padalo na zemlju.

'Davide!' viknu dečak i baci sokolu parče zečjeg mesa iz vrećice. Soko ga uhvati u letu, proguta ga uspravnim trzajem leđa i grla, a Roland pokuša da ptici ponovo namakne uzicu.

Soko se obrnu, gotovo odsutno i odra dugu, zanjihanu traku kože sa Rolandove ruke. Onda se vrati svom obroku.

Zaroktavši, Roland ponovo savi uzicu i ovaj put uhvati Davidov ponirući, razdirući kljun kožnom rukavicom koju je nosio. Dade sokolu novo parče mesa, pa mu namače kapuljaču. Poslušno, David mu se pope na ručni zglob.

On ustade ponosan, sa sokolom na ruci.

'Šta je to?' upita Kort, pokazujući na kapavu razderotinu na Rolandovoj podlaktici. Dečak se pripremi da istrpi udarac, stisnuvši grlo da mu se ne omakne slučajno ikakav uzvik bola, ali udarac ne pade.

'Kidisao je na mene', reče Roland.

'Naljutio si ga', reče Kort. 'Soko se tebe ne plaši, dečače i nikada i neće. Soko je Božji revolveraš.'

Roland je samo gledao u Korta. On nije bio maštovit dečak iako je Kort nameravao da mu ukaže na neku pouku, on nije mogao da je dokuči; bio je dovoljno pragmatičan da poveruje kako je to bila jedna od retkih budalastih tvrdnji koje je ikada čuo od Korta.

Kutbert im priđe otpozadi i isplazi se Kortu, bezbedan tamo gde ga ovaj nije mogao videti. Roland se ne osmehnu, ali mu klimnu glavom.

'Idite sada unutra', reče Kort i preuze sokola. On pokaza na Kutberta. 'Ali seti se da razmišljaš, crve. I da postiš. Večeras i sutra ujutro.'

'Da', reče Kutbert, sada naduveno formalno.

'Hvala ti za ovaj poučan dan.'

'Učiš ti', reče Kort, 'ali tvoj jezik ima lošu naviku da visi iz tih glupavih usta dok ti je učitelj okrenut leđima. Možda će doći i taj dan kada ćete i on i ti naučiti gde vam je mesto.' On ponovo udari Kutberta, ovaj put pravo među oči i dovoljno snažno da Roland čuje tupi udarac - zvuk malja kojim sluga otvara bačvu piva. Kutbert pade unazad na travnjak, očiju isprva zamagljenih i mutnih. Onda se one pročistiše i on se zapilji odozdo u Korta buktećim pogledom, ne prikrivajući mržnju, sa tačkicom jarkom poput krvi golubice u središtu oba oka.

Kutbert klimnu glavom i rastavi usne u zastrašujući osmeh koji Roland nikada nije video.

'Znači, ima nade za tebe', reče Kort. 'Kada budeš mislio da možeš, dođi po mene, crve.'

'Otkud si znao?' reče Kutbert kroz zube.

Kort se okrenu prema Rolandu tako brzo, da je Roland umalo ustuknuo za korak - a tada bi obojica bila na travi i krasila novo zelenilo svojom krvlju.

'Video sam odraz u očima ovog crva', reče on. 'Upamti to, Kutbert. Poslednja lekcija za danas.'

Kutbert ponovo klimnu glavom, sa istim zastrašujućim osmehom na licu. 'Žalim', reče on.

'Zaboravio sam lice...'

'Dosta sa tim sranjem', reče Kort, izgubivši interesovanje. 'Idite sad. Obojica. Ispovraćaću se ako budem morao još da gledam vaša glupa crvljiva lica.'

'Hajde', reče Roland.

Kutbert zatrese glavom da je razbistri i osovi se na noge. Kort je već hodao nizbrdo zdepastim, krivonogim koracima; izgledao je moćno i nekako preistorijski. Obrijana i seda tačka na njegovom potiljku stajala je ukrivo, pogurena.

'Ubiću tog kera', reče Kutbert, osmehujući se i dalje. Velika čvoruga, ljubičasta i izbočena, mistično mu je rasla na čelu.

'Nećeš, ni ti, a ni ja', reče Roland, iskezivši se najednom. 'Možeš sa mnom da večeraš u zapadnoj kuhinji. Kuvar će nam dati nešto.'

'Reći će Kortu.'

'On nije Kortov prijatelj', reče Roland, pa sleže ramenima. 'Pa šta i da kaže?'

Kutbert mu uzvrati kezom. 'Naravski. Tako je.

Oduvek sam želeo da saznam kako izgleda svet kad ti je glava okrenuta naopako i unatraške.'

Oni krenuše zajedno natrag, preko zelenih travnjaka, praćeni senkama u lepoj beloj svetlosti proleća.

IX

Kuvar u zapadnom krilu zvao se Haks. Bio je ogroman, u beloj kecelji isflekanoj hranom, čovek sa grubim i masnim tenom, u čijim je venama tekla četvrtina crne, četvrtina žute, četvrtina krvi sa Južnih Ostrva, sada gotovo zaboravljenih (svet je krenuo dalje) i četvrtina krvi bogzna odakle. Hodao je kroz tri prostorije sa visokim plafonom, ispunjene parom, kao traktor u prvoj brzini, u ogromnim papučama nalik na kalifske. On je bio jedan od onih retkih odraslih koji prilično dobro komuniciraju sa malom decom i vole ih nepristrasno - ne na slatkast, već poslovan način koji ponekad može da se ispolji kroz zagrljaj, baš kao što zaključenje velikog posla može da zahteva rukovanje.

On je čak voleo i dečake koji su započeli Obuku, iako su se oni razlikovali od ostale dece - nisu bili demonstrativni i nekako opasni, ne kao odrasli, već kao da su bili obična deca blago taknuta ludilom - a Kutbert nije bio prvi od Kortovih učenika kojeg je on krišom nahranio. U ovom trenutku stajao je ispred svoje ogromne, zahuktale električne rerne - jednog od preostalih šest ispravnih uređaja na čitavom imanju.

Bio je to njegov lični domen i on je stajao tamo i gledao kako dva dečaka gutaju ostatke mesa koje im je doneo. Iza, ispred i svuda unaokolo, kuhinjski pomoćnici, služinčad i razno potčinjeno osoblje jurcali su kroz zapenjen, vlažan vazduh, zveckali tiganjima, mešali gulaš, rintali nad krompirom i povrćem u podzemlju. U mutno osvetljenoj niši ostave, neka pralja naduvenog, jadnog lica i kose umotane u krpu polivala je pod i čistila ga.

Jedan sluga dotrča praćen čovekom iz Straže.

'Ovaj čovek te traži, Haks.'

'U redu.' Haks klimnu glavom Stražaru i ovaj mu uzvrati na isti način. 'Vi, dečaci', reče on, 'idite preko do Megi, ona će vam dati malo pite. Onda tutanj.'

Oni klimnuše glavama i odoše do Megi, koja im dade ogromne kriške pite na tanjirima.. ali sa ustezanjem, kao da su divlji psi koji bi mogli da je ujedu.

'Hajde da jedemo na stepenicama', reče Kutbert.

'U redu.'

Oni sedoše iza ogromne, vlažne kamene kolonade, zaklonjeni od pogleda iz kuhinje i halapljivo navališe na pitu prstima. Samo nekoliko trenutaka kasnije, videše kako na suprotni zakrivljeni zid širokog stepeništa padaju senke. Roland ščepa Kutberta za ruku. 'Hajdemo', reče on. 'Neko dolazi.'

Kutbert podiže pogled, lica iznenađenog i umrljanog bobicama.

Ali senke stadoše, i dalje zaklonjene. Bili su to Haks i čovek iz Straže. Dečaci ostaše da sede gde su se zatekli. Ako bi se sada pomerili, čuli bi ih.

'.. dobar čovek', govorio je Stražar.

'U Farsonu?'

'Za dve nedelje', odgovori Stražar. 'Možda tri.

Moraš poći sa nama. Stigla je isporuka iz teretnog depoa.. ' Izuzetno glasan tresak šerpi i lonaca i mnoštvo podrugljivih povika upućenih nesrećnom kuhinjskom momku koji ih je ispustio, izbrisaše nešto od ostatka; onda dečaci čuše kako Stražar dovršava: '.. zatrovano meso.'

'Rizično.'

'Ne pitaj šta dobar čovek može da učini za tebe...' započe Stražar.

'.. već šta ti možeš da učiniš za njega', uzdahnu Haks. 'Vojniče, ne pitaj.'

'Znaš šta bi to moglo da znači', reče Stražar tiho.

'Da. I znam kakvu odgovornost imam prema njemu; ne moraš da me podučavaš. Ja ga volim baš kao i ti.'

'U redu. Meso će biti označeno za kratkotrajno skladištenje u tvojim hladnjacima. Ali, moraćeš da budeš brz. To moraš da razumeš.'

'U Farsonu ima i dece?' upita kuvar tužno. To i nije zaista bilo pitanje.

'Svuda ima dece', reče Stražar blago. 'Deca su upravo ono o čemu mi - i on - brinemo.'

'Zatrovano meso. Baš čudan način da se pobrineš za decu.' On uzdahnu duboko, sa šištanjem. 'Hoće li se sklupčati, držati se za stomake i plakati za svojim majkama? Pretpostavljam da hoće.'

'Biće kao da su zaspala', reče Stražar, ali glas mu je bio isuviše sigurno razuman.

'Naravno', reče Haks i nasmeja se.

'Sam si rekao. 'Vojniče, ne pitaj.' Uživaš li da vidiš decu pod vladavinom pištolja, kada bi mogla da budu u njegovim rukama, koje lava nagone da legne uz jagnje?'

Haks nije odgovorio.

'Idem na dužnost za dvadeset minuta', reče Stražar i glas mu je ponovo bio smiren. 'Daj mi malo ovčetine i uštinuću neku od tvojih devojaka i naterati je na kikot. Kada odem.. '

'Od moje ovčetine nećeš imati grčeve u stomaku, Robsone.'

'Hoćeš li.. ' Ali, senke se udaljiše i glasovi se izgubiše.

Mogao sam da ih ubijem, pomisli Roland, ukočen i opčinjen. Mogao sam obojicu da ih ubijem nožem, da ih zakoljem kao krmke. On pogleda svoje ruke, sada umrljane prelivom i bobicama, kao i prljavštinom od dnevnih lekcija.

'Rolande.'

On pogleda Kutberta. Gledali su se jedan dugi trenutak u mirisnoj polutami i Rolandu se u grlu javi ukus toplog očajanja. Ono što je osetio mogla je biti neka vrsta smrti - nešto jednako brutalno i konačno kao smrt golubice na belom nebu iznad polja za igre.

Haks? pomisli on zbunjen. Haks, koji mi je onomad stavio oblog na nogu? Haks? A onda se njegov um naglo zatvori, odbacivši tu temu.

Ono što je video, čak i na Kutbertovom produhovljenom, inteligentnom licu, nije bilo ništa - baš ništa. Kutbertove oči bile su ispunjene Haksovom propašću. U Kutbertovim očima, to se već odigralo.

Nahranio ih je i oni su otišli na stepenice da jedu, a onda je Haks doveo stražara po imenu Robson do pogrešnog ćoška kuhinje radi izdajničkog tete-a-tete.

To je bilo sve. U Kutbertovim očima Roland je video da će Haks umreti zbog svoje izdaje kao što otrovnica umire u jami. To i ništa drugo. Baš ništa.

To su bile oči revolveraša.

X

Rolandov otac samo što se vratio sa visija i izgledao je neprikladno medu draperijama i šifonskim drangulijama glavne sale za prijeme u koju je dečaku tek odnedavno bio dozvoljen pristup, kao znak njegovog šegrtovanja.

Njegov otac bio je odeven u crne farmerke i plavu radničku košulju. Ogrtač je, onak prašnjav i izmazan, na jednom mestu iscepan do postave, nemarno prebacio preko ramena, bez obzira na nesklad sa elegancijom prostorije. Bio je očajnički mršav i težak, pravi brk ispod njegovog nosa kao da mu je vukao glavu naniže, dok je gledao odozgo svog sina. Pištolji ukršteni preko kukova visili su pod savršenim uglom za njegove ruke, a izlizane drške od sandalovine izgledale su tupo i sanjivo na ovom mlitavom unutrašnjem svetlu.

'Glavni kuvar', reče njegov otac tiho. 'Zamisli! Sine dignute u vazduh na visijama, na železničkoj raskrsnici. Pomor stoke u Hendriksonu. A možda čak i.. zamisli! Zamisli!'

On pogleda sina podrobnije.

'Vreba na tebe.'

'Kao soko', reče Roland. 'Vreba na tebe.' On se nasmeja - pre zbog zaprepašćujuće prikladne slike nego zbog lagodnosti situacije.

Njegov otac se osmehnu.

'Da', reče Roland. 'Izgleda da... vreba na mene.'

'Kutbert je bio s tobom', reče njegov otac. 'Do sada je sigurno rekao svom ocu.'

'Da.'

'Nahranio vas je obojicu kada je Kort...'

'Da.'

'A Kutbert. Vreba li i na njega, šta misliš?'

'Ne znam.' Takva poređenja ga zaista nisu interesovala. Nije ga zanimalo kako izgledaju njegova osećanja u poređenju sa tuđima.

'Vreba na tebe zato što osećaš da si ubio?'

Roland nevoljno sleže ramenima, odjednom nezadovoljan ovim ispitivanjem njegovih motiva.

'A opet si rekao. Zašto?'

Dečakove oči se raširiše. 'Kako da ne kažem?

Izdaja je bila.. '

Njegov otac kratko mahnu rukom. 'Ako si to učinio zbog nečeg poput neke jeftine ideje iz školskog udžbenika, učinio si to nedolično. Radije bih video čitav Farson potrovan.'

'Nisam!' Reči su bile silovito istrgnute iz njega.

'Zeleo sam da ga ubijem - obojicu! Lažovi! Zmije! Oni.. '

'Nastavi.'

'Povredili su me', dovrši on prkosno. 'Učinili su mi nešto. Promenili nešto. Zeleo sam da ih ubijem zbog toga.'

Njegov otac klimnu glavom. 'To doliči. Nije moralno, ali tvoje i nije da imaš morala. U stvari...' On se zagleda u sina. 'Moral će za tebe možda uvek biti nedokučiv. Nisi brz, kao Kutbert ili Vilerov mali. To će te učiniti opasnim.'

Dečak, nestrpljiv pre ovoga, oseti i zadovoljstvo i sumnju. 'On će...'

'Biti obešen.'

Dečak klimnu glavom. 'Želim to da vidim.'

Roland stariji zabaci glavu i grohotom se nasmeja.

'Nisi tako opasan kao što sam mislio... ili si možda prosto glup.' On naglo zatvori usta. Njegova ruka sunu napred brzinom munje i bolno zgrabi dečaka za nadlakticu. Ovaj iskrivi lice ali se ne trže. Otac je netremice gledao u njega, a dečak je uzvraćao pogled, iako je to bilo teže nego namicanje kapuljače sokolu.

'U redu', reče on i naglo se okrenu.

'Oče?'

'Šta?'

'Znaš li o kome su govorili? Znaš li ko je taj dobar čovek?'

Njegov otac se okrenu natrag i pogleda ga zamišljeno. 'Da, mislim da znam.'

'Kada bi ga uhvatio', reče Roland na svoj udubljeni, gotovo mukotrpan način, 'više niko kao kuvar ne bi morao... da visi.'

Njegov otac se tanko osmehnu. 'Možda ne za neko vreme. Ali na kraju, neko uvek mora da visi, kako ti to nespretno kažeš. Ljudi to zahtevaju. Pre ili kasnije, ako nema krivca, ljudi ga izmisle.'

'Da', reče Roland, smesta shvativši taj koncept - bilo je to nešto što nikada neće zaboraviti. 'Ali, ako bi ga uhvatio...'

'Ne', reče njegov otac mirno.

'Zašto?'

Želeo je da kaže ocu da ne zaboravi na svoje obećanje kada dođe vreme da Haks zakorači u prazno, ali bio je osetljiv na očevo raspoloženje.

Pretpostavljao je da njegov otac želi da jebe. On brzo zatvori ta vrata. Bio je svestan da njegova majka i otac rade to... tu stvar zajedno i bio je relativno dobro obavešten o tome u čemu se sastoji taj čin, ali mentalna slika koja bi se uvek kondenzovala uz tu misao nagonila ga je da oseti nelagodnost i čudnovatu krivicu. Nekoliko godina kasnije, Suzen će mu ispričati priču o Edipu i on će je apsorbovati tiho i zamišljeno, razmišljajući o čudnom i krvavom trouglu koji su formirali njegov otac, njegova majka i Marten - poznat u nekim odajama kao dobar čovek. Ili je to možda bio četvorougao, ako bi poželeo da doda i sebe.

'Laku noć, oče', reče Roland.

'Laku noć, sine', reče njegov otac odsutno i poče da otkopčava košulju. U njegovim mislima, dečak je već otišao. Kakav otac, takav sin.

XI

Brdo za vešanje nalazilo se na Farsonskom drumu, što je bilo baš poetično - Kutbertu bi se to dopalo, ali Rolandu ne. Njemu su se dopadala sjajna i zlokobna vešala koja su se uzdizala u blistavo plavo nebo, crna i uglasta silueta koja je visila iznad kolskog druma.

Dva dečaka su bila puštena sa jutarnjih vežbi.

Kort je s naporom pročitao poruke njihovih očeva, sričući, klimajući glavom tu i tamo. Kada je dovršio obe, pogledao je u ljubičastoplavo nebo zore i ponovo klimnuo glavom.

'Sačekajte ovde', rekao je i otišao do naherene kamene kolibe u kojoj je stanovao. Vratio se sa parčetom tvrdog hleba bez kvasca, prelomio ga na dva dela i dao obojici po polovinu.

'Kad se završi, svaki od vas ima ovo da mu stavi pod cipele. Pazite da uradite tačno kako vam kažem, da vas ne bih mlatio sve do kraja nedelje.'

Nisu razumeli sve dok nisu stigli, jašući zajedno Kutbertovog uštrojenog konja. Stigli su tamo prvi, puna dva sata pre svih drugih, četiri sata pre vešanja i Brdo za vešanje bilo je pusto - ako se izuzmu gačci i gavranovi. Ptice su bile posvud i naravno, sve su bile crne. Bučno su sletale na tvrdu, isturenu šipku koja je stajala iznad kapka u podu - armatura smrti. Sedele su u redu duž ruba platforme, gurkale se za mesto na stepenicama.

'Ostave ih', promrmlja Kutbert. 'Pticama.'

'Hajdemo', reče Roland.

Kutbert ga pogleda sa nečim nalik na užasnutost.

'Misliš da...'

Roland ga prekinu pokretom ruke. 'Godinama smo uranili. Niko neće doći.'

'U redu.'

Polako su prilazili vešalima i ptice su uvređeno uzletale, gakale i kružile kao rulja gnevnih rasposednutih seljaka. Tela su im bila ravna i crna naspram čiste svetlosti zore na nebu.

Prvi put Roland oseti koliko je u ovoj stvari ogromna njegova odgovornost; ovo drvo nije bilo plemenito, nije bilo deo zastrašujuće mašine Civilizacije, već samo izvitoperena borovina prekrivena i isprskana belim ptičjim izmetom. Sve je bilo isprskano - stepenice, ograda, platforma - i smrdelo je.

Dečak se okrenu prema Kutbertu zaprepašćenih, prestravljenih očiju i vide da ga Kutbert gleda sa istim izrazom.

'Ne mogu', šapnu Kutbert. 'Ne mogu da gledam.'

Roland polako odmahnu glavom. Ovde je bila lekcija, shvati on, ne nešto blistavo već staro, zarđalo i izobličeno. Zbog toga su im očevi dozvolili da dođu. I sa svojom uobičajenom tvrdoglavom i neartikulisanom upornošću, Roland spusti mentalne ruke na to, šta god bilo.

'Možeš, Bert.'

'Večeras neću spavati.'

'Pa šta', reče Roland, ne uvidevši kakve sad pa to ima veze.

Kutbert najednom ščepa Rolandovu ruku i pogleda ga sa takvim nemim bolom da se Rolandova sumnja vrati i on požele sa mučninom da uopšte nisu otišli te večeri u zapadnu kuhinju. Njegov otac je bio u pravu. Bolje svaki čovek, žena i dete u Farsonu, nego ovo.

Ali kakvu god lekciju sadržala ta zarđala, poluzakopana stvar, nije hteo da odustane od nje niti da popusti stisak.

'Hajde da ne idemo', reče Kutbert. 'Sve smo videli.'

A Roland sa oklevanjem klimnu glavom, osetivši da mu poimanje toga - šta god bilo - popušta. Kort bi ih, znao je, obojicu srušio udarcem, a potom naterao da se popnu uz platformu tako da proklinju svaki korak... i pritom ušmrkuju svežu krv natrag u nos.

Kort bi verovatno prebacio novi konopac preko same grede i namakao im jednom za drugim omču oko vrata, naterao bi ih da stanu na kapak i da ga osete; i Kort bi bio spreman da ih ponovo udari ako bi zaplakali ili izgubili kontrolu nad bešikom. I Kort bi, naravno, bio u pravu. Prvi put u životu, Roland shvati da mrzi sopstveno detinjstvo. Zeleo je veličinu, žuljeve i sigurnost odraslih.

On namerno odvoji iver sa ograde i stavi ga u džep na grudima pre nego što se okrenuo.

'Zašto si to uradio?' upita Kutbert.

Poželeo je da odgovori nešto razmetljivo: O, sreća sa vešala... ali je samo pogledao Kutberta i odmahnuo glavom. 'Samo da bih to imao', reče on. 'Uvek imao.'

Udaljili su se od vešala, seli i sačekali. Posle oko sat vremena prvi su počeli da se okupljaju, uglavnom porodice u otvorenim kolima i čezama, koje su ponele doručak sa sobom - korpe sa hladnim palačinkama sa džemom od divljih jagoda. Roland oseti kako mu creva gladno krče i ponovo se zapita, sa očajanjem, gde je u svemu tome čast i plemenitost. Činilo mu se da Haks sa prljavom keceljom, koji hoda i hoda po svojoj podzemnoj kuhinji punoj pare, ima više časti od ovoga. On pogladi prstom iver sa vešala i oseti mučninu i zbunjenost. Kutbert je ležao kraj njega, bez ikakvog izraza na licu.

XII

Na kraju i nije bilo ništa naročito i Rolandu je bilo drago zbog toga. Haksa su dovezli u otvorenim kolima, ali odavala ga je samo ogromna figura; oči su mu bile povezane širokom crnom krpom koja mu je visila preko lica. Nekolicina ga je gađala kamenjem, ali većina je samo nastavila da doručkuje.

Revolveraš kojeg dečak nije poznavao (bilo mu je drago što njegov otac nije izvukao broj) poveo je pažljivo debelog kuvara uz stepenice. Dva pripadnika Straže otišla su napred i stala sa obe strane kapka.

Kada su Haks i revolveraš stigli do vrha, revolveraš prebaci uže sa omčom preko rašlji drveta i namače ga kuvaru preko glave, pa spusti čvor sve dok mu nije nalegao tik ispod levog uveta. Sve ptice su odletele, ali Roland je znao da čekaju.

'Želiš li da se ispovediš?' upita revolveraš.

'Nemam šta da ispovedam', reče Haks. Njegove reči dobro su se čule i glas mu je bio čudnovato dostojanstven uprkos krpi koja ga je prigušivala i visila mu preko usana. Krpa se blago namreška na slabom, prijatnom povetarcu koji je zaduvao. 'Nisam zaboravio očevo lice; sve vreme je bilo sa mnom.'

Roland se oštro zagleda u gomilu i uznemiri ga ono što je tamo video - osećaj saučešća? Možda divljenje? Pitaće oca. Kad izdajnike zovu junacima (ili junake izdajnicima, pretpostavio je, namršten) mora da su nastupila mračna vremena. Želeo je da to bolje razume. On munjevito pomisli na Korta i hleb koji im je Kort dao. Oseti prezir; dolazio je dan kada će Kort služiti njemu. Možda ne Kutbertu; možda će se Kutbert slomiti pod Kortovom neprekidnom vatrom i ostati paž ili konjušar (ili beskrajno gore, naparfimisani diplomata, koji dangubi u odajama za prijeme ili gleda u lažne kristalne kugle sa izlapelim kraljevima i prinčevima), ali on neće. Znao je to.

'Rolande.'

'Tu sam.' On uze Kutberta za ruku i njihovi prsti se ukrstiše i spojiše kao gvožđe.

Kapak se otvori. Haks polete kroz otvor. I u iznenadnom muku, začu se zvuk: zvuk eksplozije čvora borovine u ognjištu u hladnoj zimskoj noći.

Ali, nije bilo ništa naročito. Kuvarove noge se ritnuše jednom u široko slovo Y; gomila zadovoljno zazvižda; pripadnici Straže napustiše svoj vojnički stav i počeše nemarno da prikupljaju stvari.

Revolveraš polako siđe niz stepenice, pope se na konja i odjaha, presekavši oštro kroz jednu grupu izletnika, nagnavši ih da se razbeže.

Posle toga, gomila se brzo osipala i za četrdeset minuta dvojica dečaka ostaše sami na brdašcetu koje su odabrali. Ptice su se vraćale da pogledaju svoju novu nagradu. Jedna slete na Haksovo rame i ostade tamo prijazno da sedi, kidišući kljunom prema svetloj i sjajnoj alki koju je Haks oduvek nosio u desnom uvetu.

'Uopšte ne liči na njega', reče Kutbert.

'O da, liči', reče Roland sigurno dok su hodali prema vešalima, sa hlebom u rukama. Kutbert je izgledao zbunjeno.

Zastali su ispod rašlji, pogledali odozdo obešeno, iskrivljeno telo. Kutbert posegnu naviše i prkosno dodirnu dlakavi članak noge. Telo krenu novim, zakrivljenim lukom.

Tada, brzo, oni prelomiše hleb i rasuše mrvice ispod obešenih nogu. Dok su jahali natrag, Roland se osvrnuo samo jednom. Sada su tamo bile hiljade ptica.

Hleb je, znači - to je samo maglovito ukopčao - bio samo simboličan.

'Dobro je bilo', reče Kutbert iznenada. 'Ja. . ja.. svidelo mi se. Jeste.'

Rolanda to nije prenerazilo, iako mu prizor nije bio mnogo simpatičan. Ali mislio je da možda može to da shvati.

'Ne znam', reče on, 'ali bilo je nešto. Svakako da je bilo.'

Zemlja nije pala pred dobrim čovekom još deset godina, on je tada već bio revolveraš, njegov otac je bio mrtav, a on je ubio rođenu majku - i svet je krenuo dalje.

XIII

'Gledaj', reče Džejk i pokaza uvis.

Revolveraš diže pogled i oseti kako mu pucketa neki skriveni pršljen kičme. Već su dva dana bili na brežuljcima i mada su im mešine bile ponovo gotovo prazne, to sada nije bilo važno. Uskoro će naići na sasvim dovoljno vode da utoli njihovu žed.

Pratio je vektor Džejkovog prsta naviše, kraj izdizanja zelene ravnice do golih i blistavih litica i klisura... a onda i do samih snežnih kapa.

Jedva vidljivog i dalekog, tek kao sićušnu tačku (mogla je to da bude i jedna od onih trunčica koje neprestano poigravaju pred očima, da nije bila konstantna), revolveraš ugleda čoveka u crnom kako se uspinje uz strmine i napreduje neumitno, minijaturna muva na ogromnom granitnom zidu.

'Je li to on?' upita Džejk.

Revolveraš je gledao kako bezlična trunka izvodi svoje daleke akrobacije i nije osećao ništa osim predosećanja tuge.

'To je on, Džejk.'

'Misliš da ćemo ga stići?'

'Ne s ove strane. S druge. Pod uslovom da ne stojimo ovde i razgovaramo o tome.'

'Tako su visoke', reče Džejk. 'Šta je s druge strane?'

'Ne znam', reče revolveraš. 'Mislim da to niko ne zna. Možda su znali nekada. Hajde, dečače.'

Oni ponovo počeše da se uspinju, odronjavajući potočiće kamičaka i peska naniže prema pustinji koja se pružala pod njima kao ravan pokrov, naizgled bez kraja i konca. Iznad njih, daleko iznad, čovek u crnom se peo i peo i peo. Nije se videlo da li se osvrtao. Kao da je skakao preko nemogućih provalija i uspinjao se uz glatke litice. Jednom ili dvaput je nestao, ali uvek bi ga ponovo ugledali, sve dok im ga ljubičasta zavesa sutona nije zaklonila iz vidokruga. Kada su se ulogorili za tu noć, dečak je govorio malo, a revolveraš se pitao zna li dečak ono što je on već naslutio. On pomisli na Kutbertovo lice, vrelo, užasnuto, uzbuđeno. Pomisli na mrvice. Pomisli na ptice. Ovako se završava, pomisli on. Iznova i iznova, ovako se završava. Postoje potrage i putevi koji večito vode napred, a svi oni završavaju na istom mestu - na poprištu ubistva.

Osim, možda, puta za Kulu.

Dečak, žrtva, lica nevinog i veoma mladog pri svetlu njihove majušne vatre, zaspao je nad svojim pasuljem. Revolveraš ga pokri konjskim ćebetom, a onda se i sam sklupča i zaspa.

PROROČIŠTE I PLANINE

I

Dečak je pronašao proročište i ono ga umalo nije uništilo.

Neki slabašni instinkt probudio je revolveraša iz sna u baršunastoj tami, koja se u sumrak spustila na njih kao pokrov sačinjen od izvorske vode. Bilo je to kada su on i Džejk stigli do travnate, gotovo ravne oaze iznad prvog niza razbacanih brežuljaka. Čak i dole, u kršu gde su se mučili i borili za svaku stopu na ubistvenom suncu, mogli su da čuju kako zrikavci zavodljivo trljaju zadnje noge u neprekidnom zelenilu vrbaka iznad njih. Revolveraš je ostao smiren u mislima, a dečak je zadržao bar prividno mirno lice i revolveraš je zbog toga bio ponosan. Ali Džejk nije bio u stanju da sakrije divlji izraz u očima, belim i iskolačenim, očima konja koji oseća miris vode, a da se ne da u trk sprečava ga samo slabašna uzda uma njegovog gospodara; poput konja u stanju u kojem ga samo razumevanje, a ne mamuzanje, može primiriti.

Revolveraš je mogao da odmeri potrebu u Džejku pomoću ludila koje je zvuk zrikavaca izazivao u njegovom sopstvenom telu. Njegove ruke kao da su tražile škriljac o koji bi se odrale, a kolena kao da su molila da budu razderana u majušnim, izluđujućim, slanim posekotinama.

Sunce se obrušavalo na njih tokom čitavog puta; čak i kada je postalo naduveno, grozničavo crveno u suton, perverzno je sijalo kroz prosek u brdima s njihove leve strane, zaslepljivalo ih i svaku suzu znoja pretvaralo u prizmu bola.

Onda je nastupila trava: isprva samo žuto busenje, pripijeno sa strašnom vitalnošću uz golo tle, gde su stigli poslednji ostaci otopina. Dalje napred bila je veštičja trava, retka, a onda zelena i bujna.. potom prvi slatki miris prave trave, pomešane sa popinim prasetom i zasenčene prvim patuljastim jelama. Tamo revolveraš vide luk smeđih pokreta u senkama.

Poteže, ispali i pogodi zeca pre nego što je Džejk stigao i da uzvikne od iznenađenja. Trenutak kasnije pištolj mu je već bio u futroli.

'Eto', reče revolveraš. Dalje napred, trava je bila sve dublja i prelazila je u džunglu zelenih vrba, šokantnu posle spržene sterilnosti beskrajne pustare.

Biće tu i izvor, možda i nekoliko njih i biće još svežije, ali ovde na otvorenom bilo je bolje. Dečak je došao do poslednje granice snage, a u dubokim senkama vrbaka možda ima vampirskih šišmiša. Šišmiši bi dečaku mogli da razbiju san, bez obzira koliko dubok bio, a ako su vampiri, možda se nijedan od njih dvojice ne probudi... bar ne na ovom svetu.

Dečak reče: 'Idem da prikupim drva.'

Revolveraš se osmehnu. 'Nemoj. Sedi samo, Džejk.' Čije su to reči bile? Reči neke žene.

Dečak sede. Kada se revolveraš vratio, Džejk je spavao na travi. Krupna bogomoljka izvodila je ritualno pranje na prpošnom Džejkovom čuperku.

Revolveraš zapali vatru i ode da potraži vodu.

Gustiš vrbaka bio je dublji nego što je pretpostavljao, zbunjujući na sve slabijem svetlu. Ali, on pronađe izvor, prepun čuvara žaba i gviraca. On napuni jednu mešinu... i zastade. Zvuči koji su ispunili noć probudili su u njemu nelagodnu senzualnost, osećaj koji čak ni Ali, žena sa kojom je spavao u Tulu, nije bila u stanju da izazove u punoj snazi.

Senzualnost i jebanje su, uostalom, veoma bliski rođaci. Pripisao je to iznenadnoj zaslepljujućoj promeni posle pustinje. Mrak je bio tako mek da je izgledao gotovo dekadentno.

Vratio se u bivak i odrao zeca dok je voda ključala nad vatrom. Sa poslednjim ostacima njihove konzervirane hrane, gulaš od zeca bio je izvrstan.

Probudio je Džejka i posmatrao ga kako jede, bunovan ali gladan kao vuk.

'Ostaćemo sutra ovde', reče revolveraš.

'Ali, čovek koga pratiš... taj sveštenik.'

'Nije on nikakav sveštenik. I nemoj da brineš.

Imamo ga.'

'Kako to znaš?'

Revolveraš je mogao samo da odmahne glavom.

Spoznaja u njemu bila je snažna.. ali nije to bila dobra spoznaja.

Posle obroka, oprao je konzerve iz kojih su jeli (začuđen ponovo sopstvenim rasipništvom što se vode tiče) i kada se okrenuo, Džejk je ponovo spavao.

Revolveraš oseti sada već poznato uzdizanje i spuštanje u grudima koje je osećao samo kraj Kutberta. Kutbert je bio Rolandov vršnjak, ali izgledao je mnogo mlađi.

Cigareta mu je dogorevala i on je baci u vatru.

Gledao je u to, u jasan žuti plamen tako drugačiji, tako mnogo čistiji, od načina na koji je gorela đavolja trava.

Vazduh je bio predivno svež i on leže leđima okrenut vatri. Daleko, kroz usek koji je vodio ka planinama, čuo je prigušenu, neprekidnu grmljavinu. Zaspao je. I usnuo.

II

Suzen, njegova voljena, umirala je na njegove oči:

Dok je gledao, dok su mu sa strane ruke držala dva seljaka i dok mu je vrat bio stegnut ogromnim, zarđalim gvozdenim okovom, ona je umirala. Čak i kroz težak zadah požara Roland je osećao smrad tame u jami... i video boju sopstvenog ludila. Suzen, ljupka devojka na prozoru, kćerka goniča konja. Crnela je u plamenu i koža joj je pucala i otvarala se.

'Dečak!', vrištala je. 'Rolande, dečak!'

On se obrnu, povukavši one koji su ga držali za sobom. Okov mu se zari u vrat i on začu štucave, pridavljene zvuke koji su doprli iz njegovog sopstvenog grla. U vazduhu se osećao mučno sladak miris pečenog mesa.

Dečak ga je gledao sa prozora visoko iznad dvorišta, sa istog prozora gde je Suzen, koja ga je naučila kako da bude muškarac, nekada sedela i pevala stare pesme; 'Hej, Džud', 'Dalje niz put' i 'Stotinu liga do Banberi Krosa'. Gledao je sa prozora kao kip gipsanog sveca u katedrali. Oči su mu bile od mermera. U

Džejkovo čelo bio je zabijen klin.

Revolveraš oseti kako mu iz korena stomaka raste davljenički, razdiruči vrisak koji označava početak njegovog ludila.

'Nnnnnnnn...'

III

Roland uzviknu kada oseti da ga je vatra oprljila.

Naglo se uspravi u mraku; i dalje je osećao san oko sebe, san koji ga je davio kao okov koji je nosio. Dok se prevrtao i okretao, rukom je dodirnuo tinjajuće ugljevlje vatre. On prinese ruku licu i oseti kako san beži i ostavlja samo potpunu Džejkovu sliku, sveca za demone.

'Nnnnnnnnn...'

Zagleda se u mističnu tamu vrbaka, a oba pištolja već su mu bila napolju, spremna. Oči su mu bile crveni prorezi na poslednjim odsjajima vatre.

'Nnnnnn-nnn...'

Džejk.

Revolveraš je bio na nogama, u trku. Gorki krug meseca se digao, pa je mogao da prati dečakove tragove po rosi. On se saže ispod prve vrbe, zapljuska kroz izvor i iskorači na suprotnoj strani, okliznuvši se zbog vlage (čak i sada njegovo telo moglo je u njoj da uživa). Vrbine mladice šibale su ga po licu. Drveće je ovde bilo gušće i mesec je bio zaklonjen. Stabla su se uzdizala u isprekidanim senkama. Trava, sada visoka do kolena, trljala se o njega. Poluistrulele mrtve grane posezale su mu za cevanicama, za njegovim cojones.

On zastade za tren, podiže glavu, onjuši vazduh.

Pomože mu jedva primetan povetarac. Dečak nije mirisao lepo, naravno; nije ni on. Revolveraševe nozdrve raširiše se kao u majmuna. Miris znoja bio je slab, poput ulja, nesumnjiv. On se probi preko, nanosa trave, drača i oborenog granja, stušti se tunelom od nadnesenih vrba i ruja. Mahovina mu se kačila za ramenima sa uzdahom, u sivim pramenovima.

On se probi kroz poslednju barikadu vrba i izbi na čistinu koja je gledala prema zvezdama i najvišem vrhu lanca, sjajnom i belom kao lobanja na nemogućoj visini.

Tamo je bio prsten od visokog, crnog stenja, nalik na nekakvu nestvarnu zamku za životinje na mesečini.

U središtu je bio kameni sto... oltar. Veoma star, uzdizao se sa tla na moćnoj mišici od bazalta.

Dečak je stajao ispred toga i tresao se napred-nazad. Ruke su mu drhtale uz bokove, kao da je bio ispunjen statičkim elektricitetom. Revolveraš oštro uzviknu njegovo ime, a Džejk odgovori tim neartikulisanim zvukom negacije. Bleda mrlja lica, gotovo skrivena dečakovim levim ramenom, izgledala je i prestravljeno i egzaltirano. A bilo je tu još nečega.

Revolveraš kroči u prsten i Džejk vrisnu, trže se i podiže ruke. Sada mu se lice moglo videti jasno, ocrtano. Revolveraš vide stravu i užas u ratu sa gotovo neizdrživom grimasom zadovoljstva.

Revolveraš oseti kako ga to dodiruje - duh proročišta, ženski demon. Prepone mu najednom ispuni ružičasta svetlost, svetlost i blaga i snažna.

Oseti kako mu se glava izvija, jezik odebljava i postaje neizdrživo osetljiv čak i na pljuvačku kojom je bio prekriven.

Nije ni razmišljao kada je izvukao poluistrulelu viličnu kost iz džepa u kojem ju je nosio otkad ju je pronašao u jazbini Demona Koji Govori, u postaji. Nije razmišljao, ali nije ga plašilo da postupa po čistom instinktu. Držao je zamrznuti, preistorijski kez vilične kosti pred sobom, ispruživši kruto drugu ruku, sa prvim i poslednji prstom isturenim u drevnom talismanu, znaku teranja urokljivog oka.

Struja senzualnosti odlete sa njega kao pokrov.

Džejk ponovo vrisnu.

Revolveraš mu priđe i podiže viličnu kost pred Džejkove izbezumljene oči. Vlažni zvuk agonije. Dečak pokuša da odvrati pogled i ne uspe. I najednom, oba oka zakolutaše tako da su mu se videle beonjače.

Džejk se sruši. Njegovo telo mlitavo udari o zemlju i jednom rukom gotovo dodirnu oltar. Revolveraš kleknu i podiže ga. Bio je zapanjujuće lak, dehidriran kao novembarski list od njihovog dugog hoda kroz pustinju.

Roland je oko sebe osećao prisustvo nečega u krugu od stenja, nečega što bruji od ljubomornog gneva - nečega čemu je otet plen. Kada je revolveraš izašao iz kruga, osećaj frustrirane ljubomore je izbledeo. Odneo je Džejka natrag do logora. Kada su tamo stigli, dečakova trzava obeznanjenost pretvorila se u duboki san. Revolveraš zastade na tren iznad sivih ostataka vatre. Mesečina na Džejkovom licu podseti ga ponovo na crkvenog sveca, na potpuno nedokučivu gipsanu čistotu. On najednom zagrli dečaka, shvativši da ga voli. I učini mu se da gotovo može da čuje smeh čoveka u crnom, negde daleko iznad njih.

IV

Džejk ga je dozivao; tako se i probudio. Čvrsto je vezao dečaka za robusni žbun koji je rastao u blizini i dečak je bio gladan i ljut. Po suncu, bilo je gotovo pola deset.

'Zašto si me vezao?' upita Džejk uvređeno dok je revolveraš popuštao jake čvorove na ćebetu. 'Nisam nameravao da pobegnem!'

'Jesi pobegao', reče revolveraš i izraz na Džejkovom licu natera ga na osmeh. 'Morao sam da odem po tebe. Hodao si u snu.'

'Zar?' Džejk ga je sumnjičavo gledao.

Revolveraš klimnu glavom i najednom izvuče viličnu kost. Stavi je ispred Džejkovog lica i Džejk se trže od nje, podigavši ruku.

'Vidiš?'

Džejk klimnu glavom, zbunjen.

'Sad moram da odem na neko vreme. Možda me neće biti čitav dan. Zato slušaj, dečače. Važno je. Ako dođe suton, a ja se ne vratim.. '

Strah blesnu na Džejkovom licu. 'Ostavljaš me!'

Revolveraš ga je samo gledao.

'Ne', reče Džejk trenutak kasnije. 'Izgleda da ipak nije tako.'

'Hoću da ostaneš ovde dok me nema. I ako se budeš osećao čudno - na bilo koji način čudno - uzmi ovu kost i drži je u rukama.'

Mržnja i gađenje pređoše preko Džejkovog lica, pomešani sa zbunjenošću. 'Ne bih mogao. Ja... prosto ne bih mogao.'

'Možeš. Možda ćeš i morati. Naročito kada prođe podne. Važno je. Kapiraš?'

'Zašto moraš da ideš?' izlete Džejku.

'Prosto moram.'

Revolveraš ponovo ugleda fascinantni odsjaj čelika koji je ležao ispod dečakove površine, zagonetan koliko i priča koju je ovaj ispričao o dolasku iz grada gde su zgrade bile toliko visoke da su bukvalno parale nebo.

'U redu', reče Džejk.

Revolveraš pažljivo položi viličnu kost na zemlju uz ostatke vatre, gde se cerila kroz travu kao neki istrošeni fosil koji je pet hiljada godina gledao smenjivanje dana i noći. Džejk nije hteo ni da gleda u nju. Lice mu je bilo bledo i jadno. Revolveraš se zapita da li bi im koristilo kada bi dečaka uspavao i ispitao, ali zaključi da bi tu malo toga dobio. Znao je dovoljno dobro da je duh u kamenom krugu svakako demon, a najverovatnije i proročište. Demon bez obličja, samo sa nekom vrstom neoformljenog seksualnog zurenja iz oka proročanstva. Zapita se sardonično nije li to možda duša Silvije Pitston, džinovske žene čije je potpirivanje religioznog zanosa dovelo do konačnog obračuna u Tulu... ali znao je da nije. Stenje u krugu bilo je drevno, teritorija ovog demona označena davno pre najranijeg daška preistorije. Ali, revolveraš je sasvim dobro poznavao oblike govora i nije smatrao da će dečak morati da upotrebi amajliju od vilične kosti. Glas i um proročišta biće više nego obuzeti njime. A revolveraš je morao da zna stvari, uprkos riziku... a rizik je bio velik. I zbog sebe i zbog Džejka, očajnički je morao da zna.

Revolveraš otvori svoju vrećicu sa duvanom i prekopa je, razgrćući suve listove sve dok nije došao do minijaturnog predmeta umotanog u parče bele hartije. On ga odmeri u ruci, zagledan odsutno u nebo.

Onda ga odvi i uze sadržinu - sitnu belu pilulu sa rubovima okrunjenim od putovanja - u ruku.

Džejk je gledao to ljubopitljivo. 'Šta je to?'

Revolveraš se kratko nasmeja. 'Alhemičarski kamen', reče on. 'Kort nam je pričao da su Stari Bogovi pišali po pustinji i pravili meskalin.'

Džejk je samo gledao, zbunjen.

'Droga', reče revolveraš. 'Ali ne ona od koje se uspavaš. Ona što te sasvim probudi na neko vreme.'

'Kao LSD', saglasi se dečak smesta, a onda ga opet pogleda zbunjeno.

'Šta je to?'

'Ne znam', reče Džejk. 'To mi je prosto palo na pamet. Mislim da je došlo... znaš, od ranije.'

Revolveraš klimnu glavom, ali bio je sumnjičav.

Nikada nije čuo da se za meskalin kaže LSD, čak ni u Martenovim starim knjigama.

'Hoće li ti to nauditi?' upita Džejk.

'Nikada dosad nije', reče revolveraš, svestan da izbegava odgovor.

'Ne sviđa mi se to.'

'Nema veze.'

Revolveraš čučnu ispred mešine sa vodom, napuni usta i proguta pilulu. Kao i uvek, oseti reakciju smesta, u ustima; kao da su bila prepuna pljuvačke.

On sede ispred mrtve vatre.

'Kada će ti se nešto desiti?' upita Džejk.

'Neće još neko vreme. Ćuti.'

I tako je Džejk ćutao i posmatrao sa otvorenom sumnjom kako revolveraš mirno obavlja ritual čišćenja pištolja.

On ih vrati u futrole i reče: 'Džejk, tvoja košulja.

Skini je i daj mi je.'

Džejk sa oklevanjem svuče sa sebe izbledelu košulju preko glave i dade je revolverašu.

Revolveraš izvuče iglu koja mu je bila zataknuta u bočni šav farmerki i konac iz prazne gajke za metak u opasaču. Poče da zašiva dugu poderotinu na jednom od rukava dečakove košulje. Kada je završio i vratio mu košulju, osetio je da meskalin počinje da ga hvata - kao stezanje u stomaku i osećaj da su mu svi mišići tela za stepen više zategnuti.

'Moram da idem', reče on i ustade.

Dečak se upola diže, sa senkom brige na licu, a onda sede natrag. 'Pazi se', reče on. 'Molim te.'

'Upamti za viličnu kost', reče revolveraš. On u prolazu spusti ruku na Džejkovu glavu i raskuštra mu kosu boje kukuruza. Taj gest toliko ga zaprepasti da se kratko nasmejao. Džejk je gledao za njim sa zabrinutim osmehom, sve dok nije nestao u gustišu vrbaka.

V

Revolveraš je odlučno koračao prema kamenom krugu i zastao je samo da popije malo hladne vode na izvoru. Mogao je da vidi sopstveni odraz u jezercetu na čijim su rubovima bili mahovina i ljiljani i za trenutak je gledao sam sebe, opčinjen poput Narcisa.

Reakcija uma počela je da se taloži i usporava mu lanac misli tako što je naizgled pojačavala konotacije svake ideje i svakog, pa i najmanjeg čulnog prijema.

Stvari počeše da poprimaju težinu i debljinu koje su do tada bile nevidljive. On zastade, pošto se ponovo osovio na noge, pa pogleda kroz zamršeni gustiš vrbaka. Sunce je padalo ukoso kao zlatna, prašnjava šipka i on je gledao međuigru čestica i sićušnih letećih stvari trenutak pre nego što je krenuo dalje.

Droga bi ga često uznemirila: njegov ego bio je isuviše jak (ili možda naprosto previše jednostavan) da bi uživao u svom pomračenju i ljuštenju u metu za senzitivnije emocije - one su ga golicale kao mačji brci.

Ali ovaj put osećao se prilično smireno. To je bilo dobro.

On kroči na čistinu i prođe pravo kroz krug. Stade i dopusti mislima da slobodno teku. Da, sada je dolazilo jače, brže. Trava je vrištala na njega, zelena; činilo mu se da bi se, sagne li se i protrlja ruke o nju, uspravio sa zelenom bojom na prstima i dlanovima.

On se odupre nestašnom porivu da oproba taj eksperiment.

Ali, od proročišta nije dolazio nikakav glas. Ni seksualno komešanje.

On ode do oltara, postoja za tren kraj njega.

Koherentno razmišljanje sada je bilo gotovo nemoguće. Čudno je osećao zube u glavi. Svet je postao previše svetao. On se pope na oltar i leže. Um mu se pretvarao u džunglu punu čudnih biljaka - misli kakve nikada nije ni video ni pretpostavljao da postoje, u džunglu vrba izniklih oko izvora od meskalina. Nebo je bilo voda i on je visio iznad njega.

Ta pomisao izazva mu vrtoglavicu koja se činila udaljenom i nevažnom.

Stih iz jedne stare pesme pade mu na pamet, ali to sada nije bila dečja pesmica, ne; njegova majka se plašila droga i njihove neophodnosti (kao što se plašila Korta i neophodnosti da postoji taj zlostavljač dečaka); ova strofa došla je iz jedne , od Jazbina severno od pustinje, gde su ljudi još živeli među mašinama koje obično nisu radile.. i koje su ponekad proždirale ljude kada jesu. Stihovi su se nizali i nizali, podsećali ga (nepovezano, tipično za nalet meskalina) na sneg u kugli koju je imao kao dete, mistični i polufantastični:

Van dohvata ljudske ruke

Kap pakla i malčice čuda...

U drveću nadnesenom nad oltarom nalazila su se lica. Posmatrao ih je sa odsutnom fascinacijom: eno zmaja, zelenog i trzavog. Eno šumske nimfe sa rukama od granja koje ga dozivaju. Eno žive lobanje prekrivene glibom. Lica. Lica.

Vlati trave na čistini najednom se zanjihaše i poviše.

Dolazim.

Dolazim.

Neodređeno komešanje njegove puti. Kako sam daleko stigao, pomisli on. Od ležanja sa Suzen u slatkom senu, do ovoga.

Ona se stisnu uz njega, telo sačinjeno od vetra, dojka od iznenadnog mirisnog jasmina, ruže i orlovih noktiju.

'Prorekni', reče on. Usta kao da su mu bila puna metala.

Uzdah. Slabi zvuk jecanja. Revolveraševe genitalije bile su uvučene i tvrde. Iznad sebe i iza lica u lišću, video je planine - tvrde, brutalne i pune zuba.

Telo se pomeri uz njega, u borbi sa njim. On oseti kako mu se šake stežu u pesnice. Poslala mu je viziju Suzen. Bila je to Suzen iznad njega, ljupka Suzen na prozoru, koja ga čeka, sa kosom raspletenom niz leđa i preko ramena. On iskrenu glavu, ali njeno lice ga je pratilo.

Jasmin, ruža, orlovi nokti, staro seno... miris ljubavi. Voli me.

'Reci mi proročanstvo', reče on.

Molim te, jecalo je proročište. Ne budi hladan.

Ovde je uvek tako hladno...

Ruke koje klize preko njegovog mesa, manipulišu, potpaljuju vatru u njemu. Vuku ga. Povlače. Crni procep. Konačni razvrat. Vlažno i toplo...

Ne. Suvo. Hladno. Sterilno.

Imaj bar malo milosti, revolverašu. Ah, molim te, molim za uslugu! Milost!

Da li bi ti imala milosti prema dečaku?

Prema kakvom dečaku? Ne znam ja nikakvog dečaka. Ne trebaju meni dečaci. O, molim te.

Jasmin, ruža, orlovi nokti. Suvo seno sa svojim tragom letnje deteline. Ulje izliveno iz drevnih urni.

Divljanje puti.

'Posle', reče on.

Sada. Molim te. Sada.

On pusti da se njegov um rasklupča prema njoj, antiteza emocije. Telo koje je visilo nad njim zamrznu se i kao da vrisnu. Kratko, žestoko natezanje između njegovih slepoočnica - um mu je bio uže, sivo i vlaknasto. U dugim trenucima nije bilo nikakvog zvuka osim tihog šuma njegovog disanja i blagog povetarca od kojeg su se zelena lica u krošnjama premeštala, namigivala i krivila se. Nije se čula pesma ptica.

Njen zahvat popusti. Ponovo zvuk ridanja.

Moraće da bude brzo, inače će ga napustiti. Odustati sada značilo je razvodniti sve; možda bi to donelo i neki vid njene smrti. Već je osetio kako se ona povlači kako bi napustila kameni krug. Vetar je mreškao travu u izmučenim šarama.

'Proročanstvo', reče on - gola imenica.

Uplakani, umorni uzdah. Mogao je gotovo da joj učini milost za koju je molila ali - bio je tu Džejk. Da je sinoć iole zakasnio, zatekao bi Džejka mrtvog ili ludog.

Spavaj, onda.

'Ne.'

Onda dremaj.

Revolveraš upravi oči naviše, prema licima u lišću. Tamo se, njegove zabave radi, odigravala predstava. Svetovi su se uzdizali i obrušavali pred njim. Carstva su podizana na blistavom pesku gde su večite mašine radile u apstraktnoj elektronskoj izbezumljenosti. Carstva su slabila i padala. Točkovi koji su se okretali kao nema tečnost kretali su se sporije, počeli da škripe, počeli da vrište, stali. Pesak je zagušio odvode koncentričnih ulica od nerđajućeg čelika ispod tamnih nebesa punih zvezda poput hladnih dragulja. I kroz sve to, duvao je zamirući vetar promene i nosio sa sobom cimetni miris kasnog oktobra. Revolveraš je gledao kako svet kreće dalje.

I dremao.

Tri. To je broj tvoje sudbine.

Tri?

Da. Tri je mističan broj. Tri stoji u samom srcu mantre.

O kakvoj trojci govoriš?

'Vidimo delom, pa se tako ogledalo proročanstva zamrači.'

Reci mi ono što možeš.

Prvi je mlad, tamnokos. Samo što se nije upustio u pljačku i ubistvo. Zaražen je demonom. Ime demona je HEROIN.

Koji je to demon? Ne znam za njega, čak ni iz dečjih priča.

'Vidimo delom, pa se tako ogledalo proročanstva zamrači.' Postoje i drugi svetovi, revolverašu i drugi demoni. Ove su vode duboke.

Drugi?

Dolazi na točkovima. Duša joj je gvozdena, ali su joj srce i oči blage. Više od toga ne vidim.

Treći?

U lancima.

A čovek u crnom? Gde je on?

Blizu. Razgovaraćeš sa njim.

O čemu ćemo razgovarati?

O Kuli.

A dečak. Džejk?

Reci mi za dečaka!

Dečak je tvoja kapija prema čoveku u crnom. Čovek u crnom je tvoja kapija prema njima. Njih troje su tvoj put do Mračne Kule.

Kako? Kako je to moguće? Zašto mora tako biti?

'Vidimo delom, pa se tako...'

Bog te prokleo.

Nikakav bog mene nije prokleo.

Ne pravi se pametan, Stvore. Jači sam od tebe.

...

Dakle, kako te zovu? Zvezdana drolja? Kurva Vetrova?

Neki žive od ljubavi koja dolazi do drevnih mesta...

čak i u ova tužna i zla vremena. Neki, revolverašu, žive od krvi. Čak, kako shvatam i od krvi malih dečaka.

Zar ne sme biti pošteđen?

Sme.

Kako?

Odustani, revolverašu. Rasturi svoj bivak i kreni na zapad. Na zapadu su još potrebni muškarci koji žive od metka.

Zaklet sam očevim pištoljima i Martenovom izdajom.

Martena više nema. Čovek u crnom proždrao je njegovu dušu. To već znaš.

Zaklet sam.

Onda si proklet.

Radi sa mnom šta hoćeš, kurvo.

VI

Žudnja.

Senka se zanjiha nad njim, obavi ga. Iznenadna ekstaza prekinuta samo galaksijom bola, slaba i svetla poput drevnih zvezda pocrvenelih od propasti.

Nezvana lica dođoše mu na vrhuncu njihovog parenja: Silvija Pitston, Alis, žena iz Tula, Suzen, Ajlin, stotinu drugih.

I konačno, posle čitave večnosti, on je odgurnu od sebe, ponovo čistog uma, iscrpljen i zgađen.

Ne! Nije dosta! Nije...

'Pusti me', reče revolveraš. Uspravi se i umalo ne pade sa oltara pre nego što se ponovo osovio na noge.

Ona ga stidljivo dodirnu (orlovi nokti, jasmin, slatko ružino ulje) a on je silovito odgurnu i pade na kolena.

Zateturao se dok je ustajao i pijano prišao obodu kruga. Prošao je teturajući se, osetivši da mu ogroman teret pada sa ramena. Udahnuo je sa drhtajem i jecajem. Dok je odlazio, mogao je da je oseti kako stoji uz rešetke svog zatvora i gleda ga kako odlazi od nje.

Zapitao se koliko će proći pre nego što neko drugi pređe pustinju i pronađe je, gladnu i samu. Za trenutak se osećao patuljasto pred mogućnostima vremena.

VII

'Bolestan si!'

Džejk brzo ustade kada je revolveraš posrćući prošao između poslednjih stabala i ušao u logor. Džejk se šćućurio uz ostatke male vatre, sa viličnom kosti na kolenima i neutešno je glodao koščice zeca. On sada potrča prema revolverašu sa izrazom tuge koji natera Rolanda da u potpunosti oseti ružan teret nastupajuće izdaje - izdaje za koju je osećao da će biti tek prva od mnogih.

'Ne', reče on. 'Nisam bolestan. Samo sam umoran.

Izmožden.' On odsutno mahnu prema viličnoj kosti.

'Možeš to da baciš.'

Džejk je baci brzo i silovito, pa potom obrisa ruke o košulju.

Revolveraš sede - gotovo pade - osetivši bol u zglobovima i ugruvanost, neosetljivost uma kao gadan zaostatak dejstva meskalina. Prepone su mu takođe pulsirale tupim bolom.

Zavio je cigaretu pažljivo, sporo, bez misli. Džejk je posmatrao. Revolveraš oseti iznenadni impuls da mu kaže šta je saznao, a onda odbaci tu zamisao sa užasom. Zapita se ne rastapa li se to neki deo njega - um ili duša.

'Večeras ćemo prespavati ovde', reče revolveraš.

'Sutra se penjemo. Izaći ću malo kasnije i videti mogu li da ulovim nešto za večeru. Sada moram da spavam.

U redu?'

'Naravski.'

Revolveraš klimnu glavom i leže. Kada se probudio, senke na maloj travnatoj čistini bile su duge. 'Zapali vatru', reče on Džejku i dobaci mu kresivo. 'Umeš li to da koristiš?'

'Da. Mislim da umem.'

Revolveraš ode do vrbaka, pa skrenu levo da ga zaobiđe. Na mestu gde se tle otvaralo napolje i naviše, kao travnata poljana, on se vrati u senke i ostade tamo da stoji nemo. Slabo, jasno, mogao je da čuje klink-klink-klink-klink dok je Džejk kresao varnice.

Stajao je bez pokreta deset minuta, petnaest, dvadeset. Dođoše tri zeca i revolveraš poteže. Oborio je dva najbucmastija, odrao ih i očistio, a onda odneo u logor. Džejk je zapalio vatru i sa vode iznad nje već se dizala para.

Revolveraš mu klimnu glavom. 'Dobro si to uradio.'

Džejk porumene od zadovoljstva i vrati mu kresivo bez reči.

Dok se gulaš krčkao, revolveraš je iskoristio poslednje ostatke svetla da se vrati u vrbak. Blizu prvog jezerceta on poče da seče tvrdu lozu koja je rasla blizu močvarnog ruba vode. Kasnije, dok ugljevlje u vatri bude dogorevalo i dok Džejk bude spavao, isplešće od njih užad koja će možda kasnije biti od neke koristi. Ali, nekako nije smatrao da će uspon biti naročito težak. Imao je osećaj usuda koji čak više nije ni smatrao čudnim.

Zeleni sok iz loze krvario mu je po rukama, dok ju je nosio natrag tamo gde ga je čekao Džejk.

Ustali su sa suncem i spakovali se za pola sata.

Revolveraš se nadao da će uloviti još jednog zeca na livadi dok su jeli, ali nisu imali vremena i nijedan zec se nije pojavio. Zavežljaj sa njihovom preostalom hranom bio je sada tako mali i lagan da gaje Džejk lako nosio. Očvrsnuo je, taj dečak; to se dalo videti.

Revolveraš je nosio vodu, sveže natočenu sa jednog od izvora. Oko stomaka je omotao tri užeta od loze. Naširoko su zaobišli kameni krug (revolveraš se plašio da će se dečaku možda vratiti strah, ali dok su prolazili iznad, na kamenitoj uzvisini, Džejk ga je samo okrznuo pogledom, a onda pogledao pticu koja je jezdila na vetru). Vrlo brzo, drveće poče da gubi visinu i raskoš. Stabla su bila iskrivljena, a korenje kao da se borilo sa zemljom u mučeničkom lovu za vlagom.

'Sve je tako staro', reče Džejk smrknuto kada su zastali da bi se odmorili. 'Zar nema ničeg mladog?'

Revolveraš se osmehnu i ćušnu Džejka laktom. 'Ti si mlad', reče on.

'Hoće li uspon biti težak?'

Revolveraš ga pogleda, Ijubopitljivo. 'Planine su visoke. Misliš li ti da će uspon biti težak?'

Džejk mu uzvrati pogled, očiju zamagljenih, zbunjenih. 'Ne.'

Nastaviše dalje.

VIII

Sunce se popelo do svog zenita i činilo se da visi tamo kraće nego ikada tokom prelaska pustinje, a onda je prošlo dalje, vrativši im senke. Kamene izbočine štrcale su iz zemlje koja se uzdizala, kao rukonasloni ogromnih fotelja ukopanih u tle. Niska trava postala je žuta i suva. Konačno, put ih je naneo na duboku pukotinu nalik na dimnjak i oni se popeše uz kratku, trošnu kamenu uzvisinu kako bi je zaobišli i prošli iznad nje. Drevni granit se taložio u stepenastim linijama i kao što su obojica naslutili, uspon je bio lak. Zastali su na vrhu, na rubu padine širokom četiri stope i osvrnuli se prema zemljištu koje se spuštalo prema pustinji, obavijenoj oko visija poput ogromne žute šape. Dalje odatle, blistala je ka njima kao beli štit od kojeg je oko ostajalo zaslepljeno i gubila se u nejasnim talasima jare. Revolveraš oseti blagu zapanjenost kada shvati da ta pustinja umalo što ga nije ubila. Sa mesta na kojem su stajali, u novoj svežini, pustinja je svakako izgledala upečatljivo, ali ne i smrtonosno.

Nastavili su da se penju, verući se po razbacanom kamenju, koračajući pognuto uz nagnute stenovite površine prošarane sjajem kvarca i liskuna. Kamen je bio prijatno topao na dodir, ali vazduh je definitivno bio svežiji. U kasno popodne, revolveraš začu slabi zvuk grmljavine.

Uzdignuta kontura planina, međutim, zaklanjala je pogled na kišu sa druge strane.

Kada su senke poprimile ljubičastu boju, ulogorili su se na isturenom kamenom hrbatu. Revolveraš pričvrsti ćebe iznad i ispod njih, načinivši tako neku vrstu polušatora. Sedeli su kraj otvora i posmatrali kako nebo širi plašt nad svetom. Džejk je pustio da mu noge vise preko ruba. Revolveraš je zavio svoju večernju cigaretu i posmatrao Džejka poluveselo.

'Nemoj da se okrećeš u snu', reče on, 'da se ne bi probudio u paklu.'

'Neću', odgovori Džejk ozbiljno. 'Moja majka kaže...' On zaćuta.

'Šta kaže?'

'Da spavam kao zaklan', dovrši Džejk. On pogleda revolveraša, koji vide da dečaku usta drhte dok se bori da zadrži suze - Običan dečak, pomisli on i bol ga ophrva, poput šila koje preterana količina hladne vode ponekad ume da zarije u čelo. Običan dečak.

Zašto? Glupo pitanje. Kada bi dečak, povređenog tela ili duha, izrekao to pitanje Kortu, toj drevnoj, izbrazdanoj borbenoj mašini čiji je posao bio da sinove revolveraša uči početku onoga što moraju da znaju, Kort bi odgovorio: To je krivo slovo i ne može se ispraviti... nije važno zašto, diži se samo, mlakonjo! Diži se! Dan je tek počeo!

'Zašto sam ja ovde?' upita Džejk. 'Zašto sam zaboravio sve od ranije?'

'Zato što te je čovek u crnom privukao ovamo', reče revolveraš. 'I zbog Kule. Kula stoji kao neka vrsta... središta moći. U vremenu.'

'Ne razumem to!'

'Ni ja', reče revolveraš. 'Ali, nešto se desilo. Samo u mom vremenu. 'Svet je krenuo dalje', kažemo mi..

uvek smo to govorili. Ali sada se kreće brže. Nešto se desilo sa vremenom.'

Sedeli su u tišini. Povetarac, slab, ali oštar, duvao im je oko nogu. Negde u nekoj pukotini u kamenu, proizvodio je šuplje vuuuu.

'Odakle si ti?' upita Džejk.

'Iz mesta koje više ne postoji. Poznaješ li Bibliju?'

'Isus i Mojsije. Naravski.'

Revolveraš se osmehnu. 'Tako je. Moja zemlja je imala biblijsko ime - Novi Hanan, tako se zvala. Zemlja meda i mleka. U biblijskom Hananu postojalo je, kao, grožđe tako veliko da su ljudi morali da ga nose na saonicama. Kod nas nije raslo tako veliko, ali bila je to slatka zemlja.'

'Znam za Odiseja', reče Džejk sa oklevanjem. 'Je li i on bio u Bibliji?'

'Možda', reče revolveraš. 'Knjiga je sada izgubljena - sve osim delova koje sam bio primoran da upamtim.'

'Ali drugi...'

'Nema drugih', reče revolveraš. 'Ja sam poslednji.'

Sićušni trošni mesec poče da se diže i baca svoj uski pogled na grupu stena gde su sedeli.

'Je li bila lepa? Tvoja država... tvoja zemlja?'

'Bila je divna', reče revolveraš odsutno. 'Bilo je polja i reka, izmaglica jutrom. Ali to je samo spolja.

Moja majka je govorila to.. i da su jedina prava lepota red, ljubav i svetlost.'

Džejk se oglasi neutralnim zvukom.

Revolveraš je pušio i razmišljao o tome kako je bilo - o noćima u ogromnoj središnjoj dvorani, o stotinama bogato odevenih figura koje su se kretale sporim koracima valcera ili brže, lakše mreškale u polkama, o Ajlin koja ga je držala pod ruku, o njenim očima svetlijim od najdragocenijih dragulja, o električnoj svetlosti okruženoj kristalima koja je blistala na tek nameštenoj frizuri kurtizana i njihovih poluciničnih ljubavnika. Dvorana je bila ogromna, ostrvo svetlosti čija se starost nije dala odrediti, kao i za čitavo Središte sačinjeno od gotovo stotinu kamenih zamkova. Dvanaest godina je prošlo otkad ga je on video i odlazeći poslednji put, Roland je osetio bol kada je okrenuo glavu od njega i počeo da prati trag čoveka u crnom. Čak i tada, pre dvanaest godina, zidovi su pali, korov je rastao u dvorištima, šišmiši su se gnezdili među velikim gredama središnje dvorane, a galerije su odjekivale mekim lepetom i šapatom lastavica. Polje na kojem ih je Kort učio streljaštvu iz luka i pištolja, kao i sokolarstvu, bilo je prepušteno senu, popinom prasetu i divljoj lozi. U ogromnoj kuhinji punoj odjeka gde je Haks nekada imao svoj sopstveni zadimljeni i mirišljavi dvor, ugnezdila se groteskna kolonija Sporih Mutanata i virila prema njemu iz milosrdne tame ostava i osenčenih potpornih stubova. Topla para nekada ispunjena oporim mirisima pržene govedine i svinjetine pretvorena je u lepljivu vlagu mahovine i ogromne bele gljive rasle su po ćoškovima gde se čak ni Spori Mutanti nisu usuđivali da bivakuju. Ogromna pregrada od hrastovine u podrumu stajala je otvorena i odatle je dolazio najoštriji miris, miris koji kao daje glatko i konačno označavao sve te teške činjenice raspada i truljenja: jak i oštar miris vina koje se ukiselilo. Nije morao da uloži mnogo napora da bi okrenuo lice prema jugu i ostavio to za sobom - ali srce ga je bolelo.

'Je li bio rat?' upita Džejk.

'Još bolje', reče revolveraš i baci poslednji tinjajući žar cigarete dalje od sebe. 'Bila je revolucija.

Dobili smo sve bitke, izgubili smo rat. Rat nije dobio niko, izuzev možda strvinara. Godinama posle toga mora da je tu bilo bogatog plena.'

'Voleo bih da sam živeo tamo', reče Džejk čežnjivo.

'Bio je to drugi svet', reče revolveraš. 'Vreme je za spavanje.'

Dečak, sada samo nejasna senka, okrenu se na bok i sklupča pokrivši se ovlaš ćebetom. Revolveraš je sedeo i bdeo nad njim još možda jedan sat i mislio svoje duge, mračne misli. Takva meditacija bila je novost za njega, neobična, slatka na neki melanholičan način, ali i dalje potpuno lišena praktične vrednosti: za problem sa Džejkom nije postojalo drugo rešenje osim onog koji je Proročište ponudilo - a ono jednostavno nije bilo moguće. Možda je situacija u sebi imala tragike, ali revolveraš to nije uviđao; video je samo predo- dređenost koja je oduvek bila tu. I konačno, njegov prirodniji karakter prevlada i on zaspa duboko, bez snova.

IX

Sledećeg dana uspon je postao teži i oni nastaviše da se približavaju sa strane uskom planinskom prolazu u obliku slova V. Revolveraš je polako napredovao i dalje bez osećaja žurbe. Mrtav kamen pod njihovim nogama nije nosio nikakav trag čoveka u crnom, ali revolveraš je znao da je on prošao tuda pre njih - i to ne samo po stazi kojom se peo dok su ga on i Džejk posmatrali, sićušnog i sličnog bubi, sa brežuljaka. U svaki hladan vazdušni džep bila je utisnuta njegova aroma.

Bio je to masan, sardoničan miris, gorak u njegovom nosu koliko i aroma đavolje trave.

Džejku je kosa porasla, bila je mnogo duža i blago mu se uvijala na suncem opaljenom vratu. Peo se čvrsto, kretao sigurno, bez vidljive akrofobije dok su prelazili preko procepa ili puzali uz litice sa izbočinama. Već se dvaput popeo na mestima gde to revolverašu ne bi uspelo. Džejk je učvrstio jedno uže tako da revolveraš može da se popne koristeći ruke.

Sledećeg jutra peli su se kroz hladan i vlažan pramen oblaka koji je počeo da briše strmine pred njima. Mrlje tvrdog, zrnastog snega počele su da se pojavljuju ugneždene u dubljim kamenim džepovima.

Sneg je svetlucao kao kvarc, a tekstura mu je bila suva kao kod peska. Tog popodneva pronašli su jedan jedini otisak stopala u jednoj od tih snežnih mrlja.

Džejk je za tren zurio u to strašno opčinjen, a onda je preplašen podigao pogled, kao da očekuje da vidi kako se čovek u crnom materijalizuje u otisku sopstvenog stopala. Revolveraš ga lupnu po ramenu i pokaza napred. 'Hajde. Prolazi nam dan.'

Kasnije, ulogorili su se pri poslednjem svetlu dana na širokom, ravnom ispustu istočno i severno od usekline koja se pružala ukoso do planinskog srca.

Vazduh je bio leden; mogli su da vide kako im se magli dah i vlažni zvuk grmljavine u zaostalom crveno-ljubičastom sjaju dana bio je nestvaran, pomalo ludački.

Revolveraš pomisli da bi dečak možda mogao da počne da ga ispituje, ali Džejk nije postavio nijedno pitanje. Dečak je gotovo smesta zaspao. Revolveraš je pošao za njegovim primerom. Ponovo je sanjao mračno mesto u zemlji, tamnicu i ponovo Džejka kao gipsanog sveca sa ekserom zabijenim u čelo. Probudio se sa uzvikom, instiktivno posegnuvši za viličnom kosti koje više nije bilo, očekujući da oseti travu tog drevnog vrbaka. On oseti umesto toga kamen i razređenu hladnoću visine u plućima. Džejk je spavao kraj njega, ali bio je to nemiran san: okretao se i mrmljao neartikulisane reči sam sebi, u poteri za sopstvenim fantomima. Revolveraš leže, nelagodno i ponovo zaspa.

Prošla je još jedna nedelja pre nego što su stigli do kraja početka - za revolveraša, to je bio čudni prolog od dvanaest godina, od konačnog pada njegovog rodnog grada i okupljanja preostale trojke.

Za Džejka, kapija je bila čudna smrt na drugom svetu.

Za revolveraša je to bila još čudnija smrt - beskrajni lov za čovekom u crnom po svetu bez mape ili sećanja.

Kutbert i ostali su nestali, svi su oni nestali: Randolf, Džejmi de Kari, Ajlin, Suzen, Marten (da, svukli su ga dole, pucalo se i čak je i to zrno grožđa bilo gorko).

Sve dok konačno samo troje nije ostalo od starog sveta, troje nalik na strašne karte iz groznog špila za tarot: revolveraš, čovek u crnom i Mračna Kula.

X

Nedelju dana pošto je Džejk video otisak stopala, suočili su se za kratak delić vremena sa čovekom u crnom. U tom trenu, revolveraš pomisli da gotovo može da shvati teške implikacije same Kule, jer taj tren kao da se produžio u večnost.

Nastavili su prema jugozapadu i došli otprilike do polovine lanca kiklopskih planina i baš kada se prvi put učinilo da će dalje putovanje postati zaista teško (iznad njih, kao da se naginju, ledene izbočine i vrišteće strmine terale su revolveraša da oseti neprijatnu naopaku vrtoglavicu), oni ponovo počeše da silaze uzanim prevojem. Uglasta, cikcak staza vodila ih je prema podu kanjona gde je ledeno hladna rečica sa višeg tla i dalje ključala škriljčanom, bezumnom snagom.

Tog popodneva, dečak je zastao i osvrnuo se prema revolverašu koji je zastao da se umije u rečici.

'Nanjušio sam ga', reče Džejk.

'I ja.'

Ispred njih, planina je potegla svoju konačnu odbranu - ogromnu ploču neprelaznog granita koja se uspinjala u magličasti beskraj. Svakog trena revolveraš je očekivao da ih okuka rečice dovede do visokog vodopada i neprelazne glatkoće kamena - do ćorsokaka. Ali, vazduh je ovde imao taj čudni, uveličavajući kvalitet uobičajen za visoka mesta i tek su dan kasnije stigli do tog velikog granitnog lica.

Revolveraš poče ponovo da oseća strašno iščekivanje, osećaj da mu je sve konačno u rukama. Pri kraju, morao je da se bori protiv sebe da se ne da u trk.

'Čekaj!' Dečak iznenada stade. Gledali su oštru lakat-krivinu rečice; ona je ključala i penila puna energije oko erodirane izbočine ogromne stene od peščara. Celo jutro bili su u senci planina dok se kanjon sužavao.

Džejk se silovito tresao i lice mu je prebledelo.

'Šta je bilo?'

'Vratimo se', šapnu Džejk. 'Vratimo se, brzo.'

Revolveraševo lice bilo je kao od drveta.

'Molim te?' Dečakovo lice je bilo preneraženo i vilica mu je drhtala od potisnute agonije. Kroz težak prekrivač od stenja još su čuli grmljavinu, neprekidnu poput mašina u zemlji. Delić neba koji su mogli da vide poprimio je turbulentno, gotičko sivilo iznad njih, dok su se tople i hladne struje susretale i zametale bitke.

'Molim te, molim te!' Dečak podiže pesnicu, kao da želi da udari revolveraša u prsa.

'Ne.'

Dečakovo lice poprimi začuđeni izraz. 'Ubićeš me.

On me je ubio prvi put, a ti ćeš me ubiti sada.'

Revolveraš oseti laž na usnama. Izgovori je: 'Biće sve u redu.' I još veću laž. 'Ja ću se za to pobrinuti.'

Džejkovo lice posive i on ne reče više ništa.

Nevoljno pruži ruku i on i revolveraš zađoše u lakat-krivinu. Dođoše licem u lice sa tim konačnim uzdignutim zidom i sa čovekom u crnom.

Stajao je na ne više od dvadeset stopa iznad njih, odmah desno do vodopada koji je izbijao i izlivao se iz ogromne, nazubljene rupe u steni. Nevidljivi vetar nabirao mu je rizu sa kapuljačom. U jednoj ruci držao je štap. Drugu je ispružio prema njima u podrugljivom gestu dobrodošlice. Ličio je na proroka, ispod tog zahuktalog neba, posađen na kamenu izbočinu, na proroka propasti, čiji je glas bio glas Jeremijin.

'Revolverašu! Kako lepo ti ispunjavaš stara proročanstva! Dobar dan i dobar dan i dobar dan!' On se nasmeja i taj zvuk stade beskrajno da odjekuje, snažniji od rike vode u padu.

Bez ijedne misli i naizgled bez škljocaja motornih releja, revolveraš poteže pištolje. Dečak se zgurio iza njega, desno, samo mala senka.

Roland ispali tri puta pre nego što stiže da uspostavi kontrolu nad svojim izdajničkim rukama - bronzani tonovi odjeka odskakali su od kamene doline koja se uzdizala oko njih, jači od zvuka vetra i vode.

Granitni mlaz rasprši se iznad glave čoveka u crnom; drugi levo od njegove kapuljače; treći desno.

Sva tri puta glatko je promašio.

Čovek u crnom se nasmeja - punim, srdačnim smehom koji kao da je čikao sve tiše odjeke pucnjeva.

'Zar bi tako lako ubio sve svoje odgovore, revolverašu?'

'Siđi', reče revolveraš. 'Odgovori su svuda unaokolo.'

Ponovo taj grohotni, podrugljivi smeh. 'Ne plašim se ja tvojih metaka, Rolande. Ono što me plaši jeste to kako zamišljaš odgovore.'

'Siđi.'

'Sa druge strane, mislim', reče čovek u crnom. 'Sa druge strane poprilično ćemo se narazgovarati.'

Njegove oči načas skrenuše ka Džejku i on dodade:

'Samo nas dvojica.'

Džejk ustuknu od njega s malim, njiskavim povikom i čovek u crnom se okrenu, dok mu je riza lepršala kroz vazduh kao krilo šišmiša. On nestade u pukotini u steni iz koje se voda svom silinom izlivala.

Revolveraš smrknuto ispolji svu snagu volje i ne posla metak za njim - Zar bi tako lako ubio sve svoje odgovore, revolverašu?

Čuo se samo zvuk vetra i vode, zvuci koji su se u ovoj pustoši čuli već hiljadu godina. A opet, čovek u crnom je bio tu. Posle tih dvanaest godina, Roland ga je video izbliza, razgovarao sa njim. A čovek u crnom mu se nasmejao.

Sa druge strane poprilično ćemo se narazgovarati.

Dečak ga je gledao odozdo tupo poslušnim očima ovce, dok mu je telo drhtalo. Za trenutak revolveraš ugleda lice Alis, devojke iz Tula, preko Džejkovog lica, ožiljak koji joj je stajao na čelu kao nema optužba i oseti brutalno gnušanje prema oboma (tek će mu mnogo kasnije pasti na pamet da su i ožiljak na Alisinom čelu i klin koji je video pribijen na Džejkovo čelo, bili na istom mestu). Džejk kao da je uhvatio dašak njegovih misli i iz grla mu se ote stenjanje. Ali, bilo je to kratko; on stisnu usne i priguši to. Bilo je u njemu materijala za izvrsnog čoveka, možda čak i za samog revolveraša, samo da je imao vremena na raspolaganju.

Samo nas dvojica.

Revolveraš oseti veliku i svetogrdnu žeđ u nekoj dubokoj, neznanoj jami svog tela, žeđ koju nijedno vino nije moglo ni da takne. Svetovi su drhtali, gotovo na dohvat njegovih prstiju i na neki instinktivni način on se trudio da ne postane iskvaren, znajući istovremeno hladno i racionalno da je takav trud uzaludan i da će takav uvek biti.

Bilo je podne. On podiže pogled i pusti da magličasta, nemirna svetlost dana poslednji put obasja isuviše ranjivo sunce njegove pravičnosti. Niko za to nikada ne plaća srebrom, pomisli on. Cena svakog zla - neophodnog ili ne - plaća se mesom.

'Pođi sa mnom ili ostani', reče revolveraš.

Dečak ga je samo nemo gledao. I za revolveraša, u tom konačnom i životno važnom trenutku odricanja od moralnog principa, on prestade da bude Džejk i postade samo dečak, neličnost koju treba pokretati i koristiti.

Nešto vrisnu u vetrovitoj nepomičnosti; i on i dečak čuli su to. Revolveraš krenu i trenutak kasnije Džejk pođe za njim. Zajedno su se uspinjali po nagomilanim stenama kraj čelično hladnog vodopada, dok nisu došli do mesta gde je čovek u crnom stajao pre njih. I zajedno uđoše tamo gde je on nestao.

Proguta ih tama.

SPORI MUTANTI

I

Revolveraš je polako pričao Džejku u promenljivim fleksijama sna:

'Bilo nas je trojica: Kutbert, Džejmi i ja. Nije trebalo da budemo tamo, zato što nijedan od nas nije napustio vreme detinjstva. Da su nas uhvatili, Kort bi nas odrao. Ali, nisu. Mislim takođe da niko od onih koji su išli pre nas nije bio uhvaćen. Dečaci su sigurno u tajnosti oblačili pantalone svojih očeva, paradirali u njima pred ogledalom, a onda ih krišom vraćali na vešalice; to je bilo tako. Očevi su se pravili da ne primećuju novi način na koji su one visile, ili tragove brkova od paste za obuću koji su im ostali ispod noseva. Razumeš?'

Dečak oćuta. Ćutao je još otkad su ostavili svetlost dana. Revolveraš je govorio u grču, grozničavo, da ispuni njegovu tišinu. Nije se osvrtao prema svetlima dok su prelazili u neosvetljeni prostor ispod planina, ali dečak jeste. Revolveraš je pročitao nestanak dana u mekom ogledalu Džejkovog obraza: sad blago ružičasto; sad mlečno staklo; sad bledo srebro; sad poslednji večernji odsjaj sutona; sad ništa. Revolveraš je upalio lažno svetio, pa su nastavili dalje.

Sada su se ulogorili. Nikakav odjek čoveka u crnom nije im se vraćao. Možda je i on stao da se odmori. Ili je možda lebdeo dalje, bez ikakvog svetla, kroz zamračene odaje.

'To se održavalo jednom godišnje u Velikoj Dvorani', nastavio je revolveraš. 'Mi smo je zvali Dvorana Dedova. Ali, bila je to samo Velika Dvorana.'

Do ušiju im dođe zvuk kapanja vode.

'Ritual udvaranja.' Revolveraš se nasmeja sa omalovažavanjem i neosetljivi zidovi načiniše od tog zvuka šištanje maloumnika. 'U starim danima, vele knjige, to je bila dobrodošlica proleću. Ali civilizacija, znaš...'

On zaćuta, u nemogućnosti da opiše promenu nerazdvojivu od te mehanizovane imenice, smrt romantike i sterilnu senku duha putenosti, život samo sa prisilnom respiracijom sjaja i ceremonije; geometrijski koraci udvaranja za vreme plesa Uskršnje noći u Velikoj Dvorani, koji su zamenili ludo škrabanje ljubavi koje je on samo nejasno mogao da nasluti - šuplja grandioznost umesto opakih i obrušavajućih strasti koje su nekada možda brisale duše.

'Napravili su od toga nešto dekadentno', reče revolverás. 'Komad. Igru.' U glasu mu je bila sva nesvesna nenaklonost askete. Njegovo lice, da ga je mogla obasjati neka snažnija svetlost, pokazalo bi promenu - strogost i tugu. Ali njegova suštinska snaga nije bila sasečena ili rastvorena. Nedostatak imaginacije još je bio na tom izuzetnom licu.

'Ali Bal', reče revolveraš. 'Bal...'

Dečak nije progovarao.

'Bilo je pet kristalnih lustera, od teškog stakla, sa električnim osvetljenjem. Sve je tu bilo od svetla, bilo je to ostrvo svetlosti.

Ušunjali smo se na jedan od starih balkona, jedan od onih za koje se pretpostavljalo da nisu bezbedni.

Ali, još smo bili dečaci. Bili smo iznad svega i mogli smo da gledamo odozgo. Ne sećam se da je ijedan od nas rekao bilo šta. Samo smo gledali i gledali satima.

Bio je tamo veliki kameni sto za kojim su sedeli revolveraši i njihove žene i posmatrali plesače. Plesalo je i nekoliko revolveraša, ali samo nekoliko. Oni mladi.

Ostali su samo sedeli i činilo mi se da su bili poluposramljeni na svoj toj svetlosti, civilizovanoj svetlosti. Oni su bili poštovani, njih su se plašili, bili su čuvari, ali izgledali su kao konjušari u toj gomili kicoša i njihovih mekih žena...

Postojala su četiri okrugla stola krcata hranom i okretali su se sve vreme. Kuvarevi pomoćnici neprestano su dolazili i odlazili od sedam, pa do tri sutradan ujutro. Stolovi su rotirali kao časovnici i mogli smo da nanjušimo prženu svinjetinu, govedinu, jastoge, piletinu, pečene jabuke. Bilo je sladoleda i slatkiša. Bilo je velikih, plamenih ražnjeva sa nanizanim mesom.

A Marten je sedeo do moje majke i oca - prepoznao sam ih čak i sa tolike visine - i jednom su ona i Marten plesali, sporo, ukrug, a ostali su im oslobodili podijum i tapšali kada su završili.

Revolveraši nisu tapšali, ali moj otac je polako ustao i pružio joj ruke. A ona mu je prišla, sa osmehom.

Bio je to trenutak prelaska, dečače. Vreme kakvo mora biti u samoj Kuli, kada se stvari spajaju i u vremenu stvaraju moć. Moj otac je preuzeo kontrolu, bio je priznat i odabran. Marten je bio taj koji je to priznao; moj otac je bio pokretač. A njegova žena, moja majka, koja mu je prišla, bila je veza između njih.

Izdajnica.

Moj otac je bio poslednji gospodar svetlosti.'

Revolveraš spusti pogled na ruke. Dečak i dalje ništa nije govorio. Lice mu je bilo samo zamišljeno.

'Sećam se kako su plesali', reče revolveraš tiho.

'Moja majka i Marten, čarobnjak. Sećam se kako su plesali, okretali se polako zajedno i razdvojeno, starim koracima udvaranja.'

On pogleda dečaka, s osmehom. 'Ali to nije ništa značilo, znaš. Jer moć je bila preneta na neki način za koji niko od njih nije znao, ali su ga svi shvatili i moja majka je bila od glave do pete vezana za onoga ko je tu moć posedovao i njome upravljao. Zar nije bilo tako?

Otišla je njemu kada je ples bio završen, zar ne? I uzela ga za ruke? Jesu li tapšali? Je li dvorana odjekivala dok su ti fićfirići i njihove meke žene tapšali i slavili ga? Je li? Je li?'

Gorka voda kapala je daleko u tami. Dečak ne reče ništa.

'Sećam se kako su plesali', reče revolveraš tiho.

'Sećam se kako su plesali.. ' On podiže pogled ka nevidljivom kamenom plafonu i za trenutak kao da je mogao da vrisne, da ga opsuje, izazove slepo - te beslovesne tone neosetljivog granita u čijoj su kamenoj utrobi bili njihovi sićušni životi.

'Čija je ruka mogla da drži nož kojim je usmrćen moj otac?'

'Umoran sam', reče dečak zamišljeno.

Revolveraš utonu u tišinu i dečak leže i stavi šaku između obraza i kamena, Plamičak između njih je trnuo. Revolveraš zavi cigaretu. Činilo se da još može da vidi kristalno svetio u sardoničnoj dvorani svojih sećanja; čuo je uzvik pohvale, prazan u ogoleloj zemlji koja je još tada beznadežno stajala nasuprot sivom okeanu vremena. Ostrvo svetla gorko ga je povredilo i želeo je da nikada nije prisustvovao tome, kao i da nije saznao za to da mu je otac rogonja.

On razmeni dim između ustiju i nozdrva, zagledan u dečaka. Sada pravimo za sebe velike krugove u zemlji, pomisli on. Koliko treba da prođe dok ponovo ne vidimo svetio dana?

On usnu.

Kada je zvuk njegovog disanja postao dug, smiren i ravnomeran, dečak otvori oči i pogleda revolveraša sa izrazom veoma nalik na ljubav. Poslednja svetlost vatre bi uhvaćena za tren u jednoj njegovoj ženici i tamo se udavi. Dečak usnu.

II

Revolveraš je izgubio najveći deo osećaja za vreme u pustinji, koja je bila bez promena; ostatak je izgubio ovde, u odajama ispod planina, koje su bile bez svetlosti. Ni on, ni dečak nisu imali nikakvo sredstvo za merenje vremena i koncept časova postao je besmislen. Na neki način, stajali su izvan vremena.

Dan je mogao biti sedmica, a sedmica dan. Hodali su, spavali, slabo jeli. Društvo im je jedino pravila neprekidna grmljavina vode, koja je bušila svoju svrdlastu stazu kroz kamen. Pratili su je, pili iz njenih zaravnjenih, od minerala slanih dubina. Povremeno je revolveraš mislio da ispod površine vidi odbegla lebdeća svetla nalik na sjaj leševa, ali pretpostavljao je da su to samo projekcije njegovog mozga, koji svetlost nije zaboravio. Ipak, upozorio je dečaka da ne stavlja noge u vodu.

Tragač u njegovoj glavi vodio ih je uporno dalje.

Staza pored reke (jer to jeste bila staza; glatka, utonula i pomalo konkavna) stalno je vodila naviše, prema izvorištu reke. U pravilnim razmacima dolazili su do zaobljenih kamenih pilona sa alkama; možda su nekada tu držali volove, ili konje za kočije. Na svakom je bila čelična posuda sa električnom bakljom, ali sve su one bile jalove i lišene svetla.

Za vreme trećeg perioda odmora pre spavanja, dečak je malo odlutao. Revolveraš je mogao da čuje tihi razgovor džangrljavih oblutaka dok se oprezno kretao.

'Pažljivo', reče on. 'Ne možeš da vidiš gde si.'

'Puzim. To je... bre!'

'Šta je?' Revolveraš pređe u polučučanj, dodirujući dršku jednog pištolja.

Nastupi mala pauza. Revolveraš je beskorisno naprezao oči.

'Mislim da je ovo pruga', reče dečak sumnjičavo.

Revolveraš ustade i polako ode prema zvuku Džejkovog glasa, lako ispitujući stopalom ima li pred njim zamki.

'Ovde.' Ruka posegnu iz tame i dodirnu revolveraševo lice. Dečak se jako dobro snalazio u mraku, bolje nego revolveraš. Njegove oči kao da su se širile sve dok nikakva boja ne ostane u njima: revolveraš je to video kada je kresnuo slabašni plamen. U ovoj kamenoj materici nije bilo goriva, a ono što su poneli sa sobom brzo se pretvaralo u pepeo. Povremeno je poriv da kresne svetlost bio gotovo neutaživ.

Dečak je stajao kraj zakrivljenog kamenog zida oivičenog paralelnim metalnim stubovima koji su se gubili u tami. Na svakom se nalazila crna kugla koja je nekad mogla da bude provodnik elektriciteta. A sa strane i ispod, samo nekoliko centimetara dalje od stenovitog poda, bile su šine od sjajnog metala. Šta je to nekada moglo da prolazi tim šinama? Revolveraš je samo mogao da zamisli crnu električnu tanad koja lete kroz ovu večitu noć, ispitujući je zaplašeno reflektorskim očima. Nikada nije čuo za takve stvari.

Ali, na svetu su postojali skeleti, baš kao i demoni.

Jednom je naišao na pustinjaka koji je stekao kvazireligioznu moć nad jadnim stadom stočara tako što je posedovao drevnu pumpu za benzin. Pustinjak je čučao kraj nje, obgrlivši je posednički rukom i držao divlje, neprekidne, sumorne propovedi. Povremeno bi stavio još sjajnu čeličnu brizgalicu, priključenu na istrulelo gumeno crevo, između nogu. Na pumpi, savršeno čitko (mada prekriveno rđom) pisala je legenda nepoznatog značenja: AMOKO. Bezolovni.

Amoko je postao totem boga grmljavine i oni su Ga slavili tako što su, poluizludeli, klali ovce.

Olupine, pomisli revolveraš. Samo besmislene olupine u pesku koji je nekada bio more.

A sada pruga.

'Idemo za njom', reče on.

Dečak oćuta.

Revolveraš ugasi svetlo i oni zaspaše. Kada se revolveraš probudio, dečak je već ustao, sedeo je na jednoj šini i slepo ga posmatrao u tami.

Pratili su šine kao slepci, revolveraš napred, dečak za njim. Uvek su vukli stopala duž jedne šine, takođe kao slepci. Neprekidna tutnjava reke sa njihove desne strane pravila im je društvo. Nisu razgovarali i to je potrajalo tri perioda buđenja.

Revolveraš nije osećao poriv da suvislo misli, niti da planira. Spavao je bez snova.

Za vreme četvrtog perioda buđenja i hodanja, bukvalno su naleteli na dresinu.

Revolveraš nalete na nju prsima, a dečak, koji je hodao sa druge strane, udari čelom i pade sa uzvikom.

Revolveraš smesta načini svetlo. 'Jesi li dobro?'

Reči su zvučale oštro, gotovo zajedljivo i on se namršti zbog njih.

'Jesam.' Dečak je pažljivo opipavao glavu. Jednom odmahnu njom kako bi bio siguran da je rekao istinu.

Oni se okrenuše da vide na šta su to naleteli.

Bio je to ravan metalni kvadrat, koji je nemo ležao na šinama. U središtu kvadrata se nalazila ručica-klackalica. Revolveraš nije odmah shvatio šta je to, ali dečak je smesta znao.

'To je dresina.'

'Šta?'

'Dresina', reče dečak nestrpljivo, 'kao u starim filmovima. Gledaj.'

On se pope i ode do ručice. Uspe da je gurne naniže, ali morao je da se osloni čitavom težinom.

Zastenja načas. Dresina se pomeri za stopu, nemo i bezvremeno, po šinama.

'Malo teže ide', reče dečak kao da se izvinjava.

Revolveraš se pope i gurnu ručicu naniže. Dresina se poslušno pomeri napred, pa se zaustavi; mogao je da oseti kako mu se pod nogama okreće osovina. Taj postupak mu se dopadao - bila je to prva od starih mašina, osim pumpe u postaji, koju je video posle toliko godina da još dobro radi - ali sve ga je to ujedno i uznemirilo. Mnogo brže će ih odvesti do odredišta.

Ponovo poljubac kletve, pomisli on, spoznavši daje čovek u crnom želeo da oni pronađu i ovo.

'Super, a?' reče dečak, glasom punim gnušanja.

'Šta su to filmovi?' upita revolveraš ponovo.

Džejk i dalje nije odgovarao i oni su stajali u crnoj tišini, kao u grobu iz kojeg je život umakao.

Revolveraš je mogao da čuje rad sopstvenih organa u telu i dečakovo disanje. To je bilo sve.

'Ti stani na jednu stranu. Ja ću da stanem na drugu', reče Džejk. 'Moraćeš sam da guraš dok se ne zalaufa. Onda ću moći i ja da ti pomognem. Prvo gurneš ti, pa onda gurnem ja. Pa tako stalno. Kapiraš?'

'Kapiram', reče revolveraš. Ruke su mu bile stegnute u bespomoćne, očajničke pesnice.

'Ali, moraćeš sam da guraš dok se ne zalaufa', ponovi dečak, gledajući ga.

Revolveraš najednom živo vide sliku Velike Dvorane godinu dana posle prolećnog Bala, u razbijenim, zgomilanim krhotinama pobune, građanskih nemira i okupacije. Zatim sećanje na Ali, ženu sa ožiljkom iz Tula, koju guraju i povlače meci što je ubijaju refleksno. Zatim Džejmijevo lice, plavo u smrti, uz Suzenino, iskrivljeno i uplakano. Svi moji stari prijatelji, pomisli revolveraš i grozno se osmehnu.

'Guraću', reče revolveraš.

On pogura.

III

Vozili su se kroz mrak, sada brže, bez potrebe da opipavaju sebi put. Kada se dresina jednom oslobodila nezgrapnosti zakopane starosti, išla je glatko. Dečak je pokušao da odradi svoj deo i revolveraš mu je dopustio kratke smene - ali uglavnom je pumpao sam, širokim zamasima. Reka im je pravila društvo s desne strane, ponekad bliže, ponekad dalje. Jednom je poprimila ogroman, gromki šuplji ton, kao da prolazi kroz narteks preistorijske katedrale. Jednom je zvuk gotovo sasvim nestao.

Brzina i vetar koji je ona stvarala na njihovim licima kao da su zamenili vid i vratili ih ponovo u okvir vremena i referenci. Revolveraševa procena je bila da se kreću od deset do petnaest milja na sat, stalno na plitkom, gotovo neprimetnom usponu koji ga je varljivo iscrpljivao. Kada su stali, spavao je kao kamen. Ponovo su ostali skoro bez hrane. Ni jedan ni drugi nisu brinuli zbog toga.

Za revolveraša, napetost nastupajućeg klimaksa bila je neprimetna, ali stvarna i nagomilana kao umor od pokretanja dresine. Bili su blizu kraju početka.

Osećao se kao izvođač na centralnoj pozornici samo nekoliko minuta pre podizanja zavese; zauzeo je pozu sa prvom rečenicom teksta na umu i čuje nevidljivu publiku kako šuška programima i zauzima mesta.

Ziveo je sa čvrstom, čistom kuglom svetogrdnog iščekivanja u stomaku i pozdravljao napor koji mu je dopuštao da spava.

Dečak je sve manje govorio; ali na mestu gde su se zaustavili za jedan period spavanja pre nego što su ih napali Spori Mutanti, upitao je revolveraša gotovo stidljivo o njegovom ispitu zrelosti.

Revolveraš je bio naslonjen na ručku i u ustima je imao cigaretu iz sve manje zalihe duvana. Bio je na rubu svog uobičajenog sna bez misli, kada je dečak postavio to pitanje.

'Zašto želiš to da znaš?' upita on.

Dečakov glas je bio čudnovato tvrdoglav, kao da prikriva stidljivost. 'Prosto želim.' I posle pauze, on dodade: 'Uvek sam se pitao kako izgleda odrasti.

Većinom su to laži.'

'Nije to bilo odrastanje', reče revolveraš. 'Nisam ja odjednom odrastao. Činio sam to usput, od mesta do mesta. Jednom sam video obešenog čoveka. Bio je to deo odrastanja, mada ja to tada nisam znao. Ostavio sam pre dvanaest godina jednu devojku u gradu po imenu Kingstaun. To je bio drugi deo. Nikada nisam znao za delove dok su se dešavali. Saznao bih to tek kasnije.'

On sa izvesnom nelagodnošću shvati da izbegava odgovor.

'Pretpostavljam da je i ispit zrelosti bio deo toga', reče on, gotovo svadljivo. 'Bilo je to formalno. Gotovo stilizovano; kao ples.' On se neprijatno nasmeja. 'Kao ljubav.

Ljubav i umiranje bili su sav moj život.'

Dečak oćuta.

'Bilo je neophodno dokazati se u borbi', započe revolveraš.

IV

Leto i vrelina.

Avgust je došao u zemlju kao vampirski ljubavnik, ubijajući zemlju i žetvu napoličara, pretvarajući polja grada-zamka u belo i sterilno tle. Na zapadu, nekoliko milja daleko i blizu granica koje su označavale kraj civilizovanog sveta, borbe su već otpočele. Svi izveštaji bili su loši i svi su gubili značaj pred vrelinom koja se spustila na ovo mesto u središtu. Stoka je kolutala praznim očima u stočnim oborima. Svinje su ravnodušno roktale, ne znajući za noževe naoštrene za nastupajuću jesen. Ljudi su kukali zbog poreza i vojne obaveze, kao i uvek; ali ispod apatične političke igre strasti bila je praznina. Središte se iskrzalo kao krpara koju su oprali, hodali po njoj, istresli je, okačili i osušili. Užad i mreže koje su držale poslednji dragulj na prsima sveta razvezivale su se. Stvari se nisu držale zajedno. Zemlja je uvukla dah u leto nastupajućeg pomračenja.

Dečak je tumarao gonjim hodnikom tog mesta od kamena koje mu je bilo dom, osećao te stvari, ali ne i razumevao. I on je bio prazan i opasan.

Prošlo je tri godine od vešanja kuvara koji je uvek bio u stanju da pronađe gladnim dečacima nešto da prezalogaje i on se raskrupnjao. Sada, odeven samo u izbledele pantalone od teksasa, sa četrnaest godina, već je imao široka prsa i duge noge koje će biti karaktristične za godine njegove muževnosti. Još nije iskusio ljubav, ali dve mlađe devojčure nekog trgovca iz Vestauna bacile su oko na njega. On je osetio odgovor, a sada ga je osećao još jače. Čak i na svežini prolaza, osećao je znoj na svom telu.

Napred su bile odaje njegove majke i on im priđe bez radoznalosti, u nameri da samo prođe i popne se na krov, gde ga je čekao slabi povetarac i zadovoljstvo od sopstvene ruke.

Prošao je pored vrata, kada ga pozva neki glas:

'Ti. Dečače.'

Bio je to Marten, čarobnjak. Bio je odeven sumnjivo, uznemirujuće neformalno - crne pantalone od švigara, uske gotovo kao pantalone trubadura i bela košulja dopola otkopčena na njegovim grudima.

Kosa mu je bila razbarušena.

Dečak ga je nemo gledao.

'Uđi, uđi! Nemoj stajati na hodniku! Tvoja mati želi da razgovara s tobom.' Osmehivao se ustima, ali u crtama njegovog lica bilo je dubljeg, sardoničnog humora. Ispod toga bila je samo hladnoća.

Ali njegova majka kao da nije želela da ga vidi.

Sedela je na stolici sa niskim naslonom kraj velikog prozora u centralnom salonu njenih odaja, onom što je gledao na vreli, prazni kamen središnjeg dvorišta.

Bila je odevena u komotnu, neformalnu haljinu i pogledala je dečaka samo jednom - brzi, žalosni osmeh sa odsjajem, poput jesenjeg sunca na površini vode. Do kraja razgovora proučavala je svoje ruke.

Sada ju je rede viđao i fantomska pesmica uz kolevku gotovo da je izbledela iz njegovog mozga. Ali, ona je bila voljeni stranac. Osetio je gotovo amorfan strah i tada se rodila mržnja prema Martenu, desnoj ruci njegovog oca (ili je bilo obrnuto?).

I naravno, već se pričalo po čaršiji - ono što je iskreno verovao da nije čuo.

'Jesi li dobro?' upita ga ona blago, proučavajući ruke.

Marten stade kraj nje, sa teškom, uznemirujućom rukom blizu spoja njenog belog ramena i belog vrata, osmehujući se na oboje. Njegove smeđe oči bile su tamne, gotovo crne od osmeha.

'Jesam', reče on.

'Dobro ti ide učenje?'

'Trudim se', reče on. Oboje su znali da on nije blistavo inteligentan kao Kutbert, pa čak ni bistar, kao Džejmi. Učio je naporno, s mukom.

'A David?' Znala je koliko je privržen sokolu.

Dečak podiže pogled ka Martenu, koji se i dalje očinski osmehivao na sve to. 'Njegovo najbolje vreme je prošlo.'

Njegova majka kao da se trgnula; za trenutak, Martenovo lice kao da se smrknulo, stisak na njenom ramenu pojačao. Tada ona pogleda napolje u vrelu belinu dana i sve je opet bilo kao i pre.

To je šarada, pomisli on. Igra. Ko igra, sa kim?

'Imaš ožiljak na čelu', reče Marten i dalje sa osmehom. 'Hoćeš li biti borac, kao otac, ili si prosto spor?'

Ovaj put ona se trže.

'I jedno i drugo', reče dečak. Gledao je netremice u Martena i bolno se osmehivao. Čak i ovde, bilo je veoma vrelo.

Marten naglo prestade da se osmehuje. 'Možeš sada na krov, dečače. Verujem da tamo imaš posla.'

Ali Marten je shvatio pogrešno, potcenio ga.

Govorili su nižim jezikom, u parodiji neformalnog. Ali dečak sada siknu Uzvišenim Govorom:

'Moja majka me još nije otpustila, kmete!'

Martenovo lice se iskrivi kao ošinuto korbačem.

Dečak ču majčin strašan, tužan uzdah. Ona izgovori njegovo ime.

Ali bolan osmeh ostade netaknut na dečakovom licu i on kroči napred. 'Hoćeš li mi pokazati znak odanosti, kmete? U ime mog oca kojem služiš?'

Marten je zurio u njega, u čistoj neverici.

'Idi', reče Marten blago. 'Idi i pronađi svoju ruku.'

Sa osmehom, dečak ode.

Dok je zatvarao vrata i vraćao se putem kojim je došao, čuo je majčino zapomaganje. Bio je to zvuk banši-vile.

Tada začu Martenov smeh.

Dečak je nastavio da se osmehuje dok je išao na ispit.

V

Džejmi je došao od prodavačica i kada je video kako dečak prelazi preko dvorišta za vežbu, otrčao je da Rolandu ispriča poslednji trač o krvoproliću i pobuni na zapadu. Ali, on samo stade sa strane, ne izgovorivši sve te reči. Poznavali su jedan drugog od najranijeg detinjstva i kao dečaci začikavali su jedan drugog, ćuškali jedan drugog i išli u hiljadu istraživanja zidova među kojima su obojica bili rođeni.

Dečak prođe kraj njega, zagledan tako da ne vidi ništa i dalje sa svojim bolnim kezom. Hodao je prema Kortovoj kolibi, gde su bile navučene zavese kako bi oterale divlju vrelinu popodneva. Kort je dremao popodne kako bi mogao u potpunosti da uživa u svojim večernjim mačjim pohodima po lavirintima prljavih bordela u donjem gradu.

Džejmi je znao u blesku intuicije, znao je šta sledi i u strahu i ekstazi bio je raspet između toga da prati Rolanda ili da pođe za drugima.

Tada njegova hipnotisanost bi prekinuta i on otrča prema glavnom zdanju, vrišteći: 'Kutbert! Alen!

Tomas!' Njegovi krici zvučali su jadno i sitno u vrelini.

Znali su, svi oni, na taj nevidljivi dečački način, da će taj dečak biti prvi od njih koji će pokušati da pređe preko crte. Ali, ovo je bilo prerano.

Grozni kez na Rolandovom licu podstakao ga je više od svih novosti o ratu, pobunama i crnoj magiji.

Ovo je bilo više od reči izgovorenih bezubim ustima iznad muvama upljuvanih glavica zelene salate.

Roland ode do kolibe svog učitelja i šutnu vrata.

Ona odleteše unazad, udariše o goli, grubi malter zida i odskočiše.

Nikada ranije nije bio tu. Ulaz se otvarao u asketsku kuhinju, hladnu i smeđu. Sto. Dve prave stolice. Dve komode. Izlizani pod od linoleuma, sa utabanom crnom stazom od hladnjaka ukopanog u tle do radnog dela gde su visili noževi i do stola.

Tu je bila privatnost čoveka iz javnosti. Poslednja izbledela trezvenost silovitog ponoćnog bekrije koji je grubo voleo dečake tri generacije i neke od njih načinio revolverašima.

'Kort!'

On šutnu sto i ovaj odlete preko prostorije na radnu površinu. Noževi sa zidne police popadaše i rasuše se na sve strane.

Začu se mutno komešanje u drugoj sobi, polusanjivo čišćenje grla. Dečak nije ušao, znajući da je to lažno, znajući da se Kort probudio smesta u drugoj sobi kolibe i da vreba kraj vrata, čeka da neopreznom uljezu slomi vrat.

'Kort, tebe tražim, kmete!'

Sada je govorio Uzvišenim Govorom i Kort širom otvori vrata. Imao je na sebi samo gaćice, zdepast čovek krivih nogu, izbrazdan ožiljcima od glave do pete, sav od mišića. Stomak mu je bio okrugao i izbočen. Dečak je iz iskustva znao da je čvrst kao čelik.

Jedno zdravo oko piljilo je u njega iz izubijane i izobličene ćosave glave.

Dečak ga pozdravi formalno. 'Više me nećeš učiti, kmete. Danas ja učim tebe.'

'Poranio si, jadniče', reče on nehajno, ali i on je govorio Uzvišenim Govorom. 'I to pet godina, po mojoj proceni. Pitaću te samo jednom. Hoćeš li povući reč?'

Dečak se samo osmehnu svojim groznim, bolnim osmehom. Za Korta, koji je video osmehe na mnogim okrvavljenim poljima časti i nečasti, pod skarletnim nebesima, bio je to dovoljan odgovor - možda jedini odgovor kojem bi poverovao.

'Šteta', reče učitelj odsutno. 'Bio si učenik koji je najviše obećavao - najbolji za dva tuceta godina, rekao bih. Biće tužno videti te slomljenog i upućenog na slepu stazu. Ali, svet je krenuo dalje. Loša vremena su u sedlu.'

Dečak i dalje nije progovarao (i ne bi bio sposoban za ikakvo suvislo objašnjenje, da je ono od njega zatraženo), ali njegov strašni osmeh se prvi put malo ublaži.

'Opet, postoji linija po krvi', reče Kort turobno, 'bez obzira na to ima li na zapadu pobuna i crne magije ili ne. Ja sam tvoj kmet, dečače. Prepoznajem tvoju zapovest i klanjam joj se sada - makar i nikada više - svojim srcem.'

I Kort, koji ga je ćuškao, šutirao, puštao mu krv, psovao ga, izvrgavao ga ruglu i nazivao ga samim okom sifilisa, kleknu na jedno koleno i pognu glavu.

Dečak dodirnu kožnato, ranjivo meso njegovog vrata u čuđenju. 'Ustani, kmete. U ljubavi.'

Kort ustade polako i moguće je da je iza neosetljive maske njegovog razorenog lica bilo bola.

'Ovo je rasipanje. Povuci reč, dečače. Kršim sopstvenu zakletvu. Povuci reč i sačekaj!'

Dečak ne reče ništa.

'Dobro.' Kortov glas postade suv i poslovan.

'Jedan sat. I oružje po tvom izboru.'

'Ponećeš svoju palicu?'

'Uvek sam je nosio.'

'Koliko ti je palica bilo oduzeto, Kort?' Što je bilo isto kao da pita: Koliko je dečaka ušlo na četvrtasti teren iza Velike Dvorane i vratilo se kao revolveraši-šegrti?

'Danas mi neće biti uzeta nijedna palica', reče Kort polako. 'Žalim zbog toga. Postoji samo jednom, dečače. Kazna za nestrpljivost ista je kao i za bezvrednost. Zar ne možeš da čekaš?'

Dečak se priseti Martena kako stoji nad njim, visok kao planine. 'Ne.'

'Dobro. Koje ćeš oružje odabrati?'

Dečak ne reče ništa.

Kortov osmeh pokaza iskrzani prsten zuba.

'Dovoljno mudro za početak. Za jedan sat. Shvataš da najverovatnije nećeš više nikada videti ostale, niti svog oca, niti ovo mesto?'

'Znam ja šta znači izgon', reče on tiho.

'Idi sad.'

Dečak ode bez osvrtanja.

VI

Podrum štale bio je lažno svež, vlažan i zaudarao je na paučinu i podzemnu vodu. Osvetljavalo ga je sveprisutno sunce, ali nije se osećao ni delić vreline dana; dečak je ovde držao sokola i činilo se da je ptici sasvim ugodno.

David je sada bio star i više nije lovio nebom.

Perje mu je izgubilo jarki životinjski sjaj koji je imalo pre tri godine, ali oči su mu još bile prodorne i nepomične kao i uvek. Ne možeš se sprijateljiti sa sokolom, kažu, ukoliko i sam nisi soko, usamljen i samo privremeno stanovnik zemlje, bez prijatelja ili potrebe za njima. Soko ne daje ni pišljivog boba na moral.

David je sada bio stari soko. Dečak se nadao (ili je imao premalo imaginacije da bi se nadao? Da li je prosto znao?) da je on sam mlad.

'Hai', reče on tiho i pruži ruku prema naherenom sedalu.

Soko kroči na dečakovu ruku i ostade da stoji nepokretan, bez kapuljače. Drugom rukom, dečak posegnu u džep i izvuče odatle malo sušene govedine.

Soko to vešto zgrabi između njegovih prstiju i mesa nestade.

Dečak poče da miluje Davida veoma oprezno.

Kort najverovatnije ne bi poverovao to čak ni kada bi video, ali Kort nije verovao ni da je dečakovo vreme nastupilo.

'Mislim da ćeš danas umreti', reče on, nastavivši da ga miluje. 'Mislim da ćeš biti žrtvovan, poput svih onih malih ptica na kojima smo mi tebe obučavali.

Sećaš se? Ne? Nema veze. Od danas, ja sam soko.'

David mu je stajao na ruci, nem, bez treptaja, ravnodušan prema životu ili smrti.

'Ti si star', reče dečak zamišljeno. 'I možda mi nisi prijatelj. Pre samo godinu dana iskljuvao bi moje oči umesto tog parčenceta mesa, zar ne? Kort bi se smejao. Ali, ako se dovoljno približimo... o čemu je reč, ptico? O starosti ili o prijateljstvu?'

David ne reče.

Dečak mu stavi kapuljaču i pronađe uzice sa prstenovima, koje su bile umotane oko Davidovog sedala. Njih dvojica napustiše štalu.

VII

Dvorište iza Velike Dvorane uopšte i nije bilo dvorište, već samo zeleni hodnik čiji su zidovi bili od umršenih, gustih živica. On je korišćen za ritualni ispit zrelosti od pamtiveka, davno pre Korta i njegovog prethodnika, koji je umro od uboda zadatog previše revnosnom rukom na ovom istom mestu. Mnogi dečaci izašli su iz hodnika na istočnom kraju, gde je učitelj uvek ulazio, kao muškarci. Istočni kraj gledao je na Veliku Dvoranu i svu moguću civilizaciju i intrigu osvetljenog sveta. Mnogo ih je više bilo koji su šmugnuli, prebijeni i krvavi, na zapadnom kraju, gde su uvek ulazili dečaci, kao dečaci zauvek. Zapadni kraj gledao je na planine i stanovnike koliba; iza toga, na guste varvarske šume; a iza toga, na pustinju. Dečak koji bi postao muškarac uzdizao se iz tame i nespoznaje ka svetlu i odgovornosti. Dečak koji bi bio pobeđen mogao je samo da uzmiče, za sva vremena.

Hodnik je bio gladak i zelen kao polje za igru. Bio je dugačak tačno pedeset metara.

Na oba kraja bi se okupila gomila napetih posmatrača i rođaka, jer ritual se obično predskazivao sa velikom preciznošću - osamnaest godina je bio najuobičajeniji uzrast (oni koji ne bi izašli na ispit do dvadeset pete obično su tonuli u zaborav kao slobodnjaci, nesposobni da se suoče sa brutalnom sve-ili-ništa činjenicom polja i ispita). Ali danas nije bilo nikoga osim Džejmija, Kutberta, Alena i Tomasa.

Okupili su se oko ulaza za dečake, zinuvši, iskreno prestravljeni.

'Tvoje oružje, glupane!' zašišta Kutbert, u agoniji.

..Zaboravio si oružje!'

'Imam ga', reče dečak iz daljine. Nejasno se pitao da li je vest već stigla do centralnog zdanja, do njegove majke - i Martena. Otac mu je bio u lovu i ne bi trebalo da se vrati još nekoliko nedelja. Zbog toga oseti posramljenost, jer je slutio da bi kod oca naišao na razumevanje, ako ne na odobravanje. 'Je li Kort došao?'

'Kort je tu.' Glas se začuo sa suprotnog kraja hodnika i Kort kroči tako da mogu da ga vide, odeven u kratku majicu. Teška kožna traka bila mu je vezana oko čela kako mu znoj ne bi cureo u oči. Nosio je palicu od gvozdenog drveta u jednoj ruci, oštru na jednom kraju, teško zatupljenu i oblu na drugom. On započe litaniju koju su svi oni, odabrani slepom krvlju svojih očeva, znali od najranijeg detinjstva, naučenu zbog dana kada će, možda, postati muškarci.

'Jesi li došao ovamo zbog ozbiljne stvari, dečače?'

'Došao sam zbog ozbiljne stvari, učitelju.'

'Jesi li došao kao izgnanik iz očeve kuće?'

'Jesam, učitelju.' I ostaće izgnanik sve dok ne nadvlada Korta. Ukoliko Kort nadvlada njega, ostaće izgnanik zauvek.

'Jesi li došao sa svojim odabranim oružjem?'

'Jesam, učitelju.'

'Koje je tvoje oružje?' Ovo je bila učiteljeva prednost, njegova prilika da prilagodi svoj plan bitke praćki, koplju ili mreži.

'Moje oružje je David, učitelju.'

Kort zastade samo začas.

'Upotrebićeš ga onda na meni, dečače?'

'Hoću.'

'Onda, budi brz.'

I Kort krenu u hodnik, prebacujući palicu iz jedne ruke u drugu. Dečaci uzdahnuše lepršavo, kao ptice, dok je njihov drug polazio da ga susretne.

Moje oružje je David, učitelju.

Da li se Kort sećao? Da li je u potpunosti shvatao?

Ako jeste, možda je sve bilo izgubljeno. Sve je zavisilo od iznenađenja - i onoga što je preostalo u sokolu.

Hoće li samo sedeti, nezainteresovan, na dečakovoj ruci, dok ga Kort ne bude premlatio gvozdenim drvetom? Ili će poleteti u visoko, vrelo nebo?

Približili su se jedan drugom i dečak oslobodi sokolovu kapuljaču neosetljviim prstima. Ona pade na zelenu travu i dečak se ukopa u mestu. On vide kako se Kortove oči spuštaju na pticu i šire se od iznenađenja i sporog osvita spoznaje.

'Na njega!' povika dečak i podiže ruku.

A David polete kao nemi smeđi metak, zamahnuvši zdepastim krilima jednom, dvaput, triput, pre nego što je naleteo na Kortovo lice, istražujući ga kljunom i kandžama.

'Hai! Roland!' vrisnu Kutbert u delirijumu.

Kort se zatetura unazad, izgubivši ravnotežu. Štap od gvozdenog drveta podiže se i uzaludno zamaha po vazduhu oko njegove glave. Soko je bio ustalasana, nejasna gomila perja.

Dečak se stušti napred, ruke ispružene u obliku klina, čvrsto postavljenog lakta.

Opet, Kort umalo da nije bio prebrz za njega. Ptica mu je prekrila devedeset procenata vidokruga, ali gvozdeno drvo se podiže ponovo, sa zaobljenim krajem napred i Kort hladnokrvno izvede jedino što je u tom trenutku moglo da preokrene događaje. On udari po sopstvenom licu tri puta, nemilosrdno opružajući i stežući bicepse.

David pade u stranu, izlomljen i iskrivljen. Jedno krilo frenetično zalupa po tlu. Njegove hladne oči grabljivice zurile su sa žestinom u učiteljevo krvlju obliveno lice. Kortovo bolesno oko sada je slepo visilo iz duplje.

Dečak udari Korta po slepoočnici, veoma snažno.

To je trebalo sve da okonča; noga mu je bila utrnula od jedinog Kortovog udarca, ali opet, to je trebalo sve da okonča. Ali nije. Na trenutak se Kortovo lice oklembesi, a onda se on baci, zgrabivši dečaka za stopalo.

Dečak se povede unazad i saplete o sopstvene noge. Prući se na tle. Izdaleka, začu zvuk Džejmijevog vriska.

Kort je ustao, spreman da se obruši na njega i dovrši stvar. Izgubio je svoju prednost. Za trenutak su se gledali, učitelj koji stoji iznad učenika, dok mu bujice krvi teku niz levu stranu lica, sa bolesnim okom zatvorenim potpuno, izuzev tankog proreza beline.

Večeras za Korta nema bordela.

Nešto bolno zapara dečakovu ruku. Bio je to soko, David, koji je slepo kidao oko sebe. Oba krila bila su mu polomljena. Neverovatno da je još bio živ.

Dečak ga zgrabi poput kamena, ne obazirući se na zabadajući, obrušavajući kljun koji mu je otkidao meso sa ručnog zgloba u trakama. Dok je Kort kidisao na njega, u skoku, raširenih ruku i nogu, dečak baci sokola naviše.

'Hai! Davide! Ubij!'

Tada Kort zakloni sunce i pade na njega.

VIII

Ptica je bila stisnuta između njih dvojice i dečak oseti kako žuljeviti palac pokušava da mu pronađe očnu duplju. On ga okrenu, istovremeno podigavši butinu kako bi blokirao Kortovo koleno u potrazi za njegovim preponama. Njegova ruka tri puta snažno udari sečimice po stablu Kortovog vrata. Bilo je to kao da udara po rebrastom kamenu.

Tada Kort zarokta teško. Telo mu zadrhta. Dečak jedva vide kako jednom rukom traži ispuštenu palicu i munjevitim skokom on mu je izbi van domašaja.

David se zakačio jednom kandžom za Kortovo desno uvo. Druga je nemilosrdno harala po učiteljevom obrazu, pretvarala ga u ruinu. Topla krv prskala je dečaka po licu i mirisala na bakar.

Kortova pesnica udari pticu jednom i slomi joj kičmu. Ponovo i njen vrat pade u stranu pod oštrim uglom. Ali kandža se i dalje držala. Uveta više nije bilo; samo crvena rupa tunela u Kortovoj lobanji. Treći udarac odbaci pticu i oslobodi Kortovo lice.

Dečak rubom šake udari Korta po korenu nosa, slomivši tanku kost. Krv prsnu u mlazu.

Kortova ruka, posežući nasumice, zapara dečakovu zadnjicu i Roland se otkotrlja slepo, pronađe Kortov štap, podiže se na kolena.

I Kort se osovi na kolena, isceren. Lice mu je bilo prekriveno krvlju. Jedino zdravo oko ludački mu se kolutalo u duplji. Nos mu je bio iskrivljen pod nemogućim uglom. Oba obraza visila su mu u komadima.

Dečak je držao njegovu palicu kao igrač bejzbola koji čeka na loptu.

Kort načini dvostruku fintu, a onda jurnu pravo na njega.

Dečak je bio spreman. Gvozdeno drvo zamahnu u pljosnatom luku i udari po Kortovoj lobanji sa tupim, potmulim zvukom. Kort pade na bok, zagledan u dečaka sa lenjim, slepim izrazom. Iz usta mu je tanko curila pljuvačka.

'Pokori se ili umri', reče dečak. Usta su mu bila puna vlažne vate.

A Kort se osmehnu. Gotovo da je sasvim bio bez svesti i posle toga čitave nedelje neće izlaziti iz kolibe gde će ga negovati, umotanog u crnilo kome, ali sada se držao svom snagom svog nemilosrdnog života bez senki.

'Pokoravam se, revolverašu. Pokoravam se sa osmehom.'

Kortovo bistro oko se zatvori.

Revolveraš ga prodrma blago, ali uporno. Ostali su sada bili oko njih i ruke su im drhtale od želje da ga potapšu po leđima i podignu na ramena; ali nisu prilazili, u strahu, jer su slutili novi ponor. A opet, nije to bilo tako čudno kako je moglo biti, jer između ovoga i ostalih ponor je oduvek postojao.

Kortovo oko zatrepta i ponovo se otvori, slabo.

'Ključ', reče revolveraš. 'Pravo mog rođenja, učitelju. Treba mi.'

Pravo njegovog rođenja bili su pištolji - ne oni teški, očevi, otežani sandalovinom - ali svejedno, pištolji. Zabranjeni za sve osim za nekolicinu. Krajnje, konačno oružje. U teškom sefu ispod baraka u kojima je sada po drevnom zakonu morao da obitava, daleko od majčinih grudi, visilo je njegovo šegrtsko oružje, teške i nezgrapne stvari od čelika i nikla. Opet, njegov otac je prošao šegrtovanje sa njima, a njegov otac je sada vladao - bar nominalno.

'Zar je to toliko strašno?' promrmlja Kort, kao u snu. 'Toliko hitno? Plašio sam se da jeste. A opet, ti si pobedio.'

'Ključ.'

'Soko.. fina zvrčka. Fino oružje. Koliko ti je trebalo da istreniraš tog gada?'

'Nikada nisam trenirao Davida. Sprijateljili smo se. Ključ.'

'Ispod mog opasača, revolverašu.' Oko se ponovo zatvori.

Revolveraš posegnu ispod Kortovog opasača, opipa teški pritisak njegovog stomaka, gde su sada ogromni mišići bili mlitavi i usnuli. Ključ je bio na bronzanom prstenu. On ga steže u ruci, uzdržavajući se od ludačkog poriva da ga isturi prema nebu u pozdravu pobede.

On ustade i dok se konačno okretao prema ostalima, Kortova ruka potraži njegovo stopalo. Za trenutak, revolveraš se uplaši nekog poslednjeg napada i nape se, ali Kort ga samo pogleda odozdo i pozva jednim krastavim prstom.

'Sada ću zaspati', šapnu Kort mirno. 'Možda zauvek, ne znam. Više te neću učiti, revolverašu.

Prevazišao si me i to dve godine mlađi nego što je bio tvoj otac, koji je bio najmlađi. Ali dopusti da te posavetujem.'

'Šta?' Nestrpljivo.

'Sačekaj.'

'A?' Tu reč rekao je u zaprepašćenju.

'Pusti da glas i legenda krenu pre tebe. Ima onih koji će prenositi i jedno i drugo.' Njegove oči upraviše se načas iznad revolveraševog ramena. 'Budale, možda. Pusti da glas ide pred tobom. Neka tvoja senka raste. Neka joj izrastu dlake na licu. Neka postane mračna.' On se groteskno osmehnu. 'Posle dovoljno vremena, reči mogu da začaraju čak i čarobnjaka.

Shvataš na šta mislim, revolverašu?'

'Da.'

'Hoćeš li poslušati moj poslednji savet?'

Revolveraš se zaljulja na petama u pognutoj, zamišljenoj pozi koja je nagoveštavala muškarca.

Pogleda u nebo. Produbljivalo se, postajalo ljubičasto.

Vrelina dana je jenjavala i gromovni oblaci na zapadu predskazivali su kišu. Parošci munja bockali su mirni bok rastućih brežuljaka miljama daleko. Iza toga, planine. Iza toga, rastuće fontane krvi i nerazuma. Bio je umoran, osećao je to u kostima i dublje od toga.

On ponovo pogleda Korta. 'Večeras ću pokopati svog sokola, učitelju. A potom ću otići u donji grad da obavestim one u bordelima koji će se pitati gde si.'

Kortove usne rastaviše se u bolni osmeh. Onda zaspa.

Revolveraš se osovi na noge i okrenu se prema ostalima. 'Napravite nosila i odnesite ga kući. Onda dovedite bolničarku. Ne, dve bolničarke. U redu?'

I dalje su ga gledali, uhvaćeni u zaustavljenom trenutku koji još nije mogao biti prekinut. I dalje su tražili vatrenu koronu, ili promenu crta lica kao kod vukodlaka.

'Dve bolničarke', ponovi revolveraš, a onda se osmehnu.

Osmehnuše se i oni.

'Prokleti goniču konja!' povika najednom Kutbert, isceren. 'Nisi nama ostalima ostavio dovoljno mesa da oglođemo sa kosti!'

'Svet neće krenuti dalje sutra', reče revolveraš, citirajući staru poslovicu sa osmehom. 'Alen, lenštino.

Miči guzicu.'

Alen pođe da napravi nosila; Tomas i Džejmi odoše zajedno u glavnu dvoranu i ambulantu.

Revolveraš i Kutbert su gledali jedan drugog.

Oduvek su bili najbliži - ili bliski koliko je to bilo moguće obzirom na različitosti njihovih karaktera. U Kutbertovim očima videlo se spekulativno, otvoreno svetlo i revolveraš je samo sa velikim naporom kontrolisao potrebu da mu kaže da ne zatraži ispit bar još godinu dana, ili čak osamnaest meseci, ukoliko ne ode na zapad. Ali, prošli su mnogo toga zajedno i revolveraš nije osećao da može to da rizikuje bez izraza koji bi mogao biti shvaćen kao popovanje. Ja sam započeo čitavu stvar, pomisli on i malo se užasnu.

Tada pomisli na Martena, na svoju majku i osmehnu se varljivim osmehom svom prijatelju.

Ja ću biti prvi, pomisli on, spoznavši to prvi put, iako je na to mislio (zbunjen) mnogo puta ranije. Ja ću biti prvi.

'Hajdemo', reče on.

'Sa zadovoljstvom, revolverašu.'

Izađoše sa istočne strane hodnika omeđenog živicom; Tomas i Džejmi su se već vraćali sa bolničarkama. Izgledale su kao duhovi u svojim teškim belim odorama, sa crvenim krstom na grudima.

'Da ti pomognem oko sokola?' upita Kutbert.

'Da', reče revolveraš.

A kasnije, kada se spustio mrak i doneo zahuktale pljuskove sa grmljavinom; dok su se ogromna, fantomska kola sa municijom kotrljala preko neba i dok su munje ispirale krive ulice donjeg grada plavom vatrom; dok su konji stajali kraj ograda za vezivanje pognutih glava i spuštenih repova, revolveraš je uzeo ženu i legao s njom.

Bilo je brzo i dobro. Kada se završilo, dok su ležali jedno uz drugo ne progovarajući, počeo je grad, sa kratkom, džangrljavom žestinom. Dole i daleko, neko je svirao regtajm verziju Hej Džud. Revolverašev um se zamišljeno okrenu unutra. U toj tišini prekrivenoj gradom, neposredno pre nego što ga je obuzeo san, prvi put je pomislio da bi ujedno mogao da bude i poslednji.

IX

Revolveraš, naravno, nije dečaku ispričao sve ovo, ali možda se svejedno najveći deo probio napolje. Već je shvatio da je to dečak sa izuzetnom moći zapažanja, ne mnogo drugačiji od Kutberta, pa čak ni od Džejmija.

'Spavaš?' upita revolveraš.

'Ne.'

'Jesi li shvatio ono što sam ti ispričao?'

'Shvatio?' upita dečak, sa uzdržanim prezirom.

'Shvatio? Šališ se?'

'Ne.' Ali revolveraš se osećao defanzivno. Nikada nikome nije pričao o svom ispitu zrelosti, zato što je na njega gledao dvojako. Naravno, soko je bio savršeno prihvatljivo oružje, a opet, bio je to i trik. I izdaja. Prva od mnogih: Pripremam li se ja to da ovog dečaka bacim na čoveka u crnom?

'Shvatio sam', reče dečak. 'Bila je to igra, zar ne?

Da li odrasli uvek moraju da igraju igre? Zar sve mora biti samo izgovor za novu vrstu igre? Da li ijedan muškarac odraste, ili samo položi ispit zrelosti?'

'Ne znaš sve', reče revolveraš, pokušavajući da potisne svoj spori gnev.

'Ne. Ali znam šta sam za tebe.'

'Šta to?' upita revolveraš stegnuto.

'Žeton za poker.'

Revolveraš oseti poriv da pronađe kamen i prospe dečaku mozak. Umesto toga, proguta ono što je hteo da kaže.

'Spavaj', reče on. 'Dečacima je potreban san.'

A u mislima je čuo Martenov odjek: Idi i pronađi svoju ruku.

Sedeo je ukočeno u tami, omamljen užasom i prestravljen (prvi put u svom postojanju; od bilo čega) od samoprezira koji bi mogao da nastupi.

X

Tokom sledećeg perioda budnog stanja, pruga je skrenula bliže podzemnoj reci i oni naiđoše na Spore Mutante.

Džejk ugleda prvog i vrisnu.

Revolveraševa glava, pognuta pravo napred dok je pumpao ručicu dresine, tržnu udesno. Ispod, daleko od njih, videlo se trulo, avetinjsko zelenilo, kružno i blago pulsirajuće. On prvi put postade svestan mirisa - slabog, neprijatnog, vlažnog.

Zelenilo je bilo lice, a lice je bilo nenormalno.

Iznad spljoštenog nosa bila je insektoidna izraslina očiju, koje su ih gledale bezizražajno. Revolveraš oseti atavističko puzanje u utrobi i genitalijama. Malo pojača ritam ruku i ručice dresine.

Svetlucavo lice izblede.

'Šta je to bilo?' upita dečak, naježen. 'Šta...' Reč mu se zaglavi u grlu kada su naišli i prošli pored grupe od tri slabo svetleća obličja, koja su stajala između šina i nevidljive reke i posmatrala ih nepokretno.

'To su Spori Mutanti', reče revolveraš. 'Ne verujem da će nas ometati. Verovatno se isto tako plaše nas kao i mi...'

Jedno od obličja se odvoji i zatetura prema njima, svetlucajući, menjajući se. Bilo je to lice izgladnelog idiota. Slabo, golo telo bilo je pretvoreno u čvornovato klupko pipkastih udova sa sisaljkama.

Dečak ponovo vrisnu i skupi se uz revolveraševu nogu kao preplašeni pas.

Jedan pipak pređe preko ravne platforme dresine.

Zaudarao je na vlagu, mrak i čudnovatost. Revolveraš pusti ručicu i poteže. Smesti metak u čelo lica izgladnelog idiota. Ovaj pade i njegovo slabo svetlucanje močvarne vatre izblede, kao pomračeni mesec. Blesak pištolja ležao im je svetao, utisnut u tamne ženice i povlačio se sa oklevanjem. Miris utrošenog baruta bio je vreo, divlji i tuđinski na ovom pokopanom mestu.

Bilo ih je još, mnogo. Nijedan se nije kretao direktno prema njima, ali približavali su se šinama, nema, jeziva družina radoznalaca.

'Možda ćeš morati da pumpaš umesto mene', reče revolveraš. 'Možeš li?'

'Da.'

'Onda budi spreman.'

Dečak je stajao kraj njega, zauzevši stav. Njegove oči primećivale su Spore Mutante samo dok su prolazili, nisu skretale, niti videle više nego što moraju. Dečakov um je bio iskolačen od strave, kao da mu je sam id nekako iskočio kroz pore da bi oblikovao telepatski štit.

Revolveraš je uporno pumpao, ali nije povećavao brzinu. Spori Mutanti su mogli da osete miris njihove užasnutosti, znao je to, ali sumnjao je da će im užasnutost biti dovoljna. On i dečak su, najzad, bili stvorenja svetlosti i celi. Kako li nas samo mrze, pomisli on i zapita se da li su na isti način mrzeli i čoveka u crnom. Pomisli da nisu, ili da je on možda prošao među njima, kroz njihovu žalosnu koloniju košnice neprepoznat, tek senka tamnog krila.

Dečak načini zvuk u grlu i revolveraš gotovo nehajno okrenu glavu. Četvoro ih je jurišalo prema dresini posrćući - i jedan od njih samo što se nije uhvatio.

Revolveraš pusti ručicu i ponovo poteže, istim snenim, nehajnim pokretom. Pogodi vodećeg mutanta u glavu. Mutant uzdahnu, zašmrca i poče da se ceri.

Ruke su mu bile mlitave, riblje, mrtve; prsti su mu bili spojeni poput prstiju rukavice koja je dugo stajala u sasušenom blatu. Jedna od ovih mrtvačkih ruku pronađe dečakovo stopalo i povuče.

Dečak vrisnu glasno u granitnoj materici.

Revolveraš pogodi mutanta u prsa. Ovaj poče da balavi kroz kez. Džejk je spadao sa strane. Revolveraš ga uhvati za ruku i umalo da i sam ne izgubi ravnotežu. Stvorenje je, bilo zapanjujuće jako.

Revolveraš smesti još jedan metak u mutantovu glavu.

Jedno oko se ugasi kao sveća. I dalje je vukao. Oni počeše nemo da se nadvlače oko Džejkovog trzavog, uskoprcanog tela. Razvlačili su ga kao jadac.

Dresina je usporavala. Drugi počeše da se približavaju - ćopavi, bangavi, slepi. Možda su oni samo tražili Isusa koji će ih izlečiti, podići ih poput Lazara iz tame.

Ovo je dečakov kraj, pomisli revolveraš savršeno hladno. Ovo je kraj koji mu je namenjen. Pusti i pumpaj ili ga drži i ostani pokopan. Dečakov kraj.

On povuče dečakovu ruku iz sve snage i pogodi mutanta u stomak. Za jedan zamrznuti trenutak njegov stisak postade još jači i Džejk ponovo poče da klizi preko ivice. Tada mrtve blatne ruke popustiše i Spori Mutić pade na lice između šina iza dresine koja je usporavala i dalje sa kezom na licu.

'Mislio sam da ćeš me ostaviti', jecao je dečak.

'Mislio sam... mislio sam...'

'Drži se za moj opasač', reče revolveraš. 'Drži se što čvršće možeš.'

Ruka mu zapipa po opasaču i uhvati se tamo; dečak je disao duboko, grčevito, nemo.

Revolveraš ponovo poče ravnomerno da pumpa i dresina uhvati brzinu. Spori Mutanti zaostali su za njima i gledali ih kako odlaze licima jedva ljudskim (ili baš bedno takvim), licima koja su generisala slabu fosforescenciju uobičajenu za one čudne ribe iz dubokih mora, koje žive pod neverovatnim crnim pritiskom, licima bez gneva ili mržnje u njihovim neosetljivim očima, već samo sa nečim što je ličilo na polusvesno, idiotsko žaljenje.

'Proređuju se', reče revolveraš. Zategnuti mišići njegovog donjeg stomaka i genitalije malčice mu se opustiše. 'Oni su.. '

Spori Mutanti stavili su kamenje na šine. Put je bio blokiran. Bio je to brzo, jadno obavljen posao i možda je samo minut bio potreban da se to raščisti, ali bili su zaustavljeni. A neko će morati da siđe i da to skloni. Dečak zastenja i uzdrhta bliže revolverašu.

Revolveraš pusti ručicu i dresina nemo priđe kamenju, gde lupnu i zaustavi se.

Spori Mutanti ponovo počeše da se približavaju, gotovo nehajno, kao da su bili u prolazu, izgubljeni u snu o tami, pa su našli nekoga koga mogu da pitaju za put. Skup prokletih sa uličnog ćoška, ispod drevnog kamena.

'Hoće li nas uhvatiti?' upita dečak mirno.

'Ne. Ćuti za sekund.'

On pogleda kamenje. Mutanti su bili slabi, naravno i nisu bili u stanju da navuku nijednu stenu kako bi blokirali put. Samo malo kamenje. Dovoljno tek da ih zaustavi, da natera nekoga da siđe.

'Siđi', reče revolveraš. 'Moraćeš da ih skloniš. Ja ću te pokrivati.'

'Ne', šapnu dečak. 'Molim te.'

'Ne mogu da ti dam pištolj, a ne mogu da sklanjam kamenje i da pucam. Moraš da siđeš.'

Džejkove oči strašno zakolutaše; za trenutak njegovo telo zadrhta u skladu sa kovitlacem njegovih misli, a onda se izmigolji sa strane i poče ludački da baca kamenje levo i desno, ne gledajući.

Revolveraš je potegao i sačekao.

Njih dvojica, više posrćući nego hodajući, krenuše na dečaka svojim rukama gnjecavim kao testo. Pištolji obaviše svoje, prošivajući tamu crveno-belim kopljima svetla koje je zabijalo igle bola u revolveraševe oči. Dečak vrisnu i nastavi da razbacuje kamenje. Veštičje svetlucanje poskakivalo je i plesalo.

Sada je bilo teško videti i to je bilo najgore. Sve je prešlo u senke.

Jedan od njih, koji jedva da je i svetleo, najednom posegnu za dečakom gumastim rukama bauka. Oči koje su progutale pola mutićeve glave vlažno su kolutale.

Džejk ponovo vrisnu i okrenu se da se bori.

Revolveraš opali ne dopuštajući sebi da misli, pre nego što bi njegov tačkasti vid mogao da ga izda i natera ruke na strašno podrhtavanje; dve glave bile su samo nekoliko centimetara jedna od druge. Mutić je bio taj koji je pao, kao gmaz.

Džejk je divlje bacao kamenje. Mutanti su se kretali tik izvan nevidljive linije povrede prostora branilaca, približavajući se malo po malo i sad su bili veoma blizu. Drugi su ih pristigli, uvećali im broj.

'U redu', reče revolveraš. 'Penji se. Brzo.'

Kada se dečak pokrenuo, mutanti krenuše na njih.

Džejk se uskobeljao preko ivice i ustao; revolveraš je već ponovo pumpao, iz sve snage. Oba pištolja sada su bila u futrolama. Moraju da beže.

Čudne ruke pljesnuše po metalnoj površini dresine. Dečak mu se sada držao za opasač obema rukama, lica čvrsto zabijenog u revolveraševa krsta.

Grupa njih potrča na šine, lica punih tog bezumnog, nehajnog iščekivanja. Revolveraš je bio pun adrenalina; dresina je letela po šinama u tamu.

Udariše svom silinom u četiri ili pet jadnih, nezgrapnih stvorova. Ovi se razleteše poput trulih banana izbijenih sa stabljike.

Dalje i dalje, u nemu, leteću, banši-tamu.

Posle čitave večnosti, dečak podiže lice u vetar koji su stvarali, u strepnji, ali sa potrebom da zna.

Ostaci bleskova pištolja još su mu bili na mrežnjačama. Nije se videlo ništa osim tame, niti se čulo išta osim reke.

'Nema ih', reče dečak, najednom uplašen da će u tami stići do kraja pruge, da će se sudariti, iskočiti iz šina i skončati u iskrivljenoj olupini. On se vozio kolima; jednom je njegov neduhoviti otac vozio devedeset milja na sat petljom za Nju Džersi, pa je bio zaustavljen. Ali, on se nikada nije vozio ovako, sa vetrom, slepilom i stravom iza i ispred njega, sa zvukom reke nalik na zakikotani glas - glas čoveka u crnom. Revolveraševe ruke bile su klipovi u ludačkoj ljudskoj fabrici.

'Nema ih', reče dečak stidljivo i vetar mu otrže reči iz usta. 'Sada možeš da usporiš. Ostavili smo ih za sobom.'

Ali revolveraš nije čuo. Hitali su dalje u čudnovati mrak.

XI

Nastavili su, još tri perioda budnog stanja i spavanja bez incidenata.

XII

Tokom četvrtog perioda budnog stanja (na pola? na tri četvrtine? nisu znali to - osim da još nisu dovoljno umorni da bi stali) nešto oštro lupi ispod njih, dresina se zanese i njihova tela smesta se nagnuše udesno zbog gravitacije, kada su šine počele postepeno da skreću ulevo.

Ispred se videlo svetlo - sjaj tako slab i tuđ da je isprva izgledao kao potpuno novi element, ni zemlja, ni vazduh, ni vatra, ni voda. Nije imalo boje i moglo se razaznati samo po činjenici da su ponovo stekli svoje ruke i lica u dimenzijama van onih koje im je davao dodir. Oči su im postale toliko osetljive na svetlost, da su primetile sjaj više od pet milja pre nego što su mu se približili.

'Kraj', reče dečak stegnuto. 'To je kraj.'

'Ne.' Revolveraš je to rekao sa čudnovatom sigurnošću. 'Nije.'

I nije bio. Došli su do svetlosti, ali ne i do dana.

Dok su se približavali izvoru sjaja, prvi put su videli da je kameni zid sleva nestao i da su se njihovim šinama pridružile druge, izukrštane u složenoj paukovoj mreži. Svetlost ih je ocrtavala u izglačanim vektorima. Na nekima od njih bili su tamni teretni, putnički vagoni, kočija podešena za kretanje po pruzi.

Revolveraša je to činilo nervoznim, poput duhova galija uzapćenih u podzemnom Sargaskom moru.

Svetlost je jačala, oči su ih malo bolele od nje, ali dovoljno je sporo rasla da bi im dopustila da se prilagode. Došli su iz mraka na svetlost poput ronilaca koji se uzdižu iz dubina u sporim fazama.

Napred, sve bliži, bio je ogroman hangar koji se pružao dalje u mrak. Usečen u njega, sa žutim kvadratima svetlosti, bio je niz od možda dvadeset četiri ulaza, čija je veličina, kako su se približavali, rasla od prozora za igračke do visine od dvadeset stopa. Oni uđoše unutra kroz jedan od središnjih ulaza. Iznad je bio napisan niz slova, na raznim jezicima, pretpostavljao je revolveraš. Bio je zaprepašćen kada je ustanovio da poslednji može da pročita; bio je to drevni koren samog Uzvišenog Govora i saopštavao je:

PRUGA BROJ 10 ZA POVRŠINU I ZAPADNE TAČKE

Svetlost je unutra bila jača; pruge su se susretale i spajale kroz niz skretnica. Ovde su neki od saobraćajnih fenjera još radili, u večitim blescima crvene, zelene i mrkožute boje.

Oni prođoše između uzdignutih kamenih perona na kojima se nataložilo crnilo od prolaska hiljada vozila, a onda se nađoše u nekoj vrsti centralnog terminala. Revolveraš pusti da se dresina polako zaustavi i oni se zagledaše oko sebe.

'Kao metro', reče dečak.

'Metro?'

'Nema veze.'

Dečak se pope na tvrdi cement. Gledali su neme, napuštene kioske gde su se nekada prodavale novine i knjige; drevnu prodavnicu cipela; radnju sa oružjem (revolveraš vide, sa iznenadnim naletom uzbuđenja, revolvere i puške; bliže zagledanje pokazalo je da su im burenca napunjena olovom; on, međutim, uze luk, koji okači preko leđa i tobolac gotovo neupotrebljivih, loše balansiranih strela); radnju sa ženskom odećom.

Negde je neki konvertor iznova i iznova reciklirao vazduh, kao što je činio hiljadama godina - ali možda još ne zadugo. Negde pri sredini njegovog ciklusa čulo se grebanje, kao podsetnik da je večito kretanje, čak i u strogo kontrolisanim uslovima i dalje budalasti san.

Vazduh je imao mehanizovani ukus. Njihove cipele odjekivale su ravno.

Dečak povika: 'Hej! Hej. .'

Revolveraš se okrenu i pođe za njim. Dečak je stajao, ukočen, kod kioska sa knjigama. Unutra, opružena u suprotnom uglu, bila je mumija. Mumija je bila odevena u plavu uniformu sa zlatnim opšivom - reklo bi se, u uniformu železničara. U mumijinom krilu nalazile su se drevne, savršeno očuvane novine, koje se pretvoriše u prašinu kada je revolveraš pokušao da ih pogleda. Mumijino lice bilo je kao stara, smežurana jabuka. Obazrivo, revolveraš joj dodirnu obraz. Diže se oblačić prašine i oni kroz obraz ugledaše mumijina usta. Zasvetluca zlatni zub.

'Gas', promrmlja revolveraš. 'Nekada su bili u stanju da prave gas sa ovakvim učinkom.'

'Vodili su ratove pomoću toga', reče dečak mračno.

'Da.'

Bilo je i drugih mumija, ne baš mnogo, ali nekolicina. Sve su nosile plave i zlatne svečane uniforme. Revolveraš je pretpostavljao da je gas upotrebljen kada ovde nije bilo nikakvog saobraćaja, ni u dolasku, ni u odlasku. Možda je, na neki nejasan način, stanica bila vojni cilj neke davno nestale armije i svrhe.

Od te pomisli osećao se depresivno.

'Bolje da krenemo dalje', reče on i ponovo pođe prema Pruzi broj 10 i dresini. Ali, dečak je jogunasto ostao da stoji iza njega.

'Ne idem.'

Revolveraš se okrenu, iznenađen.

Dečakovo lice bilo je iskrivljeno, uzdrhtalo. 'Nećeš dobiti ono što želiš dok ja ne budem mrtav. Probaću sam.'

Revolveraš klimnu glavom neobavezno, mrzeći sam sebe. 'U redu.' On se okrenu, ode do kamenih perona i lako naskoči na dresinu.

'Dogovorio si se!' vrisnu dečak za njim. 'Znam da jesi!'

Bez odgovora, revolveraš pažljivo postavi luk ispred postolja u obliku slova T koje se uzdizalo sa poda dresine, na sigurno.

Dečakove pesnice bile su stisnute, crte lica razvučene u agoniji.

Kako lako blefiraš ovog malog dečaka, reče revolveraš sebi suvo. Iznova i iznova, intuicija ga je vodila do te tačke, a ti si ga iznova i iznova vukao za nos - najzad, osim tebe, on nema prijatelja.

U iznenadnoj, jednostavnoj misli (gotovo viziji) on shvati da sve što treba da uradi jeste da odustane, da se okrene, povede dečaka sa sobom, načini od njega središte nove sile. Do Kule se nije moralo doći na ovaj ponižavajući način, utrljavanjem nečijeg nosa.

Neka to dođe kada dečak bude proživeo nešto godina, kada njih dvojica budu u stanju da odbace čoveka u crnom kao jeftinu igračku na navijanje.

Svakako, pomisli on cinično. Svakako.

Sa iznenadnom hladnoćom znao je da bi povratak za obojicu značio smrt - smrt ili nešto još gore: zajednički boravak u grobnici sa živim mrtvacima iza njih. Raspadanje svih osobina. Možda sa pištoljima njegovog oca koji će živeti dugo posle obojice, čuvani u trulom izobilju kao totemi, slični nezaboravljenoj pumpi za benzin.

Pokaži malo hrabrosti, reče on sebi lažno.

On posegnu za ručicom i poče da pumpa. Dresina krenu dalje od kamenih perona.

Dečak vrisnu: 'Čekaj!' I potrča po dijagonali, tamo gde će dresina izbiti prema tami. Revolveraš oseti impuls da ubrza, da ostavi dečaka makar sa neizvesnošću.

Umesto toga, on ga uhvati u skoku. Srce ispod tanke košulje tutnjalo je i drhtalo dok se Džejk držao za njega. Bilo je nalik na srce pileta.

Sada je to bilo veoma blizu.

XIII

Zvuk reke postao je veoma glasan i čak im je i snove ispunjavao svojom upornom grmljavinom.

Revolveraš, više iz hira nego zbog bilo čega drugog, pusti da ih dečak vodi napred, dok je on izbacivao u mrak nekoliko strela za koje je bila privezana fina bela nit.

Luk je bio jako loš, neverovatno očuvan, ali uprkos tome, očajno se zatezao i još gore ciljao i revolveraš je znao da bi vrlo malo toga moglo na njemu da se poboljša. Čak ni nova struna ne bi pomogla izmoždenom drvetu. Strele nisu letele daleko u mrak, ali poslednja koju je izbacio vratila se mokra i klizava. Revolveraš je samo slegnuo ramenima kada ga je dečak upitao koliko daleko, ali u sebi je smatrao da strela nije mogla da preleti više od stotinu metara izbačena iz istrulelog luka - i to uz puno sreće.

A zvuk je i dalje postajao sve glasniji.

Za vreme trećeg budnog perioda posle stanice, spektralno zračenje ponovo poče da jača. Ušli su u dugi tunel od nekog fosforescentnog kamena i vlažni zidovi sijali su se i svetlucali u hiljadu sićušnih zvezdanih bleskova. Videli su stvari u nekoj vrsti jezive nestvarnosti kuće strave.

Surovi zvuk reke do njih je provodio kamen u kojem su bili zatočeni i pojačavao ga kao prirodno pojačalo. Opet, zvuk je ostao čudnovato konstantan, čak i kada su se približili raskrsnici za koju je revolveraš bio siguran da se nalazi pred njima, jer su se zidovi širili, uzmicali. Ugao pod kojim su se uspinjali postao je naglašeniji.

Šine su se pružale prave kao strela, napred, na novom svetlu. Revolverašu su ličile na cevi sa zatočenim močvarnim gasom koje su se prodavale na vašarima u vreme Josifove Gozbe; dečaku su izgledale kao beskrajne pruge od neonskih cevi. Ali, na njihovom sjaju mogli su obojica da vide da se kamen koji ih je tako dugo okruživao završava napred nazubljenim istovetnim poluostrvima koja su pokazivala prema ponoru tame napred - prema ambisu iznad reke.

Šine su se nastavljale iznad nedokučivog ponora, poduprte potpornjima eonima starim. A iza toga, na naizgled neverovatnoj udaljenosti, videla se sićušna čioda svetla; ne fosforescencija niti fluorescencija, već tvrdo, istinito svetlo dana. Bilo je sitno kao vrh igle u tamnoj tkanini, a opet teško od zastrašujućeg značenja.

'Stani', reče dečak. 'Stani malo. Molim te.'

Ne postavljajući pitanja, revolveraš pusti da se dresina zaustavi. Zvuk reke bio je neprekidna, zaglušujuća rika i dopirao je odozdo i spreda.

Veštačko svetlucanje vlažnog kamena najednom je bilo mrsko. Prvi put je osetio kako ga dodiruje ruka klaustrofobije i poriv da izađe, da se oslobodi ovog ukopa naživo, bio je snažan i gotovo neporeciv.

'Proći ćemo', reče dečak. 'Je li to ono što on hoće?

Da prevezemo dresinu preko... toga... i padnemo?'

Iako je znao da nije, revolveraš reče: 'Ne znam šta on želi.'

'Sada smo blizu. Zar ne možemo peške?'

Oni siđoše i oprezno priđoše rubu ponora. Kamen pod njihovim nogama nastavljao je da se uzdiže sve dok pod nije, obrušivši se iznenada pod uglom, nestao ispod šina, a šine nastavile same, preko tame.

Revolveraš kleknu i zagleda se dole. Mogao je nejasno da nazre složenu, gotovo neverovatnu mrežu čeličnih nosača i podupirača, kako nestaje dole, prema rici reke, noseći graciozni luk šina preko praznine.

Mogao je da zamisli kako vreme i voda, smrtonosni tandem, rade na čeliku. Koliko je držača još ostalo? Malo? Gotovo nimalo? Nimalo? On najednom ponovo vide lice mumije i način na koji se meso, naizgled čvrsto, bez napora okrunilo u prah na običan dodir njegovog prsta.

'Idemo peške', reče revolveraš.

Upola je očekivao da ga dečak ponovo omete, ali on preduhitri revolveraša i smireno stade na šine, prelazeći preko zavarenih čeličnih pragova pribrano, sigurnim koracima. Revolveraš krenu za njim, spreman da ga uhvati ako Džejk pogrešno stane.

Ostavili su dresinu za sobom i pažljivo krenuli preko tame.

Revolveraš oseti da mu fini premaz znoja prekriva kožu. Podupirači su bili truli, veoma truli.

Vibrirali su im pod nogama od vrtoglavog kretanja reke daleko ispod i ljuljali se malo na nevidljivim sajlama. Mi smo akrobate, pomisli on. Gledaj, majko, nema mreže. Letim. On jednom kleknu i ispita pragove preko kojih su hodali. Bili su skoreni i puni rupa od rđe (razlog je mogao da oseti na licu; svež vazduh, prijatelj kvarenja: sada su bili vrlo blizu površine) i snažan udarac pesnicom natera metal da bolesno zadrhti. Jednom je čuo upozo- ravajuće stenjanje pod nogama i osetio kako se čelik taloži i priprema da popusti, ali već je bio nastavio dalje.

Dečak je, naravno, bio tridesetak kilograma lakši i dovoljno bezbedan, ukoliko se put dalje progresivno ne bude pogoršavao.

Iza njih, dresina se stopila sa opštom pomrčinom.

Kameni peron sa leve strane pružao se dvadesetak stopa. Dalje nego onaj s desne, ali i njega su ostavili za sobom i sada su bili sami iznad ambisa.

Isprva se činilo da sitna tačka dnevnog svetla ostaje podrugljivo konstantna (da se možda povlači od njih istom brzinom kojom su joj oni prilazili - to bi zaista bilo čudesna magija), ali revolveraš postepeno shvati da se ona širi, da poprima oblik. Još su bili ispod nje, ali šine su se i dalje uspinjale.

Dečak iznenađeno zarokta i iznenada posrnu u stranu, zamlataravši rukama u sporim, punim krugovima. Činilo se da se ljulja na ivici veoma dugo pre nego što je ponovo kročio napred.

'Umalo da nije popustilo poda mnom', reče on tiho, bez emocija. 'Prekorači.'

Revolveraš učini to. Prag na koji je dečak stao gotovo da je u potpunosti popustio i lenjo se klatio dole, lako zaljuljan na dezintegrisanom zakivku, kao kapak na ukletom prozoru.

Naviše i dalje naviše. Bio je to košmarni hod, pa se zato činilo da traje mnogo duže nego što je trajao; sam vazduh kao da se zgusnuo i postao kremast i revolveraš oseti da bi mogao da pliva umesto što hoda. Iznova i iznova njegov um je ludački pokušavao da se ponovo zamisli nad strašnim prostorom između ovog potpornja i reke ispod njega. Njegov mozak video je to u spektakularnim detaljima i kako bi sve to bilo: vrisak izvijanja metala, posrtanje dok mu telo klizi u stranu, hvatanje prstima za nepostojeće držače, brzo džangrljanje potpetica čizama po izdajničkom, trulom čeliku - a onda dole, prevrćući se i prevrćući, sa toplim mlazom na preponama zbog popuštanja bešike, na licu nalet vetra što mu tera kosu naviše u karikaturni izraz straha i povlači očne kapke natrag, tamna voda koja mu hita u susret, sve brže, prestižući čak i njegov krik...

Metal vrisnu pod njim i on kroči pored tog mesta bez žurbe, prebacivši težinu, ne razmišljajući o padu ili o tome koliko su daleko stigli, ili koliko je još preostalo. Nije mislio da se dečak može žrtvovati niti da se o prodaji njegove časti može sada, uopšte, iole pregovarati.

'Tri praga ovde', reče dečak hladno. 'Preskočiću.

Ovde! Ovde!'

Revolveraš vide na tren njegovu siluetu spram dnevnog svetla, nezgrapnu, pogrbljenu, raširenih ruku i nogu. On se dočeka na noge i čitavo zdanje zanese se pijano. Metal pod njima protestovao je i nešto daleko dole pade, najpre sa udarcem, a potom sa zvukom duboke vode.

'Jesi li prešao?' upita revolveraš.

'Jesam', reče dečak odsutno, 'ali veoma je trulo.

Mislim da tebe neće izdržati. Mene da, ali tebe ne.

Vrati se sad. Vrati se i ostavi me na miru.'

Glas mu je bio histeričan, hladan ali histeričan.

Revolveraš zakorači preko prekida. Bio je dovoljan jedan dugi korak. Dečak je bespomoćno drhtao. 'Vrati se. Ne želim da me ubiješ.'

'Hodaj, tako ti Hrista', reče revolveraš grubo.

'Srušiće se.'

Dečak je sada hodao kao pijanac, ispruživši drhtave ruke pred sebe, široko raširivši prste.

Oni nastaviše naviše.

Da, sada je bilo mnogo više trulo. Česti su bili prekidi od jednog, dva, pa čak i tri praga i revolveraš je iznova i iznova očekivao da će naići na dugi prazan prostor među šinama koji će ih ili naterati natrag, ili primorati da hodaju po samim šinama, balansirajući nesigurno iznad ponora.

Oči su mu bile uprte u svetlost dana.

Sjaj je poprimio boju - plavu - i dok se približavao postajao je sve blaži, potirao je zračenje fosfora dok se sa njim mešao.

Pedeset metara ili stotinu? Nije mogao da odredi.

Hodali su i sada je gledao u svoja stopala kako prelaze sa praga na prag. Kada je ponovo podigao pogled, sjaj je prerastao u rupu i to više nije bila svetlost, već izlaz. Samo što nisu stigli do njega.

Trideset metara, da. Samo devedeset stopa. To se moglo izvesti. Možda će još i sustići čoveka u crnom.

Možda će, na jarkom suncu, zli cvetovi njegovog uma uvenuti i možda će sve biti moguće.

Sunčeva svetlost bi zamračena.

On podiže pogled, zapanjen, zagledan i vide siluetu koja ispunjava svetlost, proždire je i dopušta samo delićima podrugljivog plavetnila da joj ocrtaju ramena, rašlje prepona.

'Zdravo, momci!'

Glas čoveka u crnom dođe im sa odjekom, pojačan u prirodnom kamenom grlu, sa moćnim sarkazmom. Slepo, revolveraš potraži viličnu kost, ali ona je nestala, izgubljena negde, upotrebljena.

On se nasmeja iznad njih i zvuk se prolomi okolo, odbijajući se poput talasa u pećini koja se puni vodom.

Dečak vrisnu i zatetura se, ponovo kao vetrenjača, zamahavši rukama ukrug kroz oskudni vazduh.

Metal pod njima se otkide i poče da se skida kao zmijski svlak; šine stadoše sporo i sanjivo da se uvijaju. Dečak polete dole, a onda mu jedna ruka sunu naviše kao ptica u tami, gore, gore i on ostade okačen iznad jame; visio je tamo, zureći svojim tamnim očima u revolveraša u konačnoj, slepoj spoznaji.

'Pomozi mi.'

Uz tutnjavu, galamu: 'Hodi, revolverašu. Ili me nikada nećeš uhvatiti!'

Svi žetoni bili su na stolu. Sve karte osim jedne.

Dečak je visio, živa Tarot karta, obešeni čovek, feničanski mornar, nedužna duša izgubljena, što se jedva drži iznad talasa stigijskog mora.

Sačekaj onda, sačekaj malo.

'Da pođem ja?' Glas tako glasan, da se od njega teško misli, moć da zamrači ljudski um...

Nemoj da kvariš, uzmi tužnu pesmu i učini je boljom...

'Pomozi mi.'

Potporna konstrukcija poče dalje da se izvija, vrišteći, da se odvaja od sebe, popušta...

'Onda te ostavljam.'

'Ne!'

Noge ga poneše u iznenadni skok kroz entropiju koja ga je držala, iznad okačenog dečaka, u nesigurni, strmoglavi juriš prema svetlu koje se nudilo, sa Kulom zamrznutom na mrežnjači oka njegovog uma u crnom kadru, iznenadna tišina, sa siluetom koje više nema, čak ni otkucaja njegovog srca više nema dok se potporna konstrukcija još obrušava, počinje svoj konačni spori ples prema dubinama, otkida se, njegova ruka pronalazi kamenit, osvetljeni rub prokletstva; a iza njega, u strašnoj tišini, dečak progovori odozdo, sa isuviše velike udaljenosti.

'Idi onda. Ima još svetova pored ovih.'

Sve se otkinu od njega, čitavom težinom; i dok se povlačio naviše kroz svetlost, povetarac i realnost nove karme (svi mi sijamo) on izvi glavu unazad, poželevši za trenutak u agoniji da bude Janus - ali tamo nije bilo ničega, samo tišina koja se stropoštava, jer dečak se nije oglasio nikakvim zvukom.

Tada se već podigao i provukao noge na kamenitu eskarpu koja je gledala naniže na travnatu ravnicu i stazu gde je čovek u crnom stajao raširenih nogu, prekrštenih ruku.

Revolveraš je stajao pijano, bled kao duh, dok su mu ogromne oči plivale ispod čela, košulje umazane belom prašinom poslednjeg, strmoglavog skoka. Dođe mu misao da će uvek bežati od tog ubistva. Dođe mu to da ga tamo napred čekaju nova poniženja duha prema kojima će ovo izgledati infinitezimalno, a on će ipak i dalje bežati od toga, niz hodnike, kroz gradove, od kreveta do kreveta; bežaće od dečakovog lica i pokušavati da ga pokopa u pičkama ili čak u daljem uništenju, samo da bi ušao u neku poslednu prostoriju i zatekao ga kako ga gleda nad plamenom sveće. On je postao taj dečak; dečak je postao on. Bio je wurderlak, likantrop koji je stvorio sam sebe i u dubokim snovima pretvaraće se u dečaka i govoriti nepoznatim jezicima.

Ovo je smrt. Je li? Je li?

Hodao je polako, pijano niz kamenito brdo prema mestu gde ga je čekao čovek u crnom. Ovde su šine bile istrošene, pod suncem razuma, kao da ih nikada nije ni bilo.

Čovek u crnom smakne kapuljaču nadlanicama obe ruke i nasmeja se.

'Tako!' povika on. 'Ne kraj, već kraj početka, a?

Napreduješ, revolverašu! Napreduješ! O, kako ti se samo divim!'

Revolveraš poteže zaslepljujuće brzo i ispali dvanaest puta. Bleskovi pištolja zaseniše i samo sunce, a tutnjava eksplozija silovito se odbi od kamenitih eskarpi iza njih.

'Sad', reče čovek u crnom, nasmejan. 'O, sad.

Zajedno ćemo stvoriti veliku magiju, ti i ja. Ne možeš me ubiti baš kao što ne možeš ubiti sebe.'

On uzmaknu, hodajući unatrag, licem u lice sa revolverašem, isceren. 'Hodi. Hodi. Hodi.'

Revolveraš pođe za njim u svojim iskidanim čizmama, prema mestu za razgovor.

REVOLVERAŠ I MRAČNJAK

I

Čovek u crnom ga je doveo do drevnog mesta za ubijanje, da razgovaraju. Revolveraš ga je smesta prepoznao: bila je to golgota, mesto lobanje. A izbledele lobanje piljile su učtivo u njih - lobanje stoke, kojota, jelena, zečeva. Bio je tu i gipsani ksilofon ženke fazana ubijene dok se hranila; tamo sitne, nežne kosti krtice, koju je možda iz zadovoljstva ubio divlji pas.

Golgota je bila udubljenje izdubljeno u strmini planine i dole, na blažim visinama, revolveraš je mogao da vidi kvrgave juke i žbunaste jele. Nebo iznad njih imalo je mekšu nijansu plavetnila nego što je on video za dvanaest meseci i bilo je nečega što je neporecivo govorilo o moru na nevelikoj udaljenosti.

Na zapadu sam, Kutberte, pomisli on začuđeno.

I naravno, u svakoj lobanji, u svakoj duplji bez oka, video je dečakovo lice.

Čovek u crnom sede na drevno deblo od gvozdenog drveta. Čizme su mu bile prekrivene belom prašinom i neprijatnim nanosom kostiju s ovog mesta.

Ponovo je podigao kapuljaču, ali revolveraš je jasno mogao da mu vidi četvrtasti oblik brade i senku vilice.

Zasenčene usne trznuše se u osmeh. 'Prikupi drva, revolverašu. S ove strane planina je blaga, ali na ovoj visini čovek ipak može da dobije nož u stomak od hladnoće. A ovo je mesto smrti, a?'

'Ubiću te', reče revolveraš.

'Nećeš bogami. Ne možeš. Ali možeš da prikupiš drva kako bi se prisetio svog Isaka.'

Revolveraš nije razumeo na šta se to odnosi. Ode bez reči i prikupi drva kao najobičniji kuvarev pomoćnik. Plen je bio mršav. Sa te strane nije bilo đavolje trave, a gvozdeno drvo nije moglo da gori.

Pretvorilo se u kamen. On se konačno vrati sa velikim tovarom u naručju, prašnjav i prljav od dezintegrisanih kostiju, kao da ga je neko umočio u brašno. Sunce je utonulo iza najviših juka i poprimilo crvenkasti sjaj, pa je zurilo u njih sa štetnom ravnodušnošću kroz crne, izmučene krošnje.

'Odlično', reče čovek u crnom. 'Kako si ti izuzetan!

Kako metodičan! Pozdravljam te!' On se zakikota i revolveraš ispusti drva kraj njegovih nogu s treskom koji podiže prah kostiju.

Čovek u crnom nije se ni trgao, ni poskočio; samo je počeo da postavlja vatru. Revolveraš je posmatrao, opčinjen, dok se ideogram (ovaj put svež) oblikovao.

Kada je bio gotov, podsećao je na mali i složeni dvostruki dimnjak visok oko dve stope. Čovek u crnom podiže ruku prema nebu, otresavši sa negovane, lepe šake široki rukav i brzo je spusti, sa ispruženim kažiprstom i malićem u tradicionalnom znaku urokljivog oka. Ukaza se plavi blesak plamena i vatra bi upaljena.

'Imam ja šibice', reče čovek u crnom žovijalno, 'ali mislio sam da bi uživao u magiji. Lepote radi, revolverašu. Pripremi nam sada večeru.'

Prevoji njegove odore zadrhtaše i odrano i očišćeno truplo bucmastog zeca pade na zemlju.

Revolveraš bez reči nataknu zeca na ražanj i ispeče ga. Primamljiv miris poče da se diže dok je sunce zalazilo. Ljubičaste senke gladno su lebdele iznad udubljenja koje je čovek u crnom odabrao da se konačno suoči sa njim. Revolveraš oseti kako glad počinje beskrajno da mu tutnji u stomaku dok je zec rumeneo; ali kada je meso bilo ispečeno, a sokovi uzapćeni u njemu, on čitav ražanj pruži bez reči čoveku u crnom, pretraži svoj gotovo ravan ranac i izvuče poslednje parče sušene govedine. Bila je slana, bolna u njegovim ustima i ukus joj je bio kao ukus suza.

'To je beskoristan gest', reče čovek u crnom, postigavši da istovremeno zvuči i ljutito i veselo.

'Svejedno', reče revolveraš. U ustima je imao ranice, rezultat nedostatka vitamina i slani ukus terao ga je da se gorko ceri.

'Bojiš se začaranog mesa?'

'Da.'

Čovek u crnom spusti kapuljaču.

Revolveraš ga je gledao nemo. Na neki način, lice čoveka u crnom bilo je neprijatno razočarenje. Bilo je lepo i pravilno, bez ikakvih oznaka i deformiteta osobe koja je prošla kroz zastrašujuća vremena i kojoj su bile dostupne velike i neznane tajne. Kosa mu je bila crna, duga, oštra i umršena. Čelo mu je bilo visoko, oči tamne i briljantne. Nos mu je bio neupečatljiv. Usne pune i senzualne. Put mu je bila bleda, kao i revolveraševa.

On reče konačno: 'Očekivao sam starijeg čoveka.'

'Nije obavezno. Ja sam gotovo besmrtan. Mogao sam da poprimim lice koje bi pre očekivao, naravno, ali odabrao sam da ti pokažem ono sa kojim sam - ah - bio rođen. Vidi, revolverašu, zalazak sunca.'

Sunce je već otišlo i zapadno nebo bilo je ispunjeno svetlošću furune.

'Nećeš videti novi osvit još, čini se, dugo, dugo', reče čovek u crnom tiho.

Revolveraš se seti jame ispod planina i pogleda u nebo, gde su sazvežđa bila rasuta u izobilju, kao opruge časovnika.

'Nije važno', reče on tiho, 'više ne.'

II

Čovek u crnom je mešao karte u letu, brzinom koja ih je stapala. Špil je bio ogroman, sa uvojitom šarom na poleđini. 'Ovo su tarot karte', govorio je čovek u crnom, 'mešavina standardnog špila i karata koje sam ja izmislio. Posmatraj pažljivo, revolverašu.'

'Zašto?'

'Proreći ću ti budućnost, Rolande. Mora se okrenuti sedam karata, jedna po jedna i postaviti uz ostale. Nisam to radio tri stotine godina. I mislim da nikome nisam čitao iz njih kao što ću tebi.' Podrugljivi ton ponovo se uvukao, poput kuvijanskog noćnog vojnika sa ubistvenim nožem stegnutim u jednoj ruci.

'Ti si poslednji avanturista sveta. Poslednji krstaš.

Kako li to mora da ti laska, Rolande! A opet, pojma nemaš koliko si sada blizu Kule, koliko blizu u vremenu. Svetovi se okreću oko tvoje glave.'

'Onda mi pročitaj budućnost', reče on oštro.

Prva karta se okrenu.

'Obešeni Čovek', reče čovek u crnom. Tama mu je vratila kapuljaču. 'A opet, bez ijedne druge karte, to označava snagu, a ne smrt. Ti si, revolverašu, Obešeni Čovek, koji večno gazi prema svom cilju preko svih Adovih jama. Već si bacio jednog saputnika u jamu, zar ne?'

On okrenu drugu kartu. 'Mornar. Obrati pažnju na jasno čelo, gole obraze, ranjene oči. On se davi, revolverašu, a nikoga nema da mu dobaci uže. Dečak Džejk.'

Revolveraš se trže i oćuta.

Okrenu se i treća karta. Babun se cerio na ramenu nekog mladića. Mladićevo lice bilo je okrenuto naviše, u grimasi stilizovane strepnje i užasnutosti.

Pogledavši podrobnije, revolveraš vide da babun drži korbač.

'Sužanj', reče čovek u crnom. Vatra je bacala nelagodne, nestalne senke preko lica zajahanog muškarca i činilo se da se ono pomera i grči u nemoj stravi. Revolveraš odvrati pogled.

'Malo uznemirava, zar ne?' reče čovek u crnom, kao da je na ivici da se zakikoće.

On okrenu četvrtu kartu. Žena sa maramom preko glave sedela je za preslicom. U revolveraševim omamljenim očima, kao da se prepredeno osmehivala i jecala u isto vreme.

'Gospa od Senki', primeti čovek u crnom. 'Da li ti se čini da ima dva lica, revolverašu? I ima. Pravi Janus.'

'Zašto mi to pokazuješ?'

'Ne pitaj!' reče čovek u crnom oštro, a opet, sa osmehom. 'Ne pitaj. Samo gledaj. Smatraj ovo samo besmislenim ritualom, ako ti je tako lakše. Kao da si u crkvi.'

On se zakikota i okrenu petu kartu.

Iscereni žetelac držao je srp koščatim prstima.

'Smrt', reče čovek u crnom jednostavno. 'Ali ne za tebe.'

Šesta karta.

Revolveraš je pogleda i oseti u stomaku čudno, puzavo iščekivanje. To osećanje bilo je pomešano sa užasom i radošću i kao celina ta emocija nije imala ime. Istovremeno ga je terala na povraćanje i ples.

'Kula', reče čovek u crnom tiho.

Revolveraševa karta zauzimala je središte niza; presotale četiri stajale su u u uglovima, kao sateliti koji kruže oko zvezde.

'Gde ide ta?' upita revolveraš.

Čovek u crnom postavi Kulu preko Obešenog Čoveka, prekrivši ga u potpunosti.

'Šta to znači?' upita revolveraš.

Čovek u crnom nije odgovarao.

'Šta to znači?' upita on hrapavo.

Čovek u crnom nije odgovarao.

'Proklet bio!'

Bez odgovora.

'Dobro, šta je onda na sedmoj karti?'

Čovek u crnom okrenu sedmu. Sunce se uzdizalo na osvetljenom, plavom nebu. Oko njega su se jurili amori i đavolčići.

'Sedma je Život', reče čovek u crnom. 'Ali ne za tebe.'

'Gde se ona uklapa u niz?'

'Nije tvoje da to znaš', reče čovek u crnom. 'Niti moje da znam.' On nemarno baci kartu u zamiruću vatru. Ona pocrne, uvi se i buknu u plamen.

Revolveraš oseti da mu je srce klonulo i postalo ledeno u grudima.

'Spavaj sada', reče čovek u crnom bezbrižno. 'I možda sanjaj i tako to.'

'Zadaviću te', reče revolveraš. Njegove noge se opružiše divlje, krajnje neočekivano i on polete preko vatre na drugog čoveka. Čovek u crnom, sa osmehom, nabreknu u njegovom vidokrugu, a onda uzmaknu dugim, odjekujućim hodnikom ispunjenim pilonima od lapisa. Svet ispuni zvuk sardoničnog smeha i on poče da pada, umire, spava.

On usnu.

III

Vasiona je bila prazna. Ništa se nije kretalo. Ništa nije postojalo.

Revolveraš je lebdeo, zbunjen.

'Neka bude svetlo', reče nonšalantno glas čoveka u crnom i bi svetlo. Revolveraš pomisli nevezano kako je svetlo dobro.

'Sada tama iznad nas i zvezde u njoj. Voda daleko ispod nas.' To se desi. Lebdeo je iznad beskrajnih mora. Iznad, zvezde su beskrajno sjale.

'Zemlja', pozva čovek u crnom. Eno je; izvila se iz vode u beskrajnim, galvanskim grčevima. Bila je crvena, suva, ispucala i sva jalova. Vulkani su bljuvali beskrajno lavu nalik na divovske bubuljice na ružnoj glavi nekog pubertetlije.

'U redu', govorio je čovek u crnom. 'To je početak.

Neka bude malo biljaka. Drveća. Trave i poljana.'

Eno. Dinosaurusi su tumarali tu i tamo, rikali, šištali, proždirali jedni druge, ostajali zaglibljeni u mehurastim, mirisnim jamama sa katranom. Ogromne tropske kišne šume prostirale su se svuda. Džinovske paprati mahale su lišćem ka nebu. Dvoglave bube puzale su po njima. Sve je to revolveraš video. A opet, osećao se velikim.

'Sada čovek', reče čovek u crnom tiho, ali revolveraš je padao... padao naviše. Horizont ove ogromne i plodne zemlje poče da se zakrivljuje. Da, svi su oni govorili da je zakrivljen, njegovi učitelji, tvrdili su da je to dokazano davno pre nego što je svet krenuo dalje. Ali ovo...

Dalje i dalje. Pred njegovim zapanjenim očima oblikovali su se kontinenti, da bi bili zaklonjeni izuvijanim oblacima. Atmosfera je čuvala svet u posteljičnom omotaču. A sunce, koje se uzdizalo iznad ramena zemlje..

On uzviknu i zakloni lice rukom.

'Neka bude svetlost!' Glas koji je to viknuo nije više pripadao čoveku u crnom. Bio je džinovski, odjekujući. Ispunjavao je prostor i prostore između prostora.

'Svetlost!'

Padanje, padanje.

Sunce se skupi. Crvena planeta izbrazdana kanalima provrte se kraj njega, sa dva meseca koja su se furiozno obrtala oko nje. Uskovitlani pojas stenja.

Džinovska planeta koja vri od gasova, isuviše ogromna da samu sebe izdrži, posvećenik u posledice.

Svet sa prstenom koji svetluca opasan ledenim vrhovima strela.

'Svetlost! Neka bude...'

Drugi svetovi, jedan, dva, tri. Daleko iza poslednjeg, usamljena kugla leda i kamena koia se obrće u mrtvoj tami oko sunca koje svetli jedva sjajnije od izlizanog novčića.

Tama.

'Ne', reče revolveraš i reči su mu bile ravne, bez odjeka u tami. Bilo je mračnije od mraka. U poređenju sa tim, najmračnija noć ljudske duše izgledala bi kao podne. Tama ispod planina bila je najobičnija mrljica na licu Svetlosti. 'Ne više, molim te, ne sada. Ne više.. '

'SVETLOST!'

'Ne više. Ne više, molim te.. '

I same zvezde počeše da se skupljaju. Privukoše se čitave nebule i pretvoriše se u besmislene mrlje.

Čitava vasiona kao da se povlačila oko njega.

'Isuse ne više ne više ne više.. '

Glas čoveka u crnom svileno mu šapnu u uvo:

'Onda odustani. Odbaci sve pomisli na Kulu. Idi svojim putem, revolverašu i izbavi dušu.'

On se pribra. Potresen i sam, umotan u tamu, prestravljen konačnim značenjem koje je jurišalo ka njemu, on se pribra i izusti poslednji, bukteći imperativ:

'NE! NIKAD!'

'ONDA NEKA BUDE SVETLOST!'

I bi svetlost, tresnu u njega kao malj, veličanstvena, preistorijska svetlost. U njoj, svest nestade - ali pre toga, revolveraš vide nešto od kosmičke važnosti. On se uhvati za to s naporom i agonijom i potraži sam sebe.

Umače ludilu saznanja koje je bilo tu implicirano i tako dođe sebi.

IV

Još je bila noć - ista ili druga, nije mogao da zna.

On se podiže na laktove sa mesta na koje ga je doveo njegov demonski skok na čoveka u crnom i pogleda u gvozdeno drvo gde je čovek u crnom sedeo. Nije ga bilo.

Preplavi ga veliko očajanje - Bože, sve to da bi krenuo od početka - a onda čovek u crnom reče iza njega: 'Ovamo, revolverašu. Ne volim da si mi toliko blizu. Govoriš u snu.' On se zakikota.

Revolveraš se omamljeno osovi na kolena i okrenu. Vatra je sagorela u crveni žar i sivi pepeo i ostavljala poznatu šaru istrošenog ogreva. Čovek u crnom sedeo je do nje i oblizivao usne nad masnim ostacima zeca.

'Prilično si bio dobar', reče čovek u crnom. 'Tu viziju Martenu nikada nisam mogao da pošaljem. Taj bi se vratio sav zabalavljen.'

'Šta je to bilo?' upita revolveraš. Reči su mu bile nejasne, drhtave. Osećao je da ga, pokuša li da ustane, noge neće držati.

'Vasiona', reče čovek u crnom bezbrižno. On podrignu i baci kosti u vatru gde su ostale da blistaju, nezdravo bele. Vetar iznad okrugline golgote zviždao je oštro i nesrećno.

'Vasiona', reče revolveraš prazno.

'Hoćeš Kulu', reče čovek u crnom. Činilo se to kao pitanje.

'Da.'

'Ali nećeš je imati', reče čovek u crnom i osmehnu se zaslepljujuće surovo. 'Imam predstavu o tome koliko te je blizu ivice gurnulo ovo poslednje. Kula će te ubiti sa razdaljine od pola sveta.'

'Ti ne znaš ništa o meni', reče revolveraš tiho i osmeh nestade sa usana onog drugog.

'Ja sam stvorio tvog oca i ja sam ga i slomio', reče čovek u crnom mračno. 'Došao sam tvojoj majci kroz Martena i uzeo je. Bilo je zapisano i dogodilo se. Ja sam najudaljeniji sluga Mračne Kule. Zemlja mi je data u šake.'

'Šta sam to video?' upita revolveraš. 'Na kraju?

Šta je to bilo?'

'Na šta ti je ličilo?'

Revolveraš je bio nem, zamišljen. Potraži rukom duvan, ali ga ne nađe. Čovek u crnom ne ponudi da mu ponovo napuni vrećicu magijom, bilo crnom, bilo belom.

'Bila je svetlost', reče revolveraš konačno. 'Jaka bela svetlost. A onda.. ' On zaćuta i zagleda se u čoveka u crnom.

Ovaj se naginjao napred i neka strana emocija bila mu je utisnuta u lice, ispisana, isuviše velika za laži ili poricanje. Čuđenje.

'Ti ne znaš', reče on i poče da se osmehuje. 'O, veliki čarobnjaku koji mrtve pretvaraš u žive. Ne znaš.'

'Znam', reče čovek u crnom. 'Ali ne znam... šta.'

'Bela svetlost', ponovi revolveraš. 'A onda - vlat trave. Jedna jedina vlat trave koja je ispunila sve. A bila je sićušna. Infinitezimalna.'

'Trava.' Čovek u crnom zatvori oči. Lice mu je izgledalo smrknuto i umorno. 'Vlat trave. Siguran si?'

'Jesam', namršti se revolveraš. 'Ali, bila je ljubičasta.'

I tako čovek u crnom poče da priča.

V

Vasiona je (rekao je) nudila paradoks isuviše veliki da bi ga shvatio ograničeni um. Kao što živi mozak ne može da zamisli neživi - mada možda misli da može - ograničeni um ne može da dokuči bezgranično.

Prozaična činjenica postojanja vasione sama po sebi pobija pragmatiste i cinike. Postojalo je vreme, a opet je bilo na stotine generacija pre nego što je svet krenuo dalje, kada je čovečanstvo dostiglo dovoljno tehničke i naučne umešnosti da odlomi nekoliko ivera sa velikog kamenog stuba stvarnosti. Čak i tada, lažna svetlost nauke (znanja, ako hoćeš) sjala je samo u nekoliko razvijenih zemalja.

Opet, uprkos ogromnom porastu raspoloživih činjenica, bilo je izuzetno malo novih prodora u suštinu. Revolverašu, naši očevi su pobedili bolest-od-koje-se-truli, koju mi nazivamo rak, umalo da nisu pobedili starenje, išli su na mesec..

('Ne verujem to', reče revolveraš glatko, na šta se čovek u crnom samo nasmeja i odgovori: 'I ne moraš.')

...i sačinili ili otkrili stotinu drugih čudesnih tričarija. Ali to bogatstvo informacija proizvelo je malo ili nimalo prodora u suštinu. Velike su se ode pevale čudima veštačkog oplođivanja...

('Čega?' 'Rađanja beba od zamrznute sperme muškarca.' 'Sranje.' 'Ako baš hoćeš... mada čak ni drevni nisu nikada mogli da naprave decu od tog materijala.')

...ili kolima-koja-se-kreću. Samo je nekolicina, ako ih je uopšte i bilo, shvatala Princip Stvarnosti; novo saznanje uvek vodi još većim misterijama. Veće filozofsko znanje mozga čini postojanje duše manje mogućim a opet više verovatnim po samoj prirodi istraživanja. Shvataš? Naravno da ne. Okružen si sopstvenom romantičnom aurom, ležiš obraz uz obraz svakog dana sa tajanstvenim. Ali sada dolaziš do granica - ne verovanja, već shvatanja. Suočen si sa obrnutom entropijom duše.

Ali, vratimo se onom prozaičnijem: Najveća misterija koju vasiona nudi nije život, već Veličina. Veličina obuhvata život, a Kula sadrži Veličinu. Dete, koje se najbolje oseća uz čuda, veli: Tata, šta je iznad neba? A otac kaže: Mrak svemira.

Dete: Šta je izvan svemira? Otac: Galaksija. Dete: Iza galaksije? Otac: Druga galaksija. Dete: Iza druge galaksije? Otac: To niko ne zna.

Vidiš? Veličina nas porazi. Za ribu, jezero u kojem živi jeste vasiona. Šta misli riba kada je trzneš udicom zakačenom za usta kroz srebrne granice postojanja u novu vasionu gde je vazduh guši, a svetlost je plavo ludilo? Gde je ogromni dvonošci bez krljušti nabiju u zagušljivu kutiju i prekriju mokrim korovom da ugine?

Ili da uzmemo vrh olovke i uveličamo ga. Dođemo do tačke kada shvatimo nešto zapanjujuće: vrh olovke nije čvrst; sastoji se od atoma koji se kovitlaju i okreću kao trilion demonskih planeta. Ono što nama izgleda čvrsto u stvari je labava mreža koju na okupu drži gravitacija. Skupljene na pravu veličinu, razdaljine između tih atoma mogu da postanu lige, ponori, eoni.

Sami atomi sastoje se od jezgra i protona i elektrona koji se oko njega vrte. Možemo zakoračiti i niže, do subatomskih čestica. A onda dokle? Do tahijona? Do ništavila? Naravno da ne. Ništa u vasioni ne poriče ništa drugo; sugerisati zaključak za stvari jeste nemoguće.

Ako bi padao napolje, sve do granice vasione, da li bi pronašao plot i natpis ĆORSOKAK? Ne. Možda bi pronašao nešto tvrdo i zaobljeno, kao što pile mora da vidi jaje iznutra. A kada bi prokljuvao ljusku, kakva bi to velika bujica svetla mogla da sine kroz tvoju rupu na kraju svemira? Možda bi mogao da pogledaš napolje kako bi otkrio da je čitav naš svemir samo deo atoma na vlati trave? Možda bi bio prisiljen da pomisliš kako izgaranjem grančice sagorevaš večnost večnosti? Da se postojanje uzdiže ne do jednog beskraja, već do beskraja njih?

Možda si video mesto koje naša vasiona ima u poretku stvari - kao atom na vlati trave. Da li je moguće da je sve što možemo da uočimo, od infinitezimalnog virusa do udaljene Nebule Konjske Glave, sadržano u jednoj vlati trave... vlati koja možda postoji samo dan ili dva u nekom tuđem vremenskom toku? Šta ako tu vlat odseče neki srp? Kada počne da umire, hoće li trulež procureti u našu sopstvenu vasionu i naše sopstvene živote, pretvarajući sve u žuto, smeđe i suvo? Možda je to već počelo da se dešava. Mi kažemo da je svet krenuo dalje; možda u stvari mislimo da je počeo da se suši.

Pomisli kako nas takav koncept stvari čini malim, revolverašu! Ako Bog bdi nad svim tim, da li On zaista odmerava pravdu za jednu rasu mušica u beskraju rasa mušica? Vidi li Njegovo oko pad vrapca kada je vrabac jedva tačkica vodonika koji otkačen pluta dubinama svemira? A ako vidi... kakva li je priroda tog Boga? Gde On to živi? Kako je moguće živeti izvan beskraja?

Zamisli pesak pustinje Mohejn, koju si prešao da bi me našao i zamisli trilion vasiona - ne svetova, već vasiona - obuhvaćen svakim zrnom te pustinje; a u svakoj od tih vasiona još beskraj drugih. Uzdižemo se iznad tih vasiona sa naše žalosne tačke gledišta jedne travke; jednim zamahom čizme možeš da šutneš milijardu milijardi svetova tako da polete u tamu, u lancu koji nikada neće biti dovršen.

Veličina, revolverašu... Veličina..

Opet, pretpostavi još dalje. Pretpostavi da se svi svetovi, sve vasione, sastaju u jednom jedinom središtu, jednom jedinom pilonu, u Kuli. U stepeništu, možda, prema samom Vrhovnom Bogu. Da li bi se usudio, revolverašu? Da li je moguće da tamo negde, iznad svih beskrajnih stvarnosti, postoji Prostorija.. ?

Ne usuđuješ se.

Ne usuđuješ se.

VI

'Neko se usudio', reče revolveraš.

'A ko bi to mogao da bude?'

'Bog', reče revolveraš tiho. Oči su mu blistale.

'Bog se usudio... ili je prostorija možda prazna, vidovnjače?'

'Ne znam.' Strah prede preko blagog lica čoveka u crnom, mek i mračan kao krilo mišara. 'Štaviše, ne pitam. To možda ne bi bilo mudro.'

'Bojiš se da ne ostaneš na mestu mrtav?' upita revolveraš sardonično.

'Možda se bojim svođenja računa', odgovori čovek u crnom i za neko vreme zavlada tišina. Mlečni put se pružao iznad njih velik i raskošan, a opet zastrašujući zbog svoje praznine. Revolveraš se zapita šta bi osetio kada bi se to mastiljavo nebo rascepilo i propustilo bujicu svetla.

'Vatra', reče on. 'Hladno mi je.'

VII

Revolveraš je zadremao i probudio se da bi video kako ga čovek u crnom posmatra sa nezdravom žudnjom.

'U šta to buljiš?'

'U tebe, naravno.'

'E, pa nemoj.' On prodžara vatru, uništivši preciznost idiograma. 'To mi se ne dopada.' Pogleda prema istoku da vidi nazire li se prva svetlost, ali ova noć je trajala i trajala.

'Tako brzo tražiš svetlost?'

'Ja sam sazdan za svetlost.'

'A, tako je, jesi! I baš je neučtivo od mene da zaboravim na tu činjenicu. Ipak, imamo još mnogo toga da prodiskutujemo, ti i ja. Jer tako mi je rekao moj gospodar.'

'Ko?'

Čovek u crnom se osmehnu. 'Znači, da kažemo istinu, ti i ja? Nema više laži? Nema više glamera?'

'Glamera? Šta to znači?'

Ali, čovek u crnom je bio uporan: 'Hoće li među nama biti istina, kao između dva muškarca? Ne kao između prijatelja, već kao između neprijatelja, podjednakih? To je ponuda koju ćeš retko dobiti, Rolande. Samo neprijatelji govore istinu. Prijatelji i ljubavnici beskrajno lažu, uhvaćeni u mrežu dužnosti.'

'Onda ćemo govoriti istinu.' Ove noći nije ni govorio ništa manje od toga. 'Počni tako što ćeš mi reći šta je to glamer.'

'Glamer je čarolija, revolverašu. Čarolija mog gospodara produžila je ovu noć i produžiće je sve dok... naš posao ne bude završen.'

'Koliko će to potrajati?'

'Dugo. Ne mogu više od toga da ti kažem. Ni sam ne znam.' Čovek u crnom stade iznad vatre i svetlucavi žar išara mu lice. 'Pitaj. Reći ću ti ono što znam. Stigao si me. To je pošteno; nisam mislio da ćeš moći. A opet, tvoja potraga tek je počela. Pitaj. To će nas vrlo brzo dovesti do našeg posla.'

'Ko je tvoj gospodar?'

'Nikada ga nisam video, ali ti ćeš morati. Da bi stigao do Kule, moraš najpre stići do njega, do Bezvremenog Stranca.'

Čovek u crnom se osmehnu bez pakosti. 'Moraš da ga ubiješ, revolverašu. Opet, mislim da to nije ono što si hteo da me pitaš.'

'Kako to da ga poznaješ, ako ga nikada nisi video?'

'Došao mi je jednom u snu. Došao mi je kao mladić, kada sam živeo u jednoj dalekoj zemlji. Pre hiljadu godina, ili pre pet, ili deset. Došao mi je u danima pre nego što su drevni morali da predu preko mora. U zemlji zvanoj Engleska. Pre više vekova nametnuo mi je moju dužnost, mada su postojali zadaci i između moje mladosti i moje apoteoze. Ti si to, revolverašu.' On se zakikota. 'Vidiš, neko je i tebe ozbiljno shvatio.'

'Taj Stranac nema ime?'

'O, ima on ime.'

'I kako se zove?'

'Maerlin', reče čovek u crnom tiho, a negde u istočnoj tami gde su ležale planine odron kamena naglasi njegove reči i puma vrisnu kao žena.

Revolveraš zadrhta, a čovek u crnom se trže. 'Opet, mislim da ni to nije ono što si hteo da pitaš. Nije u tvojoj prirodi da misliš toliko unapred.'

Revolveraš je znao pitanje; čitave noći ga je grizlo, a kako je mislio i godinama ranije. Drhtalo mu je na usnama, ali on ga ne postavi.. još ne.

'Taj Stranac, taj Maerlin, potčinjen je Kuli? Kao i ti?'

'Mnogo je on veći od mene. Njemu je dato da živi unazad kroz vreme. On smrkava. On boji. On se nalazi u svim dobima. A opet, postoji neko još veći od njega.'

'Ko?'

'Zver', šapnu čovek u crnom pun straha. 'Čuvar Kule. Istočište svih glamera.'

'Šta je to? Šta ta Zver.. '

'Ne pitaj me više!' povika čovek u crnom. Glas mu se uzdiže neumoljivo i smrvi u preklinjanje. 'Ne znam!

Ne želim da znam! Govoriti o Zveri znači govoriti o propasti sopstvene duše. Pred Njim je Maerlin ono što sam ja za njega.'

'A posle Zveri je Kula i ono što Kula sadrži?'

'Da', šapnu čovek u crnom. 'Ali ništa od svega toga nije ono što si hteo da pitaš.'

Istina.

'U redu', reče revolveraš, a onda postavi najstarije pitanje na svetu: 'Poznajem li ja tebe? Jesam li te negde već video?'

'Jesi.'

'Gde?' Revolveraš se žurno nagne napred. Ovo je bilo pitanje njegove sudbine.

Čovek u crnom prekri rukama usta i zakikota se kroz njih kao malo dete. 'Mislim da znaš.'

'Gde?' Bio je na nogama; ruke su mu bile spuštene do izlizanih drški pištolja.

'Ne time, revolverašu. Oni ne otvaraju vrata; samo ih zauvek zatvaraju.'

'Gde?' ponovi revolveraš pitanje.

'Moram li da mu dam neku naznaku?' upita čovek u crnom tamu. 'Izgleda da moram.' On pogleda revolveraša očima koje su gorele. 'Jedan čovek te je posavetovao', reče. 'Tvoj učitelj. .'

'Da, Kort', prekinu ga revolveraš nestrpljivo.

'Savet je bio da čekaš. Bio je to loš savet. Jer još tada je Martenov plan protiv tvog oca bio u toku. A kada se tvoj otac vratio...'

'Bio je ubijen', reče revolveraš prazno.

'A kada si se ti okrenuo i pogledao, Marten je otišao.. otišao na zapad. Ipak, u Martenovoj pratnji bio je čovek, čovek koji se oblačio kao kaluđer, sa obrijanom glavom pokajnika.. '

'Valter', šapnu revolveraš. 'Ti.. pa ti uopšte nisi Marten.

Ti si Valter!'

Čovek u crnom se zakikota. 'Na usluzi.'

'Trebalo bi odmah da te ubijem.'

'To ne bi bilo nimalo fer. Najzad, ja sam ti izručio Martena tri godine kasnije, kada...'

'Onda si me ti kontrolisao.'

'Na neki način, da. Ali više ne, revolverašu. Sad nastupa vreme podele. Potom, ujutro, baciću rune.

Doći će ti snovi. A onda mora početi tvoja prava potraga.'

'Valter', ponovi revolveraš, zapanjen.

'Sedi', pozva ga čovek u crnom. 'Ispričaću ti svoju priču. Tvoja će, mislim, biti mnogo duža.'

'Ne govorim o sebi', promrmlja revolveraš.

'Ali, večeras moraš. Kako bismo mogli da shvatimo.'

'Da shvatimo šta? Moju svrhu? To znaš. Moja svrha je da pronađem Kulu. Zakleo sam se.'

'Ne tvoju svrhu, revolverašu. Tvoj um. Tvoj spori, uporni, istrajni um. Nikada nije postojao nijedan baš takav, u celoj istoriji sveta. Možda ni u istoriji stvaranja.

Ovo je vreme razgovora. Ovo je vreme za prošlosti.'

'Onda pričaj.'

Čovek u crnom zatrese prostranim rukavom svoje odore. Napolje ispade paket umotan u foliju i uhvati zamirući žar mnoštvom reflektivnih prevoja.

'Duvan, revolverašu. Hoćeš li da pušiš?'

Bio je u stanju da se odupre navici, ali ovome nije mogao da odoli. On otvori foliju željnim prstima.

Unutra je bio fini, mrvljeni duvan i zeleno lišće za zavijanje, zapanjujuće vlažno. Deset godina nije video takav duvan.

On zavi dve cigarete i odgrize kraj na obe da bi pustio miris. Jednu ponudi čoveku u crnom, koji je uze. Obojica uzeše po jednu zapaljenu grančicu iz vatre.

Revolveraš pripali cigaretu i uvuče mirisni dim duboko u pluća, zatvorivši oči da usredsredi čula.

Izduva ga sa dugim, sporim zadovoljstvom.

'Je li dobar?' interesovao se čovek u crnom.

'Jeste. Veoma dobar.'

'Uživaj. To će ti možda biti poslednja cigareta za mnogo, mnogo vremena.'

Revolveraš primi to neosetljivo.

'Vrlo dobro', reče čovek u crnom. 'Onda da počnemo:

Moraš shvatiti da je Kula oduvek postojala i da su oduvek postojali dečaci koji su za nju znali i za njom žudeli, više nego za moći, bogatstvom ili ženama.. '

VIII

I tako su pričali, dovoljno za čitavu noć i bog zna koliko još, ali revolveraš se malo čega prisetio kasnije... a njegovom čudnovato praktičnom umu, malo od toga činilo se važnim. Čovek u crnom mu je rekao da mora da ode do mora, koje leži na samo dvadeset lakih milja zapadno i da će mu tamo biti podarena moć privlačenja.

'Ali, ni to nije sasvim tačno', reče čovek u crnom, bacivši cigaretu u ostatke logorske vatre. 'Niko ne želi da ti podari bilo kakvu moć, revolverašu; ona je prosto u tebi i moram da ti kažem, delom zbog žrtvovanja dečaka, a delom zato što je to zakon; prirodni zakon stvari. Voda mora da teče nizbrdo, a tebi se mora reći. Privući ćeš njih troje, koliko razumem... ali nije me zaista briga i ne želim zaista da znam.'

'Troje', promrmlja revolveraš, pomislivši na Proročište.

'A onda počinje zabava. Ali, do tada, mene već davno neće biti. Zbogom, revolverašu. Moj deo je sada ispunjen. Uzde su i dalje u tvojim rukama. Pazi da ti se ne omotaju oko vrata.'

Nateran nečim izvan sebe, Roland reče: 'Imaš još jednu stvar da mi kažeš, zar ne?'

'Da', reče čovek u crnom i osmehnu se revolverašu očima bez dubine i pruži jednu ruku prema njemu. 'Neka bude svetlost.'

I bi svetlost.

IX

Roland se probudio kraj ostataka logorske vatre da bi ustanovio da je ostario za deset godina. Crna kosa mu se proredila na slepoočnicama i poprimila sivu boju paučine kasne jeseni. Bore na njegovom licu bile su dublje, koža grublja.

Ostaci drveta koje je doneo pretvorili su se u gvozdeno drvo, a čovek u crnom bio je nasmejani skelet u truloj crnoj odori, još kostiju na ovom mestu kostiju, još jedna lobanja na golgoti.

Revolveraš ustade i pogleda unaokolo. Pogleda u svetlost i vide da je svetlost dobra.

Sa iznenadnim brzim gestom on posegnu za ostacima svog družbenika od prethodne noći.. noći koja je nekako potrajala deset godina. On odlomi Valterovu viličnu kost i nemarno je strpa u levi džep na boku farmerki - sasvim prikladna zamena za onu izgubljenu ispod planina.

Kula. Negde ispred, čekala je na njega - središte Vremena, središte Veličine.

On ponovo krenu prema zapadu, okrenuvši leđa osvitu, prema okeanu, shvativši da je nastupio i prošao veliki životni trenutak. 'Voleo sam te, Džejk', reče on glasno.

Telo mu je bilo sve manje ukočeno i on poče brže da hoda. Te večeri stigao je do kraja zemlje. Seo je na plažu koja se pružala levo i desno u beskraj, napuštena. Talasi su neprekidno udarali o obalu, tukli i tukli. Sunce na zalasku bojilo je vodu širokom trakom lažnog zlata.

Tamo je revolveraš sedeo, lica okrenutog zamirućem svetlu. Sanjao je svoje sne i posmatrao kako se pojavljuju zvezde; njegova odlučnost nije posustala, niti mu je srce zastalo; kosa, sada finija i proseda, vijorila mu se oko glave, a očevi pištolji obloženi sandalovinom ležali su mu niz kukove glatki i smrtonosni i on je bio usamljen, ali nije smatrao da je usamljenost zbog bilo čega loša ili neplemenita. Mrak se spustio na svet i svet je krenuo dalje. Revolveraš je čekao vreme privlačenja i sanjao svoje duge sne o Mračnoj Kuli, kojoj će jednog dana doći u suton i prići, pripremivši svoj bojni rog, za neku nezamislivu, poslednju bitku.